Kalniņš Jānis

Rainis

Jānis Kalniņš

Rainis

Biogrāfisks romāns

Par Raini rakstīts samērā daudz, daži domā, ka pat par daudz, jo vai tad nav gana citu rakstnieku, kas palikuši pietiekami neaprakstīti, vai nav sameklējamas problēmas, kuras steidzīgāk risināmas.

Tiesa. Un tomēr — ja konkrēti pievēršamies Raiņa dzīves gaitai, dzejnieka attieksmei pret sava laika sabiedriski politisko dzīvi un reālām vēsturiskām — plašāk pazīstamām vai nepazīstamām — personām, tad jākonstatē, ka ir pat vairāk nenoskaidrotā nekā noskaidrotā. Pavisam maz mēģināts saskatīt dzejnieka cilvēcisko personību ikdienas dzīves ritumā, tās gaismas un ēnas puses, lielumu un savdabību, jo mēs pirmām kārtām (un to vajadzēja darīt!) esam mēģinājuši skaidrot, interpretēt dzejnieka darbus, bet pamaz, reizēm pat apbrīnojami maz esam konkrēti pētījuši viņa dzīvi. Mums vēl joprojām nav pat Raiņa zinātniskas biogrāfijas, kur iespējami pilnīgi un precīzi ietverti dzejnieka dzīves dati.

Raiņa mūžs iekrita laikā, kas pārpilns lielām pārmaiņām, vēsturiskiem pavērsieniem latviešu tautas dzīvē. Dzejnieks te visur aktīvi līdzi darbojies, viņam te bijusi sava attieksme, un tādējādi viņa dzīve cieši saaugusi ar laikmeta straujo dinamiku, — par viņu rakstot, tam visam vairāk vai mazāk bija jāpieskaras.

Dzejnieks, viņa dzīves ikdiena, daiļrade, laikmets... Rainis atstājis mums savas dienasgrāmatas, saglabājis lielum lielo daļu vēstuļu, ko rakstījis pats vai saņēmis no citiem, saglabājis dzejoļu un drāmu uzmetumus, radošās domas, variantus. Pie šo materiālu izlasīšanas (jo

dzejnieka rokraksts nav viegli salasāms un gadu gaitā rindas izbalējušas) un sistematizēšanas ilgākus gadus strādājuši J. Raiņa Literatūras un mākslas muzeja, kā ari A. Upīša Valodas un literatūras institūta darbinieki, — bez viņu darba man nebūtu bijis iespējams uzrakstīt šo grāmatu.

Tātad, no vienas puses, bagātīgs paša dzejnieka atstāts materiāls, kas dod priekšstatu par viņa dzīvi, par viņa daiļradi. No otras — bieži vien šis bagātīgais materiāls dod tikai aptuvenus pieturas punktus par dzejnieka dzīvi. Tā, piemēram, mēs pavisam skopi kaut ko zinām par tiem cilvēkiem, ar kuriem Rainis sastapās un kuri veidoja viņa paziņu loku trimdas un emigrācijas gados. Šur tur pazib daži vārdi, daži uzvārdi, bet kā šai sakarā veidojās dzejnieka ikdiena?... Konkrētu pētījumu šeit trūkst, kaut ir pārliecība, ka, pie šiem jautājumiem īpaši strādājot, varētu iegūt daudz vairāk ziņu, nekā to ir mūsu rīcībā patlaban. To var sacīt ari par Raiņa dzīvi pirmā pasaules kara gados, par viņa attieksmi pret notikumiem dzimtenē. Mums nav kaut cik droši zināms, kāda un cik savlaicīga bija tā informācija, ko dzejnieks saņēma par dzīvi dzimtenē. Bet pavisam droši varam sacīt, ka dzejnieks dažkārt to saņēma gauži novēlotu, pie tam no dažādas politiskās pārliecības cilvēkiem. Kara gados vēstules ceļoja mēnešiem ilgi vai pat nekad nesasniedza adresātu. Tāpēc reizēm ir vairāk nekā pārdroši, ja saliekam dzejnieka to vai citu uzrakstītu rindu tieši iepretim kādam notikumam dzimtenē, — var gadīties, ka tā patiešām atbilst to dienu notikumiem, bet tikpat labi dzejnieka rindās var ienākt atsauce uz faktiem, kas viņa dzimtenē jau bija pagātne. Jāpieņem, ka daudz ko mēs te nekad nenoskaidrosim, tas paliks, ka saka, vēstures tumsā, tomēr ir reālas iespējas noskaidrot vairāk, nekā mēs zinām līdz šim.

Savu grāmatu par Raini, kurā esmu mēģinājis ielūkoties dzejnieka dzīves ikdienā, sāku ar notikumiem, kad dzejniekam jau ir pāri trīsdesmit gadiem, — tad, kad viņu izsūta uz pagaidu nometinājuma vietu Pleskavā.

Kāpēc nesāku ar bērnību, ar skolas, studiju gadiem, kāpēc nemēģinu rādīt Raini kā «Dienas Lapas» redaktoru?

Jā, kāpēc atmesti šie gadi? Es arī pats lāgā nesaprotu, kāpēc man nekad nav bijusi vēlēšanās rakstīt par dzejnieka bērnību un jaunību. Atbildi meklēdams, iedomāju — varbūt te sava daļa vainas ir pašam Rainim? Viņš pirmais ar savu «Zelta zirgu» mani ieinteresēja tieši par dramaturģiju, kas ari vēl šobrīd saista vairāk par citiem literatūras žanriem, bet drāma nekad nesākas ar cilvēka dzimšanu, tā sākas iespējami tuvu darbības kulminācijai, tad, kad personām ir jau sava priekšvēsture. Raiņa dzīvē tāds ir jaunstrāvnieku aresta laiks, sodi, viņu izsūtīšana trimdā. Ar to tad arī sāku savu grāmatu. Cik veiksmīgi esmu ticis galā ar uzdevumu, ko pats labu prātu uzņēmos, rakstīdams par mušu Tautas dzejnieku, tas jālemj citiem, ne man pašam.

Lai man šai vietā atļauts izteikt pateicību visiem tiem, kuru pētījumi vai padoms man līdzējis uzrakstīt šo darbu: A. Upīša Valodas un literatūras institūta zinātniekiem — pirmām kārtām Viktoram Hausmanim_— vērīgam Raiņa dramaturģijas pētniekam, Mirdzai Abolai — Raiņa dzejas dažādo uzmetumu un variantu zinātājai, Birutai Gudriķei un Jānim Ozolam — Raiņa vēstuļu un dienasgrāmatu apzinātajiem un pētītājiem, tāpat Elzai Knopei — literatūrkritiskās domas, dažādo polemiku labai zinātājai. Viņi visi strādājuši ar materiāliem, kas vēl nav drukātā veidā līdz lasītājiem nonākuši, bet kas ir svarīgi, dzejnieka dzīves un daiļrades izpētē. Esmu pateicīgs visiem tiem, kuru darbi par Raini pieejami grāmatās un apcerējumos, pirmām kārtām tie ir Antons Birkerts, Ēvalds Sokols, Kārlis Krauliņš — visus nav iespējams nosaukt, jo dzejnieka dzīves un daiļrades pētnieku saime ir visai plaša, un no katra var paņemt kaut ko noderīgu. Pats par sevi saprotams, ka Raiņa pētniecība nav iespējama bez tā darba, ko paveicis Raiņa Literatūras un mākslas muzejs — gan dzejnieka arhīva saglabāšanā un apzināšanā, gan dažādu papildmateriālu vākšanā un apkopošanā.

Par gluži neaizstājamu izziņu avotu ikvienam Raiņa pētniekam kļūst topošā «Raiņa dzīves un daiļrades hronika», kurā ar muzeja darbinieku laipnu atļauju man bija iespējams ielūkoties. Lai paldies visiem par darbu, kuru pavada mīlestība un cieņa pret mūsu Tautas dzejnieku!

J. K.

PIRMĀ DAĻA TRIMDA

«... es esmu aizejošā gadsimta vakara blāzma, bet Tu — gaišā austošā diena,»

Aspazija

CEĻA SĀKUMS

Pātaga laiku pa laikam asi nosvilpa, un kamanas traucās pa Rīgas ielām neiecietīgā noteiktībā un steigā. Neviens par tām nelikās ne zinis. Bija 1897. gada decembris, un Rīgas ielās plosījās sauss, salts sniegputenis, gājējiem mezdams sejā graudainu, cietu sniegu. Cilvēki steidzās, neskatīdamies ne pretimnācējos, ne braucējos.

Kamanās starp diviem uniformās tērptiem vīriem sēdēja gadus trīsdesmit vecs cilvēks. Viņa seja bija slimīgi bāla un acis raudzījās steigas pilnajās ielās asi un nervozi.

Bija pievakares stunda, kad īsā, pelēcīgā ziemas diena mijas ar vakara tumsu un veikalu logos jau iedegas ugunis. Cilvēki un nami tādā stundā zaudē asākas kontūras. Slimīgi bālajam braucējam viegli reiba galva, brīžam viņam šķita, ka kamanas steidz cauri dīvainai rēgu pasaulei. Vējš pārgalvīgi traucās pa ielām, braucējs kāri tvēra tā svaigo elpu un noreiba vēl vairāk. Tādos brīžos viņam cilvēki vakara pustumsā un sniega vērpetes šķita kā apskurbusi neradījumu pasaule, kas, vējiem aurojot un svelpjot, joņo Valpurģu naktī uz raganu dzīrēm. Acis šai rēgu pasaulē brīžam uztvēra ik sīkumu, bet laikiem likās, ka tās raugās tukšā tālē, kurā nav nekā cita kā vien sastingusi bezveida pelēcība.

Abi uniformās tērptie vīri sēdēja mazliet garlaikoti. Viņi nelikās zinis nedz par sniegputeni, nedz vakara krēslu. Reizēm viņi pārmija īsus vārdus.

V.ii jūs ari šovakar būsit Klostera pagrabā, Ivan Polrovlēī laulāja las, kas sēdēja kamanās pa labi.

— Nevaru, Nikolai Aleksejevič, — otrs padevīgi, mazliet nelaimīgi atbildēja. — Man šovakar dežūra.

Kādu gabalu viņi brauca atkal klusēdami, tad par Nikolaju Aleksejeviču nodēvētais ierunājās kā pēkšņā neziņā:

— Žēl... Hm! ... Jā... Šovakar tur būs arī abas Holcvaldes. — Tad, acis nolaidis, paklusi sacīja: — Varbūt jūs man uzticētu šonakt sava dzīvokļa atslēgas, Ivan Petrovič? Es būtu jums ļoti pateicīgs par to.

— Tikai lai es rīt, dežūru beidzis, tiktu iekšā dzīvoklī, — otrs atbildēja ne sevišķi iepriecināts, tomēr pasmaidīdams, un piebilda lietišķi: — Uguns viņām ir, bet varēja būt jaunākas. Kas šī par savādu pilsētu: uz līksmāku brītiņu viskārākās tieši tās, kam pavasaris jau pāri.

— Šī ir tirgotāju un visādu šeitinieku pilsēta. Vīri augu dienu darās pa saviem veikaliem, un sievām vienām mājās garlaicīgi. Bet ko visu sievišķis nesadara aiz garlaicības. Ne tādus vien niekus ... Jā, jaunākas varēja būt., bet galu galā... Galvenais ir uguns... Eh! Jums ir labi — ne sievas, ne bērnu. Bet man — i runāt netīk. Valgā piesiet mani gribētu. Tātad atslēdziņu jūs man iedosit, Ivan Petrovič?

Brauciens nebija ilgs. Kādā brīdī kamanas apstājās, un Nikolajs Aleksejevičs pasnaikstīja kaklu, lai pārliecinātos, vai piestāts pie īstā nama, tad veikli izkāpa un uzsauca paklusi, bet tai noteiktībā, kas necieš iebildumus:

— Izkāpt!

Vīrs ar bālo seju un drudžaino satraukumu acīs satrūkās kā pēkšņi pārsteigts, trauca izkāpt, bet viņam laikam bija maz spēka, jo no kamanām viņš izkļuva tikai ar pūlēm. Viens no uniformētajiem vīriem devās viņam pa priekšu, otrs iesānis aiz muguras, un cauri sētai viņi iegāja namā. Kaut arī viņi kāpa augšup pa lēzenām kāpnēm, cilvēks, kam nebija uniformas, brīžam nevarībā apstājās, lai atpūstos. Kad viņu steidzināja, šis cilvēks atsacīja:

— Es aizkūstu. Pa sešiem mēnešiem pavisam esmu atradis staigāt. To jums gan vajadzētu saprast.

Nesteigdamies viņš kāpa tālāk.

Pie kāda dzīvokļa durvīm žandarms drošu roku piezvanīja. Un tūlīt sāka klauvēt — skaļi, nepacietīgi, it kā aizskarts un apvainots juzdamies, ka durvis nav uzreiz atvērušās.

— Tūlit nāks, tikai mazliet pacietieties, — slimīgais vīrs sacīja klusi, bet. cieti. — Mana sieva ir šeit, un viņa mani gaida.

Žandarms neklausījās. Viņš turpināja klauvēt ar tāda cilvēka skaļumu, kas zina, ka viņam ir tiesības būt uzstājīgam un neiecietīgam.

Bet nu jau durvis atvērās. Tajās stāvēja gadus trīsdesmit veca sieviete, un viņas acīs, atnācējus uzskatot, pazibēja gan prieks, gan spīvs nicinājums.

— Šis ir Suvorova ielas 47. nama 12. dzīvoklis, — žandarms reizē jautāja un konstatēja. — Ir pavēlēts šeit nogādāt arestantu Pliekšānu Jāni Krišjāņa dēlu, kas pret drošības naudu izlaists no ...

— Ko viņi ar tevi izdarījuši! Ak dievs, ko viņi ar tevi izdarījuši! — iesaucās sieviete, pasteidzās garām žandarmam, enerģiski to sāņus pabīdīdama, un apskāva atvesto cietumnieku. Bet jau nākamajā mirklī sieviete bija saņēmusies, stāvēja lepna un viņas acis zibeņoja:

— Jūs savu uzdevumu, šķiet, esat izpildījuši! Jūs varat iet! Viņam ir vajadzīga atpūta.

Kad sieviete tik lepni un pavēloši runāja, žandarmiem iepatikās viņai nepaklausīt. Par Nikolaju Aleksejeviču nodēvētais izslējās stalti, raudzījās enerģiskajā sievietē, kas viņam likās pārsteidzoši skaista, un runāja tīši aizskaroši, it kā nebūtu dzirdējis, kas viņam sacīts:

— Jūs, jaukā kundze, esat lielu naudu šī cilvēka dēļ izdevusi, tāpēc gribu dot jums padomu: raugaities, lai šis grēcinieks nedara muļķības. Daži šādās reizēs pavisam nesaprātīgi mēģina pazust no policijas acīm. Tas nav gudri. Pazudušos atrod. Visus atrod, un tad viņiem neklājas viegli, jo tādā reizē valsts varai nav iespējams būt žēlsirdīgai.

— Mēs gan paši zināsim, kas ir labs un kas ir slikts, — sieviete atkal iedegās dusmās. Viņa laikam vēl ko būtu sacījusi, bet tai brīdī pie durvīm pienāca vēl cita sieviete un iejaucās sarunā:

— Esi mierīga, Elziņ! Šis kungs, cik es saprotu, grib tev tikai labu.

— Patiesi, šis kungs grib tikai labu, manas dāmas. Tikai labu! — žandarms iesmējās valšķīgi un tīšām skaļi, tad pagriezās un, zābaku papēžiem asi klaudzot, devās projām. Viņa skaļie smiekli vēl atbalsojās kāpņu telpā, kad nama durvis jau bija aizvērušās.

— Nekauņa! — par Elzu nosauktā noteica aizgājējiem pakaļ. — Kad stulbumam uniforma mugurā, tam šķiet, ka var visu atļauties.

— Tāda cilvēka vārdus, kam nav cieņas pret otru, vajag laist gar ausīm, lai kas viņš būtu, — atvestais sacīja. Pats viņš jau laikam bija žandarmu aizskarošo frivolitāti aizmirsis. Viņa acis vērīgi raudzījās sievā, un viņa skatienā bija tikai mīlestība un atkalredzēšanās prieks.

Sieva arī laikam jau bija žandarmus aizmirsusi, viņa piekļāvās atvestajam cietumniekam.

— Par ko tāda nežēlība! Kāpēc, kāpēc? Ko viņi ar tevi izdarījuši!

Kad viņi iegāja istabā, Pliekšāns aizkustinājumā satvēra abu sieviešu rokas un ilgi turēja savās.

— Pēc gariem, pelēkiem mēnešiem ir bezgala labi paskatīties uz mīļiem, labiem draugiem. Un bez svešu acu klātbūtnes.

Viņa galva nervozi raustījās, kad viņš turpināja:

— Es nezinu, vai jebkad varēšu jums atlīdzināt par to sirds siltumu un mīļajām rūpēm, ko jūs esat parādījušas, par mani gādādamas.

Saņēmies viņš mēģināja pajokot — varbūt lai parādītu, ka nemaz tik vārgs nav:

— Tikai tāpēc, ka jums tik labas sirdis, ir varējis notikt tā, ka Jānis Piiekšāns, kas valsts varas acīs ir vērīgi uzmanāms noziedznieks, šovakar stāv tik cienījamas un skatītāju iemīļotas aktrises dzīvoklī, kāda ir mūsu mīļā Olga Ezerlauka, un par viņa sievu sevi nebaidās atzīt Aspazija, par kuru lielākas dzejnieces latviešiem vēl nav bijis un tik drīz arī nebūs.

— Te mums nav nekādu īpašu nopelnu, — Olga Ezerlauka (Zēfelde) atsmēja. — Jo ir sen zināma patiesība, ka sievietes allaž bijušas tās, kuras vairāk uzticējušās un paklausījušas savai sirdij nekā likumu grāmatās ierakstītam burtam, kas bieži vien ir akls un tāpēc netaisns.

Pliekšānam trūka spēka, un viņš apsēdās. Acis satraukti slīdēja pa istabu, tad brīžam sastinga kā tukšas un aklas. Bet viņam laikam likās, ka nav labi mēmi klusēt šai vakarā, kad viņš bija uzmanības centrā, un tāpēc centās runāt, atkal mēģināja pajokot:

— Ir ļoti mīļi, ka valsts vara allaž ir vērīga gan pret saviem varenajiem, gan arestantiem. Tos abus pie ļaudīm viņa laiž tikai bruņotu sargu pavadība, Tā arī es šurp atbraucu tik pašaizliedzīgi apsargāts un uzmanīts, it kā mana dzīvība būtu tikpat dārga kā ķeizara dzīvība_1

— Mēs tevi gaidījām kopš pusdienas un sākām jau baiļoties, vai priekšnieku prāti nav mainījušies un tevi varbūt galu galā nemaz brīvībā nelaiž, — Olga stāstīja. Tad attapās: — Kam es stāvu un pļāpāju kā muļķe! Tējas ūdens uzvārīts visu laiku silst uz plīts, es lūkošu kaut ko ēdamu.

Viņa aizsteidzās uz virtuvi.

— Un šai istabiņā jūs joprojām visas trīs dzīvojat? — Pliekšāns no jauna pārlaida vērtējošu skatienu telpai.

— Marijas šobrīd nav mājās, bet parasti mēs te esam trīs, — Aspazija atbildēja. — Ko lai dara? Nevienai no mums nav tik daudz naudas, lai varētu atļauties vairāk ērtību. Bet abas māsas ir tik mīļas pret mani, ka es šeit jūtos labi.

Cietumnieks vērīgi paskatījās, jo laikam īsti neticēja šiem vārdiem, bet sieva raudzījās viņā bez mazākās ēnu atblāzmas, un tad arī viņš aizmirsa rūpes, kas varbūt šai istabā diendienā pavada viņa sievu. Viņš vērās sievā kā tikko ieraudzītā brīnumā.

— Tagad mēs atkal beidzot esam kopā, un man pat šķiet, ka nav nemaz bijuši tie garie, ļaunie mēneši, kas mūs šķīra.

Sieva pēkšņā saviļņojumā nosēdās vīram blakus, saņēma viņa roku, glāstīja to steidzīgā satraukumā un runāja klusi, kā sūdzēdamās, kā mierinādama:

— Visus šos mēnešus man licies, ka saules nemaz nav bijis pie debesīm. Ir bijusi viena vienīga pelēka, miglas pieblīdusi diena, kurai nav gala.

Vīrs joprojām raudzījās siltām, mirdzošām acīm.

— Bet man visu laiku šķita, ka debesīs liela un starojoša savu gaitu iet saule un mani tikai mēģina nošķirt no tās, ieslogot mani tumšā cietuma kamerā. Sauli nevar noslēpt, vismaz nevar izdzēst atmiņas par tās gaišumu. Un ik reizi, kad iedomāju sauli, es iedomāju arī tevi.

Sieva satraukti piecēlās.

— Dievi mums allaž bijuši skaudīgi. Jo mēs esam pratuši būt pāri mēram laimīgi. Tālab viņi sūtījuši pār mūsu galvām nelaimi pēc nelaimes. Bet mēs būsim stipri un spītēsim visiem! Gan cilvēku varas netaisnībai, gan dieviem. Mēs nekā neesam noziegušies, un tāpēc mums ir tiesības stāvēt pretim visu vareno dusmām.

Gaišums vīra acīs apdzisa, viņš atkal laikam iedomāja nepievilcīgās dienas, kas bija aiz viņa un nāks līdzi ari nākotnē. Viņš runāja domīgs:

— Tagad es esmu jauna, gara ceļa sākumā, un nav zināms, kurp tas aizvedīs. Rīt mēs salaulāsimies, pēc pāris dienām būsim Pleskavā. Es vismaz ceru, ka tur nebūs ļaunāk kā tais cietumu kamerās, no kurām esmu iznācis.

Ienāca Olga ar tēju, un Aspazija cēlās, lai palīdzētu saklāt galdu.

— Jansonu trupa tagad braukā apkārt ar «Fausta» izrādēm, — Olga stāstīja, kad viņi visi trīs sēdēja pie vakariņām. — Es neesmu redzējusi, bet cilvēki necik sajūsmināti nav. Tas labākais esot jūsu abu tulkojums, bet, kas uz skatuves notiekot, par to, kā saka, bēdu dienas. . .

— Ja arī «Fausta» izrādes nav sevišķi augsti vērtējamas, tad ļaudīm tomēr rodas kaut kāda apjausma par plašāku pasauli un jautājumiem, kas cilvēku prātus jau sen nodarbinājuši, — Pliekšāns sacīja. — Uz laukiem nemaz nav katrreiz jābrauc ar pamuļķīgiem ikdienas jokiem, kā mūsu teātru vadoņi to iemīlējuši darīt.

— Nekaitētu ari Rīgas Latviešu teātrim par šo izcilo traģēdiju padomāt, — piebilda savukārt Aspazija, — kaunu šāds darbs teātrim nedarītu.

— Mūsu teātra vadība «Faustu» it kā cilājot, — Olga atteica un nobeidza ar vieglu nicību: — Tad droši vien kādas paraganas loma tiks arī man. Primadonnas — tās varēs plēsties, kam spēlēt Grietiņu.

— Teātrī taču netrūkst arī gaišu brīžu? — Pliekšāns grieza valodas uz citu pusi. — Bez tādiem, man liekas, neviens mākslinieks nespēj sevi saglabāt par mākslinieku.

— Netrūkst arī tādu, — Olga pasmējās. — Bet visgaišākais brīdis bija nupat decembra sākumā, kad mūsu teātrī pirmo reizi iedegās elektriskā gaisma uz skatuves. Tāpēc tagad mūsu namu pat tumsoņas droši var saukt par īsteni apgaismotu mākslas iestādi.

Pliekšāns bija noguris, viņš atgūlās uz dīvāna, un, kad sievietes, negribēdamas viņu traucēt, pusbalsī sāka apspriest, kādas kleitas rit vilks mugurā, tālākās sarunās vairs nepiedalījās.

Jā, kādu kleitu galu galā Elziņa vilkšot mugurā, kad mācītājs viņu svētīšot kā jauno sievu, — Olga gribēja zināt.

— Esmu gan es jaunā sieva! — Aspazija bija pilna rūgtuma. — Cars ir parūpējies, lai es savā kāzu dienā būtu pārlieku laimīgā, Tāpēc es vilkšu mugurā melno kleitu.

— Vai nu tieši tā vajadzētu darīt? — Olgai tas nelikās gudri. — Sī tomēr ir tava kāzu diena. Kāpēc tu gribi it kā tīši likteni izaicināt.

— Ne izaicināt, bet pasmieties es gribu par likteni, — Aspazija atbildējā. — Nekad neesmu mēģinājusi tam pielabināties, lai arī cik varens un briesmīgs tas bijis.

Pliekšāns joprojām bija kluss, un viņa acis cieši raudzījās istabas logā, aiz kura melnēja ziemas vakara tumsa. Viņš laikam atkal bija ieraudzījis tukšo tāli, kur vienīgā krāsa bija bezveida pelēcība.

Bet varbūt viņš domāja kādu grūtu neizdomājamu domu? Kādā brīdī viņš pavisam negaidīti pārtrauca abas tērzētājas, griezdamies pie sievas:

— Ir divi lietas, kas man palīdzējušas pārciest arī pašas melnākās stundas. Ticība, ka darbs, ko esmu darījis, ir bijis nepieciešami jādara, lai ari kādi spēki tam celtos pretim, un tava mīlestība, kuras spēku esmu ik bridi sajutis. Jo tu allaž man esi klāt stāvējusi, sevi un savu dzīvi aizmirsdama.

Sieva palūkojās vīrā, mazliet pārsteigta par šādiem negaidītiem vārdiem, bet tad ievēroja, cik ļoti pārguris viņš izskatījās, un iesaucās gluži izbijusies:

— Ak dievs! Tu izskaties pavisam pelēks. Un mēs tev neļaujam atpūsties. Tūlīt es tev sagatavošu guļasvietu un tu varēsi doties pie miera. Bet mēs ar Olgu būsim klusas, pavisam klusas.

Viņš neiebilda, vienīgi vēl noteica:

— Nevienu nakti es neesmu varējis aizmigt. Nedēļām ilgi.

*

Pāris dienu brīvībā Pliekšānam bija atļautas tikai tāpēc, lai viņš pirms došanās uz pagaidu nometināšanas vietu varētu salaulāties.

— Ak Pliekšānam vajag pirms Pleskavas pāris dienu, lai varētu stāties laulībā? — žandarmērijā bija jautāts Olgai Ezerlaukai, kas bija aizgājusi par šo lietu runāt. — Par to varam padomāt. Valsts vara nestājas pretim, ja cilvēks grib nodibināt ģimeni. Tas nav nekas noziedzīgs. Gluži otrādi — pats svētās laulības iestādījums ir noteikts, lai stiprinātu tikumības un līdz ar to valsts dzīves pamatus.

Un ierēdnis pasmējās:

— Ģimenes cilvēki parasti ir kārtīgāki pilsoņi valstij nekā šie neprecētie, kam galvā vietas tūkstoš vējiem. Ģimenes tēvam nav jādomā tikai par sevi, bet ari par sievas un bērnu labklājību. Tāds cilvēks tik vieglu prātu muļķības nedara. Tāpēc, man šķiet, ir pat pareizi, ka apcietinātais Jānis Pliekšāns pirms došanās uz jauno apmešanās vietu likumīgi apprec sievu.

Kad dzejnieces Aspazijas nodoms salaulāties ar cietumnieku Jāni Pliekšānu kļuva zināms Rīgas labākajām aprindām, caur pilsētu izskrēja kā vēja sacelta sausu lapu čaboņa:

— Aspazijai vienmēr paticis, kā viņa pati saka, fu-rors. Lai par viņu ļaudis runātu! Tas taču tik romantiski — salaulāties ar cietumnieku! Gluži kā aizkustinošā romānā!

— Mīlestība tur varbūt arī ir klāt, bet vairak gan tīša dižošanās un iecirtība. Sak — skataities, ko es varu! Jūs to cilvēku notiesājat, bet man viņš ir tik mīļš un liekas tik ļoti bez vainas, ka esmu ar mieru brīvā prātā kļūt viņa sieva.

— Kas ar sirdi pieķeras valsts likuma sodītam noziedzniekam, tam ari pašam vienīgā īstā vieta ir aiz restēm.

— Ak ko! Viņa taču ir tikai sieviete. Vai valstij liela bēda, ko nezin kāds apjucis meitietis izdara. Ja vīrietis tā iecirstos. ..

— Aspazija ir traka. Nu gluži traka.

— Viņa nemaz neapdomā, ka šis cietumnieks tagad viņai būs pielaulāts nevis vienam spītības brīdim, bet visam mūžam. Kad viens dzīvos Rīgā brīvībā, bet otrs sēdēs aiz restēm vai Sibīrijas sniegos, tad ar mīlestību drīz būs cauri.

— Viņa it kā došoties izsūtījuma vīram līdz.

— Un valdība to pieļauj? Kad cilvēks ir sodu pelnījis, lai tad to arī sajūt, nevis tādam vēl sievu pielikt pie sāniem.

— Tas vārds — tā Aspazija — neko citu nenozīmējot kā palaidni, tāda kaut kur turkos vai moru zemē agrāk dzīvojusi un lielā apgabalā bijusi vīriešu iedaudzināta.

— I nesakiet! Tagad tādi laiki, ka ar negodu, ko agrāk slēpa, ļaudis pat lepoties pasākuši.

— Tad tas vīrietis taču ir gluži vellatas nagos nokļuvis. Tāda viņu vis lēti vaļā nelaidīs!

Par to, vai dzejniece Aspazija īsti apzinās, cik smagu krustu viņa vismaz tuvākajiem gadiem uzņemas uz saviem pleciem, arī viņiem abiem bija saruna šais īsajās, krēslainajās decembra dienās.

— Ir taču tā, ka jau līdz šim tev manis dēļ bijis vairāk nepatikšanu un bēdu nekā prieka, — Pliekšāns bija nelaimīgs.

Sieva negribēja turpināt šo sarunu.

— Kas gan tā būtu par mīlestību, ja tā tūdaļ izzustu, kolīdz akla vara, savu netaisno kundzību sargādama, vienu ieslodzītu savu cietumu mūros vai aizsūtītu sniegotos tālumos? Un vai tu man esi devis tikai bēdas? Visa mana būtne ir kļuvusi gluži citāda, kopš es tevi esmu iepazinusi. Arī tad, ja zinātu, ka man atkal būs jāstāv pie Paņevežas, Liepāj as un Rīgas cietumu vārtiem nebeidzamās ilgās pēc tevis, — es to pašu ceļu ietu bez šaubīšanās. Cilvēka gars ir lielāks un brīvāks, nekā tas paredzēts činavnieku papīros. Vai dzejnieks lai būtu liekulis, kas par varonību un brīvību gan raksta grāmatās, bet dzīvē, savu ādu sargādams, lūko iztapīgi ar netaisnību sadzīvot un pat ēst no vienas bļodas?

*

Svētdienas rītā viņi aizbrauca pie Jēkaba baznīcas mācītāja Girgensona.

Mācītājs vērīgu aci noraudzījās skaistajā, enerģiskajā līgavā, un tā viņam patika. Vēl uzmanīgāk viņš nopētīja bālo, vārgo līgavaini, kas, redzams, āra gaisu jau ilgi nebija baudījis.

— Jūs gribat, lai es jūs jau šodien salaulāju? — mācītājs jautāja, joprojām jauno pāri uzlūkodams. — Kāpēc jums vajadzīga tāda neparasta steiga? Stāšanās svētajā laulības kārtā — tas ir viens no lielākajiem un atbildīgākajiem brīžiem cilvēka dzīvē.

— Mums diemžēl ir vajadzīga šī steiga. Bet ne mūsu vainas dēļ, — līgava atbildēja, un viņas balsī jautās izaicinājums. — Manam vīram rit jādodas izsūtījumā, un viņš tikai tāpēc ir atbrīvots uz pāris dienām no cietuma, lai mēs varētu sameklēt mācītāju un salaulāties.

Mācītājs pārstāja jauno pāri uzlūkot, tagad viņa skatiens klīda kaut kur pa istabu.

— Pavisam savāda un apšaubama ir šī jaunā mode, kad jauni ļaudis sevi uzskata par vīru un sievu, pirms baznīca savienojusi viņu rokas. Ar to viņi saceļas_ pret valsts un baznīcas noteikto kārtību, itin kā šī kartība būtu netaisna un cilvēkiem nevis par svētību, bet postu.

Kaut gan viņi abi vienlīdz stāvēja mācītāja priekšā, Jēkaba baznīcas draudzes gans diezin kāpēc sarunājās vienīgi ar līgavu:

— Ko jūsu vīrs — kā jums labpatika nosaukt cilvēku, ar kuru kopā esat šeit atnākusi, — ir nodarījis pret dievu un cilvēkiem?

— Viņš ir uzdrošinājies atklātībai pateikt par tām vainām, kas piemīt dieviem un cilvēkiem.

— Ticīgajiem ir sakāms vārds: «Augstprātība pati sev rīkstes griež.» Laikam arī šai gadījumā tas ir piepildījies. Kā sauc jūsu vīru?

— Pliekšāns. Jānis Pliekšāns. Jums viņa vārds nevarētu būt svešs.

— Pliekšāns. .. Laikam esmu dzirdējis... Vai šis cilvēks nedarbojās pie tās pasaulīgās avīzes, ko valdība, mieru un godprātīgu kārtību sargādama, tagad aizliegusi?

— Viņš bija «Dienas Lapas» redaktors.

— Tātad jaunstrāvnieks.. . vai kā šos cilvēkus dēvēja viņi paši un avīzes. Tie paši, kam nevajag ne pazemību pret dievu debesīs, ne patiesu sirdsšķīstību sieviešu kārtai, ne cieņu pret pasaulīgo varu.

Līgava iesmējās tīši skaļiem smiekliem:

— Tie paši briesmoņi, kas aprīs veco, labo pasauli ar visu tās elles tumsību un šīs tumsības sargātājiem.

— Iesim, Elza! — Pliekšāns sakustējās. — Ir taču redzams, ka mēs šeit esam veltīgi nākuši.

Mācītājs laikam nebija līgavaini dzirdējis, viņš nezin kāpēc pēkšņi ierunājās klusāk, it kā viņa vārdus nedrīkstētu dzirdēt svešas ausis:

— Tagad visi esot salikti cietumos? Viņus it kā gaidot barga, taisnīga tiesa? Tos, kas salikti cietumos.

— Mācītāja kungs, būtu labi, ja šī saruna būtu īsāka, — Olga Ezerlauka, kas jaunajam pārim bija atnākusi līdz, kļuva nepacietīga. — Pliekšāna kunga veselība šais mēnešos ir stipri cietusi, viņam pat grūti ilgāku laiku nostāvēt kājās.

— Na nu . . . Tas var gan būt.

Tad mācītājs pēkšņi zaudēja savu pētošo pacietību un sacīja cieti, ar nepatiku, šoreiz pret Olgu Ezerlauku pagriezies:

— Tādus ļaudis kā šie es nelaulāju. Pliekšāna kungs pieder pie tās draudzes, kuras vidū viņš pēdējā laikā mitinājās. Vienīgi tur viņš var tikt laulāts.

Saruna bija beigusies.

Kad viņi stāvēja uz ielas, Pliekšāns satrauktajām sievietēm sacīja tik līksmi, itin kā viņam pēkšņi no pleciem būtu noņemts liels smagums:

— Braucam pie cietuma mācītāja. Es patiesi piederu pie šīs īpašās, mūsu zemē tik lielās draudzes.

Pavisam sirsnīgi viņš sacīja sievai, ko šai dienā visi sauca par līgavu:

— Ir gluži vienalga, kur ieraksta baznīcas grāmatās, ka mēs esam vīrs un sieva. Līdz šim esam dzīvojuši itin labi bez šiem ierakstiem.

*

Cietuma mācītājs Kellers viņus daudz neizjautāja. Uzzinājis, ka Jānis Pliekšāns, Krišjāņa un Dārtas Pliekšānu likumīgā laulībā dzimušais dēls, bijis cietumnieks, viņš bija mierā.

— Baznīca jums savu svētību neliegs, jo dieva žēlastībai nav robežu.

Mācītājs pierakstīja abu jaunlaulājamo vārdus.

— Un kāds ir meitas vārds cienījamai jaunkundzei? — viņš nojautāja, kad bija pierakstījis ziņas par līgavaini.

— Elza Rozenberga. Biju precējusies un tad saucos Valtere — Elza Valtere.

— Vai pirmā svētā laulība ir arīdzan likumīgi šķirta?

— Kā gan citādi? Te ir papīri, kas to apliecina.

Mācītājs rūpīgi lasīja pasniegtajā lapā.

— Tātad jūs esat šķirta tikai šajā gadā?

— Esmu šķīrusies jau kopš vairākiem gadiem, bet šo liecību varēju dabūt tikai šogad.

— Lai tā būtu.

Olgai Ezerlaukai laikam šķita, ka mācītājs lāgā netic nedz papīriem, nedz sacītajiem paskaidrojumiem, un viņa iekrita starpā:

— Jaunā kundze ir sabiedrībā plaši pazīstama. Viņa ir dzejniece Aspazija.

Tad mācītājs vairs nekā nejautā, rakstīja papīra lapā, spalvai klusi čirkstot:

«Johans Kristiāns Pliekšāns, tiesību zinātņu kandidāts, mirušā Kristiāna un vēl dzīvās Dārtas dēls, luterticīgs, neprecējies, dzimis Tadenavā, 32 gadus vecs.

Johanna Emīlija Lizete Valtere, dzim. Rozenberga, Dāvja un Grietas (abi dzīvi) meita, luterticīga, šķirtene, dzimusi Zaļeniekos, 32 gadus veca.»

Kārlis Kellers pacēla galvu:

— Svētajai laulībai jums būs vajadzīgi arī liecinieki.

Saruna bija galā. Tad pēkšņā iedomā mācītājs iejautājās, kā kaut ko aizmirstu atcerēties gribēdams:

— Aspazija... Vai tālos pagānu laikos kādā zemē tā nesauca sievieti, kas bija atmetusi sievietiskos tikumus un gribēja pat valsts lietas kārtot pēc sava prāta? Jā, atceros — tas noticis senajā grieķu zemē, kas tad vēl nepazina Kristus rnācību.

*

«Mājas Viesa Mēnešraksta» un «Mājas Viesa» redaktora Pētera Zālītes sieva Hermīne Zālīte savai redakcijas darbiniecei Aspazijai jau agrāk bija sacījusi:

— Jūsu vīrs pārtulkojis «Paustu» tik debešķīgi, ka mūsu mēnešraksta slava ir celtin cēlusies. Es katrā ziņā būšu jūsu laulības lieciniekos, kad tās notiks, kaut arī no cietumiem un katorgām man vienmēr bijis briesmīgi bail. Pasakiet man tikai, mīļā dzejniece, svinīgo dienu, un es būšu klāt.

Viņa bija klāt kā lieciniece.

Laulāšanas ceremonijas laikā Pliekšāns jutās tik savārdzis un nevarīgs, ka nespēja nostāvēt kājās. Viņš sēdēja.

Jaunā sieva stāvēja mācītāja priekšā melnā zīda kleitā, mazu cepurīti, galvā, un rokā viņai bija ziedi.

Mācītāja vārdus jaunā sieva dzirdēja kā no lielas tāles — viņas domas klīda citus ceļus. Šis bija brīdis, kad viņa — dzejniece Aspazija varēja apliecināt pasaulei, ka sievietes mīlestība spēj būt lielāka un stiprāka nekā ļaužu aizspriedumi un valsts mērota taisnība un netaisnība. Un ka dzejniece spēj ar savu dzīvi apliecināt centienus, kas rakstīti viņas dzejojumu rindās. Jaunā sieva jutās bezgala stipra šai brīdī.

No savas meitas acis nenolaida jaunās sievas māte.

Grieta Rozenberga bija pieradusi pie dzīves likstām un uzņēma tās kā likteņa sūtītas ar dīvaini mierīgu prātu. Pēdējos gados viņa daudz bija zaudējusi, un viņai šķita — tā vajag būt, ka pār cilvēka galvu nāk nelaime pēc nelaimes. Cik nedienu nebija ar šo pašu zelta Elziņu, kas patlaban stāvēja mācītāja priekšā melnā zīda kleitā un laulājās ar cilvēku, kas pat šai svinīgajā brīdī aiz vārguma nespēja nostāvēt uz kājām!

Grieta Rozenberga nebija varējusi izbēgt no nelaimēm ne tad, kad meita rīkojās pēc mātes prāta, ne tad, kad meita, mātes padomam spītēdama, izdarījās pati pēc savas gribas.

Var jau būt, ka viņa, Grieta Rozenberga, bagāto Daukšu māju saimniece, kādreiz ir kļūdījusies un pārsteigusies. Kad Elzai bija sešpadsmit gadu, māte, niķīgo un straujo meitu savaldīt gribēdama, bija steigā izdevusi pie vīra. Bet viss sagriezās pavisam citādi. Gaidītā miera un kārtības vietā sākās vienīgi nedienas. Meitas vīrs īsā laikā iegrūda Rozenbergu ģimeni postā un trūkumā. No lielas lauku mājas saimnieces Grieta Rozenberga kļuva par Jelgavas nelielas mājiņas īpašnieci, kur tikai ar grūtībām varēja savilkt galus kopā, bet pats meitas vīrs vienā dienā nozuda, Elziņu pametis, kā dzird, aizlaidies uz Ameriku. Tur, kur visiem blēžiem un viltniekiem esot īsta paradīze.

Un tagad Elza precas otrreiz... Ar cilvēku, kuram viņa, Grieta Rozenberga, bija sagrabinājusi pēdējo kapeiku, lai pret drošības naudu šo jauno līgavaini izlaistu no cietuma... salaulāties! Ak, ir jau tiesa — Elziņa ar šo avīžnieku dzīvoja kā vīrs ar sievu jau dažu labu gadu. Ko lai domā, ko lai saka — tagad ļaudis ar šādu negodu pat sāk lepoties!

— Lai daudz laimes! Lai daudz, daudz laimes! — Grieta Rozenberga apkampj meitu, un viņas acīs iezogas asaras.

Kādas gan laimes šai brīdī māte meitai varēja vēlēt?

.— Lai daudz laimes! — Grieta Rozenberga saka arī jaunajam vīram. Tas tikko jūtami paloka galvu, kas viegli dreb.

Kad viņi bija atkal uz ielas, lai sēstos kamanās, Hermīne Zālīte neziņā iejautājās:

— Kad no soda atbrīvo, tad taču laulība, kas slēgta ar cietumnieku, paliek spēkā?

Un tūdaļ sāka stāstīt:

— Es pati, vai jūs to varat iedomāties, — arī esmu divreiz laulāta. Tā pirmā reize bija Brazīlijā, kad mēs ar Pēteri tur bijām aizbraukuši. Vēlāk tomēr nebijām īsti droši — tas ir tik tālu projām no kultūras, — tāpēc mēs, kad atgriezāmies Eiropā, svinējām kāzas no jauna. Otru reizi — un arī pilnīgi likumīgi. Vai jūs to varat iedomāties?

Tad Hermīne Zālīte atkal piegriezās jaunlaulātajiem:

— Mīļie bērni! Ja nezinātu iepriekš, es nemaz nesacītu, ka tas bija cietuma mācītājs, kas jūs laulāja. Viss tikpat svinīgi, tie paši vārdi, tā pati svētība.. Cik tas ir jauki! Man nav ne mazākās šaubīšanās, ka jūsu dzīves ceļš, kas tik neparasti sācies, galu galā būs pilns lielas laimes.

*

Kāzu svinību spožuma nebija. Skopajā viesu pulkā, kas sanāca Ezerlaukas pašaurajā .istabā, bija arī jaunā vīra māte un māsa Dora. Visi pasēdēja kopā, bet domas vairāk kavējās nākotnē nekā pie tikko notikušajām laulībām.

Dora sēdēja stalta, mierīga un klusa. Jaunajai sievai tas nepatika.

«Tagad mana jaunā radiniece domā, ka es, izbijusi sieva, esmu viņas brālīti nekaunīgi pievākusi,» jaunajai sievai iešāvās prātā, un viņa lepnā spītā pacēla galvu augstāk. «Tā nu ir noticis, vai nu kādam es esmu pa prātam vai neesmu.»

Hermīne Zālīte gribēja būt pilna matēs maiguma.

— Mīļie bērni, — viņa runāja laipnā labvēlībā, kā jauku joku pasacīdama, — kur krāšņais kāzu galds? Kur cepeši, kur pīrāgi? Zināt — man ir ļoti laba recepte, kā izvārīt pavisam brīnumainu auksto gaļu. Mans Pēteris saka: tas ir pašu dievu ēdiens, ne zilce. Ak, es tikai jokoju! Bet patiesi — es krāju receptes. Kas trūkst latviešu namamātei? Labas pavārgrāmatas. Jūs smejaties?

Varbūt tas patiesi ir smieklīgi, bet tā pasaulē ir — ikviens grib ēst, kas tajā kustas. Un kāpēc aiz nezināšanas ēst negaršīgu, ja ar gudru saprātu var ēst garšīgu?

Kad Hermīne Zālīte tā vienlaidus sirsnīgā aizrautībā runāja, jaunā vīra māsai Dorai neviļus sāka drebēt rokas, un trauki, kam viņa pieskārās, notinkšēja neparasti skaļi. Jaunā sieva to ievēroja un bija priecīga par šo lieko skaļumu.

Ierunājās arī vīra māte:

— Tagad nu jūs beidzot būtu vīrs un sieva gan dieva, gan cilvēku priekšā. Esmu jau veca un ne mazuma pieredzējusi un skatījusi cilvēku priekus un bēdas. Tāpēc man šķiet, ka cilvēkam, kad viņam ir ģimene, ir laiks padomāt arī par bērniem. To jums varu sacīt — māja bez bērniem ir tukša māja. Vīra un sievas prāti tad uz pasauli vien skraida.

Neviens viņai neatbildēja. Varbūt cilvēkiem, kas šeit bija sanākuši, likās, ka nezin vai ir prātīgi ģimenei domāt par bērniem tādā brīdī, kad vīrs dodas izsūtījumā un nav zināms vēl, kādu īsti soda mēru viņam nospriedīs.

Hermīni Zālīti gaidīja darbs redakcijā, un viņa cēlās, lai atstātu kāzu namu.

— Mīļie bērni! Es aizeju no jums pārliecībā — un mans vīrs jums lika to atgādināt, — ka jūs joprojām paliksit uzticīgi mūsu izdevumiem. Mēs allaž mīļu prātu drukāsim jūsu pašu ražojumus — lasītāji tos ar ilgošanos gaida. Un tagad, kad tik jauki ir pārtulkots «Fausts», mēs no jums gaidām atkal un atkal jaunus tulkojumus. Mums ir cieša vēlēšanās latviešu tautu iepazīstināt ar visu to daiļo un cēlo, kas ir veco kultūras zemju bagātīgajos apcirkņos. Rakstiet mums par saviem nodomiem, un es nešaubos, ka mēs varēsim jauki saprasties kopīgā darbā mūsu mīļās tautas labā.

— Paldies par jūsu labajiem vārdiem un uzticību mums! — Jaunajam vīram likās, ka tieši no viņa Hermīne Zālīte gaida pateicības vārdus. — Izsūtījumā katram pašam par sevi jārūpējas, tāpēc tulkošana varbūt man būs vienīgais avots, kur kādu kapeiku nopelnīt.

Hermīne Zālīte atvadījās:

— Uz drīzu sazināšanos caur vēstulēm! Tikai uzrakstiet skaidriem burtiem jauno adresi. Lai nenotiek nepatīkamas jukšanas. Ak, mīļie, ak, labie! Manas acis ir pilnas asaru un sirds tāpat.

Tā kā uz Pleskavu bija jābrauc jau nākamajā rītā, jaunā sieva bija tūkstoš rūpju aizņemta. Bet bija labi, ka varēja rīkoties un posties — tas lika aizmirst postu un nedienas. Viņa brīžam bija pat līksmi pacilāta:

— Kad vecā kārtība noārdāma, tad jaunajai paaudzei allaž bijis lemts iet cietējas ceļu. Bet tā paaudze, kurai patiesi ir sirdī lieli ideāli, nebaidās šo ceļu nostaigāt. Ar to viņa izcērt taku cauri veco tradīciju un netaisnību mūžamežiem uz plašiem laukiem un tālēm.

Pliekšāns siltām acīm lūkojās sievā: tāda viņa bijusi allaž — iedegās kā liesma melnā pusnakts tumsa, nebēdādama par savu pārdrošību un nešaubīdamās, ka aiz nakts tumsas ir rīts un gaiša diena.

Viņš sacīja sievai:

— Tu esi kā sūtne no gaišas pasaules, kur līdz debesu bezgalībai šaudās brīvi vēji un skan pārgalvīgi smiekli. Cilvēka daļa taču ir būt brīvam, priecīgam.

*

Otrā rītā viņi posās uz staciju. Aspazija devās vīram līdzi izsūtījumā. Tagad viņa ar pilnām tiesībām to varēja darīt, jo arī varas iestāžu acīs viņi bija vīrs un sieva.

Pēc pāris dienām bija Ziemsvētki. Par to liecināja ne vien vates piciņām rotātās eglītes veikalu skatlogos, bet jo vairāk tā priecīgā steiga un rūpes, kas pārņem cilvēkus, svētkiem pošoties. Krita baltas, nesteidzīgas sniega pārslas, darīdamas pasauli viegli gaišu.

Doriņa stāv uz perona, un brālis ir tik aizkustināts, ka neatrod ne vārda, ko, svešajā gaitā dodoties, pasacīt māsai. Vienīgi viņu rokas brīdi sastopas, un tām ir jāpasaka viss, ko viņi šai brīdī jūt viens pret otru.

— Ardievu! Ardievu! — Olga Ezerlauka māja ar roku aizbraucējiem, kad tie sēdēja jau vilcienā. Mākslinieces acīs bija asaras.

— Ardievu! Ardievu! Uz redzēšanos! — aizbraucēji at-māja pretim. Bet starpā bija apputējis, norasojis logs, un viņi nesadzirdējās.

Kad vilciens jau bija uzņēmis pilnu gaitu, atstādams aiz sevis ne vien kvēpu apbirušos sniegos grimušo pilsētu, bet arī dzīvi, kas tur dzīvota, pār jaunās sievas lūpām izlauzās ilgi aizturēta atvieglojuma nopūta:

— Beidzot mēs esam brīvība! Ak dievs, cik tagad ir labi! ...

Viņa bija tik saviļņota, ka acis pildījās asarām, bet tās bija asaras, kas sirdi padarīja vieglu.

— Nu man vairs nav jāizliekas stiprai, kad es gribu raudāt, un nav jāraud, kad es smiedamās un nicinādama gribētu dusmās cirst pliķi sejā trulai cietsirdībai vai gludenai pašapmierinātībai. Ir tik labi sēdēt vilcienā un apzināties, ka tas viss tagad aiz muguras. Es jūtos kā no spraišļota pazemojumu būra izbēgusi, kur es katru dienu tiku apnicināta un apsmieta.

Kad sieva tā runāja, virs no jauna raudzījās viņa kā pasaku princesē.

— Es vienmēr neesmu varējis beigt apbrīnot, cik tu esi stipra. Un laba. īsteni tavs stiprums izaug no tavas gribas pēc laba.

Pēc brīža sieva turpināja mierīgāk, kā no malas uz pārlaistajām briesmām un pazemojumiem noraudzīdamās:

— Ak, kā šiem suņiem, kas saucas par ierēdņiem un hierarhijas trepēs sēž dažāda augstuma kāpienos, patīk, ka sieviete viņiem padevīgi uzsmaida un koķetē ar viņu nožēlojamo pliekano visspēcību! Šī priekšnieku un pus-priekšnieku gūzma, uz kuras cieti balstās visa mūsu nežēlība un netaisnība! Un par ko cilvēkam nākas viņu priekšā lūgties un pazemoties? Par ko? Lai no necilvēcības izkaulētu nevainīgi notiesātam kaut mazliet cilvēcības. — Sieva nu jau runāja kā brīnīdamās par to, kas šais melnajās dienās pieredzēts: — Visus šos mēnešus ir kā netīras duļķes nemitīgi lijušas pār manu galvu, kad man šo valšķu priekšā vajadzēja stāvēt kā lūdzējai un pat vaininiecei. Nevienam no viņiem pat prātā neienāca, ka nevar būt tīrs un godīgs tas, kas ir nolikts kā sargsuns aklai, cietsirdīgai netaisnībai.

Atmiņās kavēdamās, sieva bija gluži sagumusi zem pārdzīvoto dienu smaguma un pretīguma, sēdēja nopietna, un viņas jaunā, skaistā seja šķita savādi veca, vakara ēnām pārlijusi.

— Tagad mēs beidzot atkal būsim kopā un viss kļūs citādi, — vīrs mierināja sievu. — Viss pārdzīvotais lai ir kā izlasīta lappuse, kas ir jau aizšķirta, kaut arī ne uz mūžiem aizmirsta.

Saruna pārtrūka, un viņi atkal kavējās katrs savās domās.

Aiz loga pletās lauki baltā, mēmā ziemas klusumā un mierā.

Pliekšāns piespieda galvu loga rūtij un vienaldzīgi raudzījās vienmuļajā ziemas ainavā. Dzimteni viņš atstāja, dziļa sniega segtu.

— Tu neskaties tik ilgi tai baltajā tukšuma. Tev sāks sāpēt acis, — sieva, kā no tālas vientulības šurpu atnākusi, kādā brīdī aizrādīja.

— Nē, nē, nekas! — viņš attrauca. — Es tikai skatos, cik pasaule mēma un klusa ir visapkārt.

Vilciena riteņi steidz dzelžainā ritmā. Noteikti, nepielūdzami, raudami viņus uz priekšu tālē. Svešā un nezināmā dzīvē.

«To gandrīz varētu uzskatīt par gādīgu roku izkārtotu mūsu kāzu ceļojumu,» viņam ienāca prātā. «Žēl, ka ceļa izdevumi par šo izpriecas braucienu jāmaksā mums pašiem.»

Pie šī brauciena viņš vēlāk domās kavējās vairākkārt un kādā reizē, visu atcerēdamies, ne bez ironijas rakstīja:

«Mūsu pirmā trimda sākās jautri — ar kāzām. Jā, kāzām — un vēl mana paša kāzām.»

Viņi brauca ilgi, tomēr viņiem šķita, ka pārāk drīz sasniegta Valka, kur sākās Igaunija. Viņiem gribējās ilgāk pabūt zemē, kas bija viņu dzimtene.

Valkā viņiem vajadzēja gaidīt, līdz varēs doties tālāk.

Kad viņi stāvēja stacijā, pelēkie ziemas mākoņi kādā brīdī pašķīrās un pasaule pielija ar spilgtu, starojošu gaismu. Tas ilga pavisam īsu brīdi, un vilcienā viņi iekāpa, sniega pārslām atkal krītot no mākoņainām debesīm.

— Tas bija pēdējais sveiciens no dzimtenes, — jaunā sieva sacīja, — Mums daudz laba darījusi tās saule, vējš, meži un lauki ar savu rāmo laipnību, bet pavisam maz laba esam saņēmuši no tās cilvēkiem.

— Nerunā tā. Ir tur arī dzīvas sirdis, — viņas ceļabiedrs atbildēja. — Es šai brīdī atceros sauli, kas rotaļājās Daugavas ūdeņos manās bērnu dienās, kad sūtīju paša būvētus kuģus, lai tie dotos tālu pasaulē ...

Vilciens traucas cauri laukiem un mežiem, garām mājām, cauri ciematiem. Steidz riteņi, dzelži pret dzelžiem kaļ un klaudz. Vienmēr vienu un to pašu bez gala, bez rimas.

«Kad ceļš vedīs atpakaļ?» «Uz mājām?»

«Uz mājām ... Jā.»

«Kur ir manas mājas?» «Kur?...»

CEĻĀ

Aiz loga aizvien tā pati vienmuļā aina. Balti lauki, piesniguši meži, pie zemes pieplakušas mājās.

Vagonā gaiss kļūst arvien smagāks. Telpā sablīst cilvēku sviedru, dažādu pirkumu un aitādas kažoku asā smaka. Brīžam dzirdamas skaļas balsis, bet laikiem tās noplok, un tad telpā ir tveicīgs klusums, un tikai riteņu klan-doņa liecina par āra pasauli un dzīvību. Grūti elpot, un pa nosvīdušajām logu rūtīm uz leju kā sāļas sviedru lāses slīd ūdens pilieni.

Abi braucēji ir noguruši. No steigas un satraukuma pilnās vakardienas un nezināmās rītdienas. No pazemojumiem, ko viņi saņēmuši nu jau septiņus mēnešus — Paņevežā, Liepājā, Rīgā.

Vārdus abi braucēji pārmij reti. Viņi kavējas pagātnē, tais dienās, kas ir ceļa sākums šim braucienam. Domās mijas saulainu dienu vizma un pelēki samirkušas, neat-gaiņājamas bēdas. Jā, tagad beidzot viņi var kopīgi mēģināt atcerēties, kur ir meklējams šī brauciena sākums.

Bet viņi nerunā par galveno, tas ir pārāk mocoši, lūpas paveras citiem vārdiem:

— Es nezinu, kāpēc, bet man visu laiku ir prātā mēneši, ko tikām nodzīvojuši Paņevežā, — jaunais vīrs saka. Varētu patiesi domāt, ka viņam tikai kopš vakardienas ir sieva, tik samulsis viņš nolaiž acis pats par saviem vārdiem. Bet viņš tomēr turpina: — Laikam tā notiek tāpēc, ka tur mums vistuvāk pienāca laime. Mēs bijām divi vien, un mums nebijā nekādu rūpju. Tā mums bija pirmo reizi.

— Arī tagad mēs atkal esam divi vien, — jaunā sieva atsaka.

— Jā, tā tas ir, un tāpēc es esmu laimīgs. Pēc septiņiem mēnešiem, kas pavadīti trijos cietumos, man ir pamats šodien būt laimīgam. Tāpēc ka mes atkal esam kopa.

Tikai toreiz, Paņevežā, mēs paši varējām noteikt savas gaitas, un cilvēks ir priecīgs, ja var to darīt.

Sievas seja kļūst gaišāka — arī viņa laikam atmiņā ieraudzījusi Paņevežā aizvadītās saulainās dienas.

— Mana māmiņa tolaik dzīvoja pie mums, un mēs pat reizēm dabūjām ciest — tik nepiekāpīgi viņa par mums rūpējās, — vīrs saka, un viņa sejā jaušama klusa smaida atblāzma.

— Es toreiz cītīgi mācījos gudras gramatas, — sieva tagad it dzīvi iesaistās sarunā. — Mācījos gluži kā skol-niecīte. Es taču biju tik liela fantaste, ka gribēju braukt uz Kijevu un studēt vēsturi. Studēti ... Tagad es braucu studēt vēsturi uz Pleskavu. Vēsturi un nākotni.

Kad Aspazija to visu tā enerģiski saka, Pliekšānam šķiet, ka viņš kārtējo reizi ir sievas priekšā bezgala vainīgs, — kopš viņi sapazinušies, dzejnieces Aspazijas dzīve ik gadu sarežģījusies vairāk un vairāk. Un viņš saka ar dziļām skumjām balsī:

— Tas ir pats briesmīgākais šai lietā, ka tev jacieš vēl Jaunāk nekā man. Var pat domāt, ka likumi ar slepenu nodomu tiek izkārtoti tā, lai vissmagāk ciestu tie, kas nemaz noziegumā netiek apvainoti. Tie cilvēki, kuru sirds pieķērusies notiesātajiem.

Kad Aspazija dzird vīru tā runājam, viņa pēkšņi vairs negrib šo sarunu turpināt un griež valodu uz citu pusi:

— Es nekad neesmu redzējusi rudzus jau pirms pilnas vasaras tik lielus, kādi tie bija Paņevežā. Kad es atceros Paņevežu un mūsu laimīgākās stundas šai klusajā pilsētiņā, es redzu viļņojošus rudzu laukus. Un saules apmirdzētas priecīgas puķes ik takas malā. Mēs toreiz bijām kā bērni.

*

Arī viņš atcerējās šos rudzu laukus, kas viegli sanēja vējā un kur saules spožums iekrita plati kā jūras viļņu lokanajās mugurās.

Brīvajā laikā viņi labprāt klejo ārpus pilsētiņas, lai pabūtu kopā ar debesu zilumu augsti pāri galvām un zemes zaļuma bezgalību.

Varbūt tas tā bija tāpēc, ka tur, Paņevežā, viņš jutās tik brīvs kā putns, kas, pērkli atstājis, pirmo reizi dodas tālā pasaulē. Aiz muguras bija žurnālista un redaktora gadi, pilni darba steigas...

Viņam patika atminēties šo steigu un nemieru. Par laikraksta «Dienas Lapas» redaktoru viņš sabija gadus četrus, rakstīja ievadrakstus, vadīja avīzes ārzemju nodaļu, bet pāri visam — bija lūkojis, lai avīzē ienāktu ziņas un pārspriedumi par tiem jautājumiem, kas arvien vairāk nodarbināja strādniecību. Pašas strādniecības sevis apzināšanos, kopu biedrošanos, lai tā kā vienots spēks varētu stāties pretim fabrikantu kārei pēc jo kuplākas peļņas, pretim uzņēmēju alkatībai, tam spēkam, ko Markss tik trāpīgi bija nosaucis par kapitālu. Jo gadus jo vairāk viņš bija centies iepazīstināt «Dienas Lapas» lasītājus ar sociālisma idejām, ar sociālisma būtību — tad viņam pašam jau bija cieša pārliecība, ka tieši proletariāts ir tas, kurš aicināts radīt jaunu, labāku pasauli, un ka Marksa mācība ir ceļvedis, kā proletariātam izpildāms savs vēsturiskais uzdevums.

Viņš bija viens no tiem, ko dēvēja par jaunstrāvniekiem, un viņa vadītais laikraksts bija kļuvis par šo cilvēku darbības centru...

Jābrauc vēl ir krietni ilgi, tik ilgi, ka var izdomāt domu domas, atcerēties cilvēkus un notikumus — tagad jau kā no krietnas tāles.

... Pienāca diena, kad viņam vajadzēja no redaktora darba aiziet, — jaunstrāvnieku priekšstāvjos arvien ciešāk bija nostiprinājusies pārliecība, ka viņš, gadiem ritot, avīzi vairs nevada īsti labi, kļuvis nolaidīgs, paviršs.

Viņš tad bija aizgājis no redaktora krēsla, bet ne toreiz, ne vēlāk nebija pārliecināts, ka pārmetumi bijuši pelnīti. Par redaktoru nāca Pēteris Stučka — viņa māsas vīrs un sens draugs no ģimnāzijas gadiem Rīgā, no studiju gadiem Pēterburgā, laikiem viņi pat vienā istabā bija kopā dzīvojuši. Tagad starp viņiem ienākusi atsvešinātība, jo viņam šķita, ka viņš ir nobīdīts pie malas par labu draugam. Nu jau ir pagājuši vairāki gadi, bet viņš nebija ticis pāri šai atsvešinātības plaisai. No sajūtas, ka viņam nodarīta netaisnība.

Pēc redaktorības viņš bija meklējis darbu savā profesijā. Advokatūrā.

Kad viņi ar Aspaziju dzīvoja Paņevežā, tad neziņas pilnie mēneši Jelgavā gaidot, vai viņam ļaus strādāt par advokātu, jau bija aiz muguras. Paņevežā viņam beidzot bija ierēdņa darbs, valsts varas _ atļauts, likumīgs, un viņš nevarēja un nevarēja vēl lāgā aptvert, ka tik pēkšņi bija nokļuvis milzīgās cara valsts ierēdņu armijas rindās, kuru galvenais uzdevums bija sargāt šīs valsts kārtību un likumību. Viņš, būdams redaktors, bija pieradis pie kaut kā gluži cita. yiņš_bija mēģinājis ļaužu prātos stiprināt domu par pastāvošas likumības nelikumību. Un nu viņš bija kārtīgs ierēdnis, kam ir pieklājīgs dzīvoklis un kas iet pie saviem priekšniekiem un darba kolēgām uz vizīti un pats pieņem vizītē savukārt citus. Ierēdnis starp ierēdņiem... Vienīgā saikne, kas viņu saistīja ar agrāko dzīvi, bija Gētes «Fausta» sējums, kas atradās uz viņa galda un ko viņš tulkoja Rīgai, «Majas Viesa Mēnešrakstam». Tā bija niecīga zīme, ka viņš kādreiz nodarbojies ne tikai ar tieslietām. Un ka ne vienmēr viņš bijis ierēdnis, rūpīgi skuvies un gludi sasukājies. Viņš pats sevi toreiz slepeni vēroja, ar kādu prieku pēc advokāta dienas darba nododas šim tulkojumam.

Un tomēr viņš tai pavasarī visvairāk izjuta savādu vaļu un brīvību, kas bija ienākusi viņu dzīvē, mulsināja un pat it kā baidīja. Vai tā cilvēks drīkst dzīvot?

... Rudzi tai vasarā bija agri savārpojuši, un tie šūpojās vējā kā bezgalīgs zaļš jūras klajs.

Viņi abi iet pa šauru taku, kas vijas starp diviem laukiem. Šo taku iestaigājuši lietuviešu zemnieki, ejot uz pilsētiņu iepirkties vai ari nesot kādu nieku uz tirgu, ko pārdot no savas trūcības. Kad zemnieki iet garām pilsēt-nieciski ģērbtajiem klaiņotājiem, viņi saka savā jauki mīkstajā valodā:

— Labas dienas!

— Labas dienas! — advokāts Pliekšāns atņem sveicienu. Kad zemnieki jau ir gabalā, viņš saka sievai:

— Viņiem aizliegts pat grāmatas drukāt savā valodā. Cars domā, ka par to viņu šai zemē cilvēki īpaši cienīs un godās. Tikai dzīvē notiek tā, ka gan atsevišķi cilvēki, gan veselas tautas gluži instinktīvi sajūt, kas apdraud viņu eksistenci — kā morālo, tā fizisko. Un visi dzīvības spēki saslejas naidā pretim.

Aspazija nedzirdēja šos vārdus. Viņa vairs nemaz nebija uz takas, ko cieti nominušas zemnieku kājas.

— Ai-dā-ā! Meklē mani! — skanēja kaut kur vārpu biezokņā paklusi un aicinoši.

Tā viņiem bija iemīļota, bērnišķīga rotaļa — pastaigā viņi brīžam viens, brīžam otrs pēkšņi pazuda, un šo pazudušo tad otram vajadzēja meklēt.

Viņš labprāt meklēja, jo zināja, ka sievai šī rotaļa sagādā daudz prieka.

— Meklē! Meklē! — sauc līksma balss kaut kur zaļajā, šalcošajā jūrā un skan sudrabaini smiekli.

Viņai gribējās vēl un vēl pazust, un viņas acis staroja līksmē, kad tika atrasta.

Viņš nebija stiprs veselībā un parasti drīz pagura. Viņam bija trīsdesmit divi gadi, un viņam brīžam šķita, ka diezin vai tik vecam vīrietim pieklājas būt tik aušīgam.

Tagad, sēžot vilcienā un klausoties, kā riteņi klaudz steidzīgā ritmā, viņš nožēloja, ka nebija ilgāk kavējies Paņevežas laukos, kad tur agrs pavasaris gāja pretim vasarai un sievai patika nozust nemanītai rudzu laukā, lai iesauktos: «Meklē! Meklē mani!»

«Cilvēki ir neapdomīgi un nesaprātīgi, — par savām patiesākajām jūtām kaunēdamies, viņi steidz projām no laimes brīžiem un pēcgalā brīnās, kāpēc šādus brīžus liktenis piešķīris pārāk reti.»

Bet varbūt tur, Paņevežā, prieks nemaz nebija tik gaišs, ēnu neskarts? Varbūt šis prieks bija vienīgi puķu sega, kas pārsegta pāri sāpēm? Lai pieviltu draugus un naidniekus.

Lai pieviltu sevi pašu.

Vai citādi atkal un atkal viņu valodās paceltos steidzīgās ēnas, pat tad, kad viņi bezrūpīgi klaiņoja starp rudzu laukiem un saule augstu stāvēja debesu kalna. Saule pazuda, un viņš skaidri dzirdēja, ka rīta miglā nepierimst raudavas balss — visu aizsegdama ar savām nepieklusināmām skumjām.

Pavisam nopietni un negaidot, pa cieti nomitu taku iedams, viņš sacīja sievai, kaut tikko bija līksmi smējies:

— Tagad es drīkstu bezrūpīgi pavadīt savas dienas, ja politiskajam darbam vairs neesmu vajadzīgs. Es tagad varu mierīgi strādāt savu advokāta darbu un brīvajos brīžos bez rūpju šeit rudzu laukos lūkot sameklēt pats savu sievu, kas tik labi prot noslēpties.

Nopietna palika arī sieva. Bet viņai bija žēl šķirties no šī īsā prieka, un viņa sacīja ar nepatiku:

— Tu atkal par to pašu. Lai bijis, kā bijis, bet tagad vismaz ir mierīgāk. Kā redaktoru tevi katru brīdi uzma-nlja gan cenzors, gan lasītāji. Cenzoram aizdomīgs likās katrs tavas avīzes vārds.

Viņš brīdi stāvēja klusēdams, un viņa sejai it kā skrēja pāri vieglu mākoņu ēnas. Viņa lūpas, kas parasti bija cieši sakniebtas, noslēdzās vēl ciešāk. Varēja pat domāt, ka viņš nav īsti dzirdējis sievas vārdus, bet klausījies pats sevī. Tad viņš pēkšņi strauji devās uz priekšu, un. brīdi vēlāk kaut kur iesāņus atskanēja sauciens:

— Ai-dā-ā! Ai-dā-ā! Meklē mani!

Sievas vaigs noskaidrojās, viņa smiedamās devās pa taku, uzmanīgi ieklausīdamās, vai tepat tuvumā nav sadzirdama viņa elpa.

— Kāds tu esi viltnieks! Gluži nepārspējams viltnieks!

Viņi abi smējās, viņi abi bija līksmi.

*

Aspazijas domas bija aizķērušās pie vārdiem — «mana māmiņa tolaik dzīvoja pie mums».

Vīramāte dzīvoja pie viņiem Paņevežā. Viņa lāgā ne-sapratās ar vedeklu — mātei tā šķita pārāk vēja pilna, pārāk tāla tiem pienākumiem, kādi katrai sievietei jāuzņemas ģimenē.

«Sieviete, kas labprātāk skraida pa pasauli apkārt nekā rūpējas par kārtību mājās, agri vai vēlu mājā ienes nesaticību un nelaimi.»

Vīramāte, senāk ilgus gadus valdīdama Latgalē lielu saimniecību, bija pieradusi agri celties un izrīkot gājējus. Paņevežā bija tikai viena kalpone, kas bija pieskatāma, un to viņa arī darīja.

Uz tirgu posdamās, vedeklu viņa cēla augšā, pirms vēl logā jautās ausmas svīdums.

— Es nevaru vien nobrīnīties, kāpēc tev tik neizguļams miegs! — viņa bija nemierā.

— Kur mums tik agri jāskrien? Aiz loga vēl melna nakts.

— Kāda gaisma tev vajadzīga? Redzēsi, nebūsim vēl tirgū, kad saule arī jau būs augšā un viss labākais un lētākais izpirkts. Pasargi, dievs, — kad es Vasiļovā, saimniecību vadīdama, būtu tik ilgi gulējusi!

— Man šķiet, ēdamā mums mājā ir pietiekami, — vedekla cēlās, pilna miega. — Un Jānis nemaz nekādus cepešus nekāro.

— Un slikti dara, ja neēd, kad var paēst. Tāpēc par galvassāpēm sūdzas. Vīrietis — un tikai ar pliku rūgušpienu un paniņām. Un tu esi ar visu mierā!

Viņas jau gāja ārā pa durvīm, kad māte pēkšņi piestāja un apdomāja:

— Kad Jānis celsies, varbūt viņam tūdaļ jaiet dienesta darīšanās. Tad durvis paliks vaļā. Viņš ir tik izklaidīgs, viņš laikam domā, ka pasaulē nemaz vairs zagļu nav. Jūs abi, skatos, esat tik nepiesardzīgi. Es, meit, dzīvoju vienās bailēs — ja nu mūs apzog!

— Mums nekā nav ko zagt.

— Zaglis vienmēr atrod ko nozagt. Un nemānies nu — gluži tukšinieki jūs tak nevarat būt.

Māte bija neziņā.

— Varbūt celt Jāni augšā un nojautāt, vai viņam šorīt ir kaut kur ejams?

— To gan tu nedarīsi, māt! Viņš vakar līdz vēlai naktij strādāja. Ja mēs gribam iet uz tirgu, tad mums laiks doties ceļā, — vedekla kļuva nepacietīga. — Citādi patiešām visi labumi būs jau citu grozos.

— Savādi jūs, jaunie, dzīvojat, — māte bija nemierā. — It kā jums cieta pamata zem kājām nebūtu, nedz jūs tāda meklētu. Es nevēlu jums ļaunu, bet kādā dienā tā notiks: ne jums būs nauda makā, ne jumts virs galvas. Kas pēc vēja skrej, to vējš tukšu un sausu izpūš.

Lakatos cieši satinušās, viņas izgāja tumšajās Paņeve-žas ielās. Austrumos iezīmējās tikko jaušams gaismas svīdums. Bija agrs pavasaris, kad upes raisās vaļā no ledus sloga, un abām tirgus gājējām sala.

*

Nelaime piezagās negaidīta — kā tas šai viešņai parasts, lai cilvēki lieki jau iepriekš nebaiļotos. Rudzu lauki ar plaukstošajām vārpām atkāpās tālā pamalē un palika kā jauks sapnis, ko otrreiz izsapņot nav iespējams.

Līdz viņiem atnāca ziņas, ka sākušies plaši jaunstrāvnieku aresti.

Kādā pievakarē pie viņu dzīvokļa durvīm klauvēja, un, kad Pliekšāns atvēra durvis, viņš ieraudzīja rotmistru Ševjakovu. Pirmajā brīdī Pliekšānam nezin kāpēc ienāca prātā, ka šis cilvēks ieradies pie viņa ar pretvizīti. Bet,

kad ieraudzīja aiz muguras žandarmus, viņa locekļos pēkšņi ielija kā svina smagums: notiks kaut kas nelabs. Nenovēršami un cietsirdīgi.

Negaidīto viesu uzdevums, tā paskaidroja rotmistrs, esot ielūkoties Pliekšāna kunga dzīvoklī. Diemžēl viņam tas jādara, jo tāds esot viņa dienesta pienākums.

— Lūdzu... Ja tas nepieciešams. Bet kāpēc? Kāpēc?

Esot ziņas, ka advokāts Jānis Krišjāņa dēls Pliekšāns

atļāvies valdībai kaitīgu darbību. Pliekšāna kungs it kā agrāk bijis kādas avīzes redaktors?

— Tas es kādreiz biju. Taču nu jau divi gadi man ar šo avīzi nav nekādu sakaru. Bet toreiz, kad vadīju «Dienas Lapu», nekas nosodāms...

— Nu, palūk, palūk! Acīmredzot jūsu avīzē sadrukāts kaut kas tāds, kas nebija drukājams.

Atnācēji sāka rīkoties.

— Viens pavisam mazs lūgums — kamēr tiks pārlūkots, kas šai dzīvoklī atrodas, nedz pats Pliekšāna kungs, nedz jūs, cienītā kundze, nedrīkstat dzīvokli atstāt — jums abiem jāuzturas tepat mūsu acu priekšā. Tā ir parastā kārtība, un tāpēc neļaunojieties uz mani — tā paredz priekšraksti.

«Tās bija bezgala garas stundas,» advokāts Pliekšāns atcerējās, klausoties vilciena cietajā, dzelžainajā ritumā. «Viņi savu darbu beidza tikai pēc pusnakts. Savu mēnešalgu viņi pelnīja ļoti apzinīgi.»

Dzīvoklī nekā liela nebija. Nedaudzas lietotas mēbeles, ko Pliekšāns bija nopircis Daugavpilī un atvedis uz Paņevežu. Grāmatas, avīžu komplekti, aprakstīti un pus-aprakstīti papīri. Paņevežā vēl pat pusgads nebija nodzīvots, tāpēc viņi nebija ar mantu apauguši. Bet izrādījās — kad cītīgi ierēdņi grib izpētīt, vai dzīvoklī nav noslēpts kaut kas neatļauts, kas varētu apdraudēt valsts kārtības pamatus, tad pat nabagam pieder vesela karaļvalsts, kur ir ko skatīt, pētīt, izrakņāt.

Ir labi, ja dzīvoklī nav nekā cita ka vienkāršs koka ' ēdamgalds, tādi paši krēsli, soliņš, uz kā atsēsties, kad pusdienām vai vakariņām kartupeļi mizojami. Tās visas ir godīgas, vientiesīgas mēbeles, kas nekā necenšas noslēpt.

Guļamās vietas ir rūpīgāk un neuzticamāk apskatāmas. Tur allaž var būt kaut kas nobāzts zem spilvena, palaga, segas vai matrača. Ne velti gultās un dīvānos mēdz ieperināties blaktis — tur ir kur nolīst.

Tomēr gulta nav tas bīstamākais, kas var būt dzīvoklī.

Pats bīstamākais pasaulē ir papīrs, vienalga — aprakstīts vai pusaprakstīts.

Diemžēl šai Paņevežas dzīvoklī bija stipri daudz dažādās valodās uzrakstītu grāmatu un aprakstītu papīra lapu. Lai tiktu uz pēdām noziedzībai, visā bija rūpīgi jāieskatās. Ak dievs, kāpēc pasaulē nav tikai viena valoda! Tad daudz ātrāk un vieglāk visi nelieši būtu ietupināti tur, kur tiem paredzēta vieta.

Žandarmi advokāta Pliekšāna dzīvoklī nopētīja ik aprakstītu lapu. Ja nekā nesaprata, prasīja padomu rot-mistram, ja pašiem likās saprotams, aizdomīgo lapu atlika sāņus.

Kad žandarmi un rotmistrs tuvojās rakstāmgaldam, Aspazija pēkšņi iejautājās, vai rotmistra kungs negrib apsēsties un atpūsties.

— Tur ir vienīgi dažādi sīkumi. Rotmistra kungs pagurs, tos cilājot.

Viņa pati pasniegšot visu, itin visu. Lai viņai ticot — viņu dzīvoklī patiešām nekā valdībai bīstama neesot.

— Mans vīrs nu jau vairākus gadus kopš aizgājis no redaktora darba. Pa pavaļas brīžiem viņš tulko latviski «Faustu», un šo grāmatu cenzūra nekad par kaitīgu nav uzskatījusi.

Rotmistra kungs vērīgi paraudzījās sievietē, kas sarunāja visus šos vārdus. Par tiem pat pasmaidīt nebija vērts. Bet viņam negribējās sarūgtināt šo skaisto sievieti, un tāpēc viņš nesacīja, ka tik bērnišķīgi nevajag runāt. Viņš sacīja pavisam ko citu:

— Jums jāzina, cienītā kundze, ka žandarmi mūsu valstī ir bez izglītības un tāpēc gluži neiedomājami nejēgas. Taisni neizturami stulbeņi. Tāpēc man viss ir jāizskata cauri pašam, lai arī cik spēka tas no manis prasītu.

Mājasmāte tad vilka ārā rakstamgalda atvilktnes, nolika tās uz grīdas, pati nosēdās blakām un pa vienam papīram sniedza rotmistram. Viņam bija neērti izrīkot šo enerģisko dāmu, kā to savās domās nodēvēja, tāpēc arī viņš nosēdās uz grīdas un ņēma pretim lapu pēc lapas. Mājasmāte nesteidzās, tāpēc šī dīvainā sēdēšana ieilga. Katru lapu viņa sniedza, savam līdzsēdētājam tik

cieši acīs skatīdamās, ka tas brīžam pavisam samulsa, īpaši cieši viņa skatījās, kad rokas veikli kādu nevēlamu vēstuli vai aprakstītu lapu paslēpa zem svārkiem.

Ak, kam gan viņas vīram bija šī gluži fanātiskā tieksme saglabāt ik papīra gabaliņu, kas atrakstīts, un vēl sīkstāk saglabāt ik rindu, ko viņš uzrakstījis pats. Te nu bija šis un tas no šīs nevēlamās bagātības — sarakstīšanās ar citiem jaunās strāvas dalībniekiem, viņu vēstules, pat zīmītes par satikšanos, uz kuru slepus ir jāaiziet.

Aspazija steigā vērtēja ik papīru, ko rokā paņēma, lūkoja noslēpt nevēlamo.

Vai žandarmi to manīja? Aspazijai šķita, ka reizēm viņi redz visu, bet šie vīri laikam bija apvainojušies — vai gan par nejēgām un stulbeņiem nosauktajiem jāsteidz pakalpot tam, kam uz pleciem ir gudra galva?

Kaut ko allaž atlika sāņus gan rotmistrs, gan žandarmi. Dažādus papīrus, vēstules, pat grāmatas, kas šķita ar sociālisma mācībām un tāpēc kaitīgas un valsts stiprumam bīstamas. Vēlu naktī, kad viņi visu dzīvokli bija apgriezuši otrādi, divas kastes ar grāmatām un aprakstītiem papīriem viņi paņēma līdz. Ari kādu maisu, kurā uz lapām bija tikai nepārredzams daudzums īsu pantiņu. Pliekšāns gan skaidroja, ka tās ir vienīgi tautas dziesmas, bet tas neko nelīdzēja — pantiņi bija neizlasāmā valodā un tāpēc jo aizdomīgāki.

Kad mājā vairs nebija svešu acu, tika aizkurta krāsns, un tajā sadega viss, ko dienā bija izdevies noslēpt un kas likās aizdomās turams.

— Mūsu mājai ir piezagusies nelaime, — sacīja Aspazija, bezgala nogurusi. — Šodien tā ienāca pa durvīm mūsu istabā, un nav zināms, vai tā drīz nebūs klāt no jauna.

Tai naktī viņi kārtu kārtām pārsprieda, ko darīt tālāk. Acīmredzot ir sāktas cilāt vecas lietas, un, kas varēja pateikt, kā tas viss beigsies. Varbūt pats prātīgākais būtu tagad.visu pamest un klusām pazust pāri robežai?

Bet kāpēc?

Ko gan Jānis Pliekšāns ir nodarījis? Vienīgi mācījis cilvēkus atšķirt patiesību no meliem. Mācījis apzināt cilvēkiem posta cēloņus. Un mēģinājis rādīt ceļu, kā tos pārspēt.

— Tagad tu patiesi runā kā bērns, — Aspazija sašuta. — Vai tu pats neesi mācījis, ka caram vislielākais ienaidnieks ir tieši patiesība?

— Nekādu papīru, kuru dēļ mani varētu sodīt, žandarmi līdzi nepaņēma, — Pliekšāns sprieda. — Es taču arī esmu likumu zinātājs un tāpēc kaut ko no šīm lietām saprotu.

— Ja būs nodomāts ielikt aiz restēm, to izdarīs, kaut cilvēks nekā cita nebūtu darījis kā vienīgi piedzimis šai pasaulē, — Aspazija bija rūpju pilna.

Tā arī notika — nelaime neatkāpās no viņu mājas.

Pēc pāris dienām atnāca vīrs no policijas: Pliekšāna kungam jāierodoties saņemt spriedumu par kaut kādu tiesas lietu.

Pliekšāna kungam jau bija zināma šī lieta. Kāds kaktu advokāts kādreiz bija iesūdzējis «Dienas Lapas» redaktoru Pliekšānu, ka avīze šim advokātam cēlusi nepamatotu neslavu. Visu skaidrojot un noskaidrojot, bija gājuši mēneši un gadi. Tagad sūdzība bija izšķirta redaktoram par sliktu: Jānim Krišjāņa dēlam Pliekšānam bija jāiet uz divdesmit sešām dienām cietumā.

Pliekšāns devās uz policiju, lai uzzinātu termiņu, kad piespriestais sods izpildāms.

— Es būšu pavisam drīz atpakaļ, — viņš mierināja sievu, kuras acīs bija lasāmas izbailes. — Man tur jāsaņem tikai kāds papīrs.

— Es būtu priecīgāka, ja tev nekur nebūtu jāiet, — sieva sacīja nedroši.

Bija Vasarsvētku sestdiena. Vīramāte bija aizgājusi meklēt svētku meijas, un Aspazija rīkojās pa virtuvi, svētkiem maizi cepot. Viņa viena steidza visu paveikt. Kaut arī laika bija maz, lai ar visu pagūtu tikt gatava, viņai tomēr ne brīdi neizgāja no prāta vīrs. Viņš palika projām pārlieku ilgi. Jeb varbūt viņai nepacietībā vienīgi tā likās?

Viņa gluži sastinga, kad ieraudzīja policistu. Tā jau bija domājams un sagaidāms!

Atnācēja rokās bija vēstule.

— To jums sūta vīrs, — policists sacīja un, galvu smagi kratīdams, piebilda: — Viņš tagad neatgriezīsies.

Viņa neko citu nesaprata kā vienīgi — ir noticis kaut

kas briesmīgs. Nenorotītām piedurknēm, kādu lakatu nemaņā ap pleciem apmetusi, viņa steidzās uz policiju. Vajadzēja kaut ko darīt, vajadzēja rīkoties, glābt. Policijā viņa iebrāzās tik strauja un neapturama, ka ierēdņi pat atjēgt nedabūja, kad viņa jau atradās pristava kabinetā.

Viņa uzbruka. Aizgūtnēm, elpu neatņemdama. Kas noticis? Kāpēc šis briesmīgais pārpratums? Viņas vīrs ir tūdaļ atlaižams mājās! Viņš nevienam nekā nav nodarījis! Kāpēc šī briesmīgā netaisnība?

— Mājās atlaižams — jūs sakāt, kundze? ... Tas šobrīd nevar notikt. Nē, nē, par to šobrīd nevar būt runas. Nomierinieties, dieva dēļ, nomierinieties! Es jums jūtu līdz, bet tas nevar notikt. Un manā varā nemaz nav jūsu vīru atbrīvot. Viņš, cik saprotu, ir izdarījis sliktas lietas. Pavisam sliktas. Kad strādājis kaut kādā avīzē. Viņš taču ir strādājis kādā avīzē, cik saprotu?

Kā varēja nomierināties? Vai šādi vārdi neskanēja kā zaimi?

Bet, lai ko viņa runāja — asarām acīs vai smaidīdama, — viņas vārdi atlēca kā no nedzīvas, vienaldzīgas sienas. Tiks noskaidrots, ceriet, kārtība paliek kārtība, mēs visi esam pakļauti valsts likumam, un tie mums visiem ir jāciena un jāievēro.

— Vismaz redzēt... redzēt es viņu vēl gribu, lidz jūs viņu neesat pagalam pazudinājuši! Viņš taču vēl ir šeit pat jūsu varā?

Viņa redzēja apcietināto. Šī sieviete runāja tik strauji, noteikti un nepiekāpīgi, ka pristavs neattapa, kā viņai atteikt. Viņa drīkstot redzēt apcietināto, kamēr to aizved līdz cietumam.

Viņa sekoja vīram soli solī un palika stāvam pie cietuma vārtiem, kad tie aizdarījās. Tad viņa vēl neiedomāja, ka tie ir tikai pirmie cietuma vārti, pie kuriem viņai būs jānīkst un no pasaules jāslēpj saraudātās acis.

Tikai mājās atgriezusies, viņa izlasīja vēstulīti, ko bija atnesis policists:

«Mīlulīt, nebija citādi iespējams, man tūlīt bija jāpaliek šeit. Ispravņilcs ir tik laipns, pats mani pavadot turp. Redzēties mēs tagad nevaram, bet vēlāk jau tas būšot iespējams. Man būšot pašam sava istaba, savs ēdiens, grāmatas, kādas vien gribu, utt. Mīlulīt, iesaiņo man

«Faustu», tad varbūt vēl «Vaideloti» un katrā ziņā kritiku, un visas grāmatas un piezīmes, kas uz to attiecas. Grāmatas Tu vari man atvest pati ar ormani vai ari atnest kājām, tas varbūt pievērstu mazāk uzmanības. Kas man vēl citāds būtu vajadzīgs, par to rakstīšu vēlāk. Savas personīgās drānas es arī paturēšu. Tev tagad atdos visu naudu, kas man bija klāt, tāpat manus kažoka svārkus, manu pulksteni un rakstāmgalda atslēgu. Tu vari nomierināt mammu, ka man bija jābrauc uz Rīgu, pamazām Tu tai vari pasacīt patiesību. Starp citu, pagaidām paliec šeit un mamma arī, nesūti viņu vēl projām. Par kalponi parunāsim vēlāk. Dzīvo vesela, mīlulīt, un pēc iespējas esi labā garastāvoklī.»

Māja piestrēdza pilna melnu sāpju.

Kaut arī viņa zināja, ka vīrs paturēts apcietinājumā uz divdesmit sešām dienām par kašķīgā kaktu advokāta apvainošanu, viņai tomēr nezin kāpēc likās, ka šī apcietināšana ir sākums lielai nelaimei un ka tā varbūt ir vienīgi viltniecība. Bija kratīšana politiskā lietā, un tagad nāk turpinājums. Nē, viņa ne brīdi nebija pārliecināta, ka nelaime pēc divdesmit sešām dienām atkāpsies.

Kad mātei pasacīja, kas noticis, nevarēja saprast, vai viņa ir nobēdājusies vai vienīgi pārsteigta, ka dēls izdarījis kaut ko tādu, kas taisnībai un likumam šķiet noziegums.

Māte staigāja no vienas istabas otrā, bet laikiem ilgi sēdēja vientuļa un nerunīga.

Kalpone tais dienās ne brīdi nedrīkstēja palikt mierā.

— Vai tu varbūt domā, ka tad, kad mana dēla nav mājās, tu drīksti augu dienu slinkot? — māte dusmīgi noprasīja kalponei, kad tā uz brīdi piestāja pie loga, lai paskatītos, kas notiek tirgus laukumā.

— Kas jūsu dēlam par bēdu — gan viņu zinās atbrīvot, — kalpone atteica. — Bet palūk, Jozis atkal ir lielā prātā. Pasargi, dievs, ka tik nesāk lamāt baznīckungu! Tad gan būs elle. Nudien, pēdīgi vēl uz Sibīriju aizsūtīs. Bet vai nebūtu žēl — paskataities, saimniec, kas par puisi! Krogā iztur vairāk par visiem.

Māte paskatījās kalponē platām acīm, bet neteica ne vārda, tad atkal ilgi sēdēja, rokas klēpī salikusi. Kādā brīdī viņa nosacīja vedeklai:

— Labākās mantas mums vajadzētu paslēpt, vai? Kas

zina — atnāks un atņems. Vai viņiem kāda bēda — mans vai dēla. Bet, ja nekā neatradīs, nebūs ko ņemt.

Savas zeltlietas viņa noglabāja pie kaimiņiem.

Māte klīda pa māju, un ar vedeklu sarunas viņai nevedās. Pēc kādām dienām viņa sacīja:

— Mana dēla šeit nav, un tāpēc es tagad te esmu lieka. Es braukšu projām.

Vedekla necentās atrunāt.

Ilgi māte kravāja mantas. Sēja saiņus, raisīja tos atkal vaļā, jo allaž bija kaut ko aizmirsusi līdzi paņemt.

— Tu atraksti man, ja Jāni atlaiž mājā, — atvadoties viņa sacīja. — Un ... esi laba pret viņu. Viņam ir ātri aizskarama sirds, un tādam cilvēkam dzīvot nav viegli. Ak mans dievs! Jūs abi esat tik savādi. Nē, nē, nesaki man nekā! Ko tu man vari sacīt? Tu nemaz nezini, ko tas nozīmē — dot cilvēkam dzīvību un bērnus izaudzināt.

Kad vīramāte bija projām, Aspazija sacīja kalponei:

— Turpmāk mēs abas ēdīsim pie viena galda.

— Kā kundzei labpatiks, tā būs, — kalpone atbildēja vienaldzīgi. — Jozi vakar puiši gribējuši piekaut. Bet šis galā pašus pārmācījis. Malacis! Tagad ieslodzīts aiz restēm. Bet gan jau tiks laukā. Ne jau uradņiku vai baznīcā, sprediķotāju apskādējis. Kā jūs domājat, kundze? Kad nevienam nav nekas lauzts, tad ilgi netur?

«Kundze», bēdas gaiņādama, mēģināja lasīt vēstures grāmatas, kaut arī bija skaidrs, ka par augstskolu šai gadā nav ko domāt. Ja ir sākta «Dienas Lapas» vadītāju apcietināšana, Lad kurš gan cits valdībai liksies lielāks dumpinieks nekā redaktors Pliekšāns?

Viņa nemaldījās: divdesmit sešas dienas vēl nebija pagājušas, kad Atsevišķā žandarmu korpusa apakšpulkvedis Potockis, kas Liepājā noņēmās ar apcietināto un apcietināmo jaunstrāvnieku lietām, sūtīja šifrētu telegrammu uz Paņevežu: Jāni Pliekšānu pēc soda izciešanas F. Rašmeijera lietā nogādāt Liepājā.

Tas tika izdarīts. Liepājā Jāni Pliekšānu iepazīstināja ar lēmumu, uz kura pamata viņš tiek turēts cietumā. Viņu sauc pie atbildības par sabiedrības sadzīves pamatu postīšanu, par ienaida sacelšanu starp kārtām, par «rakstītu vai drukātu sacerējumu sastādīšanu un izplatīšanu un par klaju runu turēšanu», kur apstrīdēta valsts varas neaizskaramība vai saceltas šaubas par to.

Jānis Pliekšāns parakstījās, ka ir ar šo lēmumu iepazīstināts. Bija 1897. gada 27. jūnijs.

Kad Pliekšāns ciešā apsardzībā bija no Paņevēžas aizvests, arī Aspazijai nebija vairs nozīmes šai pilsētā palikt. Viņa stāvēja dzīvoklī, kas šķita tukšs un pamests, tad pamazām sāka vākt kopā visu, kas ņemams līdzi uz Jelgavu, kur viņai atkal acīmredzot jāatgriežas pie tēva un mātes. Viņa vāca kopā un saiņoja vīra grāmatas, pēdējo rakstu zīmīti, jo tam visam bija pieskārušās viņai tik mīļā cilvēka rokas. Bez visa tā viņa laikam šais dienās nespētu dzīvot.

Aspazija devās projām no Paņevežas. No šīs pilsētiņas viņa paņēma līdz uz visu mūžu atmiņai mazu, saulainu rudzu lauka stūrīti un pelēkus cietuma vārtus, pie kuriem stāv vēl pelēkākas sievas ar groziņiem uz rokas.

Dziļā vakara tumsā pierimst vagonu riteņu cietā klau-dzoņa. Viņi ir sasnieguši Pleskavu.

Kāda būs viņa dzīve šai piestātnē, kur jāsagaida galīgais spriedums?

Kurp ceļš vedīs tālāk?

Varbūt tālāk ceļa nebūs — ja viņam tiks nospriests pats augstākais soda mērs, ko caram ir pa spēkam visžēlīgi audzināšanas nolūkos piešķirt saviem pavalstniekiem, kas kļuvuši nepaklausīgi un neuzticami.

PIRMAJĀ PIESTĀTNĒ

Pleskava un tās tuvākā apkārtne — tā ir valsts paredzētā pagaidu izsūtījuma vieta, kurā drīkst apmesties uz dzīvi tiesību zinātņu kandidāts Jānis Pliekšāns. Te viņam ir jāsameklē dzīvoklis un jāgaida, līdz viņa lieta būs izskatīta un apstiprināts galīgais spriedums. Par kādiem līdzekļiem lai izsūtītais šeit dzīvo, par to valstij nav daļas, — tā tic, ka cilvēks tāpēc vien, ka viņam trūkst naudas, bojā neaizies un valsts taisnīgo spriedumu katrā ziņā sagaidīs. Līdzekļus lai viņš lūko nopelnīt pats, tikai vienmēr lai atceras, ka ne katrs darbs cilvēkam, kas uzskatāms par noziedznieku, ir atļauts.

Abu atbraucēju nākamie mēneši aizrit divstāvu koka namā pilsētas centrālajā daļā. Otrajā stāvā viņiem ir neliela istaba. Aiz loga ir iela ar sniegiem, skaļajiem pilsētas trokšņiem, ar pātagotu zirgu vilktu ragavu steigu, skaļu, brīžam saniknotu cilvēku balsīm, gorodovoju svilpieniem. Ielas otrā pusē paceļas baznīca, uz kuras durvīm uzkrāsota staru vainaga ietverta dieva galva ar zilu trīs-stūrīgu aci.

Aspazijai reizēm šķiet, ka šī trīsstūrīgā acs raugās pāri ielai uz viņu logu kā ļauna zvaigzne. No liela tāluma un tomēr visu redzoša. It īpaši tad, kad neatkāpjas un neatkāpjas tūkstoš smagu domu, bet gaiss pilns piestrēdzis baznīcas zvanu balsīm. Pirmajās dienās atbraucējiem šie zvani ir tik nepierasti, ka viņiem šķiet — tie skan bez pierimas visu dienu cauri. Lieli un mazi, jautri un svinīgi nopietni. Kupolu, kur zvani paslēpušies, šai senajā pilsētā ir bez gala.

— Svētums šeit no torņiem plūst straumju straumēm, — Aspazija spriež. — Varētu pat domāt, ka šeitan klāt jau pats paradīzes sudraba slieksnis, bet paskaties uz leju — un tu kā pirmo redzi gorodovoju stāvam ielas krustā.

Kopš Aspazijai bijušas darīšanas ar valsts varas kalpiem — un tas pēdējā pusgadā noticis bieži, — viņa allaž uz ielas ļaužu pulkā vispirms saskata vīrus ar spīdīgām pogām. Katru reizi viņai tad spēji izšaujas cauri it kā karsta dzirksts: pienāks viņai tāds uniformētais klāt, pasacīs, ka viņa ir noziedzniece, un pagalam viņa būs.

Kaut arī atbraucēji gluži labi zina, ka likuma nosodītam cilvēkam dienas allaž liekas bez īsta prieka, viņi tomēr nevar tikt vaļā no sajūtas, ka dzīve šai pilsētā pāri jumtiem iegrimusi šaurībā un pelēcībā. Skaļi īgna, trula pelēcība kustas ap viņiem, kad viņi ik dienas iziet nelielā pastaigā, lai stiprinātu spēkus, kas aizvadītajos posta mēnešos pavisam izsīkuši. Necila pelēcība ienāk viņu istabā, kad laiku pa laikam paveras durvis un dzīvokļa saimniece ielūkojas, vai istabā, kuru viņa izīrējusi šiem diviem svešiniekiem, viss vēl ir savā vietā_ un kārtībā.

Sākumā viņi tādās reizēs jautāja, vai dzīvokļa saimniece no viņiem kaut ko vēlas.

Nē, lai šie nemaz neceļoties kājās, kad viņa ienākot, — saimniece skaidroja. Viņa tikai tāpat durvis pavērusi, lai paskatītos, vai gadījumā uz mēbelēm nav uzradies kāds jauns plankums, vai nav kaut kas salauzts. Viņa savus jaunos īrniekus vēl tik maz pazīstot, bet cilvēki dieva pasaulē esot visādi, arī gluži neizprotami savā izrīcībā.

— Jūs abi visu dienu istabā vien, istabā vien un tepat ari ēdienu vārāt. Tad visādi var notikties.

Tas diemžēl bija tiesa — viņiem nebija kur iet. Pilsētā viņi neviena nepazina. Kaut kur šeit dzīvojot cilvēki ari no Latvijas, bet bija droši ticams, ka tie nemaz nejustos iepriecināti, ja pie viņiem ierastos vīrs, kas nogrēkojies pret likumu. Un kā nogrēkojies? Vai kaut ko nozadzis, ņēmis kukujus? Tas var gadīties katram, bet šeit ir daudz ļaunāk — politika! Tas ir briesmīgāk nekā ieskatīšanās monopola bodē vai sveša zirga aizbraukšana.

Nē, kur iet viņiem nebija, viņi jutās kā cietumnieki, kas ieslodzīti pašu sameklētas kameras četrās sienās.

Petrolejas ķēķis, uz kura Aspazija gatavo ēdamo, dienām ejot, sācis kūpēt arvien negantāk. Smagā, pretīgā smaka nespēj izgaist līdz nākamai ēdiena reizei, tā ielien apģērbā, iesūcas gultas drēbēs, sabiezē gaisā, ir visur, visur. ?

Saimniece stāvēja istabas durvīs, rokās viņai āmurs, naglas un kādi daikti: vai nav tūlīt saglābjams kaut kas sapostīts un salauzts?

— Mēbeles mums ir stipri taisītas. Tās, vēl dzīvs būdams, pirka mans nelaiķa vīrs, un viņš bija tāds cilvēks, kurš zināja, kas ir labs un kas neder ne malkai. Bet mans vīrs jau divdesmit piecus gadus guļ zem zemes, un man, nevarīgai sievietei, tagad pašai par visu dzīvi jābūt nomodā.

Pagriezusies uz projām iešanu, saimniece vēl it kā lūdza, it kā brīdināja tos divus — to vīrišķi, kas savārdzis gulēja gultā (vai tiešām viņš bija tik slims vai vienīgi viņam patika, ka sieva to apdanco?), un sievišķi ar kuplo matu ērkuli un spīvajām acīm.

— Agrākie īrnieki man nekā nesalauza. Es ticu, ka jūs arī dzīvosit ar godu un saprašanu.

Tad vēl apjautājās:

— Jūs esat no Rīgas? Stāsta, ka tur dzīvojot vācieši vai kā viņus, vilks zina, sauc! Vai jūs esat tie vācieši?

īrnieki sacīja, ka vācieši viņi neesot, un apliecināja, ka istabā nenotiks nekas briesmīgs, bet saimniece laikam šaubījās par šiem vārdiem, jo citā rītā atkal stāvēja durvīs un savā nodabā pārsprieda:

— Cilvēks, kas pats nav iegādājis ne galdu, ne krēslu, ne gultu, neprot arī sveša mantu vērtē turēt. Tādam viens

divi kaut kas atgadās — gan pleķis galda vidu, gan krēslam kāja nost.

Tie, kam šie vārdi bija apdomājami, neatbildēja. Tas saimniecei nepatika.

— Vai pavisam kristīgu ļaužu esat? Tagad pat — tik jauki visās baznīcās zvana. Bet jūs — dienām cauri pa istabu vien, pa istabu vien. Var domāt, ka jūs ne reizi baznīcā iegājuši neesat. Arī jaunā kundze ne. Pasargi, dievs, kā cilvēks tā var pasaulē dzīvot! Vai tikai neesat tie paši vācieši?

Viņi neizturēja. Kādā dienā viņi pateica, lai saimniece necilājot ne āmuru, ne naglas un lai katru mīļu brīdi viņu durvis nevārstot. Tā viņi tiekot traucēti darbā.

Traucēti darbā! Bet ko tad šie tik netraucējamu strādāja?! Sieva reizumis vārīja putru, un tas vīrišķis, nāci kad nākdams, gultā vien vāļājās! Un papīrus šai istabā čaukstināja abi — gan viens, gan otrs. Un smirdināja petrolejas ķēķi tik nejauki, ka pat kaķi tagad vairījās pa viņu mājas durvīm iekšā nākt.

Saimniece turpmāk uz saviem īrniekiem vairs neturēja labu prātu, bet viņas nelabvēlība bija vieglāk panesama nekā ziņkārība.

Jaunajiem īrniekiem īsteni nemaz neatlika laika postīt mēbeles. Viņu prātus aizņēma citas rūpes — vajadzēja domāt, kā sadzenāt kādu kapeiku, lai būtu ar ko samaksāt par šo pašu istabu un lai ēdiena reizē galds nebūtu pavisam tukšs.

No Pētera Zālītes aizņemtie rubļi aizslīdēja pasaulē pārlieku manīgi tūkstoš sīkās un lielās vajadzībās.

Ak, un šai pilsētā viss bija neparasti dārgs!

— Es jūtu, ka viņi visi mani mēģina apkrāpt un par dārgu naudu lūko iemānīt vissliktāko preci, — Aspazija ik reizi sūrojās, ar iepirkumiem no veikala vai tirgus pārnākusi.

— Tie patiesi ir briesmīgi cilvēki, — vīrs pasmējās. — Kā gan viņi zina to sliktāko mantu paglabāt un likt galdā tieši tad, kad atnākusi Elza Pliekšāne, kas ir jauna sieva un kam tāpēc maza pieredze pirkšanā un pārdošanā.

— Nu, ar tirgus viltībām tava māte mani pietiekami tika Paņevežā skolojusi, — sieva atteica ar vieglu nepatiku. — Bet ir skaidri redzams, ka šai pilsētā dzīve ir dārga un ka naudas mums nav.

Smaids apdzisa arī vīram. Viņš no jauna it kā iegrima savās domās, ilgās un garās, kam nevarēja un nevarēja atrast galu.

— Pats briesmīgākais tas, ka es esmu tavs vīrs un nekādi nespēju tevi pasargāt no šī posta. Gluži otrādi — ar katru jaunu dienu tas kļūst vēl dziļāks.

No gaišas, saulainas takas, uz kuras Aspazija bija ar saviem darbiem uznākusi un kļuvusi tautā slavena, viņš to novilcis staignājā, kuram nav paredzams gals.

— Un tas viss noticis tikai tādēļ, ka tev ir tik atsaucīga sirds un tu tik maz domā pati par sevi.

Kad vīrs tā runā, sieva allaž aizkvēlojas. Viņa negrib tādus vārdus dzirdēt, jo tie ir aplami un nepatiesi. Vai mīlestība un laime mērījama ar maizes kumosa lielumu uz galda un lindraku glītumu mugurā?! Vai tā viņai neesot vislielākā laime, ka viņa, kopš pazīstot savu zēniņu, esot kļuvusi pavisam cits cilvēks?

— Es esmu kā no tumšu ēnu pasaules gaišā saules gaismā ienākusi. Es esmu laimīga, kaut arī pār manu galvu viesuļi drāztos un spoži zibeņi šķiltos.

Vīrs nelūko iebilst, jo par visu vairāk viņš baidās sarūgtināt savu sievu — Iniņu, kā viņš to iesaucis.

Bet vai tāpēc, ka par sāpēm un postu nerunā, tās jau ietu mazumā? Vai tāpēc jau būtu atkāpušās šīs smagās domas, kas brūk virsū kā sniegputenis ceļa gājējam klajā laukā? Kad viņš nīkst, šais istabas četrās sienās iespiests, tās visu dienu cauri sēd uz palodzes un ņirgājas. Arī naktīs — šausmīgajās bezmiega naktīs, kolīdz viņš noliek galvu uz spilvena, tās allaž ir klāt.

Šādās naktīs viņš ar sevi risina garas, nekad nebeidzamas sarunas. Tik uzstājīgas sarunas, ka nelīdz pat miega zāles, ko viņš dzer katru vakaru, lai izbēgtu no šīm sarunām.

— Tev nevajag visu tik ļoti ņemt pie sirds, — Iniņa viņu mierina. — Cietuma režģos taču tevi atpakaļ vairs neslodzīs, ja nu reiz esi ārā izlaists. Bet izsūtījumā — vai nu gluži kaut kā cauri netiksim.

Vīrs stāv pie loga, laikam arī viņš tagad redz dieva trīsstūrīgo aci, un arī viņam tā šķiet ļauna. Jo viņa vaigs gaišāks nekļūst, tikai galva viegli trīc.

— Nemaz nevar zināt, kas mūsu laikos ir lielāks gods, — sieva turpina, kad vīrs joprojām klusē, — vai

staigāt kā priecīgam pilsonim pa pasauli vai atrasties cietumā par patiesu vārdu.

— Es ne brīdi neesmu sajuties kā noziedznieks, — vīrs atsaka mazliet pārsteigts, ka Iniņai tādas domas varējušas ienākt prātā. — Es esmu darījis tikai to, kas bija jādara. Un, ja es šai ziņā kaut ko nožēloju, tad tikai to, ka esmu par maz darījis.

— Nu redzi, — sieva viņu mierina kā bērnu. — Un tāpēc tev jābūt stipram, lai tu pierādītu, ka nodarītā pārestība nav tevi salauzusi.

— Mani ir pārsteigusi šī netaisnība, kas stāv plata un uzmācīga un grib, lai to ciena un godā. Katrā ziņā lai neviens tai nepasacītu taisnību acīs. Bet, ja nav spēka uzklausīt patiesību, tad tā taču ir nožēlojama gļēvulība.

Tagad klusē sieva. Ko viņa var atbildēt? Vai tas viss jau sen nav bijis zināms? Kad gan bijis tā, ka nelietība nav gribējusi, lai to godina un cildina? Vai par to vīrs ir tik pārsteigts, ka nomocījies gluži līdz beigām?

Bet vīrs turpina joprojām satraukts:

— Ja dzīvi nav vēlēšanās veidot uz varonības pamatiem, tad to veido uz meliem. Uz gļēvulību. Uz izlikšanos. Uz nodevību. Tad ir bail no varoņa, jo drosmīgais traucētu mieru tur, kur pie galda sēž iztapoņas.

Arī tas viss ir zināms. Bet vai par to vajag tik ļoti uztraukties kā par jaunatklātu brīnumu?

Vīrs nerimstas un nerimstas:

— Vai dzīvē vispār ir varoņi? Vai tie nav dzīvojuši tikai tālos teiku laikos un mūsu piemiņā saglabājušies kā mūsu labāko brīžu klusas ilgas? Vai nav veltīgi varonību meklēt arī pie tiem, kas vienīgi skaļos vārdos sludina naidu pret tumsu un nelietību?

Iniņa klausās vērīgi, bet viņai liekas un liekas, ka vīrs pavisam velti ir tik uztraukts par cilvēku gļēvulību, divkosību, varonības trūkumu. Tā ir bijis jau kopš tāliem mūžiem, tāpēc cilvēka gara lielums vienmēr ticis daudzināt daudzināts un kā aicinošs piemērs vēlākām paaudzēm mācīts un skaidrots.

Bet nu jau viņš laikam ir atgaiņājies no rēgiem, kas viņu apstājuši, un pasmejas atviegloti:

— Manu mīļumiņ! Tās nu patiešām ir tukšas iedomas, kas mani vajā, un tās nedara labi. Man nevajag gausties, bet strādāt, lai es sapelnītu naudu un varētu uzturēt sevi un savu sievu.

Bet tūlīt viņš saprot, ka tie ir pavisam tukši vārdi. Uzturēt sievu! Sieva pati sevi uztur, sieva ir tik stipra, ka arī viņam atdod daļu no sava spēka. Viņam ir stipra sieva, tik stipra, ka ne reizi nav gaudusies par savu likteni, kas kļuvis tik ļauns tāpēc, ka viņa pieķērusies šim valsts varas vajātajam cilvēkam. Pieķērusies, kaut arī nav pārliecināta, ka ceļš, ko uzsācis viņas virs un viņa draugi, ir īsti pareizs.

Hermīne Zālīte ir turējusi kāzās doto solījumu — viņa un viņas vīrs Pēteris raksta vēstules uz Pleskavu abiem 4 «mīļajiem dzejniekiem» un mudina sūtīt jaunus tulkojumus. Rainis ar savu debešķīgo «Fausta» tulkojumu tik jauki savu dzejnieka talantu apliecināja, viņš ir pārtulkojis arī Ļermontova «Dēmonu», un tajā arī esot pilnīgi Ļermontova skaņas, tik labi tas padevies. Lai trimdinieki sūtot jaunus tulkojumus. Lai tulko to, kas sirdij tuvāks, «Mājas Viesa Mēnešrakstam» allaž labi darbi būs vajadzīgi. Pēteris Zālīte grib ap viņa vadītajiem izdevumiem pulcēt visus latviešu rakstniekus, kam ir patiess talants un krietnas domas, ko savos sacerējumos ielikt. Pēteris Zālīte samaksās mīļajiem dzejniekiem par katru rindu tik labi, cik vien viņa rocība atļaus.

Abi pleskavieši saprot, ka tādā veidā patiešām var tikt pie kapeikām, kas, kaut nabadzīgas, tomēr ir kapeikas, ar kurām var mēģināt kaut kā izdzīvot. Tikai strādāt vajag.

Jā, vajag strādāt. Nemitīgi, dienu no dienas. Lielāko tiesu gan tulko vīrs, jo sieva ir aizņemta ar saimniecības lietām, kuras galu galā paņem krietni daudz laika. Bez tam sieva ir slavena dzejniece, tāpēc būtu grēks, ja viņa pilnībā iejūgtos pusamatnieciskajā tulkošanas darbā.

Bet vīrs? Tulkošana laikam ir vienīgais, ko viņš var darīt šajā sniegos ieputinātajā pilsētā. It īpaši tāpēc, ka viņam jau ir tulkotāja pieredze. Viņš ir pierādījis, ka prot strādāt pat cietuma kamerās. Viņu ieslodzīja Paņe-vežas cietumā, kad «Fausta» tulkojums vēl nebija pabeigts. Pēteris Zālīte, protams, nevarēja pēkšņi pārtraukt drukāšanu pusceļā, tāpēc cietumnieks saviem priekšniekiem prasīja atļauju, lai varētu darbu turpināt. Atļaut tulkot «Faustu»? Jā, to var. «Fausts», kā tas zināms ikvienam, ir visā kulturālajā pasaulē cildināts darbs, un

tāpēc cietumnieks, kas to tulko, nevar samaitāties. Tā nu cietumnieks Jānis Pliekšāns bija sēdējis un tulkojis. Ik dienas paša noliktu rindu skaitu — pensumu, kā viņš tādu dienas uzdevumu nosauca. Kad «Fausts» bija pabeigts, viņš sameklēja jaunu tulkojumu. Tulkoja «Dēmonu», atkal katru dienu noteiktu rindu skaitu, arī tad, kad mocīja slimības un mācās virsū izmisums aiz neziņas par nākotni.

«Dēmonam» vajadzēja parādīties nupat janvāra numurā. Pats tulkotājs jau cilāja citas grāmatas, lai sēstos pie galda un tulkotu. Ak nē, visbiežāk viņš tulko, guļot gultā, jo spēka viņam maz, gluži neticami maz.

Tad viņš vēl nezināja, ka tā pieradīs pie gultas, ka vēlāk visu mūžu labprātāk strādās pusguļus nekā pie galda.

Pēteris Zālīte rakstīja no Rīgas: «Dēmonu» februārī pabeigs drukāt, — vai nevarot nākamajā numurā dot «Borisu Godunovu», protams, ja Rainis esot ar mieru. Pēteris Zālīte labprāt gribētu latviešu lasītājus iepazīstināt arī ar krievu klasisko literatūru, kur ir tik daudz brīnišķīgu darbu.

Protams, kāpēc lai Rainis nebūtu ar mieru, ka «Mājas Viesa Mēnešrakstā» ir lasāms «Boriss Godunovs».

«Arī Puškins bija izsūtīts uz šo pašu Pleskavas guberņu,» viņam ienāk prātā, domājot par Pētera Zālītes piedāvājumu. «Divi dažādi laikmeti un divi dažādi cari, izrādās, ir tik vienādi savos centienos, ka padarījuši mani un Puškinu tikpat kā par novadniekiem.»

«Borisu Godunovu» viņš bija pārtulkojis jau pirms vienpadsmit gadiem, un tas glabājās, pie malas nolikts, kā sena, klusa sāpe: žurnāla «Austrums» redaktors Jēkabs Velme bija tulkojumu noraidījis kā nederīgu.

— Viņš neticēja, ka tik jauns cilvēks, kāds toreiz biju es, pie tam vēl neliterāts, var labi pārtulkot Puškinu, — tos gadus atceroties, Pliekšāns sacīja sievai. — Bet, palūk, Zālīte tic man, bet tas ir tāpēc, ka man jau mati no galvas vidus krietni padiluši. Toreiz es noliku spalvu pie malas un ilgus gadus netiku vairs tulkojis nevienu dzejas rindu.

Pleskava bija sniegota un salta, augām dienām viņiem jāpaliek istabā. Viņi lasīja un rakstīja, gāja uz pilsētas bibliotēku un iepazina, kas ir tās krājumos. Lūkoja izzināt, vai te ir jaunākais, kas parādījies krievu un ārzemju rakstniecībā. Pats briesmīgākais būtu — atrasties šeit Pleskavā un vairs nezināt, kas pasaulē rodas jauns un ar ko tā dzīvo.

Pliekšāns rūpīgi pārskata arī visu to, kas šeit ir par sociāliem jautājumiem. Protams, sociālistu darbus bibliotēkā neatrast, bet ir taču tā, ka arī carisma sargsuņi, savu maizes devēju apsargādami, gluži neviļus izpļāpā kapitāla kundzības kaites un trūkumus. Ik grāmatu vajag prast lasīt, un Jānis Pliekšāns ir pietiekami pieredzējis un pietiekami izglītots, lai to prastu.

Viņi lasa un kaut ko raksta augām dienām — kaut vai tāpēc vien, ka bezdarbība nomāc visvairāk, un viņš taču cer kādā dienā atgriezties dzīvē, un tad zināšanas būs ļoti vajadzīgas.

Atraksta Doriņa — viņas vīrs pret 3000 rubļiem drošības naudas atbrīvots no ieslodzījuma pirms došanās uz pagaidu nometinājuma vietu. Pēterim Stučkām par tādu nosacīta Vitebska. Kaut ko bezgala mīļu, dārgu, jā — pat svētu, nevienam neaizskaramu brālis izlasa māsas rindās par viņu pēdējo tikšanos, pirms ceļa uz Pleskavu: «Vienmēr es Tevi redzu savā priekšā, pievērsušu man savas acis. Es jūtu silto, nervozo, krampjaino rokas spiedienu, ar kādu Tu aptvēri manas rokas.» Tā ir viņu abu senā draudzība, mīlestība, kas izlasāma Doriņas tālākajos vārdos: «Cik šausmīgi dziļi mūsos abos guļ šī kopā saderības sajūta, tik dziļi un neiznīdējami, par spīti visam tam, kas ir radījis sāpīgus pārpratumus, sabrukumus, noslēgtību un lieku lepnumu.»

Vai viņam visā savā līdzšinējā mūžā allaž nebija mazliet par daudz «lieka lepnuma»?

Kaut viņš zināja, ka māsa pēdējos gados raksta viņam pavisam reti, viņš tomēr ļoti gaidīja šīs vēstules. Ļoti gaidīja. Jo tās atgādināja par skaistām dienām, skaistu laiku, kas kādreiz bijis kopīgs, skaidrā draudzībā pavadīts.

«Boriss Godunovs» trimdiniekā pamodināja senas atmiņas par gadiem, kad viņš, juridiskās fakultātes students būdams, bija tulkojis traģēdiju un cītīgi lasījis grāmatas par pašu dzejnieku. Tagad viņš uzrakstīja plašāku apceri par Puškinu, lai to ievietotu žurnālā reizē ar «Borisa Godunova» tulkojumu. Tā radās pirmais plašākais un nopietnākais raksts latviešu valodā par šo krievu dzejnieku. Trimdinieks šo rakstu un «Borisa Godunova» tulkojumu uzskatīja kā ievadījumu Puškina simtās dzimšanas dienas atzīmēšanai, kurai vajadzēja notikt pēc gada.

Pēteris Zālīte rakstīja ne tikai par tulkojumiem, viņš sūtīja par darbu arī naudu. Viņš «mīļajiem dzejniekiem» atsūtīja 35 rubļus — par «Dēmonu» un par Ļermontovam veltītu apceri, ko bija uzrakstījusi Aspazija. Pēteris Zālīte mudina tulkot vēl kaut ko labu un skaistu. «Faustu» viņš gribot izdot atsevišķā grāmatā. Ar tulkotāja ievadu. Pēteris Zālīte šo grāmatu izdos tūlīt, kolīdz saņems ievadu.

Ir savāda lieta ar Zālīšu pāri un šiem pasaules dramaturģijas klasikas tulkojumiem, kurus Zālītes tik labprāt drukā «Mājas Viesa Mēnešrakstā».

Nav domājams, ka šo tulkojumu dēļ «Mājas Viesa Mēnešrakstam» īpaši palielinātos lasītāju skaits un žurnāls vairāk pelnītu. Sie tulkojumi taču nav patīkami stāsti vai romāni par uzticīgu un neuzticīgu mīlestību, par krietnu mīlētāju laimi un ciešanām, ar ko grāmatu un avīžu izdevēji allaž tik ļoti mīlējuši izraudināt lasītājus.

Bet katram cilvēkam ir sava vājība, un būtu nesaprātīgi domāt, ka tādas nav Zālīšu pārim. Varbūt pats savādākais gan ir tas, ka šai gadījumā abiem Zālītēm ir kopīga vājība. Tā ir klasika. Literatūras un mākslas klasika. Viņi ne brīdi nemudina «mīļos dzejniekus» paskatīties, kas populārs citās tautās patlaban, nē, viņu acis pievērstas laika gaitas izvētītajam un par nozīmīgu atrastajam. Pēteris Zālīte ir studējis Vācijā filozofiju, un vecā klasika viņam šķiet tas augstākais, ko cilvēks radījis. Vai latviešu plašākai publikai šī klasika ir pazīstama? Nav pazīstama! Vai latviešu cilvēkiem ir tās ideālīgās jušanas, tie cēlie sapņi un mērķi, uz kuriem tiecas pasaules lielie gari? Nekā tamlīdzīga! Tāpēc Pēteris Zālīte dziļā ideālībā un pašaizliedzībā latviešu tautai dos tās dzimtajā valodā pasaules kultūras pērles. Jā, tieši pērles! Lai lasa un izglītojas!

Savukārt Pētera Zālīša sievas Hermīnes vājība ir senā glezniecība un tēlniecība. Viņa tāpēc — un, gods kam gods, latviešu sieviešu starpā varbūt pati pirmā! — kārtu kārtām trauc uz Itāliju un Franciju, kur izskrien cauri visiem muzejiem un katalogos visvairāk cildināto darbu priekšā stāv tik dziļā aizgrābtībā un tik patiesā sajūsmā, cik to šie darbi pēc speciālistu vērtējuma pelnījuši. Viņa pat sēžas un uzraksta garu aprakstu par saviem ceļojuma iespaidiem, un viņas vīrs šo garo gabalu nodrukā. «Mājas Viesa Mēnešrakstā» viņa ievieto gleznu reprodukcijas un patiešām ir bezgala sašutusi, kad cenzors liek kādu pārāk pliku senu eņģeli mazliet apģērbt — kaut baltu lentīti pārstiept pāri nepieklājīgai vietai. Hermīne Zālīte nepadodas — viņa pagaida kādus gadus, kad atkrīt cenzūras bargums, un tad tomēr reprodukciju nodrukā.

— Mūsu mīļās Hermīnes acis allaž ir tādas kā mazliet valgas un pilnas klusu ilgu pēc tāluma, — stāsta Iniņa, kad viņa ar vīru reizēm Pleskavas ziemā runā par Zālīšu pāri. — Draudzenes Hermīni tāpēc iesaukušas par Minjonu, un Hermīnei šis vārds patīk.

Minjona, kas ar sajūsmu stāv Rafaela un Botičelli gleznu priekšā, savos ārzemju ceļojumos ir tik saprātīga un praktiska, ka iegaumē receptes tiem ēdieniem, ko viņa dažādās zemēs ēdusi un kas viņai vai viņas vīram garšojuši.

Un, lūk, notiek tā, ka Jānim Pliekšānam, kas pašsace-rētos un tulkotos literāros darbus paraksta ar vārdu Rainis, arī ir bezgala tuva klasiskā literatūra, jo īpaši dzejas rindās uzrakstītā dramaturģija, un viņš to labprāt tulko. Vai šai laikā viņš apjauš, ka arī pats pēc dažiem gadiem rakstīs pantā veidotas liela stila lugas un tāpēc šī tulkošana ir it kā sagatavošanās darbam nākotnē? Nē, laikam tāda doma viņam šobrīd prātā neienāk. Viņš pavisam reti uzraksta vienīgi pa dzejolītim, un viņam ir neērti par tiem. Lielākā dzejniece latviešiem ir viņa sieva, — kur nu viņam sasniegt dzejnieces Aspazijas liesmaino vārdu dedzību un spēku!

Tiesību zinātņu kandidāts Jānis Pliekšāns, bijušais laikraksta «Dienas Lapa» redaktors, pēc nakts, kas pavadīta, mokoties ar gluži neizturamu bezmiegu, diendienā pacietīgi tulko Zālītes izdevumiem. Viņš gādā, lai latviešu tautai savā valodā būtu izlasāmi pasaules dramaturģijas un dzejas darbi. Viņš ir izrēķinājis, cik rindiņu dienā jāpārtulko, lai pietiktu katram nākošajam «Mājas Viesa Mēnešraksta» numuram, un cenšas, ļoti cenšas paša noteikto ikdienas normu izpildīt. Pēc «Borisa Godunova» «Mājas Viesa Mēnešrakstā» būs Raiņa jauns tulkojums. Pleskavas trimdinieks jau noņemas ar Hauptmaņa «Nogrimušo zvanu». Nekad nav bijusi indeve latviešu žurnālos drukāt vienu lugu pēc otras, bet tagad tas notiek.

Pēteris Zālīte pa tam sameklējis vēl kādu Pliekšāna tulkojumu, kas arī vairākus gadus nostāvējis neizdots, — tā paša Hauptmaņa «Hanneli». Sis tulkojums — mums nav zināms, kādā kārtā, — ir kļuvis Franksesavas muižas dārznieka dēla Jura Rauhmaņa īpašums. Šis virs, kas nekur nestrādā, laikam kādu brīdi sapņojis kļūt par grāmatu izdevēju līdzīgi savam brālim, kas Amerikā, Bostonā, ierīkojis grāmatu spiestuvi, kurā vēlāk tiek drukāts sociāldemokrātiskais žurnāls «Auseklis». Pēteris Zālīte nopērk «Hanneli» par cenu, kādu prasījis Juris Rauh-manis, — par piecpadsmit rubļiem — un tulkojumu nodrukā «Mājas Viesa» literārajā pielikumā. Tulkotājam tiek rēķināti trīsdesmit rubļi.

Tie ir labi tulko jumi, kas parakstīti ar Raiņa vārdu — tik labi, kādi nekad agrāk latviešu literatūrā nav bijuši.

Lasītāji, iespējams, domāja, ka galvenie nopelni par tulkojumiem ir nevis mazpazīstamajam Rainim, kura vārds tagad pēkšņi bija lasāms katrā «Mājas Viesa Mēnešraksta» burtnīcā, bet daudzinātajai dzejniecei Aspazijai — tulkojumi visbiežāk bija parakstīti ar viņu abu vārdiem, bet daļa — tikai ar dzejnieces vārdu.

*

Tie bija bada graši, kas tika nopelnīti, — ar tiem cilvēks nebija ne īsti dzīvotājs, ne mirējs.

Reizēm viņi pārspriež — varbūt mēģināt Pleskavā nodarboties ar advokatūru? Jo visur, kur ir cilvēki, vajadzīgi viņiem arī noteikto likumu labi zinātāji, lai ik cilvēks kādā dienā varētu noskaidrot, ko likums viņam atļauj un ko ne.

Bet, lai būtu labs advokāts, vispirms vajadzīgs kaut cik pieklājīgs kabinets, kur pieņemt ļaudis. Vajadzīga uzgaidāmā istaba, kur cilvēkam atsēsties un pagaidīt, kamēr pienākusi viņa kārta ar likumu skaidrotāju runāt. Tāds kabinets un uzgaidāmā istaba nevar būt gluži tukši. Tur vajag galdu, tur vajag krēslus, vajag likumu grāmatas, vajag ūdens karafi uz balta galdauta. Ļoti vēlams arī pulkstenis pie sienas. Pavisam labi, ja durvis atver glīti posta kalpone — tā būtu vislabākā zīme, ka pats kungs ir daudzu svarīgu lietu aizņemts un tātad viņš ir ļaužu iecienīts likumu zinātājs.

Diemžēl spīdums, kas rada cieņu, iespējams tikai tad, ja cilvēkam ir nauda. Naudas tiesību zinātņu kandidātam

Jānim Pliekšānam nav. Tās nav arī cītīgajam tulkotājam Rainim. Nav — un cauril Jo šie dēmoni, Borisi Godu-novi, Hanneles, nogrimušie zvani ienes labi ja tik daudz, cik vajag ēšanai un diega spolītei, ar ko salāpīt irstošus apģērbu gabalus. Lai nomaksātu saimniecei par istabu, no šiem tulkojumiem lāgā nepietiek.

Varbūt kaut kā tomēr sadabūt naudu, kas vajadzīga, lai kļūtu par advokātu? Bet, ja nu pēkšņi paziņo spriedumu, tad viss būtu jāpamet un jādodas uz citu vielu. Tad viņi nokļūtu vēl dziļākā postā. Tad būtu uz kakla jauns parāds.

Neziņa par to, cik ilgi būs šai vietā jāpaliek, satrauc, dara viņus nervozus.

Trimdinieks mierina sievu:

— Es zinu, cik liela ir mūsu tiesu birokrātija un cik daudz papīru jāapraksta, lai skaidra lieta kļūtu neskaidra un tad atkal tiktu mēģināta dīvainā steigā un piesardzībā noskaidrot.

— Tas viss ir tiesa, — Iniņa piekrīt. — Bet es arī zinu, cik vienaldzīga pret cilvēku ir papīru birokrātija un činavnieku rīkošanās. Ir palaista vaļā nejūtīga mašīna, kura par to tieši tiek slavēta, ka tā saplosa cilvēkus.

Kad posts ieilgst, vārdi ir vissliktākais mierināšanas līdzeklis. Tie zaudē savu nozīmi un vienaldzīgi nograb tukšā telpā.

Miers Jānim Pliekšanam ir tikai tais stundas, kad viņš, ar galvassāpēm mocoties, tulko rindu pēc rindas un dažkārt pārsteigts un aizrauts vēro, kā šie rakstnieki, kuru darbus viņš tulko, pratuši darbībā pārvērst cilvēka domas, rīcību, centienus. Cik daudz jūtu un domu spēka ir iespējams ietvert pat visīsākajās dzejas rindās!

No Pleskavas uz Rīgu un no Rīgas uz Pleskavu ceļo vēstules: tās paziņo, cik rindu aizsūtīts, cik saņemts. Un vienmēr bažas — vai tikai «mīļie dzejnieki» paspēs laikā? Pastarpām: ko viņi vēl gribētu tulkot? Mēs ticam, ka tie būs krietni, tautai vajadzīgi darbi, ko mīļie trimdinieki būs izmeklējuši tulkošanai.

Bet abu pleskaviešu veselība ir galīgi sabeigta, un velti viņi cer atspirgt. Viņi izdzer milzum daudz labu un sliktu zāļu, bet veselībai līdzēts nav.

Kad tuvojas pavasaris, viņi spriež: varbūt ārpus pilsētas, lauku klusumā, būtu labāk? Izsūtītajiem ir atļauts dzīvot dažas verstis aiz pilsētas robežām — droši vien tāpēc, lai ikviens saprot, cik likums ir humāns pat pret tiem, kas pārsteidzīgi noziegušies pret carisko impēriju.

— Saule debesīs un koku šalkšana vējā man allaž devušas vairāk prieka nekā cilvēki ar savu steigu un neiecietību, — spriež izsūtītais. — Pēc šīs garās ziemas tik ļoti gribētos pastaigāt tāli, tāli pa lauku takām. Pilsēta mani pavisam nogurdinājusi.

Sieva piekrīt — laukos būtu labāk. Par tālām lauku tekām viņa gan īpaši nepriecājas — viņai tādi gājieni nekad nav sagādājuši prieku. Viņai nezin kāpēc ātri nogurst kājas. Bet par tālām tekām nav jāuztraucas — izsūtītie noziedznieki nedrīkst iet tālos ceļos. Tā viņi varētu nomaldīties un pazust. Tas nepavisam nebūtu labi, jo tā būtu necieņa pret likumu, kas rūpējas, lai valstī visi cilvēki būtu laimīgi.

Pavasarī viņi pārceļas uz lauku mājām verstis piecas ārpus pilsētas. Mājas saucas «Rigina Gora», un tās pieder Hermīnes Zālītes mātesbrālim Ērglim.

— Es jau pats arī esmu tāds ka žurnālists, — sacīja saimnieks, kad viņi kaulējās par istabas cenu, kādu šis tautietis no viņiem prasīja. — Cik tad Pleskava no Rīgas tālu, tāpat cilvēki Rīgā grib zināt, kas šeit Pleskavā notiek. Bet avīzēs tie vīri ir savādi: viņi nemaz lāgā nezina, ko cilvēki grib lasīt, un tāpēc ar savām blēņām vien tās lapas pieraksta.

Vecais bija laipns un gribēja būt izpalīdzīgs.

— Istabu dot es jums varu. Par ēdienu gan jums būs jāgādā pašiem.

Un atkal pievērsās savai rūpei:

— Jūs, tik ilgi pa avīzēm strādādami, taču tos avīžniekus pazīstat. Tad gan varēsit aizlikt kādu labu vārdu par manām korespondencijām. Tur ir skaidra patiesība aprakstīta, to es varu kaut apzvērēt. Tāpēc jo sāpīgāk, ka radi. Rīgā ir vienaldzīgi un nekā nenodrukā.

Jā, varbūt viņi šai ziņā varēšot būt saimniekam kaut cik palīdzīgi, kaut gan viņi tagad šeit, tālumā... Vai kāds viņu balsī ieklausīsies? ...

Tā viņi pārgāja dzīvot uz šī Ērgļa mājām. Istabiņu pilsētā nomainīja pret istabu laukos.

Ir nakts, trimdinieks nekādi nevar aizmigt. Ar šausmām viņš zina jau iepriekš: pienāks nakts, viņš gulēs cietajā gultā un iekaisušām acīm raudzīsies mēmā, tukšā tumsā.

Un tomēr katru vakaru viņš cer: šonakt būs labi, viņš gulēs! Palaimēsies aizmigt, un viņš gulēs. Mierīgi, bez sapņiem. Bez svina smaguma locekļos. Bez mokošajām sāpēm deniņos. Kad nāks rīts, viņš modīsies atspirdzis, sēdīsies pie galda un tulkos. Tulkos šo mazliet sentimentālo un tomēr itin jauko «Nogrimušo zvanu», un šajā reizē viņam prieku sagādās tas, ka tik noderīgas viņa zināšanas latgaļu dialektā. Tajā viņš atveido Slēzijas izloksni, kādā runā vecā Vītiķene šai Hauptmaņa lugā.

Bet tieši tad, kad plaksti veras jau ciet, miegs pēkšņi atkāpjas, un tai pašā brīdī viņš ar izmisuma skaidrību zina: šī atkal būs bezmiega nakts. Mokoši gara un grūta. Viņš pietrūkstas sēdus, sameklē ārstu parakstītās zāles, tāpat tumsā dzer, neticēdams pulveru un pretīgo pilienu spēkam. Tomēr brīdi guļ mierīgs, nekustēdamies, kaut arī zina, ka gaida miegu veltīgi.

No tumsas vienīgi iznāk neskaidri tēli, paceļas rēgainas balsis.

Gari, griezīgi īdēdamas, veras kameras durvis — tā kā Liepājas cietumā, tad atkal tā kā Rīgas. Klaudz dzelži, ilgi un skaļi skrapš atslēgas. Uzraugs lūkojas viņā trulu, nekustīgu skatienu, kas tomēr visu redz. Padruknā, gausā vīra lūpas kustas vienaldzīgā nesteidzībā, kā ērmainus buramos vārdus skaitot: «Noziedznieks... Panīcis, nožēlojams noziedznieks...» Tad trulais skatiens kļūst asāks, kā meža zvēram, kad tuvumā jaušams ienaidnieks, acis meklē cietumnieka acis, un pēkšņi šis nekustīgais vīrs iesmejas kā pārsteigts, kā nenovaldāmi priecīgs: «Beigas ar tevi, brālīt! Nospiedīs tevi kā blakti zem atlupušas tapetes!»

Labi, ka tai brīdī nāk glābiņš — agras vasaras zaļumā visu aizsedz Paņevežas rudzu lauki. Rudzu stiebri lokās vējā, un augstu debesīs spīd gaiša saule. Bezgala augstās, zilās un vientuļās debesīs.

Bet zaļās krāsas drīz bālē. Viņš atkal ir cietumnieks un atrodas izmeklētāja kabinetā, kas ož pēc cilvēku sviedriem un cietsirdības, viņš ir līdz vienaldzībai noguris no ilgās pratināšanas. Palikusi tikai spīts: nekad šis

saltais vīrs neiznīcinās pārliecību, lca viss, kas darīts, ir darīts aiz skaidri apzinātas un apsvērtas nepieciešamības.

Vai šie netaisnības un varmācības sargi patiešām iedomājas, ka viņi, cilvēkus mokot, vārdzinot, spīdzinot, var pagriezt pa savu ceļu vēstures gaitu? Vēsture neiet pa viņu ceļu, viņu pulkstenis ir notecējis, kaut viņi to negrib ievērot.. Viņi cer, ka Jānis Pliekšāns, bijušais «Dienas Lapas» redaktors, jaunstrāvnieks, kas sludinājis sociālisma mācības, atteiksies no savas pagātnes un pārliecības tikai tāpēc, ka tiek vārdzināts un spīdzināts. Tad taču viņš pats apspļaudītu gan savu pagātni, gan nākotni! Tieši visvairāk savu nākotni, bet kā gan lai viņš spētu dzīvot tālāk, sevi tik pretīgi pazemojis?

Jānis Pliekšāns cieš klusu, kad žandarmērijas kvekšķi viņu aprej, kaunina, izsmej, nolād. «Viņi ir līksmi ik reizi, kad kāds šeit pasaka ar savu muti melus, ko viņi paši pasludinājuši par neaizskaramu patiesību. Es viņiem nesagādāšu šo prieku.»

Jānis Pliekšāns nesacīs zaimu vārdus nedz par savu pagātni, nedz noliegs savu ticību nākotnei. Jo viņš zina, ka pamatšķira ies savu uzvarošo gaitu, lai cik tā grūta būtu un lai cik cara, muižniecības, kapitāla kvekšķu rietu un pat saplosītu dzīvas miesas.

Bet tad viņš dzird vārdus, kas šķiet paši drausmīgākie, ko vien var izdomāt cilvēka prāts: «Jūs esat muļķis, muļķis un naivs fantasts. Bet, par laimi, ir pasaulē arī cilvēki, kas par jums gudrāki, — viņi par jums visu jau izstāstījuši. Viņi atzinušies noziegumos, ko ir pastrādājuši pret likumu un valstī pieņemto vispārīgo kārtību.»

Kad viņš to dzird, viņš grib kliegt, kā briesmīgu netaisnību atvairīdams: «Atzinušies? Kā var atzīties, ja nav nozieguma? Noziegums, vienīgais noziegums ir tā dzīve, kuru jūs tik zemiski, cilvēka cieņu aizskaroši sargājat ar saviem cietumiem!» Bet izmeklētājs jau turpina īgni un noguris: «Galvenais vainīgais esat jūs. Jā, jā, jūs. Tāpēc ka arī citus pamudinājāt necienīt valsts liktu kārtību. Ne jums svēts ķeizars, ne dievs.» — «Tas nav noziegums, ja cilvēks neciena netaisnu varu un tās cietumus,» viņš atsaka pretim, bet izmeklētājs turpina:

«Ir cilvēki, kas noliecina, ka galvenais vaininieks ir Jānis Pliekšāns, «Dienas Lapas» kādreizējais redaktors.

Viņi saka, lai palasot rūpīgāk šo avīzi. Un lai pajautājot, kas noticis tais gados Jāņa Pliekšana dzīvoklī.» Bet viņš atkal pretojas: «Avīzi var lasīt, var nākt uz sapulcēm manā dzīvoklī, bet tur neatradīsies noziegums, jo patiesīgumu nedrīkst saukt par noziegumu. Nelietību nedrīkst sēdināt goda krēslā, un cilvēkiem neklājas to cienīt.» Izmeklētājs neklausās: «Es brīnos par jums. Jums ir trīsdesmit divi gadi, tomēr vēl gluži neiedomājams naivums. Man par jūsu vainu viss jau pateikts.»

Šīs domas, šīs uzmācīgās balsis ir pašas briesmīgākās. Vēl briesmīgākas nekā brīdis, kad sieva nostājas viņa priekšā melnā līgavas tērpā un saka bezgala nogurusi: «Vai tu nesaproti, ka gribi pazudināt manu mūžu? Mans uzdevums — dot tautai daiļus dzejas darbus ar augstām idejām un kvēlām jūtām, bet par ko mani gribi padarīt tu? Par slima arestanta kopēju?»

Šais mēnešos, kas bija jāpavada cietumos un tagad izsūtījumā, Jānis Pliekšāns savās domās atkal un atkal apstājās tieši pie Jaņa Jansona. Šis cilvēks devis savas liecības pratinātājiem tādas, kas visvairāk varējušas kaitēt Jānim Pliekšānam, kaut arī kvekšķinātājiem, iespējams, jau viss bija zināms arī bez Jansona liecības. Viņš varbūt patiešām nekā jauna nepateica, un tas nebūtu pats ļaunākais, ja arī pateiktu kaut ko jaunu, pratinātājiem nezināmu. Visbriesmīgākais Jānim Pliekšānam šķiet pati šī nestiprība, šī uzdrīkstēšanās uzvelt vainu citiem. Šādā izrīcībā viņš, Jānis Pliekšāns, saskata ne tik daudz izturības trūkumu, neprasmi pretī stāties pratinātāju spīdzināšanas metodēm, kā varbūt neapzinātu rīcību

Viņam bail no šīm nakts domām, no šiem grūti atvairāmajiem rēgu tēliem, sajūtām — raibā, ērroainā ņudzoņa drūzmējas ap viņu nu jau kārtu kārtām kopš viņām cietuma dienām, kad aiz dzelžiem slodzītos jaunstrāvniekus veda uz nopratināšanu, ko varēja saukt arī par spīdzināšanu. Toreiz cietumā paklīda šīs ļaunās valodas, ka daži no apcietinātajiem nav izturējuši pratinātāju piekoptās metodes, atzinušies savos «grēkos» vai pat mēģinājuši tos uzvelt saviem biedriem. Pretrunīgas, bet reizē diezgan noteiktas klīda valodas arī par Jāņa Pliek-šāna labo paziņu Jāni Jansonu, dedzīgu publicistu, kas jaunstrāvnieku vidū un plašākā sabiedrībā bija iemantojis pelnītu slavu ar saviem aizrautīgajiem, asu domu bagātajiem rakstiem un runām ļaužu sanāksmēs.

viņu atbīdīt no politiskās darbības. Un Pliekšāns savā sarūgtinājumā savieno vienā sakarību virknē vairākas lietas, kas dzīves realitātē nemaz nav saistītas: viņam šķiet, ka Jansona rīcība nopratināšanas laika ir tikai loģisks turpinājums to pašu spēku izrīcībai, kas viņu atstūma no «Dienas Lapas».

Tiesa, citiem šīs viņa sajūtas, viņa aizdomas, viņa sašutums var likties tikai nenozīmīgi sīkumi, bet viņš, Jānis Pliekšāns, ir dzīvs cilvēks, un vai tiešām cilvēkam neklājas nedz dusmoties, nedz reaģēt uz to, kas sagādā sāpes? Izlikties visu aizmirstam, visu uzskatīt par nebijušu?

Nakts iet savu gaitu. Ar smagu tumsu, ar ļauniem rēgiem. Viņš nemierīgi grozās cietajā gultā un vairs nesaprot, vai guļ vai ir nomodā. Kādā brīdī sieva tumsā pieceļas.

— Es uzsildīšu tēju. Iedzersi, varbūt tomēr izdosies aizmigt.

— Es esmu tevi no miega izcēlis, — viņš ir nelaimīgs. — Man nekā nevajag. Liecies gultā un lūko aizmigt! Rīts vēl tālu.

Bet sieva jau rīkojas ar uguni. Iedegas petrolejas ķēķis, uzvilni smaga dvaka, tik aprasta jau Pleskavas dzīves mēnešos un tomēr joprojām pretīga.

— Es nevaru gulēt, kad jūtu, ka tu esi nomodā, — sieva ir nogurusi un nelaimīga. — Galva sāp. Jau no vakara sāp galva. Un man tik ļoti bail no klusuma, kas ir ap šo māju. Es guļu un jūtu: šim nedzīvajam klusumam ir acis, ļaunas, stindzinošas acis, un tās mūs uzmana kā plēsīgs nezvērs.

Viņš dzer tēju, dzer zāles, no jauna lūko gulēt, kaut nekļūdīgi zina — neaizmigs! Jo vairuk viņš miega karo, jo tālāk tas atkāpjas.

Par visu vairāk viņam bail no šiem šausminošajiem, nemierīgajiem tēliem, kurus viņš jūt tepat kaut kur tuvumā, un kas, ļauni smiedamies, grib iznākt no nakts tumsas un nostāties viņam priekšā, viņu uzrunāt.

«Tās ir tikai halucinācijas,» viņš lūko pats sevi nomierināt. «Tā ir tikai slimība, jo nekādu šausmu tēlu pasaulē nemaz nav. Ārsti saka, ka tos radījusi mana mazasinība. Pag, kā rakstīja guberņas cietuma ārsts Jakov-ļevs? «Mazasinība stipri progresē, un sākusies krampjaina raustīšanās rokās. Miega iestāšanos var panākt tikai ar

narkotiskiem līdzekļiem.» Ārsts tomēr laikam meloja — miegs neiestājas ari pēc pašām stiprākajām zālēm.»

Viņš guļ bridi mierīgs, kaut viņam ir par visu vairāk bail .no rēgiem, kas stāv tepat tumsā un gaida, kad varēs iznākt un pasmieties.

Tad kādā brīdī viņš ceļas augšā, tāpat tumsā sameklē puskažociņu, apmet to ap pleciem, lai ietu ārā. Logā jaušams viegls blāvums — laikam rīts nav tālu.

— Tu nepaliec ilgi, — sieva nosaka tumsā. — Man bail, ka tu nepakrīti un ka nenotiek nelaime.

— Es tikai mazliet pastaigāšos, — viņš atbild, kā jau daudzas reizes šai mājā nakts melnumā ir atbildējis, un iziet pa durvīm.

"Nē, rīts vēl ir tālu. Vienīgi mēness iznācis starp mākoņu strēlēm, un istabas logā tumsa bija mazliet atkāpusies.

Mājas, kuru pagalmā viņš stāv, atrodas nelielā uzkalnā, tāpēc ceļš un visas takas no tām ved lejup. Un pazūd mēness nakts caurspīdīgai ā_ tumsā.

Viņš iet nesteidzīgā gaita, brīžam apstajas un ilgi klausās klusumā. Nē, nekādu briesmu viņš tajā nesajūt. Sieva to ir veltīgi iedomājusi. Klusums izplešas liels un bezgalīgs, un tādā brīdī pat laiks, šķiet, apstājies. Un tumsas rēgi tam nenāk ne tuvu. Pa mākoņu spraugām nakts raugās uz leju ar tūkstoš zvaigžņu acīm. Kaut arī nav jūtama ne mazākā vēsma šai vasaras naktī, tomēr viņš nešaubīgi jūt, ka pa debesu plašumiem šaudās dzestri, slepeni vēji un tāpēc rāmais miers tur — zvaigžņu pielijušajās debesīs — ir pilns noslēpumainas dzīvības un kustības.

Cilvēks ar vieglu puskažociņu uz pleciem stāv nekustīgs uz takas un veras augstajās debesīs, kas paceļas pāri melnajai zemei, un nemaz nav pamanījis, kurā brīdī pārstājušas sāpes deniņos. Tālas un aizmirstas viņam tagad liekas tās mokošās domas, kas diendienā viņu lenca. Bezgala niecīgs un bezgala varens viņš jūtas šai brīdī uz naksnīgās takas, kur apkārt nav jaušama neviena dzīva radība.

Viņam negribas iet atpakaļ uz istabu. Tur, zem zemajiem griestiem, iežogotas četrās apkvēpušās sienās, iezīdušās petrolejas ķēķa pretīgajā tvanā, glūn sāpes un neizturamais bezmiegs. Glūn un gaida, lai sagrābtu viņu un mocītu no jauna.

Viņš staigā ilgi — līdz austrumu pusē ceļas rīta gaišums. Tad iedomā sievu — viņa varbūt jau nobaidījusies, ka noticis kas ļauns. Viņš steidz atpakaļ uz māju.

Nē, sieva, šķiet, ir aizmigusi.

Kad viņš atguļas gultā, gandrīz tai pašā brīdi aizmieg.

«Viņš būs slepus dzēris opiju, tur — ārā,» sieva nodomā. «Es taču sacīju, lai to nedara. Ārsts bijis gluži neprātīgs, viņam to parakstīdams.»

Sieva pieceļas un iet palūkot, vai vīrs, no āra nākdams, ir aizšāvis durvīm bultu. Pie vaļējām durvīm gulēt viņai briesmīgi bail: nakts laikā kāds var ienākt šai vientuļajā lauku mājā un pastrādāt briesmu darbus.

Nē, iekšā nākdams, virs durvis ir aizbultējis.

Sieva paveras logā — tagad gan laikam svīst rīts.

Citā naktī, kad viņš, ar bezmiegu un sāpēm kaudamies, atkal iziet pagalmā, līdzi iznāk ari sieva.

— Es tikpat nevaru gulēt. Man ir tik ļoti bail, ka ar tevi var atgadīties kas slikts, — viņa saka.

Viņi iet blakām pa nakts rasas valgajām takām un klausās klusumā visapkārt. Varētu pat domāt, ka tie ir divi mīlētāji, kas klīst bez mērķa šai vasaras naktī, vienīgi paši sevī un līdzāsgājējā ieklausīdamies. Bet viņi nav mīlētāji, viņi ir vīrs un sieva, ko nakti kopā savedis bezmiega nogurums. Tomēr arī tā ir labi, ir labi just blakām pazīstamus soļus un vēlēšanos palīdzēt, būt par sargu un atbalstu.

Viņi pārmij retus vārdus, reizēm aizsāk arī garākas valodas.

Šī ir lietaina vasara, kad sauli redz maz. Rītos ilgi pār Pleskavas laukiem un pļavām guļ laiska migla. Vakaros miklums ielien telpās un turas cauru nakti. Viņi abi ir jūtīgi pret šo miklumu, jo tādās reizēs sāp reimatisma piemeklētie locekļi.

— Arī debesis ir sazvērējušās pret mums un sūtījušas šo lietaino vasaru, — sieva saka, lielā lakatā ciešāk tīda-mās.

Viņi apiet apkārt mājai, brīdi vēro, vai miglas debesīs nav jaušams mēness, jo nakts ir blāvi gaiša.

Kaut kur pēkšņi iekliedzas svešāds putns — skaļi, satraukti, bet viņa balss nosmok miglā. Tad atkal ir klusums — smags un bezgalīgs.

— Olga uz mums tur ļaunu pratu, — viņš saka, kaut arī sievai tas pašai zināms.

— Kad nu mēs neesam uzrakstījuši vēstulēs kādu rindu tā, kā viņai patiktu, šai spuras gaisā, — sieva atsaka paskarbā vienaldzībā. — Ko mēs, kas dzīvojam šeit, Pleskavā, varam nodarīt viņai, kas brīva un iecirtīga staigā Rīgā? Un tomēr viņa skaišas!

— Es aizrakstīšu Olgai. Visas šīs dusmas taču nav nekas cits kā vien pārpratums.

— Kam tev rakstīt? Vai mums lūgties piedošanu par vainām, ko neesam nodarījuši?

— Man sāp katrs asums, kas nāk no mīļa cilvēka ...

— Lūdzies vien piedošanu! Arī valsts ar saviem likumiem un bardzību to vien dara kā gaida, lai mēs zemojamies tās netaisnības priekšā.

— Netaisnu likumu priekšā es nezemošos, jo esmu apzināti tos pret sevi izaicinājis, bet Olgai es aizrakstīšu.

Sieva vēl grib kaut ko iebilst, bet atkal miglā kliedz svešādais putns, viņi klausās tā balsī un sarunu vairs neturpina.

Viņi iet pa tīruma malu, un viņiem ienāk prātā Paņe-vežas rudzu lauki. Tos viņi redzējuši sen, sen — kad abi bija laimīgi. Šonakt viņi nerunā par tiem. Iedomā, bet nerunā.

— Pēteris ar tavu māsu ir Vitebskā un viņi laikam vieglāk visu pārcieš, — sieva ierunājas par kaut ko citu.

— Viņiem abiem ir stiprāka veselība, — vīrs saka. Un piebilst steidzīgi: — Es esmu priecīgs, ka viņi dzīvi vieglāk pārcieš. Bet kas zina, kāds sods gaida Pēteri.

— Ak dievs! Ar jums abiem var notikt pats ļaunākais. — Sieva pat apstājas, tik briesmīgas ir šīs domas. — Kāpēc vēl nav un nav sprieduma? Ko viņi gaida? Ko gatavo? Jeb ir tik gausi tikai tāpēc, ka viņiem patīk cilvēkus tīši vārdzināt? Jo zemiskāks ļaundaris, jo lielāks viņa prieks par upura sāpēm.

— Viss ir daudz vienkāršāk, — vīrs grib sievu mierināt. — Viņi nopūlas atrast pat sīkāko vēsmiņu, kas nav pēc monarhijas prāta pūtusi. Bet tāda rūpība, pastāvot mūsu birokrātijai, nozīmē aprakstītus papīru kalnus, kur viens priekšnieks raksta otram, līdz beidzot šim savā-kurnam neviens nevar pāri pārredzēt. Birokrātija allaž ir kā burvju loks: visu mēģinādama ar papīriem noskaidrot un nopamatot, tā rada vislielāko neskaidrību un jucekli. Un saltu vienaldzību pret cilvēku.

— Varbūt tev sodu liks izciest tepat Pleskavā? — sieva ieminas. — Šī taču arī ir nosodīto un nevēlamo cilvēku izsūtījuma vieta.

— Tas nenotiks. Viņi pacentīsies mani aizsūtīt kaut kur tālāk. Kaut vienīgi tāpēc, lai viņu priekšnieki redzētu, ka ir galva lauzīta šai svarīgajā jautājumā un kaut kas darīts, — viņš prāto. Bet varbūt viņš vienīgi grib savas domas pagriezt uz citu pusi. — Činavniekiem no laika gala ir patikusi ļaužu sareģistrēšana pēc uzticamības un neuzticamības šķirām un neuzticamo izsūtīšana no vienas guberņas uz otru. Tas skaitās nopietns un vajadzīgs darbs, jo liecina par darbošanos un pavalstniekos iedveš bijību: lai zina, ka ikviens tiek uzmanīts un vērtēts.

Tā varbūt ir, sieva nestrīdas pretim, bet no šīs zināšanas vieglāk dzīvot nekļūst un arī nākotne nav tālāk pārredzama. Viņas sirds joprojām ir pilna baiļu un nemiera. Un ja nu notiek pats ļaunākais? Ko nozīmē viena cilvēka dzīvība? Vai Krievzemē ļaužu trūkst?

— Zemes varenie nekad nav likušies zinis par mokām, ko viņi sagādā ļaužu tūkstošiem, kad viņus pārņēmušas bailes par savu drošību.

— Jaunais gadsimts salauzīs pašu šo varu, — vīrs runā domīgs. — Cilvēce neiet uz necilvēcību, bet uz cilvēcību. Un šo cilvēcību aicināts izcīnīt sociālisms. Tā būs vara, kas domās ne par savu kundzību, bet par cilvēku.

Sievai nepatīk šai naktī prātot par to, kas ir varmācība un kāda var būt cilvēces nākotne. Viņai ir bail par savu vīru, jā, viņa nekaunas par to, ka visvairāk šais mēnešos domā par vienu vienīgu cilvēku. Bezgala apdāvinātu cilvēku, kas lāgā neapzinās savas spējas un vēl mazāk tām tic. Bet viņa ir cieši pārliecināta, ka viņas vīrs ir dzejnieks, kaut arī tik neuzņēmīgs, ka uzrakstījis gaužām maz.

Bet arī tas patlaban nav galvenais. Galvenais ir izturēt un rast spēku nākamam laikam.

Melnās nestundās viņiem jau kļuvis par paradumu atminēties īsus spēka vārdus, kas laika gaitā kļuvuši līdzīgi rituāla formulai:

«Stipram būt, uzvarēt!»

Kāda bija seno romiešu dzīves mācība? «Izturiet un palieciet stipri nākamiem laikiem,»

Bet ja nu nav nākamā laika? Ja visu pārcērt melns tukšums?

Šī doma sievu nomoka un neatkāpjas. Ja notiek pats ļaunākais, tad arī viņas dzīvei nav nozīmes. Viņa pat iedomāties nevar, ka paliktu viena. Viena kopā ar dzīves pelēcību. Ar sīkām ikdienas čalām. Pieticīgiem rītiem un rāmām, gurdenām dienām. Vai viņai vairs pietiktu spēka cauri šai pelēcībai un pieticībai šauties kā meteoram, uz visiem patiesības balto gaismu metot un līdzi sev aizraujot tos, kam krūtīs ir kaut dzirkstīte uguns?

Nē, viņa to laikam vairs nespētu. Dzīve viņai nemitīgi pāri gājusi pārāk smagiem soļiem. Viņas uzdevums tad būtu uzliesmot kā liesmainai komētai, kad tā sadeg pati savās ugunīs un ir visiem tālu redzama. Pēc tam; ir melns tukšums.

Par to domājot, bezmiega naktīs ir izaugušas skumjas un reizē iekšējas gaismas apmirdzētas rindas. Var pat būt, ka šīs rindas saucamas par stiprām, kaut arī tās ir

skumjas:

Kādai gan vajag tai mīlai būt,

Kura kā pēdējo dvēsele jūt?

Kad vakars ap tevi jau izplešas,

Kad nāve velk melnas robežas,

Lai tava dvēsele nebaidās,

Lai viņa kā mājās iegriežas.

Tas nebūs kaps, kur bedīts tiek.

Tas mātes klēpis, kur dusēt liek.

Un netrūks starp mums pavediens:

Jo zini, kad iesi — tu neesi viens.

Viņa pēkšņi saka vīram, stāvēdama vasaras nakts tumsā uz lauku takas verstis piecas no Pleskavas:

— Mana sirds paredz: viss galā būs labi. Jo patiesi, patiesi -— tu nekā neesi nodarījis. Vai tu par savu labumu esi domājis?

— Tos, kuri domā par savu labumu, nesoda. Tā ir mana galvenā vaina, ka es to neesmu darījis. Un tāpēc likuma priekšā esmu pelnījis sodu.

No rīta viņš ir noteiktā laikā kājās un stājas pie sava darba. «Nogrimušais zvans» ir pabeigts, tagad viņš jau sēd pie jaunas lugas — «Ifigenija Tauridā». Arī klasika. Gētes. Lai Zālīšu pārim būtu ko drukāt. Galvenais — katru mēnesi dot vajadzīgo rindu skaitu. Tāpēc viņš cieši raugās, lai to neaptrūktu.

Bet lasītāji jau ir sākuši spriest: šis vīrs. kas tik jauki prot latviski atdzejot citu sarakstītās rindas, — vai gan viņš nesāks cītīgāk rakstīt arī pats? Līdz šim viņš savus dzejoļus publicējis pavisam maz.

Viņam nepatīk prātot par šīm lietām. Cietumos — laiku īsinādams — viņš bija mēģinājis dzejot gandrīz ik dienu. Bet tās katrā ziņā bija vienīgi blēņas. Mirkļa noskaņas. Tādas noskaņas vēl nav dzeja. Viņam taču ir jau pāri trīsdesmit, un nu pēkšņi — rakstīt dzejoļus! Vei-denbaums viņa vecumā sen bija apgūlies Liepas kapos.

Nu jā — viņš var gan aprakstīt dzejā dažus humoristiskus faktus. Tādus, kādus viņš bija rakstījis vēl studiju gados. Kopā ar Pēteri Stučku, māsas Doras nākamo vīru, kas tagad ir izsūtīts uz Vitebsku un arī gaida spriedumu jaunstrāvnieku lietā. Jā, viņš var uzrakstīt dažus jocīgus pantus, kur skan smiekli par dižvīriem. Bet šādi panti īsteni ir skaidra žurnālistika, pantos salikta žurnālistika, nekas vairāk.

*

Šais lauku mājās viņi bija cerējuši atgūt veselību. Bet vasara aizgāja — pelēka, lietaina, — veselību un spirgtumu neatnesusi. Jūlija beigās Jānis Pliekšāns rakstīja māsām Zēfeldēm uz Rīgu:

«Tas ir drūms un bēdīgs laiks; rūpes un slimība, un vājums. — ... Mēs abi esam vēl tie paši atveselībnieki kā pirms pusgada un ne par ko nevaram tikt uz kājām. ... ar mani ir pavisam bēdīgi... aiz galvas sāpēm, pastāvīgas nervozitātes, bezmiega nevaru nekur dēties ... Manai nabaga Elziņai neiet labāk... dūrieni, galvas sāpes un visas velnišķības turpinās. Viņa ir gluži bāla un novājējusi, ka gluži žēl skatīties.

Elzas vecāki man ir atdevuši pēdējo un grib taču ēst un dzīvot. Jūs tad nu varat gan iedomāties, kā ir ap sirdi un kā lai tad izsargājas no uztraukumiem un vesels top! Vismazākās nepatikšanas atsviež atpakaļ agrākajā drūmajā bezcerību slimības stāvoklī, ja esi drusciņ izķepurojies. Un visam tam postam, šķiet, nebūs nekāda gala, un ne ar kādu aršīnu to nevar izmērīt.»

Savukārt Aspazija raksta tām pašām Zēfeldēm uz Rīgu:

«Ar ārstiem te ir bēdīgi, vismaz mēs neesam ne ar vienu no viņiem konsultējušies un turamies vēl pie Rīgas receptēm. Visa vasara še ir arī ļoti slapja, un katru dienu še pūš auksti vēji, man pastaigājoties arvien jāvelk mugurā bieza jaka.»

Šai vasarai ar tās miglu un lietiem, likās, nebūs gala. Viņi jutās kā slapjā purvā ietrenkti. Bet kur citur pasaulē viņiem būtu labāk? ...

draudzības piedāvājums

Ne sevišķi daudz bija to cilvēku, kas viņiem rakstīja uz Pleskavu vēstules. Viņi arī negaidīja tās, jo zināja, ka paziņas piesargājas: vai tas, kas raksta vēstules noziedzniekam, arī pats nav ar vērīgu aci uzmanāms? Tāpēc viņi gluži nobrīnījās, ka pēkšņi uz Pleskavu sāka rakstīt Rūdolfs Blaumanis — rakstnieks, kas līdz šim nebija ciešāk draudzējies ar viņiem.

Blaumanis bija padzirdējis par abu pleskaviešu veselības stāvokli — droši vien no Hermīnes vai Pētera Zālītes. Blaumanis ir «Mājas Viesa» un «Mēnešraksta» korektors ar 20 rubļiem mēneša algas un tiesībām uzrakstīt pavaļas brīžos pa stāstam vai novelei. Savā ierastajā patikā dot padomus Blaumanis raksta uz Pleskavu, pilns gādīgas mātes bažām par neuzmanīgu bērnu veselību. Un — protams! — ieteic savu Kneipa ūdensdziedniecības metodi. To viņš ieteic ikvienam savam draugam, kam veselība sāk klibot. Kas jādara, lai cilvēks atgūtu veselību? Ir pavisam skaidrs, ka vislietderīgākais ir pakāpeniski norūdīt sevi ar ūdeni! Galvenais — pakāpeniski! Pa miligramiem, pa miligramiem! Ūdens! Ūdens palīdz!

Nu Blaumanis savu ūdensdziedniecību ieteic Pleskavas trimdiniekam. Blaumanis ir vaļsirdīgs, pat mazliet daudz-vārdīgs — viņam ir klusa cerība iegūt jaunu draugu, bet drauga priekšā taču jābūt atklātam. Viņš stāsta par sevi. Pats pirms gadiem četriem, lūk, bijis līdzīgi vārgs un tikai ar ūdeni ticis pie veselības.

«1894. gada vasarā biju tik slims, ka nevarēju nemaz gulēt. Bez pārspīlējuma: divu mēnešu laikā miegs tikai

1 — 2 stundas slēdza acis, un tad ari šis miegs bija tikai uz iekšu vērsta dzīve, nē, briesmīgāka nekā tā, jo dzīvām acīm man tādas šausmīgas lietas nav rādījušās kā toreiz pastāvīgos murgos. Pret vakariem man jau bija bailes no nakts, reizēm uznāca tāda sirds klauvē un tādas briesmīgas bailes, ka bij vai jākliedz un jādomā: nupat miršu... Redziet, un šo slimīgo stāvokli pārvērta un laboja ūdens.»

Padomi bija rūpīgi un doti draudzībā, par ārstēšanās sekmēm arī bija garantija, tomēr pleskavietis palika pie pulveriem un pilieniem. Tos lietot bija daudz vienkāršāk un ērtāk. Kad Blaumanis to rudens pusē uzzināja, viņš rājās:

«Mīļo, labo, kādēļ Jūs neklausījāties manos padomos?! . .. Neviena cilvēka nervi nav tik vāji, ka tos pamazām pie auksta ūdens (warm, kiihl, kālter, noch kāl-ter, kalt) nevarētu pieradināt. Bet Jūs palaizāties uz šādām tādām ģiftīgām «pekelēm».»

Pleskavietis palika pie «ģiftīgām pekelēm».

Tas bija pavisam savādi — Blaumanis pēkšņi it kā ilgojās šī stipri noslēgtā bijušā «Dienas Lapas» redaktora, tagadējā tulkotāja un trimdinieka draudzības. No politiskās dzīves atturīgais Blaumanis meklēja draudzību ar Jāni Pliekšānu, kas bija apcietināts tieši par politisku darbību!

Blaumanis juta pleskavietī kaut kādu lielu iekšēju godīgumu, sirds skaidrību un krietnību — īpašības, ko viņš cilvēkos un dzīvē vērtēja visaugstāk.

«Ērmoti, ka mēs jau agrāk tuvāk neesam sanākuši kopā,» Blaumanis rakstīja no Rīgas. «Visi tie, kas Jūsu draugi bijuši, Jums patiesībā nekad nav tādi radi bijuši kā varbūt es.»

Tuvāki sirdsdraugi viņi tomēr nekļuva. Pleskavietis Blaumanim atbild vēstulēs, bet viņā nekad nebija tās brīvās, atklātās pieķeršanās citiem cilvēkiem, kas nāca līdzi ērglēnieša rakstītām rindām. Viņš ir gan spējīgs aukaini draudzību apliecināt, viņš alka mīlestības un ilgojās cilvēcības, bet — reizē allaž palika ari svešādi noslēdzies sevī, nepieejams, it kā tālē.

Blaumanis mēģina dažādi — un arī turpmākajos gados viņš to darīs, — bet brīvākas atsaucības nav. Pleskavieti mazliet aizskāra Blaumaņa tiešā atklātība un darbīgums.

«Šis vīrs ir godīgs, — bet vai viss neizklausās mazliet pāri mēram familjāri? Ko viņš man uzplijas ar savām ūdens vannām?» Blaumanis gan neuzplijas vienīgi ar ūdens vannām. Viņš grib palīdzēt nodrukāt arī tās nedaudzās rindas dzejā, ko pleskavietis atsūta Pēterim Zālītēm.

Pleskavietis ir atsūtījis arī kādu jau cietumā sarakstītu dzejoli, kam pēc ilgas gudrošanas licis virsrakstu «Di-lonis». Cilvēks nāves priekšā. Cilvēks, kas savā mūžā nav bijis gļēvs, ir tagad mūžības priekšvakarā, un viņa būtne saceļas šausmās un protestā. Dzejolī nav izlasāms, kāpēc šim cilvēkam jāmirst — vai viņu pieveikusi slimība, kā var domāt pēc virsraksta, vai varbūt viņš ir cietumnieks — līdz nāvei nonīcis vai uz nāvi notiesāts. Cenzūrai tādas dažādas iztulkošanas iespējas nav pa prātam, cenzors gluži labi zina, ka šo dzejoli rakstījis cietumnieks — tāpēc vien šāds dzejolis ir pastiprinātās aizdomās turams. Paiet laiks, un Rūdolfs Blaumanis sarūgtināts raksta uz Pleskavu: «Jūsu «diloni» sarkanais zīmulis iznīcinājis. Mums Latvijā nav diloņa.»

Pa pusei kā niekodamies, pa pusei nopietni Pleskavas trimdinieks saraksta dažus satīriskus pantus par Rīgas Latviešu biedrības dižvīriem. Pēteris Zālīte tos nodrukā, un Hermīne Zālīte neslēpj savu prieku par šiem darbiem. Labi sadots «Mājas Viesa» pretiniekiem! Tā viņiem vajag!

Rīgā atkal aizsākušies strīdi par «Fausta» tulkojuma valodu. Valodniekiem tā liekas nepieļaujami neskaidra svešādo vārdu dēļ, kas tulkojumā lietoti. Tādi spriedumi bija parādījušies jau tad, kad tulkotājs vēl dzīvoja Pa-ņevežā. Tagad šī vecā lieta iesākās no jauna. Par to nebūtu ko brīnīties, jo tagad tulkojums ir pabeigts. Pats tulkotājs tomēr visu uztver citādi: viņa valodas necienītāji izmanto to, ka viņš atrodas trimdā un ir pagalam slims, un tagad lūko viņam uzbrukt! Vai tāda rīcība nav vērtējama kā mežonība sist sasieto un pie zemes piemīto?

Bet viņš vēl ir dzīvs, kaut arī pazemots un pie zemes piemīts, tāpēc raksta pretrakstu, asu, neiecietīgu, viņš sacer par saviem pretiniekiem satīriskus pantiņus.

Arī Zālīšu pārim tie patīk, jo «Fausts» taču nodrukāts viņu vadītā izdevumā. Un tā 1898. gada lietainajā vasarā no «Ķiķina Gorās» nāk humoristiski satīriski pantiņi, ko <1 Mājas Viesis» labprāt drukātu, bet cenzūra par tiem ir stipri domīga. Cenzūrai nepatīk, ka reakcionāru nosauc par reakcionāru. Tas ir par daudz patiesi, tā neklājas. Cenzūras pienākums ir aizsargāt pieklājīgus pilsoņus un uzskatus, kas bauda vispārēju cieņu.

Pantiņi patīk arī Rūdolfam Blaumanim. Viņš kopā ar '/abiem gudro visādi, kā tomēr tos iedabūt avīzē, un Viņam izdodas šo to paglābt. Viņš pieraksta pats ievadī-j minis un pleskavieša pantus ievieto avīzes «Pasta tašā». Ja, nu, izrādās, panti iet cauri!

Zālītes ir sajūsmināti. 1898. gada augustā pats Zālīte raksta:

«Pēc manām domām, Rainis spējīgākais latviešu rakstnieks un žurnālists, pat lielāks nekā Aspazija, lai gan es pēc Raiņa tūliņ stādu Aspaziju, tad Blaumani, Poruku, Deglavu, ja pavisam tā varētu šķirot. Poruks diemžēl tik slinks un pārāk paviršs — ātri strādā, Deglavam trūkst vēl «puliera» un «noskaidrošanās», Blaumanim dzijaku skatu dzīvē, tā stils un forma pilnīgāki, Aspazijai kritiskāki vadīt savu ģēniju prāta grožos un Rainis — pie ta es maz ko varu vēlēties — tas ir pilnīgākais, kam dāvanas visizkoptākās.»

Blaumanis Rīgā nenociešas un nenociešas: vai trimdinieks, Pleskavā dzīvodams, galu galā nevarētu ne vien tulkot, bet vairāk rakstīt arī pats.

«Ejiet daudz pa lauku un rakstiet ko oriģinālu. Kaut ko «hauptmanisku» — piere Jums priekš tam ir.»

Viņš no jauna izsaka savu prieku arī par tulkojumiem, ja viņam tie šķiet izdevušies:

«Jūsu Nogr. zvans bij ļoti labi izdevies, bet Ifigenija — it sevišķi «Heraus in Eure Gipfel...» ir skūpstāms darbs.» Un beigās: «Lūdzami, atmetiet visus miega līdzekļus! Ak, Jūs bezgalīgais stūrgalvis!»

Un dažus mēnešus vēlāk:

«Paldies par «Ifigenijas» tulkojumu. Uz mani tas atstāja pilnīgi oriģināla iespaidu. Meistars kas meistars.»

Pleskavietis palika stūrgalvis. No Blaumaņa draudzības piedāvājuma viņš joprojām atturējās. Viņš bija laipns, bet palika, noslēdzies sevī.

*

Pēteris Zālīte tomēr ir spiests apvaldīt savu labāko žurnālistu un rakstnieku, jo arī Zālīšu nedraugi netur rokas klēpī. Dots pret dotu. Cilvēki, kas pulcējas ap «Baltijas Vēstnesi», arī prot pataisīt savus pretiniekus smieklīgus! Ko tas Zālīte dižojas pāva vīzē un goda vīrus apsmej kā apsmulējušos puikas! Vai tikai tāpēc, ka šis ārzemēs saņēmis phil. doktora grādu? Vai tā nav sen zināma patiesība, ka tādi filozofi ir mazliet kā uz augšu pasisti, it īpaši tādi, kas vietā un nevietā atgādina, ka viņi ir Dr. phil.?

Dr. phil. Zālīte ātri saprot, ka ne tikai viņa «Mājas Viesis» spēj smieties par saviem pretiniekiem, bet ka to spēj darīt arī «Baltijas Vēstnesis». Ej tad sazini, kādas lietas nāk klajā, jo bez sava grēka nav pat augstākais erceņģelis debesīs. Tāpēc Pēteris Zālīte raksta savam labākajam žurnālistam un rakstniekam:

«Polemiku ar «Balt. Vēstn.» un citiem es uz laiku gribu beigt. Šis viņu dancis par traku, vai nu tā indiāniešu vai vilku deja. Viņi nāk vienmēr ar bezkaunīgākiem meliem klajā. Tie vēl nekaunas apgalvot, ka «Mēnešraksts» lietojot vecu klišeju nospiedumus.»

Pleskavietis spriež: tātad nav vēlams rakstīt nedz nopietni, nedz jautri. Latvijā nav diloņa, nav arī melnu pakaušu, kas būtu ļaužu acīm parādāmi. Viss ir ņemts cenzūras ciešā aizsardzībā. Laikam kā saudzējams un saglabājams . ..

Patiesībā ir tā, ka viņš nejūt īstu prieku nedz par komisko, ko viņš raksta, nedz par nopietno, ko, starp citu, viņš tikpat kā neraksta. Šais posta mēnešos, kad viņš tik daudz pārdzīvojis, domas vairāk kavējas nākotnē. Viņš rakstīs apcerējumu «Nākotnes cilvēks». Pie tā viņš strādājis jau pirms apcietināšanas, tagad viņš darbu turpinās. Viņam domas par sociālismu ir reizē sapnis par jaunu cilvēku. Viņš mazāk apsver cīņas formas, kā sociālisms izcīnāms, bet jo neatlaidīgāk domā par to jauno cilvēku, ko atvedīs sociālisms un kas nāks šodienas cilvēku vietā.

Brīžam viņš patiešām strādā pie šīs apceres, un tā viņam šķiet ļoti svarīga kaut savu uzskatu noskaidrošanai. Viņš vēl nezina, ka šeit aizsāktās domas viņam noderēs, kad viņš būs rakstnieks. Visu mūžu.

Dlomis pazūd, lēni vilkdamās. Purvos vairs rudens mig-I.is nodzird spalgus, vientuļus putnu saucienus. Putni ir projām, krīt baltas sniega pārslas. Miklo pelēcību nomai n,i balta un salta vientulība. Tāla un bezgalīga.

Snieg. Snieg vienu dienu, otru, trešo. Sniega sega kļūst dziļāku un dziļāka un apņem «Rigina Goru» kā cietuma sola, un pāri šai sētai pārkļūt grūti.

Viņi sēd savā istabā. Sēd vienu dienu, sēd otru, trešo... Pat mājas saimnieks pie viņiem iegriežas reti. Saimnieks ir acīmredzami vīlies savos īrniekos — tie viņa rakstītām korespondencēm nepalīdz nonākt tautā. Gluži veltīgi viņš ir izdevis istabu šiem abiem rakstniekiem. Nu jā, tas viens īsteni tikai tāds pusrakstnieks vien ir, tas, kurš, ej kad iedams, parasti guļ gultā. Guļ un kaut ko skribelē gan, — bet ko, gultā guļot, prātīgu var uzrakstīt?

Kaut arī viņi sarakstās ar Zālītēm, sarakstās ar māsām Zēfeldēm, vientulība kļūst dziļāka un dziļāka. Šaura ir eja uz lielo pasauli. Vai tā nekļūst par daudz šaura? Un par daudz gara?

— Tas ir briesmīgi! Esmu tik ļoti pieradusi, ka ap mani ir cilvēki, — sieva reizēm saka. Un pasmejas: — Taisnība ir mūsu Olgai, ka es tiku viņu māju par viesnīcu pārvērtusi. Vienmēr kāds nāca un gāja. Ja ne cits, tad trīs četras žagatas atlidoja un aizlidoja. Bet arī žagatas ir dzīvība. Šeit ir tikai mēms, balts, sastindzis sniega klajums.

Virs par žagatām atturas sacīt ko labu, bet kādreiz viņa dzīvoklis arī nebijis klusais.

— Tur naca visi, kas nebija mierā ar mūsu gara dzīves šaurību, kura guļ kā slogs pār visu, kas vien domā un elpo. Bija gan redzams, ka daža viesa nemiers un rūgtums īsteni bija tikai liekvārdīgs skaļums, bet bija arī cilvēki, kam tautas liktenis sāpēja vairāk nekā paša prieki vai bēdas.

Snieg sniegi.

Ir kāda doma, kas šai vēlajā, baltajā rudenī nodarbina viņus abus un padara dienas vēl smagākas. Kāds priekšlikums, ar kuru nācis Zālīšu pāris.

Ir noticis tā, ka Arnolds Plātess — «Mājas Viesa» un «Mājas Viesa Mēnešraksta» izdevējs — nopircis arī

laikrakstu «Dienas Lapa», kas pēc astoņu mēnešu pārtraukuma atkal var iznākt. Ari «Dienas Lapas» vadība ir Pētera Zālītes rokās, un tagad Zālītes uzaicina Aspaziju nākt uz Rīgu un strādāt «Dienas Lapas» redakcijā. Aspazija varētu vadīt daiļliteratūras nodaļu, un Pēteris Zālīte par darbu maksātu piecdesmit rubļu mēnesī.

Piecdesmit rubļi mēnesī... Viņi te, abi strādādami, katru mēnesi tādu naudu nenopelna. Viņi nopelna tikai tik daudz, lai justu, ka allaž ir lielā trūkumā un tomēr gluži badā nemirst. Ja būtu piecdesmit rubļi un viņi vēl blakus piepelnītos, tad varētu reizēm arī galvu pacelt un elpu atvilkt.

— Tad tu varētu ne vien tulkot un sist negantos odus, kas mums dzimtenē uzbrūk, bet arī pats nopietnāk izkopt savu talantu, — sieva saka, pēkšņas domas aizņemta. — Ir taču tā, ka visi gaida no tevis kaut ko vairāk, nekā tu esi devis līdz šim.

Vīrs vairās par to runāt. Bet kaut kas ir jāsaka, un viņš saka:

— Tad mēs būtu ciešāk piesaistīti pie pasaules, un tas būtu svētīgi tavam talantam. Cilvēks nevar veidoties un iet uz priekšu, neuzņemot spēkus no āra pasaules. Uz to pamatojas visa cietumniecība: sakropļot cilvēku, viņu no āra pasaules atraujot — kā kokam saknes no dzīvības velgmes atcērtot.

Sieva pēkšņi klusē. Ja viņa izrādītu prieku par Zālīšu pāra piedāvājumu, vai to nevarētu iztulkot kā vēlēšanos tikt projām no Pleskavas, tas ir, tikt vaļā no šī slimā trimdinieka?

— Es šo uzaicinājumu neuzskatu kā piedāvājumu strādāt, bet kā piedāvājumu tevi pamest, — viņa saka pēc brīža. — Tu pats gluži labi zini, cik grūti tas būtu tev un man. Mūsu likteņus kopā ir saaudusi cilvēku un dievu netaisnība un mūsu mīlestība. Vai tad neliktos, ka mēs tomēr paši viens otru nevaram izturēt un bēgam?

Snieg un snieg. Kad viņi grib doties kaut visīsākajā pastaigā, ir jāņem līdzi lāpsta un jāizrok taka. Viņi rok šādas takas. Ceļus, kas nekur neaizved. Līdz bērzam, apkārt mājai — dažus soļus uz vienu un otru pusi un atkal atpakaļ pie durvīm.

Saimnieks noraugās viņu darbā un dod padomu:

— Ja jūs tik ļoti gribat pakustēties ziemas gaisā, vai

im bulu prātīgāk, ja jus izraktu celiņus uz kūti un zirgu

hlulll?

V11,11 tomēr nerok celiņus ne uz kūti, ne zirgu stalli. Vnu rok uz dārzu, kas kails stāv ziemas salā, vasaru gai-(IkI.uus. Viņi izrok celiņu baltā sniega klajā, un tur, kur m:i ( rliņš izbeidzas, viņiem patīk brīdi stāvēt un raudzī-tloii baltajā tālē.

: i \ i ir salīga, viņa reizēm ātri atgriežas istabā, bet v ir. kavējas sniega ejās un skatās, kā viegls putenis tās nik.il oiuga aizvilkt. Dabai ir savi likumi un kārtība, un i,i n, pagurdama cenšas salabot to, ko cilvēks sapostījis.

Kādā dienā vīrs saka sievai:

..... īsteni ir tā, ka mēs jau tagad lielā mērā vadām literatūras daļu Zālīšu izdevumos. Ar saviem tulkojumiem, ar saviem padomiem. Ja tu pārietu uz Rīgu, mēs taisnīgi par šiem padomiem saņemtu cietu algu.

— Gan Zālītes kundze pratīs mani izrīkot, ka es, piecdesmit rubļus saņemdama, simtus ar savu darbu nopelnīšu viņiem. Tā ir laipnība, kas tiek mērīta ar kapeikām un rubļiem.

Tad pagriežas pret vīru un raugās savām lielajām acīm, kas viņu allaž ir sajūsminājušas un padarījušas gluži neprātīgu.

— Kam tu atkal saki runāt par šīm lietām!

Vīrs stāv un skatās. Neviens, neviens viņam pasaulē nebija vēlējis šo sievieti, viņi bija allaž jutuši apkārt nenovīdību, bet laikam tieši tāpēc abi bija rokas sadevuši c iešāk. Vai tiešām tagad nabadzībai vajadzētu viņus izšķirt? Vai nabadzībai būtu pa spēkam tas, kas nebija pa spēkam nenovēlīgām sirdīm?

Sieva redz vira acis. Viņa tās labi pazīst, jo ir tās redzējusi dziļas bēdās, redzējusi priekā un redzējusi starojam mīlestībā. Sieva raugās vīrā un atplaukst spējā saviļņojumā. Liktenis tomēr, tomēr ir viņai novēlējis dzīves labāko daļu!

Viņi nerunā tālāk šai dienā, viņi stāv klajā laukā saltajā Pleskavas ziemā un nejūt aukstumu. Kaut gan viņus abus bieži moka reimatisms un sieva ir ļoti salīga.

Bet citā dienā sieva iedomā: vai galu galā nav tā, ka viņa kļuvusi vīram par nastu? Vai nav tā, ka vīrs ir tas, kas šeit nopūlas un pelna naudu? Tulko un tulko — gan pie galda, gan gultā atlaidies, jo viņam joprojām trūkst spēka. Ir tiesa, viņas vārds pie tulkojumiem reizem nodrukāts Raiņa vārdam blakām, bet parasti tie ir meli, jo citādi tulkojums varbūt nemaz neparādītos klajā. Tur, «Dienas Lapā» strādādama, viņa vismaz savu daļu nopelnītu, un virs tad varētu drīzāk atveseļoties.

Jo dienas iet tālāk, jo vairāk sievai šķiet, ka viņai būtu prātīgāk doties uz Rīgu, lai nopelnītu vismaz piecdesmit rubļus mēnesī.

«Bet kur es dzīvošu? Atkal pie Olgas un Mariņas?» Aspazija iedomā. «Mani nervi ir pagalam, es esmu strauja, un šīs mākslinieces arī švirkst un sprēgā kā priežu_skali. Es tur nomocīšos līdz nabadzībai. Ak, vajadzēja arī nākt tiem Zālītēm kā kārdinātājiem! Mēs būtu iztikuši kā līdz šim.»

Viņi raksta uz Rīgu: vai Peteris Zālīte nevarētu viņiem nodrošināt 50—60 rubļu mēnesī šeit pat Pleskavā — viņi vēl vairāk piespiestos ar tulkojumiem un jauniem rakstiem. Tad viņi abi varētu palikt kopā arī turpmāk. Tā būtu vieglāk.

Pēteris Zālīte atbild:

«Es jau labprāt drukātu visu, ko cenzūra par labu atrod. Garantijas jau es tur nekādas citas dot nevaru.»

Bet vislabāk tomēr būtu, domā Pēteris Zālīte, ja Aspazija varētu iekārtoties par pastāvīgu līdzstrādnieci «Dienas Lapā» ar mēnešalgu.

Viņi tomēr joprojām vilcinās ar atbildi.

Pašās 1898. gada beigās, 27. decembrī, Hermīne Zālīte atkārto savu priekšlikumu vēlreiz:

«Mēs gaidām Jūs ar lielāko nepacietību... Savā darba laukā, feļetona vadībā, Jūs būtu pilnīgi patstāvīga, kur nevienam Jums nav ko teikt. Un, jo drīzāk Jūs šo vietu varat ieņemt, jo labāk. — Līdz ar jaunu gadu feļetonam vajadzētu pāriet Jūsu rokās. Citādi, ja mums jau kas jāiesāk, kas Jums nepatiktu, nebūtu atkal labi. Tādēļ Jums vajadzētu sākt vadīt jau no jauna gada.»

Tomēr vēl 30. decembrī pleskavieši nav izšķīrušies pieņemt Zālīšu piedāvājumu. Šai dienā Aspazija raksta māsām Zēfeldēm:

«Mīļie sirdsbērni! Jūs esat droši svētku prieku un Ziemsvētku burzmas pašā vidū ar viņu spīdošajiem priekšnesumiem, kur viss staro un smejas, un gavilē un cilvēki viens otram vēlē laimes... Kas ir īsta vientulība, to Jūs jau nezināt. To zinām tikai mēs, kas dienu no dienas sēžam mazā istabiņā, kuras loga priekšā ir pāris kailu

Ii< ik it un Iesniguši krūmi... mēs dzīvojam gluži noslēgtu dzīvi, un viens gads mums nu jau pagājis.»

VIi,ii abi joprojām žēlojās par savām slimībām («Mans nabaga mīļais draugs izskatās vēl tik pelēks un sakritis», «veselība nav uzlabojusies»), bet viņi ne reizi nežēlots par to, kas bija ar viņiem noticis. Notikušo viņi uztvēra ka vecās dzīves aizsargāšanos pret jauno, kā vecas dzīves ienaidu pret jauno. Kā netaisnības un necilvēcības pašaizsargāšanos, lai vecais ļaunums, kas bija dzīves pamatā, varētu mierīgs un netraucēts dzīvot tālāk. Viņi arī pašā dziļākajā postā sajuta sevi kā nākotnes vedējus. Dzejniece rakstīja:

«... kad es salīdzinu savu agrāko spožo dzīvi Rīgā ar šo, tad, par spīti visiem briesmīgajiem pārdzīvojumiem, visiem lieliem un maziem uztraukumiem, slimībai un daudzām asarām, — es nemainītu mūsu tagadējo dzīvi pret agrāko. Lai tā tiecas uz kuru pusi tiekdamās, tā tomēr ir pilna un vesela dzīve, izcīnīta un izjusta līdz vismazākajam nervam, ko tie cilvēki tur nekad nepazīst.»

Viņos bija fantastu neprāts. Cietumiem un trimdai vajadzēja lūkot padarīt cilvēkus vismaz lojālus pret valsts varu. Varbūt pat iemīlēt šo varu. Bet šie divi cilvēki to nicināja tik ļoti, ka nepakļāvās tās normām. Tāpat kā cīnītāju un revolucionāru vairums.

*

Galu galā viņi izšķīrās paklausīt Zālīšu aicinājumam — janvāra vidū Aspazija pārcēlās uz Rīgu. Viņa sāka strādāt «Dienas Lapas» redakcijā un kā agrāk atkal dzīvoja pie māsām Zēfeldēm. Tulkotājs Rainis palika lauku mājās «Riglna Gora» viens. Šķirto dzīvi viņš tūdaļ sajuta kā smagu netaisnību, ko uzspieda nepielūdzamā nepieciešamība. Un varbūt ne tikai nepieciešamība... Jau 19. janvārī viņš rakstīja:

«Mana mīļā, es vēl neesmu nomierinājies, es nevaru sevi atrast. Vecas, pazudušas atmiņu drumslas no mūsu kopdzīves es uzmeklēju un kā nekā barojos no viņām.»

Citā vēstulē tai pašā janvārī:

«Cik rūgta un ļauna ir šī netaisnība, kas mums nodarīta . .. mēs taču esam ar neizsakāmām sāpēm viens otrā iedzīvojušies, tā taču ir skaidra nejēdzība tagad būt šķirtiem. Agrāk, tad arī mums tas nebūtu bijis nekas, bet tagad tas ir — pat no dzīves šķirties.

Laiku pa laikam durošas sāpes mani svaida šurp un turp, man ir tā, it kā es pats izietu no sevis ārā, nevarētu savus gabalus saturēt kopā, viss ir tik nejēdzīgs, es nevaru iedomāties, kas no tā lai turpmāk iznāk.»

Iniņa rakstīja uz Pleskavu par savām sajūtām un aizbraukšanu uz Rīgu:

«Man jāturas ar visu speķu, lai savaldītu šņukstus. ... un Tev, dvēselīt, jau nebūs citādi gājis. Man liekas, ka mūs ar rupju varu atrāvuši vienu no otra, es nevaru atjēgties, dzirdu, ko ļaudis runā, un stāvu, kā krampjos sastingusi, eju lielus gabalus pa ielām, kur man nemaz nav jāiet.

.. . Kupejā nemaz nedabūju gulēt, soli īsi, un uz tiem sēdēja arī cilvēki. No rīta visus pasažierus izsēdināja pie Aleksandra vārtiem, ceļš bija slēgts, bija sadūrušies divi preču vilcieni, un nu man bija jāiet kājām ar saiņiem līdz tramvajam.»

Kā tas bija pasākts jau cietuma mēnešos, arī tagad viņi rakstīja viens otram ik dienas, un tas viņiem kļuva par paradumu visam mūžam: kolīdz viņi bija šķirti, viņi rakstīja ik dienas vēstuli vai kartīti, pat divas dienā.

PIRMS JAUNA CEĻA

1899. gada 21. janvārī trimdinieks lielā steigā atstāja «Rigina Goru».

Pleskavas gadus atceroties, Aspazija vēlāk rakstīja:

«Bij jau gan Rainim bada dzīve Erglīšos. Nebija neviena, kas ēst uztaisa, jo Ērglīša sieva ēdienu_gatavošanu neuzņēmās... Tāpēc viņš aprēķināja, ka lētāk un labāk dzīvot pašā Pleskavā nekā uz laukiem pie vecā Erglīša.»

Vai tikai tāpēc viņš pārcēlās dzīvot uz pilsētu? Viņš visu mūžu bija pieticīgs ēdiena ziņā un tādēļ vien diezin vai lauku klusumu būtu pametis.

Bija cits, daudz nopietnāks iemesls: viņš dega nepacietībā katru dienu rakstīt sievai, un ne mazāk nepacietīgs gaidīja katru dienu kaut raksta galiņu no sievas. Bez tā viņš nevarēja dzīvot. Viņš kļuva gluži slims, ja sievas kāda vēstule pastā kaut dienu aizkavējās. Viņš allaž atgādināja, cik vēstuļu un kurā datumā aizrakstījis, un uzmanīgi, satraukti skaitīja un rēķināja, cik saņēmis pretim. Jeb varbūt sieva viņam kādu dienu nav rakstī-jnsl ne rindu? Kāpēc gan? Vai viņa nezina, cik ļoti tās liek gaidītas?

Bet katru dienu sarakstīties nebija iespējams, ja viņam ik reizi jāmēro paprāvais ceļa gabals līdz Pleskavai, lai iemestu vēstuli. Verstis četras piecas ziemas laikā uz vienu pusi un tikpat daudz atpakaļ!... Kamēr viņš vēl nebija laukus atstājis, viņš reizēm pierunāja savu saimnieku, lai tas lieku reizi dotos uz pilsētu — aiznestu kārtējo vēstuli un palūkotu, vai negaida sievas kartīte. Tā nebija izeja. Kāpēc lai svešs cilvēks, mājas saimnieks, staigātu viņa labā gluži kā izsūtāmais? Un Pliekšāns steidzīgi meklēja istabu Pleskavā.

Gluži negaidīti šajā laikā Jānim Pliekšānam atgādināja, ka viņš ir izsūtītais un tāpēc godīgiem ļaudīm no viņa jāturas tālāk. Istabu Pleskavā meklēdams, viņš ilgāk aizkavējās pilsētā un, tā kā bija ziema, nakts melnumā vairs negribēja doties patālajā ceļā uz «Riginu Goru».

Tad viņš iedomājās, ka tepat Pleskavā ir kāds agrāko laiku paziņa — cilvēks, kam viņš kādreiz bija izgādājis darbu «Dienas Lapas» redakcijā. Tagad šis cilvēks, uzvārdā Lībers, bija dabūjis labu vietu Pleskavā. Pliekšāns devās pie šī paziņas, lai pārgulētu nakti.

Lībers jutās nelaimīgs — viņam bija neērti negaidīto viesi atraidīt, bet vēl briesmīgāka šķita doma to paturēt pa nakti.

— Man sieva ir slima un ļoti nervoza, — Lībers taisnojās. — Jūs jau zināt, kā ir ar sieviešiem — viņas, tiesu, ir jaukas, bet arī untumainas un kaprīzas. Lai dievs dod, ka jūsu sieviņa nebūtu tāda. Manējā baidās, no visa baidās, un viņa būtu pavisam beigta, ja nakti būtu jāpārlaiž zem viena jumta ar cilvēku, kas... Nu jā. Pret jums ir netaisni nodarīts, tomēr, redzat, papīros... Kas ierakstīts papīros, tas tiek uzskatīts par īsto patiesību, tā taču ir, Pliekšāna kungs?

Lībers ielēja glāzi skāba vīna viesim un sev, tad deva naudu.

— Te jums ir pieci rubļi — var taču gadīties, ka naudas jums nav līdz. Viesnīcā katrā ziņā ir kāda brīva vieta. Katrā ziņā, jo visas vietas tur pavisam reti ir aizņemtas. Jūs esat uztraukts, vīns jūs nomierinās. Tas ir labs vīns.

Jānis Pliekšans devas uz viesnīcu. Bija pirmā stunda pēc pusnakts^

No vecā Ērgļa viņš šķīrās draudzīgi. Vasaras saimnieks atveda daļu viņa mantas uz Pleskavu, pārējās vēl palika «Rigina Gorā».

— Tās var mierīgi stāvēt pie manis, es ceru, ka nākamā vasarā jūs atkal atgriezīsities, — saimnieks mierināja savu īrnieku. — Es jūs labprāt sagaidīšu.

Tā bija tukša runāšana, to Ērglis saprata gluži labi, tāpēc jautāja to, kas jau kārtu kārtām bija cilāts:

— Par spriedumu jūsu lietā joprojām vēl nekā nedzird?

— Spriedums it kā būšot martā. Bet tās ir tikai tādas valodas, droši nekā nezina neviens. Sī neziņa ir gluži neizturama.

— Jā, visgrūtākā ir nenoteikta gaidīšana, — saimnieks piekrita. — Ne tu zini, kad paunas salikt savā vietā, ne kad tās atkal kopā sienamas. Bet varbūt par nometināšanas vietu jums izrauga tieši Pleskavu? Tad jums nekur vairs nebūtu jābrauc.

Šķiroties vecais atgādināja par savu rūpi:

— Ja būšu uzrakstījis kādu korespondenciju, jūs taču arī turpmāk neatteiksities paskatīties? Vai esmu visas punktēs un komatus salicis, kā to tagad gudras galvas prasa. Tad varbūt mana māsasmeitiņa Rīgā savā avīzē kaut ko nodrukā.

Kad bijušais īrnieks, savu domu aizņemts, tūlīt neatbildēja, vecais turpināja, kā taisnodamies:

— Vai nav ērmoti? Agrāk šķita, ka skolas gudrību man netrūkst, bet tagad latviešiem uzrodas arvien vairāk gaišu galvu, kas to vien dara kā prāto sagrozīt rakstīšanas. Tie cilvēki nemaz nepadomā, ka jāraksta arī tādiem večiem kā man, kam galva vairs neņem visus tos jaunlaiku smalkumus pretim.

Ērgļa bijušais īrnieks tomēr bija ieklausījies: lai nākot vien, ja saimniekam palīdzība liekoties vajadzīga. Tikai par rakstu ievietošanu vai neievietošanu viņam gan nekādas teikšanas neesot. Visu izlemjot pati Hermīne Zālīte un viņas vīrs.

To viņš, vecis, zinot. Bet, kur izpalīdzīgs vārds tiek aizlikts, tur dažkārt augstu kungu ausis kļūstot dzirdīgākas un prāts vieglāks. Sieva Pliekšāna kungam taču Rīgā lurpat redaktora priekšā vien grozoties ik dienas, un redaktors uz šo labu prātu turot, ja tik neatlaidīgi uz savu avīzi aicinājis.

— Tad uz redzēšanos! Kad gadīsies būt pilsētā, es pienākšu un paskatīšos, kā jūs dzīvojat. Ja kaut kā varu jums palīdzēt — dodiet ziņu, un es darīšu, kas man pa spēkam.

*

Jānis Pliekšāns, tiesību zinātņu kandidāts, bet īsteni tulkotājs un nedaudzu dzejoļu autors Rainis, bija sameklējis istabu Pleskavas nomalē.

«Pie Kača ir divas istabas, dibenistaba par 5 rub., priekšējā (vecā istaba) par 10 rubļ., bez tam pusdienas 9 rub.»

Viņš salīga lētāko — to par 5 rubļiem mēnesī.

Bija pagājušas tikai divas stundas jaunajā dzīves vietā, kad viņš, nevienu mantu vēl lāgā pie vietas nenolicis, steidza rakstīt uz Rīgu.

Sī diena bija pilna prieka — viņš nu bija tuvu pastam un — «es tikko saņēmu Tavas 3 vēstules. Tāpēc esmu atkal kļuvis labs un mīļš, esmu pilnīgi mierīgs.»

Sājā dienā viņam šķita, ka pēc satraukuma pilnām nedēļām, sievai uz Rīgu pošoties un no viņas kādas rindiņas gaidot, dzīve tagad atkal ir kaut cik nokārtojusies.

Kad vēļāk viņš savu jauno dzīves vietu apskatīja rūpīgāk, viņš pamanīja, ka mājas augšienē pārnakšņo arī saimnieka vistu bars. Bet viņš nelikās par tām daudz zinis. Par vistām uztraucās Rīgā sieva, kolīdz uzzināja, ka vīrs apmeties uz dzīvi tādā nomalē, kur vakara tumsā dauzoņas piekāvuši vairākus gājējus. Ak dievs! Lai taču viņš neizejot no mājas bez krietnas bozes! Tāds rīks vienmēr var noderēt aizsargam.

Par dauzoņām uz ielas vīrs neko lielu nebēdāja — tie viņu neuztrauca, par savas dzīvības drošību vai nedrošību viņš pat neiedomājās. Līdz šim neviens ar rungu viņam uzbrucis nebija. Ar netaisniem vārdiem un spriedumiem gan.

Viņam bija savs neatliekami darāms darbs. Tikko iekārtojies, viņš steidza pārtulkot kārtējam mēnešraksta numuram tur Rīgā.

Savu dienu viņš mēģināja iekļaut noteiktā ritmā. Cēlās deviņos, ēda paša gatavotas brokastis, lasīja avīzes, tad līdz pulksten divpadsmitiem devās pastaigāties. No vieniem līdz trim tulkoja, no trim līdz četriem atpūtās, tad atkal vienu stundu pastaiga, divas stundas bibliotēkā, pēc tam vakariņas (parasti — piens un maize), bet no deviņiem līdz divpadsmitiem lasīšana, vēstuļu rakstīšana, darba pārrakstīšana.

Viņš apsvēra krustu šķērsu, kā būtu jārīkojas, lai pasts uz Rīgu aizietu ātrāk un lai no Rīgas to arī saņemtu ātrāk.

Nevarētu sacīt, ka praktiskās lietās viņš būtu sevišķi uzņēmīgs un izdarīgs, tomēr jau nākošajā dienā pēc atgriešanās Pleskavā viņš par pasta nosūtīšanas iespējām zināja rakstīt:

«... pasts iet divreiz dienā. Tūliņ sūtīšu šo vēstuli ar nakts vilcienu, nonesīšu to uz staciju. Pie mums tik un tā viņi vēlu iet gulēt. Es domāju, mazā mīlulīte varētu to jau rīt no rīta ap plk. T2 saņemt, kad redakcijas zēns nāk pēc avīzēm.»

Viņš deva padomu arī sievai, kas jādara, lai pasta sūtījumi savukārt ātrāk nonāktu Pleskavā.

«Tu varētu arī ar tramvaju aizbraukt līdz stacijai un iemest vēstuli vilcienā; bet tikai kājām neej, ar nabaga mazajām samtkājiņām! Tā mums jau trešajā dienā būtu atbilde uz vēstuli.»

Viņam liekas, ka sieva nav pietiekami aktīva atbildētāja — nedz viņa cenšas rakstīt ik dienas, nedz pietiekami raksta par sevi. Un tāpēc viņš atkal un atkal atgādina, lai Iniņa neaizmirstot, ko viņam nozīmē saņemt kaut īsāko vēstulīti. Tikai tad viņš varot dzīvot un strādāt.

Viņš nepārspīlēja, tā rakstīdams.

Savas vēstules viņš piebārsta desmitiem mīļu vārdu. Tie virknējas garās rindās, un nekad viņam nepietrūkst izdomas atrast jaunus. Viņam ir pat sava teorija par šo mīlināmo vārdu lietošanu: mīlestības jūtas ir tāpat

izkopjamas, nostiprināmas un attīstāmas kā jebkura cita cilvēka rakstura īpašība, tāpēc ik reizes, kad viņš vēstulē piemin īniņu, viņš pieliek šim vārdam kādu apzīmējumu, kas liecina par Iniņas dievināšanu, par viņa mīlestību un cieņu.

Februāra sākumā viņš kādas dienas nesaņem no sievas ne rindas un kļūst vai slims no satraukuma un izmisuma.

V<i 1 Inlņa, nekā nerakstīdama, nenoslēdzas sevī, neaizslīd no viņa tālāk un tālāk? Vai viņa jau šeit, Pleskavā, nenoslēdzas sevī, tā ka viņš nevarēja līdz galam ielūkoties las dvēselē? Viņš jūt, ka arī tagad sieva dzīvo, joprojām svešādi ierāvusies sevī.

Ko par to domāt? Varbūt šī noslēgšanās ir sākums aiziešanai?

Satraukumā viņš raksta vēstules, kurās mīlestības apliecinās,ma jaucas ar vāji slēptiem uzbrukumiem un rūgtiem pārmetumiem. Izrādās, sieva, Rīgā dzīvodama, ir pat dienasgrāmatu sākusi rakstīt. Tātad viņai ir domas un jūtas, ko nevar uzticēt savam vīram, bet tās jāpieraksta slepenā dienasgrāmatā!

9. februārī viņš raksta uz Rīgu:

«Tu, Iniņ, tiešām esi kļuvusi nopietna, bet diemžēl ari noslēgusies... Un tad es arī baidos, ka šī noslēgtība Tevī, mīlulīt, arī vēršas pret mani. Varbūt es maldos, bet varbūt Tu to pati vienīgi nemani. — Tu, Mīļiniņ, biji jau noslēgusies pret mani, kad uzticējies savai dienasgrāmatai un nevis savam lielputniņam. Tu pat gāji tik tālu, ka nosauci lielputniņu kā svešinieku par «viņš». Es tādēļ neko nepārmetu, nepārproti mani. Es zinu, tas ir neapzinīgi, bet tā tas ir. Bez tam Tavas vēstulītes tagad ir tukšas par sevi pašu... Arī šo noslēgšanos vai tukšumu savās vēstulītēs Tu vēl neapzinājies.»

Un tad izlaužas viņa sarūgtinājums par to, ka sieva aizgājusi darbā uz Rīgu. Jā gan, viņi tā bija vienojušies, tomēr sirds dziļumos viņš bija cerējis, ka sieva paliks pie viņa Pleskavā. Un tagad šīs neregulārās, tukšās vēstules no Rīgas!

Tai pašā 9. februārī:

«Tavs materiālais stāvoklis ir arī pilnīgi piemērots Tavai noslēgtībai. Tava darbīguma dziņa, kuras dēļ Tu galvenokārt pieņēmi vietu, izskaidro arī šo vajadzību: koncentrēties sevī, noslēgties sevī.»

Tālākās rindās vēl skaidrāk:

«Es vienmēr esmu sapratis to tā, ka Tev sevis dēļ bija jāpārceļas uz Rīgu, ne naudas dēļ... Vienu tik es nebiju paredzējis, kaut gan tas ir pilnīgi skaidrs, ka šī noslēgšanās vērsīsies pirmām kārtām pret mani. Tagad es arī atceros, ka Tu esi ļoti no tā cietusi, ka es Tevi nospiežu ar saviem uzskatiem un domām, kurām Tu nespēji pacelties līdz vienīgi Tavas mazākās tehniskās izglītības, plašas nedomāšanas dēļ.»

Iniņa gluži vai dievināja sava vīra gudrību, viņa aso prātu un tāpēc, šķiet, bez īpaša satraukuma izlasīja 9. februāra vēstules rindas, ka viņa nespēj «tehniskās izglītības un plašas nedomāšanas dēļ» pacelties līdz vīra uzskatiem un domām.

Šis 1899. gad 9. februāris vispār ir viņa «melnā diena». Viņš nevalda pār sevi. Viņš gan uzbrūk, gan mierina sievu, viņš raksta vārdus, kurus var uztvert kā neapzinātus draudus: atgādina sievai par slimības lēkmēm, kas viņam šāda uztraukuma laikā var uznākt:

«Esi mierīga! Man vēl nav bijusi neviena lēkme kā toreiz, tikai pastāvīgais, briesmīgais saspīlējums, visu domu virziens tikai uz vienu punktu: ka Tu neesi šeit.»

Viņš lūdzas, kaulējas, lai sieva raksta regulāri un vairāk par sevi:

«... gaidīšana, kā pati zini, ir visļaunākā. . . raksti man garākas vēstules, raksti dienasgrāmatas vēstules, raksti par sevi pašu. Tas man palīdzēs pārvarēt vientulību, tā ka atkal spētu strādāt.»

Kad šī vēstule ir aizsūtīta, viņš saņem pastu, saņem Ini-ņas vēstuli, no kuras uzzina, ka Iniņa ir slima. Un krīt jaunā galējībā. Ko viņš ir izdarījis?! Viņš ir uzbrucis ar neapvaldītiem pārmetumiem slimam cilvēkam! Par Iniņu vajag rūpēties un gādāt, bet ko darījis viņš? Izmisis viņš raksta nākamā dienā:

«Mīļo, mīļo, vienīgo sirdsasintiņ, Tu esi slima, guli gultā, mīlulīt, mīlulīt! Kas nu tagad būs, mana laime. .. Tu tik otrdien saņemsi vēstuli, kas rakstīta sliktā, pārejošā omā, bet Tev, manu maigo sirsniņ, jāizbauda viss tās rūgtums... Es aizrāvos, atbrīvojos no ļaunā garastāvokļa un pierakstīju to Tev. Nezinu, ko tagad aiz sāpēm un nožēlas darītu, bet ir jau par vēlu. Arī otrdien un trešdien Tu saņemsi vēl tādas žēlabu vēstules no manis. Tās tomēr tagad ir visas nepatiesas.»

Tad viņam ienāk prātā telegrafēt Policijas departamentam un lūgt atļauju izbraukt uz pāris dienām uz Rīgu — pie slimās sievas. Tad visi pārpratumi tiktu noskaidroti, tad viņš atkal iegūtu spēkus un varētu strādāt.

Viņš gaida Policijas departamenta atbildi vienu dienu, otru, sūta jaunu telegrammu, kurā atgādina, ka gaida atbildi. Policijas departaments, protams, klusē. Kas gan 1ā Initu par kārtību valstī, ja katrs noziedznieks, kam valsts vara ierādījusi savu vietu, tiktu laists apciemot pēkšņi apslimušu sievu! Tad taču visi noziedznieki pie slimām sievām vien sēdētu un kurš gan varētu izpētīt, vai šīs sievas patiesi arī ir slimas.

Ar visiem uztraukumiem, kurus pavada briesmīgās galvassāpes un bezmiegs, viņš tomēr nepārstāj tulkot vajadzīgo rindu skaitu «Mēnešrakstam». Vēl vairāk. Tieši šais dienās viņš uzņemas jaunu, sistemātiski darāmu pienākumu. Iniņa viņam bija atrakstījusi, ka Pēteris Zālīte vēlētos, lai Rainis laikrakstā regulāri dotu atbildes uz tieslietu jautājumiem — gan lasītāju iesūtītiem, gan — kā tas visbiežāk notiek šādos gadījumos — paša atbildētāja izdomātiem. Rainis, resp., tiesību zinātņu kandidāts Jānis Pliekšāns, šāda uzdevuma speciālists, tūlīt piekrīt, un pirmā atbilde uz tieslietu jautājumiem ievietota «Mājas Viesī» 1899. gada februārī, pēc pavisam neilga laika, kad tā prasīta. Tā ar viņu notika: galējā izmisumā, kas viņa nervozās dabas dēļ pieņēma slimīgu raksturu, viņš samērā regulāri spēja pārtulkot mēnesī paredzētās rindas un lietišķā, bezemociju stilā sniegt padomus tieslietu jautājumos.

*

Doma kaut kā tikt uz Rīgu viņam neiziet no prāta. Ja Jāni Pliekšānu nelaiž uz Rīgu pie slimās sievas, vai Elza Pliekšāne nevar tam pašam departamentam iesniegt lūgumu, lai ļauj viņas vīram ārstēties Rīgas slimnīcā, jo vīra veselība ir katastrofāla.

Tāda tā patiesībā arī ir.

27. februārī Jānis Pliekšāns, kā jurists labāk zinādams un prazdams sastādīt lūgumrakstus, uzraksta vēstules tekstu, ko paraksta «tiesības zinātņu kandidāta Jāņa Pliekšāna sieva Elza Pliekšāne»:

«Viņa augstdzimtībai

Policijas Departamenta direktora kungam.

. .. iedrošinos griezties pie Jūsu augstdzimtības ar lūgumu, ņemot vērā, ka mana vīra veselības stāvoklis mūsu tagadējos apstākļos nevar uzlaboties, bet, tieši pretēji, vēl pasliktinās un draud kļūt bīstams. Tagad es dabūju darbu Rīgā un sakarā ar mūsu grūtajiem materiālajiem apstākļiem biju spiesta pieņemt šo darbu un pārcelties uz turieni. Sīs vajadzības dēļ man bija jāatstāj slimais vīrs viens bez kaut kādas kopšanas, līdz ar to palielinot briesmas vēl vairāk. Uz vienu no maniem lūgumiem tika atbildēts, ka mana vīra pārvietošana kādā Rīgas klīnikā pagaidām netiekot atļauta. Man ir tagad gods atjaunot šo lūgumu par atļauju ievietot man savu slimo vīru Rīgas klīnikā vai ārsta Kita-Kiteļa ūdensdziedniecības iestādē Rīgas jūrmalā, Marienbādē. Ar šo atļauju Jūsu augstdzimtība mani paglābtu no izmisuma pilnas dilemmas: vai nu pamest bez kopšanas slimo vīru, jeb atteikties no darba vietas un līdz ar to zaudēt līdzekļus dzīvei.»

Elza Pliekšāne bija devusi Policijas departamenta direktora kungam iespēju paglābt viņu no izmisuma pilnās dilemmas, bet Policijas departamenta direktora kungs neizmantoja šo iespēju — iesniegums palika bez atbildes, kā bija palikuši bez atbildes tūkstošiem citu iesniegumu šai departamentā. Slimi nervi! Sakiet — kuram cilvēkam nevar sameklēt slimus nervus? Visiem! Bet vai visi tāpēc būtu dziedniecības iestādēs liekami?

Pa tam pleskavietis rakstīja sievai vienu vēstuli pēc otras — diendienā, taisnojās par savu pārsteidzību, nožēloja to un izsacīja priekšlikumus, kurus — ja sieva tos pieņemtu — viņš droši vien uzskatītu par visskaidrāko liecību, ka sieva aiziet no viņa tālāk un tālāk. Proti, ja sieva uzskatot, ka viņas veselībai un patstāvībai nāktu par labu tas, ka viņa viņam nemaz nerakstītu, tad lai tā darot. Varot arī otrādi: ja Iniņai labu darītu tas, ka viņš nerakstītu, tad lai tā notiekot — viņš varot nerakstīt.

«Es varbūt kaut kā varu Tev palīdzēt ar savu padomu un darbu, lai drīzāk kļūtu skaidrībā un pie sava paša «es». Varbūt Tev līdzēs tad, ja Tu nerakstīsi? Varbūt arī tieši pretēji? Varbūt lai es nerakstu vai otrādi — rakstu?»

Viss, protams, turpinājās pa vecam — viņi sarakstījās joprojām, un atkal viņš uztraucās, ka sieva neraksta vēstules, bet lielāko tiesu atklātnes, kurās taču sīkāk par sevi pastāstīt nav iespējams.

Iniņa atbrauca uz Pleskavu, kad bija iespējams, paciemojās dienu, un tad bija labi. «Esmu vēl no vakardienas saules pilns,» viņš nākamajā dienā rakstīja par šādu reizi. Bet vēlāk bija nelaimīgs, ka par šo dienu nesaņēma pa pastu ne rindiņu. Viņš saprata, ka šī vēlēšanās ir aplama, bet diena bez sievas rakstītām rindām šķita neizturama.

*

Ikdienas sarakstīšanos viņš uztvēra arī kā sevis audzināšanu. Ar pilnīgu pašatklāsmi viņam bija jāpalīdz augt sievai, un savukārt sieva lai ar savām vēstulēm audzina viņu. Viņš uzskatīja, ka mīlestība viņu gluži pārvērtusi, un domāja, kā jādzīvo, lai viņi paši tuvotos iecerētajam «nākotnes cilvēkam».

«Visu savu dzīvi Tu man esi dāvājusi. Man nebija, kā zini, vairs nekādas intereses dzīvei. To Tu man esi devusi. Tu man devi dzīvības spēku... Es neesmu kļuvis vēsāks pret cilvēkiem, bet tieši otrādi — daudz sirsnīgāks. Es vairs nenoslēdzos sevī. Es cienu tagad visus kā sev līdzīgus cilvēkus. Manī vairs nav nekā sevišķa, ko citiem negribētu rādīt; tā varbūt bija agrāk, kad manī mita sīkais lepnums.»

Tieši mīlestībā viņš saskatīja atblāzmu no nākotnes cilvēka. Gaidot Iniņu atbraucam, viņš rakstīja:

«Es redzēšu nopietnu, skaistu, jaunu sievieti ar tik skumīgu un tomēr dziļi laimīgu, tik lepnu, pašapzinīgu un tomēr tik mīlu skatu. Es saņemšu viņas roku, sēdēšu viņai blakus, un šī cēlā sieviete būs mana Iniņa... Šī skaistā, augstā un tīrā cilvēcība ir man tuvu. Tā jau ir priekšnojauta par nākotnes cilvēku. Tādēļ vien ir vērts dzīvot un vienīgi tādēļ. .. Viss cits paliek lieks. Iniņ, Iniņ, lēni manī ieplūst spēks no Tevis...»

♦

Pie Kača viņš nodzīvoja apmēram piecas nedēļas vistām kaimiņos, kas netraucēja, toties kaimiņos cilvēkiem, kas viņu traucēja. Saimnieku ģimenē bija nesaskaņas, asa neiecietība, kas radīja asaras, naidu un žēlošanos. Sīks, jocīgs cilvēks nomocīja savu sievu un citus tikai tāpēc, ka viņu pašu ņēma nopietni un nesaprata, cik viņš ir nožēlojams.

Cilvēki visapkārt dzīvoja smagi, cits citu ienīzdami un juzdamies bezpalīdzīgi vientuļi un nelaimīgi. Tepat pie saimniekiem nāca kāds panīcis vīrs, kam viens bikšu gals bija nomīts īsāks par delnas tiesu. Viņš sevi dēvēja par dižciltīgu un tāpēc uzskatīja, ka strādāt ir apkaunojoši. Šis cilvēks bija iemīlējies savā nelaimes apziņā. Viņam patika būt nelaimīgam. Viņš bija nonācis tik tālu, ka, izmisis juzdamies, bija norāvis mētelim visas pogas un saminis savu vienīgo cepuri. Apzinādamies, ka ir nelaimīgs, viņš gribēja aizņemties pistoli un darīt galu. Tā, kā tas pieklājas dižciltīgajam. Bet pistoli neviens neaizdeva, vīrs varēja ik dienas lidināties starp dzīvību un nāvi un būt nelaimīgs.

Jānis Pliekšāns, pat stipri noslēdzies dzīvodams, spēja vērīgi redzēt visu, kas ap viņu notika: «Un tāpēc, ka mēs gribam šādu nožēlojamu dzīvi no pasaules izdeldēt, mūs grib iznīcināt pašus? Vismaz grib no mums izskaust sirdsapziņu un naidu pret netaisnību. Bet vai cilvēkam ir tiesības atteikties no cilvēcības, nekļūstot par gļēvuli un nelieti?»

Reizēm viņš klīda pa Veļikajas krastiem, un viņam patika šīs upes ūdeņu steiga un dzidrā čala. «Ūdens iet no zemes uz zemi un ir mūžam dzīvs un jauns.»

Veļikajas krastos pacēlās Pleskavas cietokšņa mūri. Biezi, stipri, brīdinoši nopietni. Viņš atcerējās vēsturi: šai pilsētā nekad nav saimniekojis un gavilējis ienaidnieks. Tāpēc Pleskava visus gadsimtus cauri bijusi diža pilsēta.

Kāpēc tagad tā kļuvusi par izsūtīto nometināšanas vietu? Kāpēc šī senāk leģendārā pilsēta tiek tā noniecināta un apkaunota?...

*

Viņš bija pieradis dzīvot telpās, kas pieblīvētas ar vajadzīgām un nevajadzīgām mēbelēm, tāpēc bija gluži pārsteigts par jauno istabu, ko bija salīdzis.

«Jūtu lielu tukšumu; istabas tukšums savukārt laikam arī pie tā vainīgs. Visā istabā ir tikai viens galds, gulta (bez aizkariem), 2 krēsli, izbijis skapis un kaut kāds mēbeļu gabals bez nosaukuma. Varbūt kādreiz bijis skapītis, varbūt kaste... Pusdienas vidējas, taču atgādina virējas mākslu. Manā dvēselē iezogas vieglas šaubas, vai cena atbilst patērētajiem produktiem un labumam.»

Tulkojumu turpinājumi vienmēr tika aizsūtīti laikā. «Ifigenija» kārtējam «Mēnešraksta» numuram, Senkeviča romāns «Kurp eji?», ko viņš tulkoja kopā ar sievu. Viņš apsvēra, ko tulkot, kad «Ifigenija» būs galā: «Stellu»? «Nātanu Gudro»? Un kādu. romānu tulkojumus ieteikt I niņai ievietot «Dienas Lapā»?

Viņš raksta literārās dzīves sīkumus. Raksta par poļu jaunlaika romānistiem. Par Hauptmaņa «Fūrmani Hen-šeli». Vērīgi viņš seko, kā uzrakstītais vai pārtulkotais tiek nodrukāts, ir noskaities uz Rūdolfu Blaumani, kas recenziju par «Henšeli» izstiepis pa trim «Mājas Viesa» pielikuma numuriem. Iniņa jau paspējusi saskrieties ar Blaumani, un pleskavietim nu šķiet, ka Blaumanis ar recenzijas izvietojumu izrīkojies tīšuprāt.

«Redzi, kā Blaumanis atriebjas, viņš izdod «Fūrmani Henšeli» tik sīkos gabaliņos, ka taisni skandāls.»

Un pajautāja:

«Kā jūs tagad sadzīvojat ar to viru redakcija?»

Viņš dusmojas arī uz Zālīti — šis «pelēkais cilvēks» tīšu prātu izdarās tā, lai par tulkošanu un rakstiem nevarētu saņemt vairāk par 60 rubļiem mēnesī. Vai tā nav skaidra nekaunība un netaisnība?

Tāds nu viņš ir — ātri aizdegas, reizēm vēstulēs lieto neiecietīgus vārdus, vietā un nevietā saskata pret sevi vērstu nelabvēlību, bet, ja pēc kādām dienām izrādās, ka iedomātais naidnieks pret viņu izturējies labvēlīgi, nesenās dusmas aizmirst, un viņš ir atkal pilns atsaucības un sirsnīgas aizrautības.

Tāpat kā iepriekšējā gadā viņš uz Rīgu aizsūta tikai dažus paša uzrakstītus dzejoļus. Joprojām par dzejošanu viņš Iniņai raksta kā par blēņošanos vajadzīgu darbu starplaikā. Uz Rīgu viņš aizsūta arī dzejoli, kas saucas «Teika». Vēlāk ar nosaukumu «Karaļmeita» tas kļūst par vienu no populārākajiem viņa darbiem.

Ak jā, viņš taču allaž — nu jau garus gadus — bija uzrakstījis pa dzejas rindai. Slepus uzrakstījis un slepus nolicis pie malas, lai ziņkāras acis tajās neieskatītos un, kas zina, neatskanētu smiekli un zobošanās. Varbūt vesels dzejoļu krājums viņam jau sanāktu, ja visu uzrakstīto saliktu vienuviet. Viņš to nedara, jo gluži labi zina, ka viņa rakstīšana ir tikai niekošanās. Kaut arī viņš atkal un atkal pie tās atgriežas un nespēj neatgriezties.

Tāpat ir noticis ar šo «Teiku». Tā sākta jau ģimnāzijas gados, nekur tālu nolikta nav, tepat vien līdzās atradusies.

.. . Kādā dienā, asinīm šļācot, nogrimusi zemē pils un karaļmeita. Dziļā pazemē daiļā karaļmeita sēž un vērpj jau daudzus gadu simtus — nē, nē, tieši seši simti gadu. «Sēž un vērpj, tai melnais suns pie kājām.»

Ir tādas teikas par nogrimušām pilīm, un šī ir viena no tām. Tiesa gan, tajās nav sacīts, ka tieši seši simti gadu karaļmeita vērpusi, tajās nav arī sacīts, ka melnais suns palaikam «norūc», paceļ galvu, «tālu augšā juzdams asins smaku». Bet latviešu dzejnieki nu jau turpat pusi gadu simteni pasākuši rakstīt tā, ka aiz teiku un pasaku vārdiem lasītājs apjauš, ka runa ir par zaudēto tautas brīvību. Arī viņam, ģimnāzijas gados dzejoli rakstot., kaut kas tamlīdzīgs plaiksnījās prātā, bet dzejolis palika nepabeigts.

Pleskavā viņš kādā dienā atgriezās pie šī dzejoļa — tam atradās nobeigums. Asins šaltīm šļācot, celsies augšā pils un karaļmeita. No pazemes varas atbrīvotā karaļmeita audīs jaunas gaismas audus, un tie, līdzīgi saules segai, apņems visus sāpju bērnus.

Ar šo dzejoli viņš bija apjautis kādu būtisku stīgu visai savai vēlākajai daiļradei — caur seniem tēliem viņš redzēja tautas pagātni, šodienu un virzību uz nākotni. Bet tauta viņam nozīmēja pamatšķiru, proletariātu.

Viņš baidījās, ka cenzors varētu «Teikā» saklausīt šo aicinājumu uz jaunu nākotni, uz cīņu par to, un dzejolim pārvilkt sarkanu svītru. Lai kaut cik aizsegtu no birokrātiskām acīm šo nākotnes dzirksti, viņš pievienoja dzejolim piezīmi: «Apstrādāta pēc Brīvzemnieka pasaku krājuma». Viņš zināja, ka cenzors nekad neiebilst pret mirušu pagātni, bet baidās no tagadnes, kas ved uz nākotni.

Viņam laimējās. «Teika» cenzoram aizdomīga nelikās, un to nodrukāja «Dienas Lapa». Dzejolis patika Blaumanim, un viņš par to sacīja Aspazijai labus vārdus.

Aspazija Rīgā atkal un atkal pacilāja neatļauto «Di-loni» — varbūt tomēr to izdotos nodrukāt, bet nē, neatļāva — palika, kā Blaumanis bija rakstījis, — «Latvijā nav diloņa».

Ziema jau bija iegriezusies pavasarī, kad beidzot jaunstrāvnieku lieta bija izmeklēta im pabeigta. 1899. gada 31. martā Tieslietu ministrija paziņoja iekšlietu minis-

Iram, ka zvērināta advokāta palīgs Jānis Pliekšāns uz pieciem gadiem izsūtāms nometināšanā uz Vjatkas guberņu.

Tiesas procesa nebija, visi par vainīgajiem atzītie tika sodīti administratīvi. Viss bija nodarīts cik iespējams klusi, bez liekām valodām, un notiesātajiem pat pārsūdzēt nebija iespējams.

Pēc sprieduma ierēdņi cītīgi sarakstījās, apspriezdami, kurā vietā Jānis Pliekšāns īsti novietojams, jo Vjatkas guberņa nebija maza. Lielākie priekšnieki sarakstās ar mazākiem priekšniekiem, mazākie priekšnieki savukārt ar lielākiem, rodas jauni papīri ar uzrakstiem «slepeni», uz tiem tiek rakstītas rezolūcijas, papīri ceļo, apstājas, atkal «nekavējoties» tiek sameklēti un atkal ceļo.

Pašam notiesātajam spriedumu paziņoja Pleskavas policija, un tas notika 1899. gada aprīļa vidū.

Kaut arī spriedums bija ar nepacietību gaidīts visu laiku, tagad pēkšņi likās, ka nekas vēl nav nokārtots tā, lai jau tuvākajās dienās varētu doties tālajā ceļā. Nav ne sašķirots, kas līdzi ņemams, ne kas Pleskavā atstājams vai uz Rīgu sūtāms, nav ar Iniņu cieši norunāts, vai viņa brauks līdzi vai paliks kā līdz šim Rīgā. Tādēļ Jānis Pliekšāns sēstas un steidzīgi sacerē lūgumrakstus, lai viņam pagarina izbraukšanas termiņu.

Tieši šajā laikā pienāk ziņa no Vitebskas. Doriņa raksta, ka mirusi māte. Jānim Pliekšānam, protams, nav nekādu iespēju tikt uz bērēm, viņam pat lāgā neatliek laika padomāt par zaudējumu — viņa dzīve pašreiz ir kā uz plosta straumē, kad ceļš ved pāri krācēm. Viņš aizraksta Iniņai — mātes kapam uz Vitebsku aizsūtāms vainags. Visas rūpes par mātes dabūšanu zem zemes uzgulušas vienīgi Doriņai un Pēterim.

Jānis Pliekšāns lūdz kungus Pēterburgā, lai ļauj viņam vēl apmeklēt Jelgavu un Rīgu, «tāpat sakarā ar mātes nāvi palikušas lietas nenokārtotas».

Jānis Pliekšāns nekā necer no lūgumrakstiem, un šai ziņā neviļas — viņam nekas netiek atļauts.

Joprojām pats galvenais ir jautājums — kā viņiem ar Iniņu turpmāk dzīvot?

Vjatka ir tālu, un iepriekš nav zināms, vai tur būs iespējams arī tulkot un tulkojumus sūtīt uz Rīgu.

Ja nu neļauj?

No kā tad viņi dzīvos?

Vai Vjatkā Jaus nodarboties ar advokatūru? Varbūt ļauj, bet ja nu tas aizliegts?

Kā īsti tagad rīkoties?

Sieva ir apņēmības pilna — viņa dosies tomēr līdzi. Tāpat kā to darīja dekabristu sievas un iemantoja ar to mūžīgu slavu.

Ak, vīrs būtu laimīgs, ja Iniņa brauktu! Viņi tad atkal būtu kopā. 23. aprīlī viņš raksta uz Rīgu:

«Man arī šķiet, ka mums būs jābrauc abiem, tas būtu reizē vislabākais, jo ceļš ir grūts.»

Bet turpat līdzās stāv neziņa, šaubas:

«Varbūt paliec Tu tur vēl 2—3 mēneši, kamēr es iekārtošos.»

Viņš raksta sievai sīkus uzdevumus, kas nokārtojami gan ar parādniekiem, gan redakcijām. Vajadzīgi arī ceļa dokumenti un nauda ceļa izdevumiem.

Laiks rit, un izbraukšanas termiņu Pliekšāns policijā nav vēl paziņojis. 25. aprīlī no rīta pie viņa atnāk «mazs iecirkņa uzraugs», — lai tūdaļ ierodoties policijā paziņot, kad esot nodomājis atstāt Pleskavu.

«Es atbildēju, ka esmu uzrakstījis lūgumrakstu uz Pēterburgu un lūdzis termiņu pagarināt. . . Pie tā arī palika.»

Viņš uzraksta arī lūgumrakstu, lai atstāj viņu pašā Vjatkā, nevis kādā no guberņas apriņķu pilsētām, jo viņš ir slims un tāpēc nepieciešama ļoti nopietna ārstēšanās.

Atbilde netiek saņemta, un viņš gatavojas rakstīt jaunus papīrus.

Dažādie priekšnieki un puspriekšnieki ir kļuvuši nervozi un apskaitušies par tiem daudzajiem lūgumrakstiem, ko sūta šis Jānis Pliekšāns un viņa sieva. Policijas departamenta vicedirektors uzraksta uz kāda no šiem papīriem savu rezolūciju: «Domāju, ka jādara gals Pliekšāna turpmākām pretenzijām, liekot priekšā viņam nekavējoties izbraukt uz Vjatku, vai arī viņš tiks nogādāts tur pa etapu.»

Aprīļa beigās Jānis Pliekšāns saņem vēstuli no Viteb-skas. Doriņa raksta par savu vīru:

«Šinīs dienās dabūjām zināt par sevi — Pēterim tas pats, kas tev, 5 gadi tanī pašā guberņā kā Tev, tikai vēl nezinām, vai pašā pilsētā vai — уезда; braukt nevarēs tik ātri, varēsim palikt kādu mēnesi vai pusotra vēl uz vietas. ... Ja Tu nobrauksi turpu agrāk, tad atraksti, mīļais, tūlīt, как и что? Cik maksā istaba, pārtikšana utt. ...Jansonam 3 g. поселение, Vemiekiem — 5 mēneši cietums un tad 3 g. поселение. Uz redzēšanos, mīļo, dārgo, jaunajā dzīves vietā!»

Tātad viņiem ar Pēteri vienāds soda mērs un viņi brauks uz vienu izsūtījuma vietu. Par to, vai Doriņa brauks Pēterim līdzi, vēstulē nekas nav rakstīts.

Ko darīs Iniņa?

Tūkstoš rūpju aizņemts, viņš arī šai laikā ik dienas nosēdēja pie aizsāktajiem tulkojumiem.

«Tagad es strādāju: man no «Nātana» jātulko vēl tikai 450 rindas (11 dienu), varbūt, Iniņ, Tu tomēr varētu palīdzēt, pēdējās 100 vai 150—200, jo nevar zināt, cik daudz laika zudīs.»

26. aprīļa vēstulē viņš ievieto četras rindas garu dzejoli. Nākamajā — 27. aprīlī aizsūta šī paša dzejoļa jaunu variantu:

Iet tukšas dienas vilkdamās,

Drīz dziesna, drīz ausma tās krāso ...

Bez spēka tās, bez jēgas tās ...

Kā asins iz brūces lāso.

Tās bija viņa dienas — kā asinis no vaļējas brūces.

Vai tikai viņa dienas? Kādas tās bijušas citiem? Tiem daudzajiem, kas dzīvoja šai plašajā zemē, ko sauca par cara impēriju? ...

Pleskavas policija diezgan pacietīgi gaida, kad Jānis Pliekšāns galu galā aizbrauks. Pleskavas policijai viņš vairs nav vajadzīgs, viņai jātiek no šī notiesātā vaļā. Bet Jānis Pliekšāns joprojām sūta lūgumrakstus un lūdz atlikt izbraukšanu. Viņš ir slims, viņam nav naudas. Ja, galu galā viņam nav naudas, ar ko aizbraukt, viņam šī nauda jāsameklē, bet naudu sadabūt, kā zināms, nav nemaz tik viegli.

Atbildes uz saviem aprakstītajiem papīriem Jānis Pliekšāns joprojām nesaņem.

Tas, protams, nenozīmē, ka viņu gluži aizmirsuši. Ne, tā nav. 4. maijā Policijas departaments ziņo Vjatkas gubernatoram, ka departamentam nav iebildumu, ja Pliekšāns paliktu Vjatkā, tomēr lai visu izšķirot gubernators pats. Izšķīrējs ir Vjatkas vicegubernators Novoseļskis, un šis vīrs Jānim Pliekšānam par nometināšanas vietu izlemj apriņķa pilsētiņu Slobodsku. Protams, pašam notiesātajam par to ziņots netiek — kad aizbrauks, tad uzzinās Vjatkā no policijmeistara.

Pa tam tiesību zinātņu kandidāts Jānis Pliekšāns vēl un vēl raksta par izbraukšanas datumiem un cer izdabūt atjauju palikt Vjatkā.

Beidzot viņam paziņo pavisam īsi: piektdien, 7. maijā, noteikti jādodas ceļā. Policijmeistars skaidro: viņš nekā tur nevarot darīt, lai saprotot — viņš taču neesot Pliek-šāna personisks ienaidnieks, bet kārtībai vajag būt. Pliekšāns neuztraucas par policijmeistara neapmierinātību un skaidro savukārt: viņš, Pliekšāns, arī neesot policijmeistara personisks ienaidnieks, bet tādu pārsteigumu neesot gaidījis.

Pats sliktākais, ka joprojām skaidrības nav par sievu. Viņa vēl nav izlēmusi, ko darīt: braukt līdzi vai palikt vēl kādu laiku Rīgā.

3. maijā Iniņa raksta uz Pleskavu:

«Šodien no rīta man ar pašu Zālīti bija gara saruna. Viņš jau arī gribētu būt labs, cik vien mācētu. Viņš lika priekšā, lai es braucu līdz. 2, 3 mēnešus viņš vietu saglabāšot. Mēs tad jau redzēšot, kā tur būs ar iekārtošanos, vai varēsim tur pelnīt, tad man nevajadzētu atgriezties, ja nē, tad viņš mani ņemtu atpakaļ, tai laikā viņš jau arī pēc iespējas daudz ievietošot. Ceļi arī esot par sliktiem, lai Tevi laistu vienu, kad esi tik slims.»

Skaidrāk no tādas vēstules nekļuva, un viņš atkārtoti lūdza Iniņu, lai vismaz atbrauc uz Pleskavu visu norunāt.

Dienas paiet, un Iniņa neierodas.

5. maijā viņš raksta:

«Ja Tu domā vēl nebraukt līdzi, tad atbrauc tikai tāpat un paliec te un vari vēlāk braukt. Es gaidīšu Tevi svētdien agri... bet pasteidzies.»

Iet vēl dienas, pilnas neziņas un steigas. Jauni atgādinājumi, jauni lūgumraksti.

Līdz Pleskavai aizklīst baumas, ka Rīgā it kā notikuši nemieri, notikušas strādnieku un policijas, pat karaspēka sadursmes un kādas dienas strādnieku varā pat bijusi visa Rīga, bet nekas īsti noteikts šeit Pleskavā tomēr nav uzzināms.

Tā paiet maija mēnesis.

Tad sieva pēkšņi atbrauc. Viņa ir satraukta un pirmajos mirkļos pat nerunā par to, vai brauks vīram līdzi uz Vjatku vai paliks Rīgā. Viņa aizgūtnēm stāsta par maija notikumiem Rīgā.

— Viss šis maija mēnesis Rīgai bija gan šausminoši skaists, gan briesmīgs. Nekad neko tādu Rīga nav_piedzīvojusi, un Rīga var būt lepna, ka tai ir bijis spēka būt tik lielai.

Tās ir bijušas Džutas fabrikas strādnieces, kas no Rīgas nomales, kur atrodas viņu fabrika, devušās pie gubernatora, lai sūdzētos par zemajām algām un cilvēkam neizturamiem darba apstākļiem fabrikā. Pie Aleksandra vārtiem uz viņām ticis šauts.

— Jā, patiešām — šauts uz sievietēm! To vien viņi varēja savā pašapziņā un reizē nevarībā iedomāt kā šaut uz cilvēkiem, kam trūkst maizes rieciena un paša plikākā pavalga, ar ko pabarot savus bērnus!

Iniņa raud, kad visu to stāsta.

Kad Rīgas notikumi ir pārrunāti, viņi atkal piestāj pašu liktenim.

Viņi taču nav un nav izlēmuši, kā būtu labāk: vai Iniņai braukt līdzi tālajā ceļā vai palikt Rīgā pie Zālīšu izdevumiem. Atraksta Hermīne Zālīte, no jauna atgādinot, ka dzejniece Aspazija var nodarīt lielu ļaunumu savam vīram, ja dodas viņam līdzi izsūtījumā: ja dzejniece Aspazija paliktu Rīgā, vismaz nepieciešamos iztikas līdzekļus viņiem abiem nodrošinātu. Lai abi dzejnieki vēl apdomā, līdz izšķiras par savu rīcību.

Jūnija sākumā Jānis Pliekšāns atstāj Pleskavu. Sieva viņam līdzi nebrauc. Hermīnei Zālītei taisnība, — tālajā trimdā viņi var pavisam palikt bez iztikas līdzekļiem.

— Maskavā katrā ziņā nopērc revolveri, — sieva saka atvadoties. — Kas zina, kāda būs tā mala, kur tev būs jādzīvo. Uz labu pusi tevi nesūtītu, tas nav gaidāms.

— Tā būs laimīgākā diena manā mūžā, kad es tevi sagaidīšu tur, tālumā, — vīrs atsaka.

Vēl brīdis, un vilciens sāk kustēties. Sieva paliek uz perona, projām slīdošajiem vagoniem pakaļ noskatīdamās.

Tad viņa iet mājās un visa pasaule viņai šķietas smaga un pretīgi pelēka.

Tai pašā dienā Pleskavas vicegubernators A. Hvostovs ziņo Policijas departamentam, ka beidzot «tiešā policijas uzraudzībā uz pieciem gadiem izsūtāmais tiesību zinātņu kandidāts Jānis Kristapa d. Pliekšāns izbraucis no Ples-kavas uz viņa izsūtīšanas vietu... ar Pleskavas pilsētas Policijas pārvaldes 7. jūnijā izdoto braukšanas apliecību Nr. 89.».

Aspazija stāv tukšā, aizbraukšanas steigā savandītā istabā. Viņai tagad viss no jauna jāšķiro: ko ņemt līdzi uz Rīgu, ko atstāt tepat — aizmest projām vai atdot saimniekiem. Dažas mantas viņa atstās Ērglim.

— Es labprāt visu nolikšu un paglabāšu, — vecais saka. — Kā redzams, dzīvē vajadzīgi arī tādi, kuri nekur nebrauc un kurus nekur nesūta. Viņi savā reizē var būt noderīgi.

Aspazija stāv istabas vidū un nedzird, ko saka Ērglis. Viņai prātā, ka vienu reizi jau ir tā aizvākusies. Tas notika Paņevežā.

Vai viņa vēlāk pēc kaut kā atbrauks uz Pleskavu? Uz Paņevežu viņa nekam nav aizbraukusi pakaļ.

Laikam viņa neatbrauks arī šeit. Kaut viņai vairs nekad nebūtu jābrauc uz šejieni! Šis laiks ir viņas dvēseli pielējis ar smagu krēslu. Tas ir bijis trulu, nežēlīgu sāpju laiks.

Pēc dienas viņa dodas uz Rīgu. Viņa iet ar lepni paceltu galvu, un viņas acis dzirkstī izaicinošā spītā. Pasaule nedrīkst redzēt dzejnieci Aspaziju salauztu un bez spēka. Ļaudīm tad varētu likties, ka viņu ir salauzis sods, kāds piespriests viņas vīram. Bet sodu viņa ir uzņēmusi ar sašutumu un pat lepnumu. Netaisns sods var būt kauns tikai tam, kas šo sodu piespriedis.

Daudz vairāk nomāc šķiršanās smagums.

*

Tai laikā zvērināta advokāta palīgs Jānis Pliekšāns gan ar vilcieniem, gan kuģiem devās uz savu jauno dzīves vietu — svešu, nezināmu.

VERSTU TŪKSTOŠI

Maskavā revolveri Jānis Pliekšāns nenopirka. Viņš lāgā nezināja, ko ar to iesākt, kaut arī ļoti gribēja izpildīt visu, ko vēlējās Iniņa.

Varbūt revolveri viņš nopirks Kazaņā... Tur, liekas, būs jāpavada dienas divas, jo kuģis uz Vjatku katru dienu neejot. Kazaņā vajadzētu pameklēt arī grāmatas par tieslietu jautājumiem — kas zina, varbūt Vjatkā tās būtu noderīgas. Kaut gan nav zināms, vai viņam atļaus strādāt advokatūrā un vai viņš varēs arī turpmāk «Mājas Viesī» sniegt atbildes uz tieslietu jautājumiem.

Kazaņā izrādījās, ka kuģis uz Vjatku atiet pēc stundas, un vajadzēja krietni steigt, lai uz tā nokļūtu. Revolverus un grāmatas viņš netika pat redzējis.

Uz kuģa viņš iepazinās ar jaunu ārstu, kas arī brauca uz Vjatku. Strādāt.

— Es pieņemšu vietu un tad braukšu atpakaļ, lai uz Vjatku aizvestu arī sievu. Un jūs? Kāds gala mērķis jums?

— Man Vjatkas guberņā jānodzīvo pieci gadi. Tur esot labs klimats, un tāpēc tur tiek nosūtīti tādi, kam savā dzimtenē bijis par daudz straujuma un pārgalvības.

— Hm! ... Varbūt var sacīt arī tā.

— Mūsu laikmets ir savāds. Nevar pat saprast, vai cildināmais ir tas, kas sēž goda vietā citiem par paraugu, vai tas, kas paklusām no visu acīm tiek projām aizvākts.

— Hm! ...

Trimdinieks apjautajas par savu jauno dzīves vietu, starp citu — vai laupītāju tur daudz? Sieva šim likusi drošībai iegādāties kādu revolveri.

Laupītāji? Hm! ... Nekas tāds īpašs gan dzirdēts neesot. Nē, nē, patiesi neesot dzirdēts.

— Katrā ziņā Vjatkā nelabu cilvēku nav vairāk kā citur mūsu tēvzemē, — sacīja ārsts. — Man pat liekas, ka cilvēki tur drošākām acīm skatās pasaulē un nenoliec galvu katra činavnieka priekšā.

Bet, ja esot vajadzīgs šaujamais, tad vislabāk to pirkt pašā Vjatkā, tieši tur esot ieroču fabrika, un no turienes šo mantu sūtot pa visu valsti.

Ja tā, tad trimdinieks tiešām paskatīšoties pēc revolvera, galā nobraucis.

Ārsts lūkojās baltajās putās, ko sakūla kuģis, nesteidzīgi uz priekšu traukdamies, un pasmējās silti:

— Vai tā patiesi nav savāda dzīve? Notiesātie baidās no tiem, kas staigā nesodīti! Varbūt Vjatkā jūs būsit mans pacients.

— Labprāt. Ja vien mani tur atstās. Esmu gan lūdzis, bet — nabags domā, kungs dara.

Garām aizslīda krasti — brīžam skaisti vasaras krāšņumā, brīžam vienmuļi pelēcīgi. Viņi bija katrs savās domās iegrimuši, un tikai reizēm, kā laiku īsinot, pārmija kādu vārdu. Viņi stāvēja vēja pusē — tad mazāk juta zivju un ogļu nepatīkamo smaku, kas apņēma kuģi visu brauciena laiku.

Uz kuģa braucējiem nav steigas. Pirmo reizi steiga un satrauktība atkāpās arī no trimdinieka, kas devās uz Vjatku. Tas šķita neparasti, pat it kā nepieļaujami. Vai tādā nenomāktā bezrūpībā cilvēks vispār drīkst dzīvot?

Trimdinieks cītīgi rakstīja sievai — katru dienu viņš lūkoja pavēstīt, cik tālu ir ticis.

Arī brauciena laikā viņš tulkoja «Nātanu». To nebija grūti darīt, jo labi sen jau bija pieradis tulkot jebkuros apstākļos. Viņš to uzskatīja arī par rakstura audzināšanu.

— Jums ir neparasti stipra griba, kaut ari jūs — kā es skatos — esat pavisam slims, — jaunais ārsts sacīja, redzēdams savu paziņu sēžam starp braucēju mantu saiņiem un tulkojam. — Lesings būtu pārsteigts, uzzinādams, ka ir pasaulē cilvēks, kas tulko viņa lugu, braukdams uz nometināšanas vietu.

— Es domāju, ka Lesings mani saprastu. It īpaši, ja uzzinātu, ka esmu uzaudzis zemē, kur vienīgi sīkstums ir bijis tas, kas spējis saglabāt tautu dzīvu.

— Lesings bija vācietis, un viņi visi ir iedomīgi. Pa Maskavu un Pēterburgu viņi staigā kā pāvi.

— Kad tauta netic pati saviem spēkiem un talantam, tad tās vidū dižojas svešinieki.

— Kas to lai zina, cik spēka ir Krievzemei. Arī tas sīkstums, ko jūs tikko pieminējāt. Vēl Krievzeme pati sevi neapzina.

Kuģis gausi brauca tālāk un tālāk.

«Es esmu pilnīgi vesels un jūtos labi,» Jānis Pliekšāns rakstīja sievai. «Guļu daudz ... Laiks nav auksts, bet nav arī karsts.»

Pa Volgu kuģis devās līdz Kamas un Okas satekai, tad pa Kamu līdz Vjatkas upei un tālāk pa Vjatku uz augšu. No Kazaņas līdz Vjatkai bija jābrauc trīs dienas, un labprātīgā bezdarbība sāka apnikt. Izsūtītais uztraucās, ka katru dienu negadījās pasta kastītes, kur iemest uzrakstīto kartīti vai vēstuli. Kā gan tā? Vai cilvēki šeit dzīvo un nemaz nesarakstās?

14. jūnijā:

«... tīrais posts ar šo pastu; mēs braucām garām puslīdz lielai apriņķa pilsētai, bet nevienas pasta kastītes. Tagad mēs sēžam cieši krastā Orlovas pilsētas tuvumā (85 verstis no Vjatkas), ūdens nokrities, un tvaikonis nevar tikt tālāk, mēs gaidām kādu seklāk peldošu tvaikoni no Vjatkas.»

Krastā, tvaikoni gaidot, viņš redzēja mežrozītes ziedam, ziedi viņam atgādināja dzimteni un Iniņu, un viņš vēstulei pievienoja divas mežrozītes ziedlapiņas.

Viņš mēģināja saskaitīt, cik verstu jau nobraukts. Katra stunda aiznesa tālāk un tālāk no agrākām mājām un agrākās dzīves. Ar slepus bažām viņš juta, ka viņam vajadzēs būt kā kokam, ko pārstāda. Viņam būs jālaiž saknes jaunā zemē.

Lai pēc laika atkal celtos un dotos uz citu vietu.

Viņš bija zaudējis mājas. Tās viņam ir atņemtas. Kur nu būs viņa mājas? Kad viņš atradīs jaunas?

Bija jau nobrauktas 3000 verstis, un nav droši zināms, kad nokļūs galā. Ir zināms tikai, ka atpakaļceļš būs piecus gadus garš.

Šos piecus gadus viņš pārvērta dienās. 1899. gada 12. jūnijā līdz atbrīvošanai 1904. gada 31. martā bus jāpaiet 1754 dienām. Šo skaitli viņš ierakstīja 12. jūnijā aizsūtāmā atklātnē. Pēc tam ar katru nākošo dienu skaitlis uz vēstulēm kļuva par vienu ciparu mazāks, — tā bija liecība, kā sadilst viņa dzīve un cik dienu atlicis līdz trimdas laika beigām.

Viņam jābūt stiprākam par šīm dienam, kas bija kūtras un pietūka smagumā.

Līdz ar katru stundu, kas viņu attālināja no dzimtenes, atslāba spriegums, kāds viņu neatstāja Pleskavā ilgās pēc sievas klātbūtnes. Tagad jau iepriekš bija zināms, ka pat satraucošākā vēstule nevar tūlīt radīt atbalsi un sieva nevar atsteigties pie viņa. Pleskavā tas varēja notikt vienas dienas laikā. Tagad viņš uz savu dzīvi nolūkojās itin kā no tāles, un arī sieva bija redzama tikai aiz garas dienu rindas. Dīvainā kārtā šī apziņa nomierināja satrauktās domas un jūtas, un par galveno kļuva apņēmība izdzīvot un izturēt šos piecus gadus. Tagad viņš vairs nav piestātnē, kad neziņā jāgaida brīdis, lai varētu doties tālāk. Tagad pagaidu mājas zināmas un tajās būs jānodzīvo gari gadi.

«.., sāpes ir ilgstošākas, dziļākas, bet ne vairs tik plaši izplūstošas, nav vairs katru kustību paralizējošas, man gribētos teikt — tās ir dvēselīgākas kļuvušas un mazāk fiziskas, kā vispār mēs dvēselīgi esam padziļinājušies un vairāk dvēselīgi dzīvojam.»

Visas šīs dienas, kopš viņš atradās ceļā, debesis gulēja pār ūdeņiem smagas un apmākušās. Tikai tuvojoties Vjatkai, šad tad atspīdēja saule. Tā viņam šķita laba zīme, un, kad viņš priecājās par saules gaišumu, viņam likās, ka arī Iniņa ir tepat uz kuģa, stāv blakus un viņiem abiem ir silti un labi. Saules gaišumu viņš sajuta kā līdzinieci mīlestībai. Saule un mīlestība bija dzīvības devējas aukstajā, vienaldzīgajā pasaules telpā.

*

Vjatkā viņš iebrauca 1899. gada 15. jūnijā. Pilsētā ziedēja ceriņi. Uz ziemeļiem braukdams, viņš bija nokļuvis jaunā pavasarī. Šeit, ziemeļos, viņš no jauna iedomāja sauli. Saule gāja savu lielo gaitu debesu lokā, visur dzīvību raisīdama. Šī svešā ziemeļu pilsēta nebaidījās viņu sagaidīt ziedu krāšņumā un gaišumā — itin kā būtu ieradies dārgs un gaidīts viesis.

Gaidīts viņš patiesi bija. Ceļu taujādams, Jānis Pliek-šāns sameklēja policiju, lai viņa ierašanos savos papīros varētu ierakstīt ierēdņi un paziņot citiem ierēdņiem, kur tagad atrodas noziedznieks Jānis Pliekšāns.

Vispirms viņš Vjatkas policijā saņēma galveno atbildi, ko Pleskavā veltīgi mēģināja uzzināt: pašā Vjatkā dzīvot nedrīkstēja, viņam jādodas uz Slobodsku.

— Tā ir apriņķa pilsēta, verstis trīsdesmit no Vjatkas, — viņam skaidroja policijā. — Uz Slobodsku nokļūt jums nebūs grūti. Uz turieni brauc ar pasta zirgiem — tad jāmaksā trīs rubļi’— vai ar kuģi, — tas maksā 60 vai 80 kapeikas, toties brauciens ilgst stundas desmit vai vairāk — kā nu viņiem sanāk.

Kamēr policija sagatavoja vajadzīgos papīrus, Jānis Pliekšāns sameklēja gubernatora māju un mēģināja piekļūt pie gubernatora, lai kaut ko izdibinātu par savām tiesībām šai svešajā pusē un īpašajos apstākļos.

Gubernatora nebija, un viņu pieņēma vicegubernators — «jauns un tāpēc stingrs_ kungs».

— Nodarboties ar advokatūru? Nē, to jūs nevarēsit,

jo esat šeit atsūtīts uz pieciem gadiem. Tas ir krietni bargs sods. Ja cilvēks ir pie mums atsūtīts uz īsāku laiku, uz gadiem trim, tad varbūt. Un vispār — arī tad šādā nodarbībā ir kaut kas ačgārns. Padomājiet pats: advokāts, kas noziedzies pret likumu, pēkšņi kļūst it kā par likuma sargu!

Kad atbraukušais «noziedznieks» gribēja kaut ko tuvāk uzzināt par citām savām tiesībām, vicegubernators atbildēja īsi, acīm redzamā nepatikā, negribēdams ar šo apmeklētāju noņemties:

— Slobodskas ispravņiks jums pateiks, kas jums atļauts un kas ne. Tas viss viņa ziņā. Tikai atcerieties — kādu cieņu jūs parādīsit likumam, tādu cieņu likums parādīs jums.

Pēc divām trim minūtēm audience bija galā. Tas bija velti notērēts laiks.

Jānis Pliekšāns gāja atpakaļ uz policiju — varbūt papīri jau kārtībā un viņš vēl šodien paspēs tikt uz kuģa? Ka jābrauc desmit stundas, par to maza bēda — laika viņam netrūkst. Viņa rīcībā braucienam ir veseli pieci gadi.

«Papīri» nebija vēl uzrakstīti. Lai pienākot rit, tad noteikti būšot.

Laiku īsinādams, viņš izstaigāja svešo pilsētu krustu šķērsu. «Vjatka, kā liekas, ir mazāka par Jelgavu, bet jaunāka, vairāk mūra namu, vienīgi nav bruģa. Diezgan lieli veikali, varbūt pat labāki nekā Jelgavā. Jūtos pilnīgi labi un esmu vesels. Manī atmožas spīts, kas neļauj sevi apspiest un tieši tagad ne! Gribu būt vesels, saglabāt sevi, neskatoties uz visu.»

Vakarā atgriezies viesnīcā, viņš atkal no jauna rēķināja attālumu līdz Rīgai. Sanāca 3608 verstis. Tik tālu no Rīgas jānoiet vēstulēm, kamēr tās atnāk līdz šejienei, atnesdamas ziņas par to, kā dzīvo un kādas domas domā īniņa. Cik dienas iet vēstule?

Otrā dienā viņš saņem policijmeistara apzīmogotu papīru — apliecība Nr. 163 — Jānim Pliekšānam ceļojumam ar noteiktu maršrutu no Vjatkas līdz Slobodskai. Tā kā šis papīrs bija izdots valsts noziedzniekam, tad tajā bija ierakstītas arī ziņas, kāds šis noziedznieks izskatās: «Augums — garāks par vidēju, mati, uzacis, bārda — gaiši, seja tīra, sevišķu pazīmju — nav.»

Izdotajā papīrā bija arī rakstīts, kas «stingri jāievēro»: jādodas uz Slobodsku tikai pa vistaisnāko ceļu. Ja ceļā saslimtu, vai notiktu cits neparedzēts gadījums, tūlīt tas jāpaziņo vietējam policijas priekšniekam, kam par to apliecībā jāizdara atzīmes. Galā nonākušam, jādzīvo tikai Slobodskā. Noteikumu pārkāpšanas gadījumā — administratīvs sods.

Par to nevarēja nepasmaidīt: tā cara impērijā bija svēta tradīcija — visur atgādināt, par ko draud sods, allaž brīdināt, kādā veidā cilvēks var noziegties. Piesargies un drebi!

Viņš bija vārgs un nespēcīgs, bet viņš nedrebēja.

*

Slobodskā Jānis Pliekšāns ieradās 17. jūnijā pulksten 8 no rīta. Saguris, bet pilns apņēmības jo ātrāk sameklēt istabu. Viņš baidījās, ka var aizkavēties «Nātans». Tas ir — gadījumā, ja būs atļauts tulkot.

Tā bija neliela pilsētiņa, kur viņam turpmāk būs jādzīvo — «mazāka nekā Paņeveža, vairāk dārzu un mūra namu, divās ielās bruģējuma pazīmes (kas vēl piedauzīgākas nekā peļķes), pavisam 4—5 ielas».

Slobodskā bija' apriņķa pilsēta — ar aptieku, kurā, cerams, varēs dabūt «ģifts pekeles» pret bezmiegu un galvassāpēm, ar pastu, no kurienes varēs nosūtīt vēstules uz Rīgu. Tātad te bija viss, ko viņam vajadzēja.

Viņš sameklēja ormani un lika aizvest pie sava jaunā tiešā priekšnieka.

Slobodskas ispravņiks sēdēja vecīgs, gludi noskūts un ar pazinēja skatu nopētīja pilsētiņas jauno iemītnieku: panīcis un sadilis, kā redzams, dabūjis jau labu mācību turpat Baltijā. Bet vai nezināms — šie panīkušie parasti ir tieši tie, kam ir kaķa sīkstums un spītība.

Trimdinieks gribēja zināt, kādas ir viņa tiesības šai pusē. Viņš, lūk, spriedumu gaidīdams, gadu un sešus mēnešus nodzīvojis Pleskavā — tas ir pavisam tuvu Baltijas robežām — un tur drīkstējis iesūtīt avīzēm tulkojumus no citām valodām un ari paša sarakstīto. Protams, kā allaž, cenzūra visu droši vien cauri skatījusi.

— To jau cenzūra dara arī ar tādu cilvēku darbiem, kuri nav īpašā uzraudzībā, — atbraucējs nobeidza.

— Tātad tās ir cenzūras atļautas gramatas, ko jūs gribat savā valodā pārlikt?

— Vienīgi tādas. Tie ir sen sarakstīti darbi, ko es tulkoju. Pašreiz tur, Rīgā, kāds latviešu žurnāls iespiež «Nātanu Gudro». Lesinga.

Zinu. Viņš ir vācietis.

las viņš ir. Bet viņš ir miris vācietis. Sen miris.

Zinu. Jums tur, Baltijā, esot vāciešu pilns?

I rsings nav no tiem vāciešiem.

Zinu. Bet vācieši — viņi, man domāt, visur ir vie-n.ali. Esmu dzirdējis, kā viņi izdaroties Baltijā — visus likumus sev par labu sagrozot. Tā ka pat cars ar šiem netiekot galā.

— Viņu rokās ir zeme un tāpēc ar! likumi un vara. Kad ir šī vara, tad likums visvērlgāk jāklausa tikai tiem, kam šīs varas nav.

Ispravņikam tādi vārdi laikam lāgā nepatika. Viņš atteica neiecietīgi un stingri:

— Likums ir likums, tā priekšā mēs visi esam vienādi. No tā ceļas visas jukšanas, kad taisnam, žēlsirdīgam likumam jākļūst par bardzības likumu.

Bet trimdinieks Jānis Pliekšāns nemaz negribēja ar Slobodskas ispravņiku pārrunāt cilvēku vienlīdzību vai nevienlīdzību likuma priekšā. Nē, viņš nebija nobraucis vairāk nekā 3 000 verstis, lai pārrunātu šādas gudras lietas. Viņam daudz svarīgāk bija kaut ko uzzināt par savu nākamo dzīvi.

Ispravņiks skaidroja:

— Jūs esat advokāts, bet, lai nodarbotos ar advokatūru, vajadzīga ministrijas sevišķa atļauja. Ministrijai, kā jūs pats sapratīsit, ir vieglāk šādu atļauju nedot nekā dot. Jums ir liegta grāmatu iespiešana un tirgošanās ar grāmatām. Pats sapratīsit, tādas tiesības cilvēkiem, kas apsūdzēti neatļautu literatūras gabalu izplatīšanā, būtu dīvainas. Jums nav atļauts arī, pats sapratīsit, atvērt fotodarbnīcu vai turēt viesnīcu.

Trimdinieks sēdēja un klausījās.

Vai tā nebija ērmota runāšana? It kā Jānis Pliekšāns būtu šeit atbraucis dibināt darbnīcas un fabrikas.

Bet ispravņiks turpināja:

— Nav atļauta pedagoģiskā darbība. Pats sapratīsit — neviens nevar galvot, kādas gudrības jūs jaunajām galvām mācītu. Jaunā paaudze — tā ir mūsu nākotne, un tai jāaug nesamaitātai. Jūs drīkstat strādāt kancelejā, bet nedrīkstat kļūt par ierēdni.

Ispravņiks pieklusa, un viņa gludi skūtais vaigs viegli spīdēja — aiz piepūles tas likās sviedru klāts. Brīdi atņēmis elpu, viņš atsāka mazliet familiāri, itin kā savu lojalitāti apliecinādams:

— Jūs gan sapratīsit, ka es ļoti vēlētos, lai jūs dzīvotu saprātīgi. Tā būtu mierīgāk man un labāk jums. Jā, gandrīz aizmirsu — no pilsētas jūs nedrīkstat iziet vai izbraukt tālāk par divām verstīm. Saprotiet pats — kaut kādai robežai vajag būt visur. Cik tālu drīkst, cik ne.

— Man tas jau zināms, — atbraucējs apstiprināja.

— Divas verstis pa laukiem vai pa Vjatkas krastu, — mūsu pilsēta atrodas Vjatkas krastā. Divas verstis, tas, man šķiet, ir pilnīgi pietiekami pat kroņa mežsargam, ja viņš būtu šeit atsūtīts.

— Es izmantošu šīs iespējas, jo labprāt strādāju pat mežā.

— Tas ir, kā — strādājāt? Ko jūs, atļaujiet jautat, mežā darāt?

— Tulkoju. Atsēžos uz kāda celma vai koka saknes un tulkoju.

— Ak tā... Saprotu, saprotu. Tad jūs būtu arī kaut kas tāds kā... kā dzejdaris, rīmnieks vai kā viņus tur sauc.

— Es tulkoju. Tāpēc man ir ļoti svarīgi zināt, vai es ari turpmāk varēšu to darīt. Un rakstīt avīzēm.

Kad ispravņiks likās kavējamies ar atbildi, viņa sarunu biedrs steidza piebilst:

— Pleskavā man to visu atļāva.

Trimdinieks stāstīja plašāk, lai iežēlinātu sava priekšnieka sirdi:

— Man ir jāizeieš sods, bet man nav ienākumu, lai es bez darba to varētu izdarīt. Tāpēc man tik svarīgi, lai es varētu tulkot un šos tulkojumus sūtīt uz Rīgu. Rīgā dzīvo mana sieva, viņa man palīdzētu tulkojumus ievietot avīzē. Vārdu sakot, vai, šeit dzīvodams, es drīkstu tulkot, un vai pret maniem pasta sūtījumiem neradīsies kādi šķēršļi?

Ispravņikam nepatika šie papīri, kurus jaunatbrauku-šais tagad sūtīs no Slobodskas kaut kur projām, bet arī aizliegt īsta iemesla nebija.

— Jūsu sūtījumus pagaidām likums neparedz caurska-līt. Tātad man nav pat jāzina, vai jūs sūtāt tulkojumus vai rakstāt vēstules sievai. Tomēr es jums ieteicu vienmēr padomāt par to, ko jūs sūtāt. Saprotiet mani pareizi! Padomājiet! Lai man pēkšņi nebūtu jāiepazīstas ar to, ko jūs rakstāt. Jūsu pašu ziņā ir, lai man tas nebūtu jādara.

— Gribu piezīmēt, ka vēstules es rakstīšu vai nu vācu, vai krievu valodā. Tad to saturs ikvienam būs vieglāk pieejams, ja pēc tā rastos vajadzība. Tulkojumi un raksti avīzēs gan diemžēl man jāsūta latviski, jo citādi avīzēm tie...

— Šīs dažādās valodas ir mūsu zemes nelaime, — is-pravņiks izteica savu dzīves krāto pieredzi šai lietā. — Visi kaut ko raksta, kaut ko sūta un nemaz neapjauš, ka par to kādam ir arī jāatbild. Bet atbildi nu, ka pat izlasīt burtus nevari. Jūsu valodai — kā viņu sauc — lat... Iet... lut...

— Latviešu valodai...

— Nu jā, — latviešu valodai laikam pat kārtīgu burtu nav.

— Latvieši raksta latīņu burtiem.

— Nu redzat, redzat! Pat augsti izglītoti cilvēki tikai retais tādus burtus pazīst. Nemaz nevar saprast, kam tas vajadzīgs, — cik tur jūsu tautas ir, bet kāda greznība — pašai savi burti... Buntoj aties, darāt nelietības, un mums te par visu jāatbild.

Ispravņiks juta, ka ir aizklīdis, kur neklājas. Bet viņa sirds bija pilna un tāpēc nevarēja pierimt.

— Valsts mums kā māja ar desmitiem kambaru, un katrā, tā vien raugi, kaut ko prāto un kaut ko perina. Briesmu lietas!

Saruna bija galā, un trimdinieks devās projām. Vajadzēja apmesties viesnīcā, līdz izdodas sameklēt istabu, kur dzīvot.

Viņam laimējās. Viņš gan apskrēja visu pilsētu, bet istabu tomēr dabūja.

Otrā dienā viņš aizgāja uz policiju. Lai arī tur zina, kur viņš atrodams.

Viņu pieņēma sekretārs, pļāpīgi laipns un pļāpīgi atsaucīgs.

— Jums, es teikšu, ir laimējies. Ir tādi meneši, kad mūsu pilsētiņā istabu, kā saka, ne ar uguni nevar atrast. Par dzīvokli ģimenēm nav pat ko runāt. Varbūt tas tāpēc, ka pie mums dzīve lētāka un daudzi dzīvo šeit, bet strādā Vjatkā. Un jums — vai jums ir nauda, no kā dzīvot, kamēr jūs būsit šeit?

— Naudas man nav. Nemaz nav naudas.

— Precējies? Jā, pēc papīriem redzams — precējies. No Rīgas. Hm... Vai tiesa — Rīga esot vāciešu pilna? Starp citu, kā jums šķiet: vai tā nav neciešama tauta, šie vācieši? Tā vien skatās, vai nevar apakšniekiem pa nagiem sadot. Par katru nieku. Es pat sacīšu — par mazāko nieku.

— Par to es nevaru spriest, — trimdinieks atteica piesardzīgi: kāpēc atkal jārunā par Baltijas vāciešiem? — Rīgā mums nav šīs vācu tautas, mums ir tikai vācu kungi. Un ir arī krievu kungi. Un pašu latviešu kungi. Mūsu tautai ir tā bēdīgā laime, ka kungu tai nekad nav trūcis.

Par to sekretāram runāt negribējās. Viņam nedeva mieru vācieši:

— Par viņiem — šiem vāciešiem — saka, ka viņi esot akurāti. Es sacītu: viņi ir nevis akurāti, bet sīkumaini. Gluži neciešami sīkumaini.

— Varbūt var arī tā sacīt, — trimdinieks it kā piekrita. — Jums ir savs spriedums.

— Un man šķiet, mans spriedums nav bez pamata. Viņi, nelabie, pat līdz Vjatkai atklīduši un komandē, — sekretārs pasmējās nezin kāpēc mazliet viltīgi. — Bet tagad parunāsim par jums. Jums vajag uzrakstīt lūgumu, lai piešķir pabalstu. Izsūtītajiem, kam nav nekādu ienākumu, ir uz to tiesības. Kādi divdesmit, kas šeit dzīvo, tādu pabalstu saņem. Valsts maksā 15 kapeikas dienā uzturam un pusotra rubļa mēnesī dzīvoklim. Iztikt ar to, protams, nevar neviens, bet arī viena kapeika allaž ir vairāk nekā neviena. Ja jūsu sieva dzīvotu šeit, arī viņai būtu tiesības uz pabalstu, tiesa, mazāku. Sieviets paliek sieviets.

Kad sekretārs tik laipni runāja, trimdinieks iedrošinājās uzjautāt, vai viņa nozarē — advokatūrā — nevar klusām kaut ko piepelnīties pie tām valsts dotajām skopajām kapeikām. Cilvēkiem, domājams, arī Slobodskā reizēm vajadzīgs advokāta padoms, kaut lūgumraksta uzrakstīšanai.

— Hm! ... — sekretārs mazliet apmulsa, tad runāja atkal laipns un izpalīdzīgs. — Kā jums zināms, pasaulē nav tādu lietu, ko nevar izdarīt, kaut arī neviens likums tās nav paredzējis un nevienas kancelejas priekšniek;! atjāvis. Bet‘neieteicu. Ispravņiks tādas lietas necieš. Bez tam, man šķiet, tādā vīzē jūs nekā nenopelnītu. Varbūt kādu apdilušu kapeiku. Cilvēkiem rūpju un neskaidrību, kā jūs pats sapratīsit, ir bez gala, bet naudas viņiem nav. Nē, nē, neieteicu.

Viesnīcā trimdinieks iesāka rakstīt sievai, pēc pusdienas — pulksten piecos — pārcēlās uz noīrēto istabu un tur atklātni pabeidza.

«Pilsēta ]oti maza, 1897. gadā bijuši tikai 10 052 iedzīvotāju, no tiem 5382 vīriešu, 4670 sieviešu.»

Viņš rakstīja sievai arī par naudas lietām. Ja Iniņa dzīvotu Slobodskā, viņi par abiem kopā varētu saņemt valsts pabalstu desmit rubļu mēnesī. Varot lūgt arī īpaši drēbēm un apaviem. Istabu viņš salīdzis (kopā ar pusdienām) par divpadsmit rubļiem mēnesī.

«Ja es tad vēl izdotu 5 rubļi par brokastīm un vēl 3 rubļi citām parastām vajadzībām, tad iznāk kopā apm. 20—21 rubl. Tātad nemaz ne lētāk kā citur. Vēlāk, kad es pats vārīšu, es ceru lētāk iztikt.»

Nākamajā dienā viņš rakstīja lūgumu Vjatkas gubernatoram:

«Tā kā man nav dota iespēja nodarboties savā profesijā, es, būdams slims un bez uztura līdzekļiem, griežos pie Jūsu Augstlabdzimtības ar lūgumu darīt uzmanīgu iekšlietu ministru, lai piešķir man pabalstu uzturam, dzīvoklim, apģērbam un apaviem. Tādu pašu pabalstu lūdzu izsniegt arī manai sievai Elizabetei Davidovnai, kura līdzekļu trūkuma dēļ nevarēja sekot man līdz uz Vjatkas guberņu un palika uz dzīvi Rīgā.»

Tai pašā dienā — tas bija 19. jūnijs — Slobodskas ispravņiks raksta pavēli Slobodskas pilsētas policijas uzraugam par to, kāds trimdas režīms noteikts saskaņā ar visaugstākā pavēli notiesātajam zvērināta advokāta palīgam Jānim Pliekšānam:

«Ņemot vērā, ka pašlaik Pliekšāns atrodas Slobodskas pilsētā, kur viņam jābūt policijas uzraudzībā, uzdodu Jums nodibināt stingru uzraudzību par viņa uzvešanos, nodarbošanos, dzīves veidu un viņa paziņām, slepeni izpētīt, vai viņš pretvalstiski neietekmē vietējos iedzīvotājus, un gadījumā, ja būtu mazākais likuma pārkāpums, tūlīt par to man personiski paziņot.»

Sagadījās tā, ka šai dienā jaunais slobodskietis saņēma vēstuli no sievas un tāpēc bija pāri mēram laimīgs. Viņš steidza atbildēt:

«Tava vēstulīte ir brīnumvārdiņu pilna, tāpat ari pilna spēka, mierinājuma un bezgalīgas, neizteicamas mīlas... »

Pasaulē atkal bija iestājusies kārtība. Iniņa bija tur, aiz 3000 verstīm, un domāja par viņu.

Kad Slobodskas ispravņika rokās nonāca lūgumraksts, ko Jānis Pliekšāns bija adresējis gubernatoram pabalsta lietā, ispravņiks lūgumu uzskatīja par pamatotu, nosūtīja tālāk, gan ar piezīmi, ka prasība par apģērbu ir «pāragra».

SLOBODSKAS PIRMĀ VASARA

Ar pieprasīto valsts pabalstu, protams, negāja tik raiti, kā izsūtītais nesaprātīgi pirmajā brīdī bija iztēlojies. Jā, tiesības viņam uz šādu pabalstu bija, bet šīs tiesības vispirms vajadzēja pierādīt.

— Jums jāmācās būt daudz pacietīgākam, — skaidroja policijas sekretārs, kam viņš par šo lietu pēc kādām nedēļām ierunājās. — Zeme mums plaša, un ierēdņu, kā zināt, netrūkst. Tie visi kaut ko reģistrē, raksta, sniedz paskaidrojumus, pārsūta papīrus no vienas iestādes uz otru, no vienas kancelejas uz otru. Tas viss, kā zināt, prasa laiku, un laika, kā jūs zināt, mūsu zemē ir gana. Paspējam visu — gan nokavēt, gan izdarīt.

Ari policijas sekretāram laika bija gana, — viņš runāja nesteigdamies, tāpat kā pirmajā reizē.

— Lai izlemtu, vai jums piešķirt vai nepiešķirt pabalstu, vispirms ir jāievāc dažādas neapšaubāmas ziņas. Un pati pirmā no tām: kādai kārtai jūs piederat? Tas ir svarīgi. Cilvēkam, kas cēlies no zemnieku kārtas un tajā palicis, jūsu tagadējos apstākļos nekāds pabalsts nepienākas. Tādam valsts nemaksātu ne kapeiku. Bet jūs, kā atzīmēts jūsu lietas papīros, laikam vairs neesat zemnieku kārtā, jūs esat tiesību — es laikam pareizi saku — tiesību zinātņu kandidāts?

— Un tāpēc man vairāk nepieciešams ikdienai ēdamais nekā zemniekiem? — trimdinieks nevarēja nepasmaidīt. — Jo ir starpība starp privileģētu cilvēku apetīti un zemnieku apetīti, un zemnieku, starp citu, mūsu valstī ir bez gala.

— Starpības varbūt nav, bet likums tā paredz, un, k,i paredz likums, tā notiek, — sekretārs atsacīja ar vieglu smaidu. Un turpināja nesteigdamies: — Ir vēl kāds papīrs, kas noteikti vajadzīgs. Proti, apliecinājums, ka jums dzimtajā pusē nav nekādu ienākumu avotu. Cilvēkus, kam ir pašiem savi līdzekļi, valsts nevienā gadījumā, ja tie nonākuši tādā stāvoklī kā jūs, neatbalsta. Tāpēc uz justi dzimto pusi jāsūta papīrs, lai saņemtu atbildi ar vajadzīgo skaidrību. Bet jūsu dzimtā puse, kā zināt, ir tālu.

— Vēstule līdz Rīgai ejot septiņas astoņas dienas, — trimdinieks atkal iekrita starpā.

— Redziet nu! Bet nedomājiet, ka visi papīri iet tik steidzīgi kā jūsu vēstules sievai. Jā — esmu dzirdējis, jūs it kā rakstot sievai katru dienu?

— Jūs esat pareizi dzirdējis. Es rakstu katru dienu. Un sieva man.

— Hm! ... Dažs šeit dzīvo un neraksta nevienam ne rindas. Nevienas pašas. Pat rakstīt neprot. Arī tā notiek. Visu ko cilvēkam pasaulē nākas pieredzēt. Bet ko es runāju — tas uz jums neattiecas un ir laikam pat jauki, ka jūs tā katru dienu sarakstāties. Tikai to es gribēju sacīt, ka tādi papīri, pēc kuriem naudas lietas kārtojamas, iet no kancelejas uz kanceleju un tāpēc nekad nenonāk galā septiņās vai astoņās dienās. Tiem paiet ilgs laiks, līdz tie aiziet tik tālu, ka tālāk vairs nav kur iet. Tur tos notur ne pārāk īsu laiku, un tad tie nak atpakaļ — atkal kā pa gariem koridoriem. Kā zivis nārsta laikā paceldamās pa straumi aizvien augstāk un augstāk. Bet atvainojiet — jūs varbūt nemaz neesat upes tuvumā dzīvojis un nezināt, kā zivis ceļo?

— Agrā bērnība man pagāja tieši upes krastos. To upi sauca Daugava, un tā nav maza upe.

— Neesmu dzirdējis par tādu upi. Un daudz zivju nobendējāt? — sekretārs kļuva žirgtāks.

— Nē... Tad es biju mazs. Un augu viens, — trimdinieks nezin kāpēc samulsis piebilda.

Viņu saruna pārtrūka. Tad policijas sekretārs attapa, ka ne jau par upēm un zivīm viņiem spriežams, bet par valsts pabalstu.

— Jums ir pacietīgi jāgaida. Gadās, ka pēkšņi kādā kancelejā cilvēks paceļ galvu no jūsu papīra un saka: nekā nesaprotu, vajadzīgi papildus paskaidrojumi. Tad tiek pieprasīti un meklēti citi papīri, un atkal vajadzīgs laiks, kamēr tos sadabū.

— Tā var notikt, ka pa tam es paspēju pat bada nomirt. Vai to man nepierakstītu kā spītēšanos un tātad jaunu, nepiedodamu apgrēcību?

— Nē, neuzskatītu, — sekretārs saprata joku. — Tad nāktos vienīgi par jums pēdējo reizi uzrakstīt vēl dažus papīrus, kuros konstatētu jūsu īpašo jauno stāvokli.

— Un visu iegrāmatotu.

— Kā gan citādi? Tomēr neieteicu jums ar nomiršanu steigties. Ne aiz spīts, ne aiz lepnuma. Nevienā likumā nav sacīts, ka mums būtu jāatbild par jūsu dzīvību vai nāvi. Mēs atbildam par kārtību. Est vai neēst — tā ir katra cilvēka paša darīšana.

Apmeklētājs cēlās kājās, lai ietu.

— Tas ir tiesa. Es laikam pacentīšos nenomirt. Lai jums nebūtu jāsastāda akts par — kā jūs sacījāt? — īpašo jauno stāvokli.

— Pacentieties gan, — sekretārs bija laipns. — Kas gan tad rakstītu vēstules uz Rīgu? Mūsu pastnieki aiz darba trūkuma izlaistos slinkumā.

— Nē, nudien, neesmu nodomājis šeit, Slobodskā, samaitāt tik krietnus cilvēkus, kādi ir pastnieki.

Un trimdinieks piebilda pavisam sirsnīgi:

— Jūsu pastnieki ir labi cilvēki, un mēs esam draugi. Viņi saprot, ka līdz ar vēstuli ceļo pa pasauli arī cilvēku prieki un bēdas.

— Tā . . . Cerams, ka viņi atnesīs uz Slobodsku vēstulēs, kurās būs papīri ar zīmogiem, ka jums nav ienākumu un jums piešķirts pabalsts. Kādā dienā to, kas jums pienākas, jūs saņemsit. Kārtība mums ir pagausa, bet toties tā ir droša un laba.

*

Par to, kā tikt pie naudas, Jānis Pliekšāns bija spiests domāt visu vasaru.

Jo viņam nebija no kā dzīvot.

Vispirms viņš ļoti gribēja izdomāt kaut ko tādu, ka vairs nebūtu atkarīgs no apnicīgās tulkošanas. Kaut ko tādu, no kā ienāktu nauda un arī Iniņa varētu būt šeit Slobodskā.

Ja izdotos sadzīt rokā dažādus vecus parādus, varbūt tad varētu šo naudu noguldīt krājkasē, lai tā dotu pro-10G

(IchIiih un iznāktu kaut desmit rubļu mēnesī. Ja no valsts li,i pabalstu saņemtu otrus desmit, tad būtu divdesmit rubļu mēnesī.

Hei, pat skopāk par skopu dzīvojot, mēnesī viņiem par ,ilM in šeit Slobodskā vajadzētu rubļus trīsdesmit piecus ,..

Ai īleni vien arī nepietiktu. īniņas māte un brālis Kris-1.11 e. d/.ivo Jelgavā un ir pavisam bez līdzekļiem. Māte Ir veca un Kristaps slims — viņš kļuvis gluži akls. Va-jag sadabūt savus divdesmit piecus rubļus arī viņiem.

i'rimdinieks rēķina un rēķina, bet kā nesanāk, tā nesanāk.

Varbūt tulkošanu pavisam atmest, vispār atmest noņemšanos ar literatūru, kas pat bada maizi nevar nodrošināt?

Arī viņa tēvs Krišjānis Pliekšāns, rosīgs un uzņēmīgs vīrs, visu mūžu gudroja un rēķināja, kā vairāk nopelnīt. Tēvs centās norentēt mājas, saimniekot plašā vērienā. Aizņēmās naudu un aizdeva naudu. Tāpēc allaž bija kaut kādi plāni un kādas rūpes, kam dzīvoja līdzi arī Pliekšāna bērni.

Un nu tagad vecā Pliekšāna dēls Jānis Pliekšāns, tiesību zinātņu kandidāts, sēž Slobodskā un arī gudro un plāno — plāno, kā saņemt mēnesī kaut dažus desmitus rubļu.

Jānis Pliekšāns raksta sievai uz Rīgu vēstules, kur uzskaita dažādas praktiskas iespējas, kā tikt pie naudas. Varbūt Iniņai kāds no šiem priekšlikumiem var likties piemērots un labs.

Slobodskā ir maza pilsētiņa, tajā nekas lāgā nav uzsākams. Bet Vjatkā? Vjatkā, šķiet, varētu iekārtoties tīri labi. Protams, tad Iniņai būtu jādzīvo Vjatkā. Bet tas nav tik ļauni, Vjatka ir tikai verstis trīsdesmit no Slobodskas, nevis trīs tūkstoši kā Rīga.

«Man šī doma ienāca tikai nesen prātā un ļoti iepatikās. Atraksti par to arī savas domas, sirds dvēselīt.»

Iniņa Vjatkā varētu ierīkot kādu veikalu.

Piemēram, piena veikalu. Patiešām, kāpēc ne?

Jānis Pliekšāns izprātojās dažādi. «Ak dievs, kaut taču kaut kas būtu iespējams, lai labie, mīļie putniņi varētu salidot kopā!»

Protams, nekādus veikalus viņi tā arī neierīkoja: lai nopelnītu kaut cik naudas, atlika vienīgi tie paši tulkojumi. Ar tiem tulkotājs Rainis noņēmās, gan sēdēdams mājas pagalmā un par galdu izlietodams vecu vistu būdu, gan nometies mežā uz nokrituša koka. Pēc Iniņas ieteikuma viņš istabā ierīkoja rakstāmo pulti, lai varētu strādāt, kājās stāvēdams. Lai uzlabotos veselība. Viņš mēģināja rakstīt uz šīs pults, pagura un nejuta, ka šāda kājās stāvēšana viņu padarītu spēcīgāku. Bet īniņa bija šādu vēlēšanos izteikusi, un viņš centās paklausīt Iniņai.

Iniņa atrakstīja arī, ka ir kaitīgi lietot miega zāles, lai vakaros aizmigtu. Viņš paklausīja un atteicās no miega zālēm. Jo tā gribēja Iniņa (kad to pašu bija ieteicis darīt Blaumanis, viņš netika pat lāgā ieklausījies padomos). Tagad viņš pēkšņi konstatēja, ka nogurums un apātija, sliktais, ātri mainīgais garastāvoklis arī lielā mērā ir miega zāļu pārliekās lietošanas sekas... Un viņš savukārt ieteica, lai arī Iniņa tur, Rīgā, nelietotu miega zāles.

Varbūt viņš tomēr mazliet mēģināja paklausīt arī Blaumanim, — viņš samērā regulāri aplējās ar aukstu ūdeni. Aplējās un staigāja pusstundu, līdz miesa iesila un viņš jutās labi. To pašu Rīgā darīja arī Iniņa, bet viņa pēc apliešanās norīvējās un tāpēc, kā šķita, saaukstējās. Vajag nevis norīvēties ar dvieli, bet staigāt, viņš rakstīja uz Rīgu savu padomu.

Ak nē, tā tomēr nebija Blaumaņa ieteiktā Kneipa dziedniecības metode, kas tika piekopta Slobodskā. Kneipam bija vesela ūdensdziedniecības sistēma, Jānis Pliekšāns Slobodskā aplēj ās ar ūdeni bez sistēmas...

*

«Nātans» aizņēma jūniju un jūliju, piektā cēliena beigas no Slobodskas uz Rīgu Pēterim Zālītem aizceļoja

1. augustā.

Trimdinieks tūdaļ apskatījās pec jauna darba. Viņš pasāka tulkot vienlaikus divus: Ibsena lugu «Svētki Sol-haugā» un Hamerlinga dzeju sešos dziedājumos «Amors un Psihe». Pēteris Zālīte «Nātanu» beidza drukāt septembra numurā un ar oktobri sāka «Amoru» — tas tad arī kļuva par neatliekamu dienas darbu.

Visu laiku viņam nedeva un nedeva mieru doma pai romānu. Viņš taču tādu varētu uzrakstīt. Viņš nolika uz pults burtnīcu, tajā ierakstīja pa iecerētai domai, paziņoja uz Rīgu Iniņai, ka sācis jauno darbu jau rakstīt, bet pie pults apstājās reti, laikiem burtnīcu pavisam aizvāca, lai tad kādā stundā to atkal novietotu uz pults.

Viņš gribēja rakstīt romānu par aizgājušo «tautisko», laikmetu, kura vara tomēr iesniedzās arī pašreizējā dzīvē. Par veco, kas vēl ir tik spēcīgs, kas traucē dzīvot jaunajam un pat iedomājas, ka ir īstais spēks, kas veido dzīvi.

Latviešu literatūrā nebija darbu, kuros rakstnieki mēģinātu atspoguļot vesela laikmeta sabiedriskās dzīves procesus.

«Nemīl neko lielu, bet gluži mazas fotogrāfijas, psiholoģiskus dziļumus, vērša ādu stiepj, kamēr pārklāj veselu pūrvietu.»

Viņa domas kavējās pie cittautu romānistiem, kas savos darbos parādījuši sabiedrību ar tās dažādajiem slāņiem un mēģinājuši izprast, uz kurieni virzās dzīve. Viņam bija prātā Zolā, īpaši romāns «Parīze», kaut arī viņam likās, ka Zolā tēlus un ainas saver pēc rindas kā uz auklas, nespēdams visu sakausēt ciešā vienībā.

«... romānam jābūt gluži organiskam, kā kokam ar daudziem zariem... ar caurejošu pamatmotīvu.»

Viņam ienāca prātā, ka romānistam ļoti noder zināšanas mūzikā. Vai šai ziņā rosinoša nav Riharda Vāgnera mūzika ar saviem vadmotīviem, kas satur visu mērķtiecībā un virzībā?

Romāns tomēr nekustēja no vietas. Viņam bija diezgan skaidras idejas, kas romānā attēlojamas, bet viņš lāgā nesaskatīja raksturus, kas nestu šīs idejas, un notikumus, kuros atklātos gan raksturi, gan idejas.

Tad viņš vēl neapzinājās, ka, lai paustu savas domas, viņam vajadzīgi nosacīti, simboliski vai pussimboliski tēli. Slobodskas pirmajā vasarā viņam likās, ka galvenā vaina, kāpēc romāna rakstīšana neveicas, ir nogurdinošie tulkojumi. Un viņa vārgums.

Domājot par romānu, viņu baidīja arī iespeja uz ilgāku laiku — visu 1900. gadu — palikt pavisam bez naudas.,

«.. . tas nozīmē vienu gadu neko nenopelnīt — 1901. gadā tad no romāna rakstīšanas būtu 25—30 rubļu mēnesī.»

Bet var jau būt, ka viņš šaubījās par savām spējām un tāpēc iecerētā romāna burtnīca dienām palika neatvērta.

*

Uz Rīgu sievai viņš rakstīja katru dienu un vērīgi sekoja, cik atklātņu vai vēstuļu pienākušas no Rīgas, un nemitīgi nojautāja Iniņu, vai viss aizrakstītais saņemts. Un cik ātri katra vēstule vai atklātne aizgājusi. Ja vēstule aizkavējās — vai tā nebija liecība, ka sarakstīšanās tomēr tiek kontrolēta? Viņš tad apjautājās policijā. Nē, tur atbildēja, pasta sūtījumi kontrolēti netiek, un šāda iemesla dēļ tie nekavējas.

Bet vai gan no policijas tādā jautājumā var gaidīt patiesu atbildi? Tāpēc trimdinieks cītīgi turpināja reģistrēt aizsūtītās un saņemtās vēstules. Lai zinātu, kura mērķi sasniegusi, kura ne.

Viņš centās nomierināt sievu — ne uz kādu laupītāju bedri viņš nav atbraucis, arī dzīvībai briesmas nedraud.

«Starp citu, šeit ir ļoti droši. Piemēram, viesnīca nemaz netiek noslēgta uz nakti. Istabām arī nav atslēgu. Galvenajās un blakus ielās nav logu slēģu, arī apakšstāvā ne. Tāpēc arī es neesmu nopircis revolverīti, lai gan tieši Vjatlcā tos ļoti daudz izgatavo un izved. Tātad tādām lietām šeit jābūt ļoti lētām.»

Revolveris palika nenopirkts, un viņam neviens ar ieroci netika uzbrucis, nekad visā dzīvē. Ar vārdiem gan un, jo ilgāk viņš dzīvoja, jo nekautrīgāk.

Bet tas viss notiks diezgan daudzus gadus vēlāk ...

Pirmā Slobodskas vasara pagāja pilna rūpju un sāpēs par atšķirtību no cilvēka, kas viņam bija visdārgākais pasaulē.

Tā pagāja, arī iepazīstot citus trimdiniekus. Jau pirmajās dienās pie viņa pienāca cilvēki, kam bija tāds pats izsūtītā liktenis.

— Par ko jaunatbraukušais šeit atsūtīts? Kāds vārds, tēva vārds, uzvārds? No kurienes? No Rīgas? Tā esot laba pilsēta.

— Es arī esmu no Rīgas, — saka kāds jauns cilvēks un stādās priekšā: — Vsevolods Vsevoložskis. Mācījos Rīgas politehniskajā institūtā un no turienes diezgan tieši mani atsūtīja uz šejieni.

— Tagad tāds laiks, ka studenti ir nemierīgi visā zemē

no

un ari vajāt viņus sāks visās mūsu augstskolās, — Jānis Pliekšāns pasmejas. — Rīgā, cik esmu dzirdējis, gājis pavisam raibi.

— Ļoti raibi! — Vsevoložskis ari smejas. — Galvenais tas, ka mēs nemaz nebijām nobijušies. Nobijušies un apjukuši bija viņi, jo ikviens no viņiem drebēja, ka var zaudēt to vietu, ko ieņem.

Jaunatnācēju turpina iztaujāt:

— Cik gadus jums šeit jāpavada?

— Piecus.

— Piecus? Tas ir daudz, neparasti daudz. Šeit lielākajai daļai piespriesti trīs gadi, dažiem arī četri.

— Un cik šeit, Slobodskā, mēs tādi, valdīšanas no-strāpēti, esam? — jaunatbraukušais grib uzzināt par saviem nākamajiem likteņa biedriem.

— Parasti te esam ap divdesmit, — viņam atbild. — Tā laikam šeit ir kaut kāda apdzīvošanas platības norma, kuru vienmēr jāaizņem, bet kuru ari nepārsniedz — šeit allaž kāds, savus gadus izcietis, aizbrauc un kāds ierodas no jauna. Pie mums nemaz nav tāds miers un nekustība, kā no malas varētu likties.

Itin drīz Jānis Pliekšāns pats redz, ka Slobodskā tikai šķietami ir nošķirta no visas pasaules, no tā, kas notiek Pēterburgā, Maskavā, Kazaņā, Viļņā, Rīgā. īsteni te sapulcēti cilvēki no visdažādākajām cara impērijas malām un sapulcēti tieši zemes gaišākie prāti.

Daudz ir studentu, kas atsūtīti pēc nemieriem universitātē, kurā viņi mācījušies. Pietiekami ir arī cilvēku, kas nāk no privileģētajām aprindām un kļuvuši par šo aprindu pazudušajiem dēliem.

Nikolajs Sokolovs, kas arī atnācis palūkoties uz jaun-atbraukušo, ieradies Slobodskā pavisam nesen — tikai šīs vasaras sākumā. Viņš ir garīdznieka dēls no Jaroslavļas, uz Slobodsku atsūtīts no Kijevas, kur, students būdams, piedalījies revolucionārajā kustībā. Viņam līdzi atbraukusi sieva Serafima, kas ir sirsnīga, klusa, rūpju pilna.

— Nemaz nevaram izdomāt, kā dzīvot, jo naudas mums nav, — viņa ir nelaimīga un tai pašā laikā cieši tic, ka galu galā viss kaut kā nokārtosies. — Badā nomiris šeit, cik zināms, neviens nav un arī mēs ar Koļu gluži nenomirsim. Gan kaut ko izdomāsim.

Savukārt Nikolaja Ponomarjova tēvs ir apakšpulkvedis. Nikolajs ir bijis Pēterburgas universitātes students, un ari viņam tagad trīs gadi jāpavada Vjatkas guberņā. Bet Severīns Jungs, 2. ģildes tirgotāja dēls, par revolucionāru darbību šurp atsūtīts no Varšavas.

— Pie mums allaž notiekas kaut kas tāds, kas caram Pēterburgā nepatīk, bet mēs nemaz neskumstam par viņa nepatiku.

Nikolajs Meļņickis nācis no Tveras guberņas, un viņam piespriesti četri gadi.

— Es šeit esmu jau pieredzējis iemītnieks, — Meļņickis smejas. — Es šeit pasaules uzbūves kārtību esmu pārdomājis jau vairāk nekā gadu.

Nikolajs Meļņickis vingrinās arī literatūrā, un drīz Jānis Pliekšāns klausās kādu no viņa darbiem.

Trimdinieki pazīst cits citu, zina viņu priekus un bēdas — viņi ir izveidojuši tādu kā koloniju. Viņi dod cits citam avīzes, žurnālus, grāmatas — visu, kas vien līdz Slobodskai drukātā veidā ir atvests vai atsūtīts. Palaikam uz Slobodsku atbrauc izsūtīto sievas vai citi radinieki, atvezdami līdz atbalsis no tā, kas notiek aiz verstu simtiem un tūkstošiem, bet par ko nevienā avīzē nav izlasāms.

Viņiem jābūt piesardzīgiem, kad viņi sastopas. Ne brīdi viņi nedrīkst aizmirst, ka Slobodskas apriņķa ispravņikam Frontovskim ik gada beigās jāraksta saviem priekšniekiem ziņojums par to, kā ikviens izsūtītais nodzīvotajā gadā uzvedies.

SENU GADU ATBALSIS

Jau cietuma mēnešos un Pleskavā viņš bija pasācis ik dienas rakstīt sievai par savu veselību, kas bija pavisam neapskaužama, viņš nepierima bēdāties, cik slima ir Iniņa. Viņš krita no vienas galējības otrā. Par nenozīmīgu sīkumu varēja kļūt bezgala priecīgs, bet jau nākamajā brīdī atkal justies bezgala nelaimīgs.

Tā bija arī Slobodskas pirmajā vasarā.

1. augustā viņš rakstīja sievai:

«Es esmu taču pavisam panīcis kā kraupains suns un tikai pamazām tagad atpūšos.»

2. augustā:

«No Tavām vēstulītēm es cerēju saņemt prieku: citādi jau man pasaulē nekā nau.»

3. augustā (kad laikā no sievas nav saņemtas vēstules):

«Sāpes bija nejēdzīgi spēcīgas, tomēr es varēju vis»

ļaunumu un nespēku atspiest atpakaļ. Vienīgi negulēto nakti un šīsdienas galvassāpes minētās domas nevar pievārēt.»

4. augustā:

«Ak, sāpes mūs neatstāj ne mirkli!»

Tāpēc, kad 5. augustā vērās durvis un istabā ienāca divi moži, trokšņaini cilvēki, viņu savādi pārsteidza tieši abu viesu dzīvīgums, un tie bija viņa māsa Dora ar savu vīru Pēteri Stučku. «Abi viņi ir tik jautri, it kā būtu zaļumos izbraukuši.»

Māsa un māsasvīrs uzreiz ievēroja, cik nomākts un pelēks no vaiga bija šis slimību novārdzinātais trimdinieks, redzēja, cik ļoti viņš noslēdzies vientulībā un sevī.

«Agrāk tā nebija, to ir padarījuši cietuma mēneši un viss tālākais,» Dora ar izmisumu domāja un laida gar ausīm brāļa skopās atbildes, likās neredzam brāļa acis, kurās bija lasāms vientuļnieka īgnums par to, ka iztraucēts savā noslēgtībā. Dora raudzījās šai slimajā cilvēkā, bet atcerējās spriganu Rīgas ģimnāzistu, kas atbraucis brīvdienās uz Jasmuižu, un viņi abi līksmi klejo gar Jasas upīti.

— Tu nāc pie mums, brāļuk, kad mēs būsim atraduši istabu, kur apmesties. Te taču tu laikam esi gluži viens, un tas nemaz nav labi, — Dora saka.

Kā viņās tālajās dienās māsa grib ielaist roku brāļa matos, paburzīt, pajaukt tos. Bet brālim vairs nav agrākā matu kupluma, galvas vidū tie kļuvuši pavisam reti. Uz gultas sēž novalkātās, salāpītās drānās ģērbies cilvēks, nonīcis, nervozu skatienu.

— Mēs ar Pēteri allaž atnāksim pie tevis, — māsa turpina un grib būt moža un bezrūpīga. t

Brāli nodarbina citas domas.

— Tad Vjatkā vis tevi neatstāja, — viņš saka Pēterim. — Bet var dzīvot arī šeit. Slobodska ir neliela, un pats labākais tas, ka te no jebkuras vietas dažās minūtēs var nokļūt upes krastā vai mežā. Un zagt te nezog, visiem pat stāv durvis neaizslēgtas.

— Es šeit domāju palikt tikai tik ilgi, kamēr Pēteris iekārtojas, — māsa stāsta. — Es vēl ceru, ka rudenī varēšu doties uz ārzemēm studēt savu medicīnu. Bet dievs vien zina, kā vēl viss notiks.

— Arī Elziņa gribēja studēt. Vēsturi. Kijevā. Paņevežā viņa gatavojās eksāmeniem.

— Kā Elzai Rīgā klājas?

— Viņa netiek un netiek pie veselības. Tāpat kā es. Tur, Rīgā, viņa ir apaugusi ar darbiem pāri galvai. Arī viņas māte pavisam slima.

— Jā, viegli neiet nevienam ...

— Labi klājas tikai man. Es te sēžu, tulkoju un lāpu bikses, kas tulkojot cauras izsēdētas.

Dora paskatās — patiesi, bikses brālim ir salāpītas, un sievietes acs tūlīt var pateikt, ka tās lāpītas ar vīrieša roku.

— Ja tev kaut kas drēbēm piekopjams, turpmāk dod man.

— Vai gan tāpēc tev vajadzēja uz Slobodsku braukt? Ja tik vien uzrastos rūpju kā caurums piedurknē vai bikšu dibenā, tad varētu sacīt, ka jau sen pasaule ir pavisam bez vainas.

*

Stučkas apmetās netālu divās istabās un sākumā ar māsasvīru Pliekšāns satiekas ik dienu. Pat vairākas reizes dienā. Viņi pastaigādamies iet kopā uz veikalu vai tirgu iepirkties.

— Tas te ir kļuvis par paradumu, ka izsūtītie vīri iet uz tirgu, kamēr viņu sievas rīkojas pa māju. Protams, ja sieva izsūtītajam ir un ja viņa atbraukusi vīram līdzi, — Jānis Pliekšāns zināja jaunajam trimdiniekam pastāstīt Slobodskas ieražas. — Vīri ar to sakās palīdzam savām sievām, bet īsteni viņi tā sastopas cits ar citu, un tad iet vaļā dažādas pārspriešanas — par trimdiniekiem, kas šeit dzīvo, par dzirdētajām ziņām dzimtajā pusē, par to, kas notiek Pēterburgā un Maskavā, tiek izrunāti sociālisma un marksisma jautājumi. Kad ierados Slobodskā, pirmajā laikā arī es labprāt piedalījos šādos gājienos uz tirgu vai veikalu, bet tagad to daru retāk. Dienas šeit gan rit bez steigas, un tomēr ir tā, ka pietrūkst laika.

Jānis Pliekšāns un Pēteris Stučka iet pa Slobodskas ne-bruģētajām ielām, kas, tāpēc ka lietus pašreiz nav lijis, ir gluži ciešamas. Ielās ganās kazas, staigā govis, skan

balsis, saimniecēm sarunājoties pāri žogiem, un debesis savu gaitu iet ziemeļu vasaras saule. Jānis Pliekšāns un Pēteris Stučka iet un runā par tagadni, reizēm atceras ģimnāzijas un studiju gadus, kurus viņi pavadījuši eiešā draudzībā. Tikai par «Dienas Lapas» redakcijas gadiem runāt viņi vairās. Kaut ari tieši par to gadu darbiem viņi ir atsūtīti šeit, ziemeļos.

īsteni Pēterim Stučkām mēle niezēt niez izrunāties par to rūgtumu, kas krājies starp viņiem nu jau gadus piecus. Viņš ir cieši pārliecināts, ka nesaprašanās pamatā ir nelabs pārpratums un pāri mēram jūtīga aizvainotība. Vai tiešām Jānis domā, ka viņš, Pēteris, būtu iekārojis redaktora goda un tāpēc vērpis intrigas, lai Pliekšānam būtu no «Dienas Lapas» redaktora krēsla jāaiziet?

Bet, kolīdz Stučka ieminas kaut ko par šīm lietām, viņa sarunu biedrs griež valodas uz citu pusi, un viņa vārdi ir pilni rūgtuma:

— Es zinu, ka esmu no politiskas darbības pie malas atstumts, un esmu ar visu samierinājies. Es tagad esmu tulkotājs. Tātad man ir sava nodarbošanās. Tulkotājs avīzēm, lai tām būtu ko drukāt.

Vai gan Pēteris Stučka nepazīst savu seno draugu? Bezgala ātri aizskaramu un reizē gluži sievišķīgi pieglaudīgu, bezgala uzticīgu.

Stučka liekas nedzirdējis rūgtumu Jāņa Pliekšana vārdos un saka patiesā sirsnībā:

— Mēs tomēr esam viena ceļa biedri, un es nekādi nespēju būt ļauns uz tevi. Ari tādās reizēs, kad tu man

saki aizskarošus vārdus.

Abi sarunu biedri ir apstājušies ceļā uz Slobodskas tirgu. īsteni Pliekšānam šai tirgū nekas nav pērkams. Viņu pietiekami labi paēdina saimniece. Jānis Pliekšāns prot būt skops pret sevi, tikai reizi viņš sev atļāvās nopirkt pāris mārciņu ābolu. Nē, tirgū viņam nekas nav pērkams, tāpēc viņam nav līdz pat groziņa. Viņa rokas ir brīvas, un viņš spēji satver sava sarunu biedra roku, spiež to cieši, īsu mirkli ieskatās viņa acīs,' tad strauji pagriežas un aiziet. Ne uz tirgu, bet laikam uz Vjatkas krastiem, kur bērziem, kaut ari vasara liktos pašā vidū, jau parādījušās pirmās dzeltenās lapas.

Sai brīdī Pēterim Stučkām ienāk prātā ģimnāzijas skolotājs Gross, kas lika klasei rakstīt domrakstu «Rokas

spiediena nozīme vietējā sadzīvē». Skolotājs Gross mācīja, ka rokas došanai ir īpaša jēga. Roka sniedzama tikai tam cilvēkam, ko uzskata par savu patiesu draugu. Un viņi taču ir un paliek cīņas biedri.

*

Tā nu ir noticis: līdz ar māsu Doru un viņas vīru uz Slobodsku Jānim Pliekšānam atnākusi arī pagātne. Sen pagājušās dienas ar savu skaistumu, jaunības un mos-tošās vīrestības burvību. Ar pāri nodarījuma sāpēm, ar tūkstoš domām, kuras Jānis Pliekšāns tik ļoti negribēja no jauna atdzīvināt.

Vieglāk ir runāt par nākotni. Jo nākotne nodarbina visus, kas vien šeit atsūtīti tāpēc, ka viņus nav apmierinājusi tagadne.

— Esmu nodomājis šais gados pacietīgi pasēdēt pie visa tā, kas vien par sociālismu uzrakstīts, — Pēteris Stučka citreiz stāsta. — Es esmu to nolēmis izdarīt ar tāda skolnieka uzcītību, kas zina, ka nākamajā stundā viņu izsauks. Jo mūsu nelaime ir tā, ka mēs vairāk runājam un spriežam nekā zinām un savā dzīvē esam vīžojuši iemācīties.

— Es beidzu tulkot «Nātanu» un tagad sāku Hamer-lingu. Viņam ir tāds dzejojums «Amors un Psihe».

— Mums jāatrod un jāzina skaidra darbības programma, ja mēs gribam ne vien runāt, bet arī rīkoties un panākt to, ko esam atzinuši par pareizu. Ja mēs paliksim tikai pie vārdiem, tad būsim veltīgi sēdējuši Slo-bodskā vai Sibīrijas sniegos.

— Mans galvenais darbs šeit ir pārtulkot dienā noteiktu rindu skaitu, — Jānis Pliekšāns sāk it kā mazliet spītīgi, it kā skumji. Bet tad viņš pieķeras citai domai un runā lietišķi, Pēteri kā nezinātāju, Slobodskas dzīves nepazinēju informēdams. — Gan ne regulāri, bet šeit dabūjams pietiekami daudz labu grāmatu,_ tāpat avīzes un žurnāli. Vjatkā, šķiet, īsti laba bibliotēka, savukārt pie izsūtītājiem brauc radi un paziņas, un gandrīz katrs praties paņemt kaut ko līdz tādu, kas ir cenzūras neatļauts. Nē, šai ziņā ne Vjatka, ne Slobodska nav nekāda nomale, un man pašam šķiet, ka, šeit dzīvodams, es nemaz neesmu tik ļoti norobežots no pasaules un tās notikumiem, kā to domājuši tie, kas mūs uz šejieni izsū-

H6

tījuši. Tikai žēl, ka dienas aiziet šeit, tālumā, un ne tur, kur būtu iespēja ciešāk līdzi darboties ar savu padomu un rīcību.

Kad viņi ar māsasvīru pārrunā, kadai vajadzētu attīstīties dzīvei nākotnē, Jānis Pliekšāns apstājas pie domas par nākotnes cilvēku. Par to cilvēku, kas dzīvos tad, kad kapitāla kundzība būs kritusi un dzīvi vadīs un kārtos pati pamatšķira. Viņš jau agrākos gados daudz izprātojies par šo jauno cilvēku, jo nav domājams, ka jauna sabiedrība varētu pastāvēt ar tiem pašiem cilvēkiem, viņu tikumiem, ko izaudzinājis kapitālisms. Viņš ir pat sarakstījis darbu ar nosaukumu «Nākotnes cilvēks».

Jānim Pliekšānam pēkšņi likās, ka viņš nekā cita bez tulkošanas Slobodskā nevar iesākt, ja nav pie viņa «Nākotnes cilvēka». Viņš raksta uz Rīgu sievai, lai tā steidzīgi manuskriptu sameklē — tajā ir izteikta viņa līdzšinējās dzīves būtība. Dažu brīdi viņam pat šķita, ka šis manuskripts ir tikpat kā pabeigts, viņam tas ir tikai no jauna pārskatāms, palabojams, nobeidzams, un tad...

Laikam publicējams.

RUDENS DIENAS

Pēc pastāvošajiem noteikumiem izsūtītajiem ir tiesības ārstēties bez maksas, un Jānis Pliekšāns uzmeklē ārstu.

Ārsts kalsno, pāri mēram nervozo trimdinieku izmeklē un saka, ka par viņa veselību nedodot ne desmit kapeikas. Kur viņa pacients sevi tā sabeidzis, ārsts nejautā, tas ir jau zināms. Viņš ieteic mieru, pilnīgu izsargāšanos no uztraukumiem, paraksta dažādas zāles, kas dzeramas, paraksta ārstēšanos ar masāžu un kaut kādu elektrisko mašīnu.

— Pats galvenais jums ir vispārēja veselības nostiprināšana.

Jānis Pliekšāns jau pats ir nolēmis cieši pretoties likteņa ļaunprātībai un rūpīgi ārstēties. Ar pedantisku cītību viņš nolemj darīt visu, ko ārsts noteicis. Viņš arī pats izdomā pasākumus, kas varētu stiprināt veselību. Īle dienas viņš norīvējas ar aukstu ūdeni, vingro pie vaļēja loga, noteiktās stundās iet pastaigāties, ēdiena reizēs cenšas ēst pēc iespējas vairāk, it īpaši to, kas pēc viņa prāta ir labs un spēcinošs.

Dzīvokļa saimniekiem visdīvainākā šķiet viņu jaunpieņemtā īrnieka vingrošana. Pirmajās dienās viņi pat nospriež, ka īrnieks ir mazliet izgājis no prāta, — vai gan citādi pieaudzis cilvēks bez vajadzības tik dīvaini cilātu rokas, grozītu galvu, tuptos un celtos? Un tā bez rimas krietnu laika sprīdi. Vienīgi tas ir labi, ka pēc šādām izdarībām īrnieks ir atkal pilnīgi mierīgs un izturas kā cilvēki, kam prāts savā vietā. Nezin kāpēc dzīvokļa saimnieki un viņu paziņas iedomājas, ka šis cilvēks ir naudas viltotājs: viņa blēdība it kā nākusi gaismā, un tad nu, nabags, aiz žēlabām kļuvis, kā tas redzams, prātā mazliet savāds.

Jaunais īrnieks tiek nopētīts ar slēptiem smiekliem un aizdomīgām bažām vairākas dienas, bet nekādu briesmu nav: ja neskaita ērmības ar roku kustināšanu un tupša-nos, citādi viss ir bez vainas. Kaut gan vīrieša cilvēks, šis izsūtītais ir neparasti laipns un savādi kautrs, kā liekas, pat skarbāku vārdu pateikt neprot.

Pats īrnieks par ziņkārajām acīm, kas ir ap viņu, neliekas zinis. Viņš ir aizņemts ar sevi, ik dienas uzmanīgi pats sevi novēro un ir nelaimīgs, ka nesaskata nekādu veselības uzlabošanos. Joprojām bieži jādzer miega zāles, lai nakts nepaietu nomodā, un, tāpat kā Pleskavā, viņš arī pēc miega zāļu lietošanas parasti aizmieg tikai rīta pusē. Pēc šādas nakts viņš atmostas vēlu, ir neapmierināts, ka sajaukts dienas ritms, un tāpēc kļūst vēl nervozāks un nelaimīgāks.

Masiere brīnās par savu pacientu — vai viņam nemaz nav asiņu miesās? Masiere liek lietā visu savu prasmi — viņa masē, viņa izloka locītavas, bet nekur neparādās pat mazākais sārtums. Vienīgi, kad spēcīgāk uzsit, zem ādas uzrodas tumši zilumi.

Kā šis cilvēks varējis tik ļoti nonīkt? Vai pirms izsūtīšanas viņš cietumā spīdzināts?

Nē, spīdzināts viņš neesot, ja par spīdzināšanu nesauc visu to dzīves kārtību, kas ir ar likumu apsargāta un ko cilvēkam, kas to apzinās, ir grūti izturēt.

Masiere cītīgi dara savu darbu. Viņa ir kāda izsūtītā sieva un tāpēc pret šo slimnieku izturas ar īpašu vērību.

Visu laiku viņš tulko Hamerlingu, Ibsenu un regulāri raksta par tieslietu jautājumiem. Diendienā, nepierimis. Reizēm viņam šķiet, ka tā ir vienīgā liecība pasaulei, ka viņš vēl ir dzīvs, vēl kustas.

Atgadās brīži, kad Jānis Pliekšāns, kaut diena stingri izplānota, spēj strādāt tikai pusstundu priekšpusdienā un pusstundu pēcpusdienā. Pēc pusstundas darba viņš jūtas tik saguris, ka vajadzīga steidzīga atpūta. Ir arī dienas, kad viņš spēj paņemt spalvu rokā vienīgi pašam neatliekamākam — lai uzrakstītu kārtējo kartīti Iniņai.

Tādās reizēs īpaši nepatīkams kļūst šis Hamerlings, kura «Amoru un Psihi» viņš joprojām tulko. Šis tukšais rakstītājs, šis Hamerlings, nemaz nebūdams filozofs, grib taisīt filozofiju un tieši tāpēc kļūst vēl pliekanāks, jo tukšs un pliekans ir ikviens, kas grib būt gudrāks, nekā daba tam devusi spējas.

Mazāk nogurdina Ibsena «Solhauga», pie kuras arī viņš joprojām strādā, kaut gan nav zināms, kas šo tulkojumu nodrukās. Varbūt tieši tāpēc, ka «Solhaugu» neviens negaida, viņš to tulko bez nervozas nepatikas.

Iniņa atraksta, lai viņš kaut ko dod Saimnieču un zelteņu kalendāram 1900. gadam, un viņš apsola sameklēt kādu tulkojumu.

Pēkšņi viņš grib šim kalendāram uzrakstīt nelielu stāstiņu. Pavisam nelielu — tā būtu sava veida liecība, ka viņš var uzrakstīt arī romānu, jo līdz šim prozā vel nekā nav rakstījis, vienīgi tulkojis.

Bet varbūt tieši tāpēc, ka ir tik labi nodomi, ar šo stāstu nepavisam neveicas. Gandrīz katru dienu viņš grib pie tā strādāt, viņam pat šķiet, ka var to_ dažās dienās pabeigt, un tomēr viņš pat lāgā iesākt nespej. Šī nevarība uztrauc un kaitina — kā gan tikt galā ar nodomāto romānu, ja viņš nevar saņemties un uzrakstīt prozā dažas nieka lappuses? Iniņai viņš taisnojas ar laika trūkumu, žēlojas par sagurumu un tāpēc noliek vienu pabeigšanas termiņu, noliek otru, bet neviens netiek pildīts.

Viņš laikam tomēr ir tikai tulkotājs, cilvēks, kam nav rakstnieka talanta... Vai gan citādi viņš, kas netiek galā ar nieka skicīti, bez grūtībām pāris dienas tam pašam kalendāram pārtulkotu Maksima Gorkija «Dziesmu par Vanagu»? Tulkojumu viņš ir pantos izkārtojis, bet vanagu nosaucis par ērgli, jo vanags, kas labprāt uzbrūk kuslajām, naivi muļķīgajām vistām, viņam neliekas tas lepnais putns, kāds šai dziesmā vajadzīgs. Tulkojumu viņš aizsūta Iniņai, bet skicītes kā nav, tā nav.

No Zālītes nāk ierosinājums pārtulkot Puškina «Jevgeņiju Oņeginu». Šis priekšlikums ir pievelk, ir baida.

Nemaz nebūtu slikti, ja tieši viņš būtu tas, kas šo darbu pārtulkojis latviski, bet.. . «Oņeginam» ir stingri atskaņoti panti, un ir ļoti labi zināms, cik šādi panti grūti un gausi tulkojami. Laika paies daudz, bet rindu pārtulkots būs maz, un tas nozīmē, ka skopo kapeiku būs vēl mazāk nekā tagad. Vai viņš to var atļauties? Tomēr atteikties no piedāvājuma īsi un strupi slobodskietis arī negrib. Zālīšu pāris var ņemt ļaunā, var sameklēt citu tulkotāju, kas «Mājas Viesa Mēnešrakstam» pārtulkos ne tikai «Oņeginu» vien. Iniņai viņš dod padomu: pagaidām Zālītēm nevajag nedz cieši apsolīt, nedz noraidīt. Var jau būt, ka viņš galu galā ņem un pārtulko šo pantos rakstīto romānu. Zināmā mērā viņam ir pat kāre to izdarīt.

*

Ar Iniņu pēdējā laikā viss sagriezies dīvaini greizi. Jo dienas jo vairāk. Vismaz viņam tā liekas. Iniņa gan arī raksta katru dienu uz Slobodsku, bet viņas vēstules un kartītes pienāk pavisam neregulāri. Sākumā viņš vaino pastu, bet tad iedomā — vai patiesībā nenotiek citādi? Varbūt Iniņa viņam nemaz neraksta katru dienu? Jo kāpēc gan viņai šad un tad sajuktu vēstuļu datumi? Iniņa tātad nejūt nepieciešamību katru dienu parunāties. Viņa, kā redzams, vēl joprojām nesaprot, ko šeit Slobodskā nozīmē kaut dienu nodzīvot bez vienas rindiņas, bez viena vārdiņa no Rīgas. Vai Iniņa nesaprot, ka šādas dienas Slobodskā ir kalendārā pasvītrotas ar melnu un tajās strādāt pavisam grūti, pat neiespējami? Tādām dienām seko smagas nomoda naktis, kad, acīm bezveida tukšumā urbjoties, domās tiek skaitīti visi suņi, kas plēšas Slobodskas ielās. Tad viņš pats jūtas kā netaisni sakosts, tikko dzīvību paglābis suns vientuļā, naksnīgā Slobodskas ielā. Tikai krietna zāļu deva uz rīta pusi atnes murgainu, smagu miegu.

Un kāpēc tik īsas ir Iniņas vēstules? Kāpēc Iniņa par sevi neraksta gandrīz ne rindiņu un neatbild uz visiem jautājumiem? Uz viņa sūrošanos par smago dzīvi Iniņa kādā vēstulē pat atļāvusies ierakstīt, ka ir cilvēki, kam klājas vēl ļaunāk.

Vai tā ir atbilde? — viņš uztraucas. Kas gan ir viņa dzīve, ja ne gari izstiepts posts un smagums? Viņam tiek

pilnīgi sabeigta veselība, viņš strādā, slims būdams, līdz galējam pagurumam, un tāpēc ar rūgtumu un izmisumu piesūcas pat tās rindas, kurās viņš apliecina mīlestību visdārgākajam cilvēkam, ko liktenis viņam novēlējis. Ko gan šādā stāvoklī nozīmē apziņa, ka ir cilvēki, kam klājas vēl ļaunāk?

Kas viņš galu galā ir šeit, Slobodskā? Ko viņš dzīvē sasniedzis? Viņa dzīve ir aizlauzta, tā ir noskrējusi no īstā ceļa, un visi pēdējie gadi bijuši kā smaga atjēgšanās, izmisīgs mēģinājums atrast jaunu taku, lai zinātu, ka ir vērts dzīvot un strādāt. Bet līdz šim tas nav noticis. Iet dienas, bet viņš joprojām ir tukša vieta šajā pasaulē, kaut gan viņam jau trīsdesmit četri gadi. Tas ir gandrīz pusmūžs.

Kādreiz viņš tik ļoti gribēja ar savu dzīvi un darbu būt noderīgs cilvēkiem, varbūt pat visai cilvēcei. Viņš sevī sajuta šo spēku, toreiz, kad iepazina Iniņu un mīlestība viņu sagrāba ar pēkšņa negaisa spēku. Viņš jutās kā jauns koks pavasarī, kad visās dzīslās strāvo nevaldāmas sulas, lai dzītu lapas un plaucētu ziedus.

Tagad viņš sēž tālumā, kā no vagas izmests pelēks akmens. Viens un mēms. Kam gan ir vajadzīgs šāds neviena neievērots, malā nostumts akmens?

Pat īsti drošs tulkotājs viņš nav.

Izmisums sabrūk pār viņu kā melna nakts.

Jo vairāk viņš par sevi domā, jo skaidrāka kļūst šī patiesība. Puse no viņa tulkojumiem parakstīta ar viņu abu vārdiem. «Tulkojums no Aspazijas un Raiņa.» Dažs viņa tulkojums pat tikai ar Aspazijas vārdu vien. yai tāpēc cilvēkiem nav pilns pamats domāt, ka īsta tulkotāja ir vienīgi Iniņa — dzejniece Aspazija, kas ar savu talantu tik spoži uzmirdzēja jau tad, kad par tulkotāju Raini nevienam nebija ne jausmas. Vai nav tā, ka dzejniece Aspazija piekāra saviem tulkojumiem klāt arī sava vīra vārdu, — un tikai lai palepotos pasaules priekšā, ka nav gluži neprašu apprecējusi? Cilvēki nevarēja zināt, ka viņi tā darījuši, viens otru mīlēdami un viens otram savu garīgo tuvību apliecinādami. Jā, dažreiz arī tāpēc, lai pārāk bieži Zālītes izdevumos nebūtu jālasa politiskā izsūtītā vārds.

Jo vairāk viņš pie šīm domam kavējas, jo melnākās krāsās viss rādās. Ir taču noticis tā, ka Iniņa ar sava talanta spožumu stājusies ceļā viņa iespējām uz patstāvīgu

vārdu. Ir bijis nepareizi, ka viņš daudzus savus tulkojumus ļāvis drukāt kā tādus, kas it kā izdarīti kopā ar Iniņu. Viņi kādreiz domājuši, ka tas ir labi, bet tā bijusi maldīšanās.

Satraukts, nelaimīgs viņš sūta uz Rīgu vienu smagu vēstuli pēc otras:

«Vecā pieticība, apslēptais lepnums izsauca «Fausta» parādīšanos ar diviem vārdiem... Gribēju... atstāt savai saldmutiņai labas atmiņas par lielputniņu (toreiz taču domāju, ka visam būs beigas), vārdu, ko cilvēki izrunās: kāds ir kaut ko panācis, [pārtulkojis] «Faustu». Tā netika kalpots nevienam mērķim ... abu vārdu apvienošana nav iespējama tik ilgi, kamēr man nebūs paša vārds. Tu mani tikai pastāvīgi ņemtu līdzi, kas mani vienīgi pazeminātu.»

Cilvēki «nekad netices, ka «Fausts» ir mans. Arī turpmākajiem darbiem ir aizsprostots ceļš, jo «Skāņš» [«Nogrimušais zvans»] un «Ifigenija» atkal nāk ar diviem vārdiem. Galu galā publika domās, ka arī tas ir Tavs, kur figurē tikai mans vārds, jo Tev jau ir bijis savs vārds agrāk, bet man ne. Tā ir arī ar dzejoļiem.»

Jā, arī ar dzejoļiem. Lasītāji var arī viņa dzejoļus uzskatīt kā Iniņas sarakstītus.

«Tu neviļus raksti par maniem tematiem manā valodā, manā stilā. Vēlāk... tos tieši uzskatīs no Tevis sarakstītus vai iemācītus. Turklāt vēl viss ar manu vārdu tiek svītrots, kamēr Tavi dzejolīši netraucēti iznāk. Tā Tu mani izkonkurē, viegli rotaļājoties, un pilnīgi pretēji savai gribai un zināšanai. Ja mēs tomēr gribētu iegūt mana paša atsevišķu vārdu, Tev būtu atkal jāatkāpjas.»

Viņš nekā negrib pārmest Iniņai, — Iniņa neko nav darījusi, lai tīšu prātu viņa vārdam atņemtu spožumu un patstāvību. Pasargi, dievs! Tomēr viss ir aizgājis greizu ceļu. Viņi abi sev nodarījuši pāri. Arī Iniņa sev.

«Es redzu, kā Tu ciet no tā, ka tagad jau 4 gadus nekā neesi strādājusi. Mani kļūmīgie tulkojumi man nekā nav līdzējuši manam vārdam tāpat kā arī Tavai slavai, kas jau pirms tam bija daudz lielāka.»

Tā nu iznāk, ka viņš pret paša gribu ir nodarījis lielu ļaunumu — agrāk Iniņas vārds mirdzēt mirdzēja, viņa bija izcila dzejniece, bet tagad Iniņa kļuvusi redakcijas darbiniece, kas papildus noņemas ar tulkošanu. Pazīstama dzejniece ir kļuvusi par tulkotāju blakus šim tul-

kotājam un žurnālistam Rainim. Vienīgi dažus dzejoļus viņa vēl paretam uzraksta.

Viņi paši sev nemitīgi pāri darījuši, paši stājušies ceļā ;.ivai patstāvībai un attīstībai.

*

Slobodskas rudens nāca ar biežiem lietiem, ielas piebilda ar dzijiem dubļiem, un bija dienas, kad nebija iespējams iziet pat īsā pastaigā.

Trimdinieks pārskatīja savus apģērba gabalus — vai ar tiem viņš varēs saņemt ziemu, kas šeit laikam bija barga un gara? Vilnas zeķes viņam bija trīs pāri, krietni izdilušas. Ar tām salu nepārlaist, un viņš nopirka ziemai autus. Ar šo pirkumu viņš bija apmierināts — auti bija krietni lētāki un, izrādījās, daudz siltāki par zeķēm. Vajadzēja arī siltus apavus, bet ar tiem viņš-vēl kavējas, īstais aukstums tikai priekšā, gan aizspēs. Bikses bija lāpītas un tomēr jau atkal cauras. Viņš apklausījās, kur varētu pašūt jaunu uzvalku. Viņš nopirkaarī jaunu kreklu, bet tas tūdaļ šķita lieks un nevajadzīgs, jo bija acīm redzams, ka vēl varēja iztikt ar veco. Tai paša reizē nopirka arī logam zilus aizkarus, un bija nelaimīgs arī par šo pirkumu: kam gan vajadzēja atļauties tādu greznību?

Viņš gāja, viņš rīkojās, bet visu laiku neatstājās domas par sevi un Iniņu. Kas būtu darāms, kas labojams, lai viņu abu vārdi iegūtu īstu patstāvību un spožumu?

Iniņa neatbildēja uz viņa satraukumu. Viņš bija tik nervozs, ka savā izmisumā neaptvēra, vai Iniņas vēstules var tik ātri pienākt, kad viņš jau sūtīja uz Rīgu jaunas ar tām pašām nedienām. Viņam neesot talanta, viņš rakstīja, un tāpēc viss noticis tik nelabi! Par talanta trūkumu skaidri liecinot viņa dzejoļi — tie rādot, ka šo dzejoļu sacerētājs gan dzelžaini mēģinot kaut ko rakstīt, bet ik rinda iznākot sausa, samocīta, neatraisīta. Viņa vārdiem nekad, nekad nebūšot tā brīvā, vieglā plūduma, kas, piemēram, ir Iniņai katrā dzejolī. Viņš gan gribot rakstīt labāk un savādāk, nekā raksta latviešu dzejnieki — tie patiesi nav plika graša vērti, — bet nekas vairāk par kokainām, samocītām rindām viņam neiznākot.

Viņš rakstīja uz Rīgu:

«Man būtu jāpaliek pie tulkojumiem un maziem dzejolīšiem, kurus jau no sākuma visus kopš «Hanneles»

vajadzēja rakstīt ar savu vārdu, nepiesaistot Tevi pie ta. Tāpat ari Tev vajadzēja jau no sākuma nodoties Tavai specialitātei — ludziņām. Tā mums abiem būtu līdzēts. Tā Tu būtu saglabājusi ne vien nevājināti savas pozīcijas, bet ari vēl paplašinājusi, un man arī būtu patstāvīgs, godīgs vārds, bez kavēšanās pie Tavu svārku stērbeles... Es"redzu, ka esmu kaitējis mums ar savu pusegoismu un beidzot arī Tevi atturējis no lielā darba (varbūt arī Tu biji uzupurējusies manis dēļ — nerakstīdama, lai dotu man laiku celties), kļuvusi bailīga un esi vismaz pieņēmusi mazākos panākumus.»

Viņu joprojām nodarbina arī doma, ka Iniņa dzejā pārņēmusi viņa tematus:

«... Tu dari to neapzinīgi, pat ar nolūku būt mīļai un rādīt, ka Tu jūti tāpat kā zēniņš. Ticu pat vairāk, ka Tu nevari rakstīt vairs dzejolīšus citādi kā manā veidā, bet, par spīti visam, ir taču acīm redzams, ka Tu ar to aizsprosto man beidzamo ceļu kādreiz iegūt pašam savu vārdu.»

Satraukumā viņš nolemj vēlreiz kritiski novērtēt pagātni, lai apzinātos savu spēku vai nespēku. Vai viņam ir talants vai vienīgi akla griba darboties literatūrā? Lai Iniņa atsūta uz Slobodsku visus viņa dzejoļus un lai sameklē «Nākotnes cilvēku». Viņš visu izskatīs, un tad viņam būs vieglāk izšķirties, ko darīt turpmāk.

Iniņa vilcinās. Viņa nesūta dzejoļus, «Nākotnes cilvēku» viņa nevarot atrast. Nav nemaz tik viegli visus dzejoļus savākt, vēl vairāk laika un pacietības prasa to pārrakstīšana. Iniņa neatbild uz šiem pieprasījumiem.

Tas slobodskieti satrauc vēl vairāk. Ak, kaut viņš dabūtu visus savus dzejoļus rokā — viņš tos gluži vienkārši iznīcinātu. Tad reizē būtu iznīcināta ari viņa pagātne, viņa smagais, nožēlojamais, nevajadzīgais ceļš uz dzeju, kur viņam nav ne mazākā talanta. Viņš būtu brīvs, šī pagātne būtu kā aiz slēgtām durvīm palikusi vakardiena, un viņš varētu dzīvi sākt no jauna. Bez smaguma, bez mocošajām šaubām par sevi, par savām spējām. Viņš būtu vienīgi čakls tulkotājs — cilvēks, kas, no politiskā darba aizgājis, kļuvis par tulkotāju.

Ja Iniņa dzejoļus būtu atsūtījusi, slobodskietis laikam galu galā nebūtu iznīcinājis ne rindu. Viņam bija tāda kā savāda alkatība nelaist nevēstē nekā no savas mantības — ne dzejas gleznu, ne domu, ne kādreiz fik-

sētu mirkļa izjūtu. Viss varēja kādā brīdī noderēt. Varbūt dzejolim, varbūt lugai, varbūt romānam, ko viņš kādreiz uzrakstīs.

Šis bija smags, grūts rudens, kaut arī viņš gāja uz masāžu, vingroja, dzēra dažādas zāles. Viņa slimīgums un nervozitāte ik dienas meklēja kādu iemeslu uztraukumam.

Iniņa neatrakstīja savu vērtējumu par katru dzejolīti, ko viņš aizsūtīja. Kāpēc tā notika? Vai tas skaidri neliecināja, ka Iniņa kļuvusi pret viņu vienaldzīga? Patiešām — kā gan citādi!

Iniņa taisnojās: viņai neērti allaž rakstīt cildinošus vārdus, tie varētu likties pat liekulīgi. Jo patiesība ir tā: viņš ir uzlecoša zvaigzne, kuras mākslinieciskais pārākums pār citiem latviešu dzejniekiem ir acīm redzams. Iniņa rakstīja ar apbrīnu un vieglu rezignāciju:

«Es vienmēr salīdzinu: es esmu aizejošā gadsimta vakara blāzma, bet Tu gaiša, austoša diena.»

Slobodskietis labi apzinājās, ka savā slimīgumā allaž gaidīja uzslavas par dzejoļiem, dusmojās par to uz sevi un tomēr bija nelaimīgs, ka šādas uzslavas nesaņēma.

Viņš saprata, ka pie mainīgā garastāvokļa vainojama iedragātā veselība, un no jauna nonāca pie domas, ka tā būtu nostiprināma. Tad nebūs šīs pārliekās jūtības, kas katru sīkumu pārvērta par sāpīgu nelaimi. Fiziski stiprs cilvēks ir spēcīgāks arī savā mīlestībā.

Pie sava nodoma viņš ķērās ar stūrainu uzņēmību un neatlaidību, kā uzdotu pienākumu pildīdams. Viņš pastiprināti ēda ēdienus, kuri nemaz negaršoja, bet kurus uzskatīja par tādiem, kas dod spēku. Par savu uzņēmību viņš rakstīja Iniņai:

«Atkal esmu atradis divas jaunas receptes: iejaukt smalkus, plaucētus auzu miltus un gaļas pulveri miežu kafijā. Tas cilvēkam garšo riebīgi. Es to noriju dibenā ar lielāko dvēseles mieru.»

Viņš turpināja masāžu arī tad, kad ārsta izrakstītā kūre bija beigusies un par masāžu vajadzēja maksāt. Tas mēnesī prasīja gandrīz tikpat, cik liels bija viss kopējais budžets, bet viņš tomēr atļāvās šo izšķērdību. Arī elektrisko mašīnu no slimnīcas vairs nedeva, un viņš rakstīja uz Rīgu, lai Iniņa šādu mašīnu nopērk un atsūta.

Tomēr neatkāpās nedz sāpes, nedz nogurums.

Ar vārgumu un slimībām Rīgā nomocījās arī Iniņa. Jo

dienas, jo smagāk. Tas slobodskieti uztrauca vairāk nekā paša likstas. Viņš steigšus deva padomus, kas darāms, lai kaites pierimtu. It īpaši galvassāpes viņš pazina labi un zināja, kā pret tām līdzēt:

«Kaut kur deniņos jābūt sevišķi sāpīgām vietām, kā arī pakausī, kur savienojas galva ar kaklu un ir lielās dzīslas, kas iet aiz auss, gar kaklu lejā, tāpat arī augšējās plecu lāpstiņas. Tās ir jāspaida, jāglauž, jāberzē. Ja tas ari sāp, tad tas ir galvassāpju cēlonis. Tad jo vairāk tās stipri jāsaspiež, jākrata un sāpes pāries. Tas jādara biežāk, mīļmutiņ.»

*

Kādā dienā pie viņa atnāca māsa Dora. Viņš tūdaļ juta, ka māsai ir kaut kas uz sirds. Viņi runāja krustu šķērsu, un tam visam nebija nekādas nozīmes, tas viss bija nevajadzīgs. Tad Doriņa ieminējās:

— Ir rudens, un tomēr es neesmu ārzemēs, lai turpinātu studijas.

— Jā, es par to šad tad esmu iedomājis, kad pastaigājos mežā vai gar upes krastu. Bet tad es spriedu: lai studētu ārzemēs, vajag daudz naudas.

— Briesmīgi daudz, — māsa piekrita, bet brālim likās, ka viņa šai brīdī nemaz nedomā par to, vai viņu ģimenei ir vai nav naudas. — Naudas cilvēkiem nekad nepietiek.

Māsa negribēja tālāk par to runāt. Viņa pēkšņi sāka satraukti stāstīt, kā taisnodamās, kā kaut kam spītēdama:

— Tu varbūt tagad par mani, brāļuk, smiesies un mani nosodīsi, bet... Redzi — jo dienas iet, jo skaidrāks man kļūst, ka es neesmu sev izvēlējusies īsto profesiju.

Brālis patiesi bija pārsteigts.

— Tu ar savām studijām, man šķiet, esi diezgan tuvu beigām.

— Ne nu gluži, bet varbūt var arī tā sacīt. Ak, nav nemaz tik viegli pateikt, kā viss ir noticis! Pati sev par izbailēm, es aT katru dienu skaidrāk esmu sapratusi, ka man ir vienaldzīgas visas šīš slimības, ar kurām pilna pasaule. Man pat kļūst bail, iedomājoties, ka pie manis nāktu slimnieki. Man nebūtu tās līdzjūtības viņiem, bez kuras cilvēks nevar būt ārsts.

Māsa apklusa. Klusēja arī brālis, un māsai šķita, ka brālis tagad viņu savās domās nosoda.

Brālis tomēr sāka runāt pavisam citu:

— To visu tu, Doriņ, izdomāji, lai izpatiktu Pēterim. Lai viņam nebūtu jādzlvo šeit vienam. Kaut arī viņam, cik es vēroju, neklājas tik Jauni, ka viņš nevarētu palikt arī viens, ja tas ir nepieciešams.

Māsas acis iezibējās.

— Nē, nē! Tagad tu domā aplam. Tieši Pēteris bija visvairāk pārsteigts, pat apjucis, kad es viņam visu izstāstīju.

— Viņam ir daudz vieglāk, ja ari tu esi šeit, — brālis turpināja savu.

— Protams, tā ir, bet viņš mani pats mudina doties projām un studēt. Ar naudām arī, mēs ceram, kaut kā varētu izkulties cauri. Protams, grūti būtu, jo katra diena ārzemēs prasa lielus līdzekļus, bet... Tu arī šeit dzīvo viens pats, un Pēteris taču ir veselībā stiprāks par tevi...

— Varbūt tieši tāpēc es varu šeit dzīvot īsti labi, ka esmu tik slims, — brālis runāja ne.bez rūgtuma. — Slims cilvēks noņemas ar savām kaitēm un tāpēc var nepamanīt, ka ir gluži viens.

Māsas acīs pēkšņi parādījās asaras.

— Es nemaz nesaprotu, kāpēc tā notiek, ka visus šos gadus ir it kā siena starp tevi un mums. Tici man, nav bijusi diena, kad es neesmu to sajutusi kā smagumu un neesmu gribējusi, lai šī siena būtu pazudusi.

Brālis neatbildēja. Pēc mirkļa klusuma viņš sacīja nopietni, it kā katru vārdu meklēdams un apsvērdams:

— Es esmu bezgala noguris no šīm slimībām, kas no manis neatkāpjas. Slimam cilvēkam vedas būt neiecietīgam. Un pat. ļaunam. Tāpēc jūs piedodiet man. Tev ir laba sirds, māšuk, un tu gribi tikai labu. Un viss patiešām arī mainīsies uz labu. Es tagad cītīgi ārstējos.

Māsa klusēja. Viņa nesaprata, ko domāt. Visus šos gadus, kopš starp viņiem pacēlusies svešuma siena, brālis taču nav bijis tik vārgs, kā varbūt ir šajā brīdī.

Bet brālis jau vairs nerunāja par sevi, viņš runāja par viešņu:

— Es tikai lāgā nesaprotu, ka tu turpmāk dzīvosi. Kas tu būsi? Neesmu dzirdējis, ka tev būtu padomā uzsākt kaut ko citu.

Māsas acīs atkal uzdzirkstījās it kā spītība.

— Un, ja nu es cita nekā neizdarītu dzīvē kā vien palīdzētu savam vīram, vai tas būtu nožēlojami maz? Viņš

tagad sēž un lasa caurām dienām, un es esmu priecīga, ka varu rūpēties par viņu. Lai viņam nav jānoņemas ar sīkām dienas vajadzībām, no kurām neviens cilvēks nav brīvs, ja viņam ir jādzīvo vienam pašam.

— Tas varbūt patiesi nav tik maz, — brālis pasmējās. — Bet nevarētu sacīt, ka tas būtu daudz. Tikai man vienmēr licies, ka tev ir vairāk talanta, nekā tas vajadzīgs uzcītībai, kad jāgādā, lai būtu kārtībā virtuve un istaba.

— Es redzu, ka tu esi dusmīgs uz mani, — māsa runāja ātri. — Nē, gluži ar istabu un virtuvi vien es pietikt negribētu. Es...

— Kas gan cits tev atliks? Nu jā, arī patērzēt, kad sanāk draugi un paziņas.

Māsa kā mazliet aizskarta teica: — Nav nemaz tik slikti reizēm būt draugu pulkā. Arī tev nekaitētu pie mums atnākt biežāk.

-— Vai šosestdien arī kaut kas notiks?

— Nē, bet nākamo — katrā ziņā.

— Es aiziešu.

Māsa laikam gribēja, lai brālis nepaliktu pavisam sliktās domās par viņu. Viņa atkal runāja ātri, kā kautrību pārvarēdama:

— Man ir padomā uzrakstīt romānu..., Jā, romānu par šo laikmetu, ko mēs visi kopā esam pārdzīvojuši un kas vēl nav beidzies. Es nesaprotu, vai tas būtu smieklīgi, ja es to izdarītu, — viņa nobeidza, brāļa acīs saskatīdama neslēptu zobgalību.

— Paklau, māsiņ, vai tā mūsu ģimenei nav dīvaina indeve — vēlēšanās rakstīt romānus. Un tieši par pārdzīvoto laikmetu. Arī man ir tāds nodoms. Pavisam ciešs nodoms. Es esmu pat burtnīcu šāda romāna rakstīšanai nopircis un šad tad šo burtnīcu arī vaļā pašķīris. Tikai ne rindu tajā neesmu ierakstījis. Redzi, māšuk, ja skolots cilvēks dzīvē nekā cita nespēj izdarīt, tad viņš vismaz spēj saņemties uzrakstīt romānu. Par pārdzīvoto laikmetu un sevi šajā laikmetā.

— Nē, bet man patiesi šķiet...

-— Es labprāt lasīšu romānu, ko tu uzrakstīsi, — brālis sacīja ar aizskarošu pieklājību.

— Es nesaprotu, kāpēc tev tik maza ticība cilvēka gribai un talantam, — māsa noslēdzās sevī.

Brālis pēkšņi kļuva nopietns un sacīja klusi:

— Nekam es neesmu ticējis vairāk kā cilvēka gribai.

Bet talants vai nu ir vai nav, nekāda ticība te nevar palīdzēt.

Māsa aizgaja, un atkal istabā it kā vēl kavējās senā draudzība un reizē nomācošas sāpes. Arī nepatika par sevi, ka nav runāti īstie vārdi, ka viņš nav pats mēģinājis nojaukt to atturības sienu, par ko māsa bija runājusi.

*

Nejauši sagadījās tā, ka viņš netika vaļā no patukšā Hamerlinga arī pēc tam, kad «Amors un Psihe» jau bija pārtulkots. Rīgā, «Dienas Lapas» redakcijā, bija nolemts, ka pārtulkojams arī Hamerlinga romāns «Aspazija». To gatavojās darīt Iniņa.

Viņš jau iepriekš zināja, ka Iniņa viena pati laikā netiks galā, un tāpēc nobažījies rakstīja uz Rīgu:

«Man būtu mokas pārtulkot neglītās Hamerlinga blēņas, līdzīgi «Amoram un Psihei», kas man nav panesams. Vai nu īsta naivitāte, vai stipras kaislības, bet ne kaut kas mākslots, filozofiska siekalu rīšana. Lai to ņem kāds cits.»

Vēlāk viņš tomēr kļuva pielaidīgāks: tulkojot no romāna, itin viegli var pagalam nelietojamas vietas izmest. Tāpēc apdomājis viņš raksta Iniņai:

«Vislabāk būs, ja pats to saīsināšu un atņemšu tai visu profesorisko un kārīgo (nau jau nekā stipri juteklīga, kas ietu itin labi, bet tieši kaut kas pavājš, kārīgs un nejauks)... Pavisam bez kaislības un dzijuma. Ļoti dusmošos, bet citi jau izdarīs daudz sliktāk, varbūt pat izcels taisni kārīgo.»

Hamerlingu viņi tulkoja abi ar Iniņu, bet ar jaunu gadu viņš sāks tulkot vēl citus romānus. Kā parasti tulkojot viņš sūrojās, cik ļoti uzņemtais darbs nogurdina un nomāc, un tomēr tulkoja regulāri, nepiekāpīgi — gan izmezdams vietas, kas nepatika. Ne bez rūgtuma viņš konstatēja:

«... es gatavoju tikai ikdienas kurpes un lāpu svešus zābakus, lakoju tos un pārdodu kā jaunus, — izglītotā valodā to sauc par tulkošanu.»

Tad pat viņš arī piebilda:

«Un tomēr es vēlētos locīties kā samīts tārps, vēlētos sacelties pret zābakiem, kas mani pašu samin.»

Visu trimdas laiku viņš ar klusu spītību pretojās zābakiem, kas draudēja viņu samīt. Viņš dzīvoja ar jaunu

dzejoļu iecerēm un šad tad kādus pantus aizsūtīja Iniņai, pēc tam nepacietīgs gaidīja no Iniņas atsaucīgus vārdus.

Viņš pat Iniņai kautrējās atzīties, ka dzeja ir pats dārgākais, ko viņš grib dot pasaulei. Neatlaidīgi viņš klusībā meklēja savu, patstāvīgu izteiksmi ik dzejas rindai, ko uzrakstīja. Viņš bija cieši saaudzis ar savu laikmetu, un dzīve viņu bija tik smagi skārusi, ka viņš gribēja, lai ik dzejolī būtu kaut atblāzma no šī laikmeta smaguma un ilgām. Arī mīlestības un dabas dzejoļos.

Vērīgi viņš sekoja visam, ko rakstīja citi. Vērtēja to un svēra, vai pats ari tā gribētu rakstīt. Rūdolfs Blaumanis kopā ar Andrievu Niedru izdeva dzejoļu grāmatiņu «Ceļa malā». Slobodskietis gribēja izlasīt, kā gan Blaumaņa dzejoļi izskatās vienkopus, un tāpēc rakstīja Iniņai, lai atsūta grāmatu.

«Ceļa malu» atsūtīja Blaumanis pats. Līdz ar veltījumu:

Kas uzticams tautai, kacl grūti tai iet.

Kas uzticams brālim un draugam,

Kas uzticams mīļai, kas dzimtenē zied,

To sveicam allaž kā brāli,

Lai būtu tuvu vai tāli.

Slobodskietim Blaumaņa dzejoļi nepatika. Šo dzejoļu reālisms viņam šķita kusls un panaivs. Viņš rakstīja uz Rīgu Iniņai:

«Blaumaņa dzejoļi gan ir ļoti, ļoti vāji... Es būtu nosarcis aiz kauna un kaut ko tādu tomēr nebūtu izdevis.»

Viņš joprojām uz Blaumani un viņa draudzību skatījās ar nenoteiktām aizdomām. Kā dīvainu un netaktisku novērtēja arī Blaumaņa ierakstīto veltījumu:

«... šausmīgi pašcepts arī veltījums, tiek uzskaitīti visi mani tikumi: labs patriots, krietns tautietis, labs draugs un laulāts draugs. Tā kaut ko saka mācītājs par mirušo, par kuru nau absolūti nekā labāka ko sacīt. Ja tas nenāktu no Blaumaņa, tas būtu apvainojums, ko varētu izlabot tikai ar sliktu joku.»

Viņš lēti neatvērās atklātai vaļsirdībai un draudzībai. Šo savu īpatnību viņš apzinājās kā nelaimi, kā rakstura trūkumu, kas jānovērš, un reizēm centās to darīt. Bet viņš arī apzinājās, ka tas, kas darīts vienīgi ar labu gribu, nekad neiegūst dabisku atraisītību un patiesīgumu. Iniņai viņš par to rakstīja:

«Mana labsirdība ir mākslota, īpatnēji auksta, Tava dabiska, gandrīz vai pašsaprotama.»

Pēc diezgan daudziem gadiem kādā dzejolī viņš rakstīja, ka vairāk par cilvēkiem pašiem ir mīlējis cilvēci un tāpēc cilvēki viņam maksājuši ar to pašu — gājuši garām kā atmestai čaulai, pamanīdami un paņemdami tikai viņa darbu.

Tā notika — viņš bezgala alka mīlestības, atsaucīga vārda, bet pats parasti bija svešādi noslēdzies, arī tad, kad viņa acis smaidīja un lūpas runāja laipnus vārdus. Starp viņu un cilvēkiem pacēlās nepārkāpjama atturības siena.

Blaumanis vairākus gadus mēģināja tikt pāri šai sienai, un reizēm ērglēnietim pat likās, ka tas ir noticis.

*

Gads, kad Jānis Pliekšāns ieradās Slobodskā, bija pēdējais 19. gadsimtā. Pēc sešiem mēnešiem sāksies jau-uais — divdesmitais gadsimts. Daudzu dzejnieku domas kavējās pie šā notikuma, par to radās jauni dzejoļi, arī Iniņa tādu uzrakstīja.

Vai arī viņš, atrazdamies tālu no dzimtenes, nevarētu uzrakstīt kādas rindas? Paskatīties uz aizgājušo gadsimtu, palūkoties nākotnē? Viņam taču bija paradums regulāri sastādīt bilanci par aizgājušajām dienām, mēnešiem. Kas iegūts, kas zaudēts, kā dzīvot tālāk.

Viņš uzrakstīs arī rēķinu par 19. gadsimtu. Bet tas nebūs viegli izdarāms. Pat sīkākā dzejoļa uzrakstīšanu viņš joprojām sajuta kā smagu darbu, ko vislabāk atlikt uz nākamām dienām.

Tā notika arī šai reizē, gadsimtu miju viņš sagaidīja bez šī norēķina dzejoļa.

Vieglāk bija novērtēt Slobodskā nodzīvotos mēnešus vēstulēs. Šis rudens šķita vēl ļaunāks nekā cietumā pavadītais laiks — tik nomācoša bija pašsajūta. Reizēm viņam likās, ka tikai Iniņa ir tā, kas viņam liek pieķerties dzīvei un šo smago dzīvi turpināt. īsi pirms jaunā gadsimta, 24. decembrī, viņš rakstīja uz Rīgu:

«Tu taču esi vienīgā, kas man ir dzīvē. Tu man esi svētāka par jebkuru dievu. Es varu noslēpt no sevis kaut ko, bet ne no Tevis. Ņem mani tieši tādu, kāds es esmu, ar visu ļaunumu un vājumu. Es nevaru, nevaru iegūt sev Tavu mīlu un labsirdību ar meliem un slēpšanos. Es tikai tagad esmu sācis sevi cienīt, kopš Tevi tik dziļi mīlu un kļūstu caur to labs.»

Jānis Pliekšāns tuvāk sadraudzējas ar studentu Nikolaju Sokolovu. Nikolajam neizdodas atrast darbu šai nelielajā pilsētiņā, tāpēc Serafima, lai nopelnītu kādu kapeiku, tur pusdienas galdu — par dažiem rubļiem mēnesī pie Sokoloviem iespējams paēst pusdienas, un, ja Jānis Pliekšāns vēlas, viņam Serafima sagatavo arī kaut ko vakariņām.

Tā Pliekšānam lielā mērā ir atkritusi rūpē par ēšanu, pie tam viņam patīk, ka noteiktā stundā ir jāatstāj istaba un jādodas nelielā pastaigā līdz mājai, kur dzīvo Sokolovi. Tas nāk par labu veselībai, un pie Sokoloviem pusdienas ēd arī daži citi trimdinieki, tāpēc tur iespējams uzzināt dažu ko jaunu, arī pastrīdēties par politiskiem jautājumiem.

Reiz, kad Pliekšāns atnācis nedaudz par agru un citu vēl nav, Serafima uz mirkli apstāj savās virtuves rūpēs un, par savu Koļu domādama, jautā kā sev pašai, kā visai pasaulei:

— Par ko? Par ko šie pazemojumi, kas Koļam bija jāpārcieš? Jūs taču redzat pats — Koļa ir kā bērns, bez ļaunuma sirdī! Vai tikai par to šīs nelaimes, ka Koļa nekad nav varējis samierināties ar netaisnību? Nē, es to nekad nesapratīšu. Nekad, nekad!

Jānis Pliekšāns lūko Serafimu mierināt. Viņš meklē labus, siltus vārdus, kaut zina, ka vārdi šeit lieki un tāpēc viņa teiktais izklausīsies pavisam nožēlojami.

Nāk Nikolajs. Serafima negrib, ka vīrs viņas acīs saskatītu asaru pēdas, tāpēc viņa steidz uz virtuvi, uzsaukdama:

— Esi tik mīļš, Koļa, un saliec šķīvjus galdā. Es gan steidzu visu laiku, bet esmu mazliet aizkavējusies.

Nikolajs labprāt paklausa sievai. Tā kā viņam nav darba, viņš jūtas sev pašam lieks un nevajadzīgs, kā akmens sievas kaklā. Sieva rīkojas virtuvē, Nikolajs Sokolovs klausās turienes trokšņos un ir nelaimīgs:

— Es taču viņai esmu sagādājis šo Slobodsku. Arī to, ka viņa pelna man maizei un kartupeļiem, lai es nenobeigtos un būtu trimdinieks tik ilgi, kā to paredzējis cars un viņa visžēlīgie augstie tiesneši.

— Par to nevajag galvu lauzīt, Koļa, — Jānis Pliekšāns atsaka. — Tava sieva ne reizi nav pat pusvārdiņa

bildusi, ka tu būtu rīkojies vai dzīvojis nepareizi. Viņai ir laba sirds, un tāds cilvēks labāk par vislielāko prātnieku atšķir patieso no nepatiesā.

Kad Jānis Pliekšāns tā runā, Nikolajam Sokolovam drūmās domas kaut cik pierimst. Viņam vienīgi iešaujas prātā, ka varbūt īsteni ir tā, ka Jānis Pliekšāns, Sera-fimu pieminēdams, patiesībā domājis par savu paša sievu.

*

Kad Jāņa Pliekšāna pirmais trimdas gads beidzās, Slobodskas apriņķa ispravņiks Frontinovskis ziņojumā saviem priekšniekiem par to, kā šis politiskais trimdinieks šajā laikā uzvedies, ierakstīja:

«Pliekšāns izcēlās ar labu uzvedību, gandrīz visu laiku pavadīja savā dzīvoklī. ...Nodarbojās ar drāmas «Nā-tans Gudrais» tulkošanu latviešu valodā, citu darbu Pliekšānam nav. Slobodskas iedzīvotājus kaitīgi neietekmē.»

Jānis Pliekšāns sadraudzējas ar jaunu revolucionāru, kas uz Slobodsku atsūtīts no cara valsts dienvidiem — no Armēnijas. Ašotam Humarjanam nav vēl divdesmit pieci gadi (viņš ir desmit gadus jaunāks par Jāni Pliek-šānu), bet viņš jau ir savā dzimtenē paspējis kopā ar citiem amatniekiem noorganizēt armēņu revolucionāro strādnieku pagrīdes grupu, ir palīdzējis ierīkot slepenu tipogrāfiju, kur drukātas proklamācijas un revolucionāras brošūras. Divarpus gadus Ašots Humarjans pavadījis Tiflisas cietumā vieninieku kamerā, un tagad viņš uz trim gadiem nometināts Slobodskā.

Ašotam Humarjanam šeit salst. Pliekšāna istabā ienācis, viņš meklē krāsns siltumu un nogroza galvu, redzēdams, ka istabas īrnieks spīvā salā pat vēdlodziņu tur atvērtu.

Pliekšāns smejas, atnācējā skatīdamies:

— Un patiešām tev pat rokas nosalušas? Bet man vienmēr licies, ka roku salšana ir tikai neuzņēmīga palaišanās. Es pat īstā aukstumā vislabprātāk eju bez cimdiem.

Ašots Humarjans neiebilst — lai Pliekšāns staigā kaut bez mēteļa, bez kažoka, tas taču nenozīmē, ka Slobodskas ziemas patiešām būtu siltas.

Ašots Humarjans ir pietiekami jauns, lai būtu dedzīgs un pārgalvīgs, un pietiekami vecs, lai mīlētu savu Armēniju, no kuras viņš šīs mīlestības dēļ atsūtīts kā noziedznieks uz ziemeļiem. Ievērojis, ka Jānim Pliekšānam ir vājība uz teikām, pasakām, uz dziesmām, ko dzied nemācītie ļaudis, Ašots arī par Armēnijas smago vēsturi un šodienu pastāsta līdzībā:

— Ir mums tādas teikas, kas stāsta par Gregoru Apgaismotāju — kādreiz pie mums dzīvojis tāds vīrs, — bet man vienmēr licies, ka tās nav tikai par šo leģendāro varoni, bet par pašu mūsu zemi. Tu paklausies, ko stāsta par viņu.

Un revolucionārs Ašots Humarjans, kam nav vēl pat divdesmit pieci gadi, stāsta kā sirmgalvis — ar gudrību, sāpēm un mīlestību:

— Valdnieks Tiridats lika viņu uzvilkt pie augstākās klints sienas sasietām rokām un kājām, āķi mutē, sāls saēstu muguru, bet Gregors dzīvoja jau septīto dienu. Tad Tiridats lika viņu pakārt aiz kājām, galvu uz zemi, pavēlēdams viņam apakšā dedzināt uguni un pērt ar žagariem, un arī tagad septītā dienā Gregors dzīvoja. Tiridats lika viņam salauzīt visus kaulus — Gregors dzīvoja. Tad viņu noguldīja zemē, svelmētā saulē, ar seju pret debesīm, galvu saspiestu koka spailēs, un lika viņam rīt sāli, salpetri un etiķi, — viņš dzīvoja. Tad viņa galvu iebāza karstu pelnu maisā, plēsa viņa iekšas ar dzelzs āķiem, aplēja viņu ar karstu svinu, — bet Gregors dzīvoja.

Jānis Pliekšāns klausas un, kad Ašots Humarjans ir beidzis, saka:

— Kad iedomāju savu zemi, es arī varētu stāstīt līdzīgu teiku. Manā dzimtenē gan neaplej cilvēkus ar svinu, jo tā mums maz, un cilvēkus nekar pie augstas klints sienas, jo arī tādu mums nav, bet nevarētu sacīt, ka tāpēc cilvēkiem sāpētu mazāk, kad viņus pazemo un spīdzina. Laikam ikvienā zemē nelieši ir atraduši pietiekami daudz veidu, kā cilvēku nomocīt līdz nāvei. Tikai jāsaka, gluži nobeigt arī mūs šie mocītāji nav iespējuši, un es domāju, ka to viņi nekad arī neiespēs.

Viņi abi ir pārliecināti, ka savu tautu postu var novērst, vienīgi nogāžot veco kundzību un varu pārņemot proletariātam. Ja tas nenotiek, neredzēt vieglas dienas nedz Armēnijai Aizkaukāzā, nedz Latvijai pie Baltijas jūras. '

Ašots Humarjans pie savas pārliecības nonācis, būdams gandrīz bez izglītības. Skolā viņš mācījies tikai trīs gadus, visas gudrības viņam iemācījusi pati dzīve, darba biedri, ar kuriem kopā viņš meklējis ceļu, kā novērst netaisnības nelaimīgajā Armēnijā. Jānis Pliekšāns ir uz skolas sola sēdējis daudzus gadus — beidzis ģimnāziju Rīgā, beidzis universitāti Pēterburgā, viņš pie savas pārliecības nonācis, vērīgām acīm raugoties dzīvē un tikpat vērīgi lasot grāmatas. Tagad Jānis Pliekšāns un Ašots Humarjans satikušies Slobodskā, jo viņu pārliecība nav cara un viņa satrapu pārliecība.

*

Pēteris Stučka ieracies grāmatās un ir priecīgs, ka var lapu pa lapai, pierakstot zīmīgāko, vajadzīgāko, urbties cauri Marksa, Engelsa un citu sociālistu teorētiķu darbiem. Mazāk klausīties uz pārstāstītāju un skaidrotāju spriedumiem, bet visu pašam izlasīt, pārdomāt, izpētīt. Viņš to ir noņēmies cieši un patiešām dara nepagurdams. Kad iegriežas viņa sievasbrālis, viņi pārrunā par vienu otru labu grāmatu, kas tikko izlasīta, dažu pēc tam Jānis Pliekšāns paņem līdzi uz savu istabiņu, bet daža cita ir padomā Jānim Pliekšānam, un to nu lūko sadabūt Pēteris Stučka. Ir šis tas ar citu trimdinieku starpniecību dabūjams no bibliotēkas Vjatkā, pa negaidītai grāmatai uzrodas pašu trimdinieku vidū. Kopumā visa šī aizliegtā vai pusaizliegtā literatūra Slobodskā ir stipri trūcīga, bet nevar ari sacīt, ka tam trimdiniekam, kas alkst iedziļināties kapitālisma vainās un sociālisma mācībās, būtu jāsēž pilnīgā bezdarbībā.

Pētera un Doriņas dzīvoklī ir klavieres, un Pēteris pēc dienas darba labprāt piesēžas pie tām. Dažreiz tas notiek arī sestdienas vakaros, kad pie viņiem sanāk trimdinieki. Trimdas dienas ir neciešami garas, un izsūtītajiem tā ir jauka atveldzē, kad Pēteris Stučka sēž pie klavierēm un spēlē. Spēlē Bēthovenu, spēlē Čaikovski, Sopēnu. Tā ir patīkama aiziešana pasaulē tālāk par tām divām verstīm, kas viņiem atļautas pastaigāt ārpus Slobodskas. Diezin kāpēc nav aizliegta ari šī dažādu zemju un laiku

pārstaigāšana — vai tā nav bīstamāka nekā aiziešana dažas verstis ārpus Slobodskas?

Citā vakarā sapulcējušies aizraujas ar kāda dzejnieka vārsmu skaitīšanu pēc atmiņas. Kurš zina vairāk, tas ir uzvarētājs. Viņi ir kā bērni — līdz nākamajai reizei samācās arvien jaunas, viņi var noskaitīt arī mazpazīstamas Puškina vārsmas, un visiem ir prieks par to. Šais sacensībās parasti uzvar vai nu pati mājasmāte, vai viņas brālis, šis nervozais, allaž mazliet noslēgtais cilvēks, par kuru, šķiet, nemaz nevarētu domāt, ka viņam patīk dzejas jaukums. Nu jā, šad tad viņam dzimtenē it kā nodrukājot pa dzejolim, un tie esot tīri labi... Dzejniece, īsta dzejniece gan esot viņa sieva, kura dzīvo tālu un kurai viņš ik dienas rakstot vēstules.

Ir arī tādi vakari Pētera un Doriņas mājā, kad jaukāka par mūziku, par sacensībām literatūrā šķiet slepus saņemtu grāmatu un avīžu pārspriešana. Bet reizēm nav pārrunājamas ne avīzes, ne grāmatas — reizēm ir atklīdušas vēstis, kas satrauc, sajūsmina, rada lepnumu, un tad nevar palikt katrs par sevi vien, tad ir jāsanāk kopā un jāizteic savs saviļņojums un prieks. Viņiem nav šaubu, ka jaunais gadsimts, kaut ari nāk asinīm notriepies, būs lielu uzvaru gadsimts proletariātam, lielākā uzvara, kāda vien notikusi, kopš pastāv cilvēce ar savām domām, sapņiem un nākotnes ilgām. Trimdiniekiem šķiet, ka tā vien ir visa viņu dzīves jēga — strādāt, pielikt roku, lai šī uzvara atnāktu jo drīzāk.

Ašots Humarjans un Jānis Pliekšāns, kad viņi sastopas, atkal un atkal runā par to likteni, kāds piemeklējis viņu dzimtenes, dažādiem vēstures laikmetiem pāri ejot.

— Mūsu zeme, — saka Ašots, — ir kā vārti starp Eiropu un Āziju. Armēnijai gadu tūkstošus cauri ir gājušas tautu tautas, pareizāk gan — dažādu tautu karapulki. Tiem visiem bijusi viena vēlēšanās — izrīkoties tā, lai mūsu nebūtu. Bet pats brīnumainākais ir tas, ka mēs esam. Mēs ne vien esam, bet pat negribam palikt par caurbrauktuvi dažādām pasaules tautām. Mēs gribam savu pagātni, gribam savu tagadni un gribam pat savu nākotni. To var nodrošināt vienīgi sociālisms.

Jānim Pliekšānam šķietas, ka arī šai reizē Ašots Humarjans it kā būtu stāstījis par viņa dzimteni un viņu pašu. Arī Baltijas tautas ir kā vārti starp zemēm, kuras

šķir jūra. Starp Austrumu un Rietumu Eiropu, un arī Jānis Pliekšāns cer savas tautas nākotni tikai no sociālisma.

Ašots Humarjans apsola uzrakstīt par armēņu kultūru un literatūru, laika viņam Slobodskā esot gana šādai nodarbībai, cars par to parūpējies.

Vai Ašotam neesot padomā kāds stāsts, romāns vai luga, ko varētu pārtulkot latviski un kas dotu lasītājiem priekšstatu gan par armēņu literatūru, gan vēsturi un kultūru.

Ašots Humarjans padomā: viņš pats patlaban tulkojot nelielu romānu no armēņu valodas krieviski. Varbūt šeit pat Slobodskā šis romāns varētu tikt pārtulkots arī latviski? No krieviskā tulkojuma?

Jānis Pliekšāns palūdz, lai Ašots Humarjans atnes savu tulkojumu — iespējams, romāns noderēs «Dienas Lapai».

— Es būtu priecīgs, ja avīze, kurai es strādāju, varētu nodrukāt romānu, kas radies tik senā kultūras zemē, kāda ir tava Armēnija.

SĀKAS JAUNS GADSIMTENIS

«Dienas Lapas» 1900. gada pirmajā numurā trimdinieks izlasa par lugu konkursu, ko izsludinājusi atturības biedrība «Auseklis», gribēdama atzīmēt savas pastāvēšanas desmit gadus. Konkursa noteikumos sacīts, ka «... lugai jāir iz tagadnes dzīves un jāsaskan ar atturības ideju, respektīvi, jāveicina atturības principa atzīšana».

Trimdinieks izlasa par šo konkursu, par tā noteikumiem, tie viņu atstāj vienaldzīgu. Atturības biedrība acīmredzot grib, lai rakstnieki tās nolūkus un statūtus saliktu pamācīgos skatos un ainās, kur būtu nosodīts alkohola posts un slavināts atturībnieku cildenums...

Nē, gluži šo konkursu viņš tomēr neaizmirst. Varbūt viņš varētu izmēģināt savus spēkus? Bet vislabāk gan Iniņa, jo viņa ir vispāratzīta dramatiska rakstniece...

Jaunā gadsimta pirmajās dienās slobodskietis atkal meklē bibliotēkā romānu tulkošanai. Viņš gan palīdz Ini-ņai tulkot Hamerlinga «Aspaziju», bet vajag kaut ko lielāku arī pašam vien. Viņš ir dzirdējis labus vārdus

par poļu rakstnieka Boļeslava Prusa romānu «Faraons», — varbūt to pārtulkot «Dienas Lapai»?

Bet, kad viņš «Faraonu» grib bibliotēkā dabūt, izrādās, tas izdots kādam citam lasītājam, un jāgaida nedēļas divas. Ja negrib «pāra nedēļas veltīgi gaidīt», ir jāņem kas cits.

Viņš paņem «ko citu».

5. janvārī, Iniņai:

«Es tulkoju, sākot ar šodienu, Bulvera «Kolā di Rienci», tikai nelaime, ļoti garš — 400 lpp., tātad paies 2V2 mēneša.»

Viņš iegriežas bibliotēkā atkal un atkal, cilā vienu grāmatu, cilā otru, izprašņā par jaunāko, kas iegādāts, viņš tā nomoca bibliotekāri, ka pašam žēl sametas, — «viņa mani uzlūko mēmā izmisumā».

Tomēr ir labas tās stundas, kas pavadītas bibliotēkā, — te ir logs pāri Slobodskas robežām, logs, kaut neliels, uz pasaules kultūras pagātni, tagadni un nākotni. Bez tā cilvēkam grūti dzīvot. Varbūt pat neiespējami.

Atraksta mācītājs un rakstnieks Andrievs Niedra un uzaicina Raini līdzi strādāt žurnālā «Austrums».

Slobodskietis, par šo piedāvājumu nobrīnījies, brīdi vilcinās, līdz atbild: «Austrumā» viņš varētu drukāties, ja «Austrums» atzītu viņa un Aspazijas centienus literatūrā un sadzīvē un popularizētu tos.

Ar to sarakstīšanās ar Andrievu Niedru ir izbeigta, Andrievs Niedra nevēlas «Austrumā» popularizēt Raiņa un Aspazijas centienus literatūrā un sadzīvē.

Jaunā gada sākumā atnāk kāda priecīga vēsts: dzejolis «Dilonis» beidzot ir izsprucis cauri cenzora «pucšķērēm», un to var drukāt. Laikam cenzūra beidzot ir atzinusi, ka Latvijā var atgadīties arī dilonis... Pašam dzejniekam par šī dzejoļa izvārdzināšanu sakrājies vienīgi rūgtums: «... es pats atceros dzejoli tikai ar riebumu.»

*

Pienāk dienas, kuras trimdinieks gaidījis par visu vairāk: Iniņa pošas braucienam uz Slobodsku. Viņa ir vienojusies ar Hermīni un Pēteri Zālītēm, ka var uz ilgāku laiku atstāt «Dienas Lapas» redakciju. Kad Aspazija atgriezīsies Rīgā, viņa varēs darbu redakcijā turpināt.

Slobodskietis raksta uz Rīgu par braukšanas iespējam, |o garā ceļa grūtumus viņš pats ir pieredzējis un tos pārrunājis ar citiem trimdiniekiem. Lai Iniņa ir tik prātīgo un brauc ar vilcienu, nevis kuģi.

«Vilciens nāk tieši līdz Vjatkai, no turienes 3 stundas brauciens ar zirgu. 3. klases biļete maksā 19—20 rubļu.

Itagažii var nākt lēnām (ar mazo ātrumu).»

Ar kuģi braucot, neiznāktu lētāk, jo būtu jābrauc 2. klase — «3. klase ir par sliktu un aukstu», vajadzētu arī nīkt viesnīcās, nākamo kuģi gaidot.

Viņš no jauna sāk pastiprinātu uzmanību pievērst savai veselībai un steidz tulkojumus. Kad atbrauks Iniņa, lai viņš izskatītos možs un lai nebūtu katru dienu kā važā piekaltam jāsēd pie tulkojumiem. Kad atbrauks Iniņa, viņam būs svētki. Trimdinieka svētki, tomēr pilni laimes.

Viņš vingro, aplaistās ar ūdeni, dodas pastaigās. Iniņa atsūta no Rīgas elektrisko mašīnu masāžām. Kādā dienā viņš apgriež matus, noskujas un sameklē vīru, kas viņu nofotografē. Šis vīrs ir kāds mērnieks, kas piekopj arī fotogrāfa amatu. Slobodskietis raksta uz Rīgu, kāds viņš ieradies pie fotogrāfa:

«Iedomājies, kāda figūra: augšā apkakle (kas šeit ir izsmalcinātas, gandrīz dekadentiskas kultūras pazīme), apakšā tūbu zābaki, kādi būs bijuši nelaiķa Enoham, kad viņš gatavojās lidot uz debesīm un baidījās dabūt reimatismu.»

Viņš meklē arī labāku, ērtāku dzīvokli. Samekle vienu, bet nav apmierināts un drīz pārvācas uz citu: «Te ir kluss, skats uz upi, turklāt dārzs, 2 istabas, 1 priekštelpa, bet tomēr mazs, 5 rubļi ar apkalpošanu.» Te viņš sagaidīs Iniņu, te ir gluži ciešami.

Visu 1900. gada ziemu viņš strādā arī pie dzejoļiem — raksta jaunus, pārveido agrāk uzrakstītos, uzsāk arī dzejojumu, kas ir norēķināšanās ar aizgājušo gadsimtu. Tie ir atsevišķi fragmenti, kas galā varētu izveidoties par poēmu. Raksta «Jauna gadusimteņa nakts domas».

Man apkārt trimdas aukstais tuksnesis:

Še droši sēdēt man, še laika daudz,

Iz lielās tāles jauno gadsimteni

Var agrāk, skaidrāk redzēt atnākam, —

Un mīļā dzimtene guļ manā priekšā Kā plaši izplatīta balta sega,

Ar zilu jūras lentu apšūta;

Zem baltās segas svaigi kapi---

No svaigiem kapiem svaigas asins kūp,

Nupat tik izlietas, jo tiešām tās Bij pārāk karstas vecam gadsimtenim.

Jauns gadsimtens varbūt tās lietā liks.

Kad slobodskietis domāja par veco un jauno gadsimtu, viņam bija prāta Rīgas strādnieku izlietās asinis.

Jūs jaunā kunga svina roku jūtat Uz sava kakla, pirms vēl iespējāt To saņemt pienācīgām gavilēm,

Ka atpestījis jūs no vecā sloga.

Dzejoļus viņš sūtīja Iniņai. Iniņas rīcībā Rīgā bija arī viņa agrākos gados un cietumā rakstītie dzejoļi, un Iniņa tos deva publicēšanai «Mājas Viesa Mēnešrakstā». Iniņa izvēlējās tikai tos, ko atzina par īsti labiem un kas ar savu izjūtu un domu varēja īpaši saistīt lasītāju uzmanību. Reizēm slobodskietis dusmojās par Iniņas stingrību.

19. martā, Iniņai:

«... vai tad tie pavisam neder, kuri Tev ir, mazdvēse-līt: «Saule riet» un tās citas epigrammas: «Veca

dziesma», «Jums mūžam neizprast gaviles», «Nē, nav tās vairs dzejas saldsērīgās jausmas»? Tad — «Septiņus vēderus pabarot» (būtu taisni sezonai piemērots), «Tā vajadzīgs!» utt. Es domāju, tur ir vēl ļoti daudz dzejolīšu, bet šādi mīļi, mazi putniņi jau brāķē ...»

Un turpat ziņo par savu dienu darbu: «Šodien es izsūtu «Kolā di Rienci» un reizē ar to aimēņu romāna sākumu. Romāns būs ļoti saistošs, to sarakstījis kāds pazīstams armēņu rakstnieks no Konstantinopoles, vari to varbūt ievietot «Dienas Lapā». Katrā ziņā pamēģini, Iniņ. Tas pievilks.»

Līdz maija beigām, kad trimdinieks gaidīja ierodamies Iniņu, viņš bija padarījis daudz. Bija pabeidzis tulkot apnicīgo, tukšo Augusta Nīmaņa romānu «Zelta namu», ko vispār tulkoja aiz pārpratuma: viņš bija pie darba stājies, pirms romānu izlasījis, un tikai vēlāk konstatējis, ka tas ir «visdraņķīgās šķirnes guvernantes romāns». Bet bija par vēlu atkāpties — romāna sākumu jau drukāja. Vienīgais, ko varēja izdarīt — nobrīdināt Iniņu, ka «nedz mans, nedz Tavs vārds nekādā gadījumā uz tā nedrīkstētu būt».

Pavasara pusē viņš pārtulkoja Heines «Bimini», Gētes «Prometeju» un Bulvera «Kolā di Rienci».

Kad atbrauks Iniņa, viņš varēs kādu brīdi justies no darbiem brīvs.

Iniņu viņš gaidīja kā slimnieks jaunas dienas ausmu — nāks saule, nāks gaisma, un viss smagums varbūt nokritīs, nāks liela, starojoša diena.

Ja gubernators atļauj, izsūtītie drīkst braukt pretī tuviniekiem līdz guberņas robežām.

Jānis Pliekšāns arī grib braukt pretī savai sievai, viņam pat šķietas negodīgi, ja viņš to negribētu darīt. Viņš raksta — kā to paredz priekšraksti — Vjatkas gubernatoram Klingenbergam lūgumu — vienu, otru, trešo, jo vienmēr paliek kāda neskaidrība. Tad izrādās, ka pieteicies vēl kāds trimdinieks, kas grib braukt sagaidīt savu tuvinieku, bet pēc priekšrakstiem vienlaikus vairāk par vienu izsūtīto braukt nedrīkst, ir vēl arī citi atteikšanas iemesli. Jānis Pliekšāns ir studējis jurists un tāpēc zina, ka cariskā likumība ir mēma siena, mūris, kas jāsturmē nepagurstoši, diendienā, un tāpēc raksta arvien jaunus papīrus. Kad viņš padzird, ka otrs pretimbraucējs savējo ir sagaidījis un Iniņas brauciens novilcinājies, viņš sūta Vjatkas gubernatoram telegrammu: Jānis Pliekšāns grib sievu sagaidīt Vjatskije Poļani tvaikoņu piestātnē, kas ir Vjatkas guberņas robežās.

Klingenbergs sūta telegrammu Slobodskas apriņķa ispravņikam Frontinovskim, ka Jānim Pliekšānam braucienu līdz Vjatskije Poļani aizliedz. Tai dienā, kad Pliekšāna sieva ieradīsies Vjatkā, Pliekšānam atļauts to sagaidīt šai pilsētā. Ne vairāk.

22. maijā Jānis Pliekšāns dodas uz Vjatku, un Slobodskas apriņķa ispravņiks par šo notikumu ziņo Vjatkas gubernatoram Klingenbergam.

Vjatkā Jānis Pliekšāns tomēr izkaulē braukšanas atļauju — no vicegubernatora. Nu viņš var doties sievai pretī pat līdz Kazaņai.

Tik tālu braukt viņš nemaz negrib, viņam vajadzīgi tikai Vjatskije Poļani.

Jānis Pliekšāns dodas ceļā, un viņam seko modras acis, kas ziņo savai priekšniecībai:

«23. maijā no Vjatkas ar tvaikoni aizbrauca tiešā policijas uzraudzībā esošais tiesību zinātņu kandidāts Jānis Kristapa d. Pliekšāns», «26. maija rītā minētais Pliekšāns,

sagaidījis savu sievu, aizbrauca ar tvaikoni «Djed» uz Vjatku».

Pēc tam — Vjatkas poli cij meistara ziņojums: «Vjatkā atgriežas 28. maijā; dzīvokļa Vjatkā viņam nav, bet nakti pavadīja tvaikoņa piestātnē, ne ar vienu nesatikās».

Jānis Pliekšāns neskuma par šī ceļojuma grūtībām, par to, cik mocoši smagi bija izkaulēts šis brauciens. Iniņa bija pie viņa! Tas bija vairāk nekā desmitiem ļaunu, vīzdegunīgu vārdu, cietsirdība un nežēlība. Tagad, pēc dienu simtiem, viņi abi bija satikušies, un tas bija pats lielākais prieks, kāds vien varēja būt!

Kad viņi bija Slobodskā, «mājās», Aspazija rakstīja uz Rīgu māsām Zēfeldēm — par ceļa grūtībām, par braucienu pa Volgu uz leju līdz Kazaņai: «Vispār šis brauciens pieder pie maniem visskaistākajiem ceļojuma piedzīvojumiem. ...Jānis ar pūlēm bija izdabūjis atļauju... Jau veselas divas dienas viņš bija mani gaidījis, līdz es beidzot viņu ieraudzīju piestātnē. Sveicienus un skūpstus esmu uzticīgi nodevusi.»

Kazaņas gubernators, kad viņa rokaspuiši veltīgi bija slobodskieti izgaidījušies Kazaņā, ziņoja 3. jūnijā Vjatkas gubernatoram, ka «Jānis Kristapa d. Pliekšāns Kazaņā līdz šim nav ieradies».

*

Pirmās atkalredzēšanās dienas viņiem paiet, Iniņai iepazīstot Slobodsku, tās apkaimi un trimdinieka paziņas. Ir labi, ka pavasaris jau pilnā spēkā, viņi var bez rūpēm izstaigāt gan Slobodskas ielas, gan klejot gar Vjatkas upes krastiem.

Viņu divās pieticīgajās istabiņās domāts par visu, lai Iniņa justu, ka ir gaidīta un tajās būtu labi. Ir iegādāts īpašs krēsls, uz kura pat viesi nedrīkst sēdēt — tas ir tikai Iniņai.

Ir tūkstoš lietas, kas viņiem pārrunājamas, — par to, kas notiek dzimtenē, par to, kāda dzīve Slobodskā. Ir ko atcerēties paziņas un viņu likteņus, bet reizēm vislabāk ir sēdēt vienam pie otra un klusēt. Klusēt un vērot, kā vakara krēsla kļūst dziļāka un dziļāka un cita pēc citas debesīs aiz loga iedegas zvaigznes. Trimdinieks

ir iemīļojis Orionu ar tā skaidro spožumu. Tas ir viņa zvaigznājs, un viņš gaida to parādāmies.

Viņi sauc viens otru simtiem mīļos vārdos, izdomā jaunus. Viens no tādiem ir Pūks — Šekspīra komēdijas «Sapnis vasaras naktī» jautrā Pūka pārveidojums. Viņi nu ir Lielais Pūks un Mazais Pūks. Lielais Pūks — tā Iniņa jo bieži sauc savu vīru visus turpmākos gadus. Visu mūžu.

Viņi nespēj ilgi dzīvot bezdarbībā, tikai ar atkalredzēšanās prieku vien. Viņi grib strādāt. Ja ne tūdaļ tulkot, tad rakstīt jaunus oriģināldarbus. Iniņai ir padomā divcē-lienu ludziņa «Zeltīte». Jaunas, sapņainas, tīras meitenes sadursme ar dzīves brutalitāti. Atrisinājums traģisks — kāzu naktī Zeltīte iet bojā, noslīcinās. Iniņa strādā pie lugas vasaru un rudeni, pabeidz un aizsūta to «Mājas Viesa Mēnešrakstam».

Iniņa ir neatlaidīga: kāpēc lai Lielais Pūks neuzrakstītu lugu konkursam?

Viņš tomēr atrunājās, tad kļūst domīgs — varbūt varētu pamēģināt un uzrakstīt komēdiju par Rīgas Latviešu biedrības dižvīru cildināto tautiskumu, kas sen jau kļuvis vienīgi par tukšu izkārtni, veikalus kārtojot.

Pie rakstīšanas viņš vēl neķeras, jo laika šķiet gana, tāpēc ka luga konkursam iesniedzama tikai 1901. gada vidū. Tomēr nodoms par komēdiju gluži no galvas neiziet.

Jānis Pliekšāns pieprasa, lai sievai, kas tagad dzīvo pie viņa, piešķir valsts pabalstu, kāds likumos paredzēts izsūtīto sievām. Atbilde ir noraidoša — Jānis Pliekšāns ir cēlies no nepriviliģētas (zemnieku) kārtas, un tādu cilvēku sievām valsts pabalsts nepienākas.

Viņiem no Rīgas Latviešu biedrības Derīgu grāmatu nodaļas atraksta tās priekšnieks Pauls Gailītis: vai nav iespējams īsā laikā pārtulkot Šekspīra «Ričardu III»? Fricis Adamovičs to solījis pārtulkot, bet nu jau laiks pagājis, un Nodaļai sajūk visi nodomi, tāpēc steidzīgi kaut kā jālūko izlīdzēties.

Kamēr slobodskieši vilcinās ar atbildi, no Paula Gailīša pienāk jauna vēstule — Fricis Adamovičs «Ričardu III» tomēr iesniedzis, bet vai dzejniece Aspazija nevarētu visā drīzumā pārtulkot tā paša Šekspīra kādu citu lugu? Varbūt «Karali Līru»? Līdz decembrim.

Ir oktobris, kad slobodskieši saņem šo vēstuli. Iniņa netulkos, tas ir pavisam skaidrs. Viņai jāsteidz pabeigt iesākto drāmu «Zeltīte», un viņu vispār nesajūsmina šī tulkošana.

— Mēs sabeidzam savu talantu, jo ar šiem nepārtrauktajiem tulkojumiem nokausējam savu spēku.

— Nemaz nebūtu slikti, ja arī Derīgu grāmatu nodaļa mums dotu darbu tad, kad mēs gribam sniegt lasītājiem kādu no tiem sacerējumiem, kas ir pamatakmeņi pasaules kultūrā. Tas nebūtu mums par kaunu, ja tieši mēs būtu pārtulkojuši latviski «Karali Līru».

Iniņas protests noplaka — patiešām būtu labi, ja parādītos šis darbs latviešu valodā.

«Karali Līru» pārtulkoja tulkotājs Rainis un darba beigās jutās gan paguris, gan apmierināts: nevar būt liela tā tauta, kura savā valodā nevar izlasīt labāko, kas vien radies pasaules kultūrā.

Kad nāk ziema, viņi spiesti augas dienas nonīkt istabu šaurībā. Tulkot, uzrakstīt pa jaunai rindai pašiem, parunāties. Pamazām dienas kļūst nomācoši garas un vakari vēl garāki.

Iniņa lūko kaut ko darīt, lai viņu divās istabiņās, kas ir tik pilnas laimes, neienāktu apnikums un vienaldzība. Iniņa apklausās, vai kaut kur nav dabūjams kāds jauks kaķis, kas varētu piemājot šais divās istabiņās. Tad viņi būtu trīs, viņiem būtu ar ko noņemties, un kaķis nekādā ziņā netraucētu, kā traucē lieks cilvēks ziņkārām acīm.

Slobodskietis jau zina Iniņas vājību uz tiem četrkājainajiem radījumiem, kas saucas par kaķiem, un var šo to pastāstīt par šejienes eksemplāriem:

— Viņi dažu nakti tik nikni karo ar suņiem, ka es tādās reizēs nespēju aizmigt līdz rītam, un tad man dienā grūti pārtulkot vajadzīgo normu.

— Kuru katru klaidoni nav jēgas pa durvīm iekšā laist, — Iniņa spriež. — Bez tam vislabāk būtu, ja mums izdotos sameklēt dzeltenu, garspalvainu runci. Dzeltenie ir tie visskaistākie.

Viņi nu meklē dzeltenu, garspalvainu runci, un patiešām izdodas tādu atrast. Ne ielas klaidoni, bet radījumu, kas prot uzvesties. Tā nu kāds Slobodskas runcis tikai tāpēc, ka ir liels, dzeltens un garspalvains, kādā dienā dabū jaunus saimniekus. Tas, izrādās, ir gudrs radījums,

un to, ko šis runcis nezina, saimnieki viņam piemāca klāt. Jaunais iemītnieks drīz saprot: viņam ir tiesības būt visur tur, kur ir saimniece. Būt klāt pie saimnieces ēdienu gatavošanas reizēs, ieritināties saimnieces klēpī, gulēt saimnieces krēslā un gultā. Un prasīt jebkurā laikā pēc gardāka kumosa, kad pēc tāda iekārojas sirds.

Runcis ir apmierināts, viņa saimnieki arī. Klusajās istabās ienākusi dzīvība, kura jāuzmana un par kuru jāgādā.

Šad un tad viņi iet viesos — pie trimdiniekiem, ar kuriem Jāni Pliekšānu saista lielāka tuvība, bet visbiežāk, protams, pie Stučkām. Rudens pusē Doriņa ir devusies uz Maskavu — pie draugiem, pie paziņām, ziņas par trimdas dzīvi aizvezdama, ziņas par to, kas notiek plašākā pasaulē, savākdama.

Jānis Pliekšāns zina, ka Dora Maskavā satiksies arī ar Paulu Daugi, jaunu zobārstu, ar kuru Jānis Pliekšāns sapazinās «Dienas Lapas» redaktorības gados un kuram tūdaļ viņa sirds pieķērās un juta, ka arī Pauls Dauge pret viņu sajūt lielu atklātību un sirsnību. Jānis Pliekšāns, gribēdams atgādināt par sevi un pateikt kaut dažus labus vārdus, bija iedevis Doriņai līdzi vēstulīti Paulam Dau-gem, un vai Pauls Dauge nevarētu viņam pagādāt Šekspīra «Karali Līru» — lugu, ko Jānis Pliekšāns esot nodomājis pārtulkot latviski.

Kad Doriņa atgriežas no Maskavas, tie ir kā nelieli svētki Slobodskas sniegos, kas šais novembra dienās bija jau īsti dziļi: Doriņa zināja pastāstīt par daudzu jaunstrāvnieku likteņiem un par to, kas notika visā zemē:

— Viņi ir itin kā izslāpuši pēc cilvēku posta un ciešanām un tomēr nekā nav panākuši nedz ar savu cietsirdību, nedz arestiem un izsūtīšanām. Naidu ar arestiem nevar apturēt, netaisnības izlīdzināt vēl jo mazāk. Visa zeme arvien vairāk top slepena un atklāta protesta spēka pilna.

Pēc dažām dienām Jānis Pliekšāns saņēma no Paula Dauges vēstuli. Pauls Dauge bija sirsnīgi aizkustināts par senās pazušanās atjaunošanos. Viņš esot priecīgs, ka var būt kaut kādi noderīgs, un nosūtot uz Slobodsku Šekspīra darbu izlasi: varbūt bez «Karaļa Līra» Slobodskā vēl kaut kas ir pārtulkojams no Šekspīra latviski?

«Karali Līru» šai vēlajā rudenī Jānis Pliekšāns tulkoja

cītīgi. Un pat ar prieku, jo Iniņa dzīvoja Slobodskā, un tas bija labi.

Dzīve ritēja tālāk, un, kad gada galā Slobodskas apriņķa ispravņiks Frontinovskis ziņoja saviem priekšniekiem, kā uzvedušies dažādie izsūtītie, kas nometināti Slobodskā, par Jāni Pliekšānu viņš rakstīja:

«Nekāda nosodāma rīcība no Pliekšāna puses nav novērota, viņa dzīves veids ir nevainojams. Ar citiem uzraudzībā esošajiem nekādus kontaktus neuztur, apmeklē galvenokārt savu radinieku — izsūtīto Stučku. Vietējo iedzīvotāju ietekmēšana pretvalstiskā garā nav jūtama.»

*

«Jauna gadusimteņa nakts domas» slobodskietis uzraksta. Dzejojums galu galā paliek kā fragments, bet tas ir pietiekami nobeigts. īsteni tam nekā netrūkst, nepabeigtība šai gadījumā izmantota kā formas paņēmiens. Atrasti visasākie vārdi gan vecajam, gan jaunajam gadsimtenim. Par jauno gadsimteni sacīts:

Viņš grib, lai klusums valda — kluss un kluss!

Lai nerūc lielgabali, nešauj šautnes,

Lai zobens nedur — jeb vismaz bez trokšņa;

Lai vaidi rimst, lai klusi sten, kam jāsten;

Lai zobu žogā sakniebj īgnumu;

Lai mēli piesien — vien par visām reizēm;

Tā grēko vairāk, nekā spēj to sodīt;

Tad visi brēķi brīnumātri rims,

Tad jauno gadsimteni nepels vairs,

Tad zudis dusmas, vaimanas un lāsti,

Nāks miers un pilnums, cilvēkiem labs prāts.

Pavasara pusē, kad lugu konkursa beigu termiņš ir jau tuvu, slobodskietis pēdīgi nolemj rakstīt lugu. Viņš ir pārliecināts, ka spēs to uzrakstīt pavisam īsā laikā, Iniņa viņam visu caurskatīs, palīdzēs, un viņš būs aši galā. Bet notika neparedzētais — no Jelgavas pienāca ziņa, ka smagi saslimis Iniņas tēvs un laikam viņa dienas tuvojas galam.

Iniņa lielā steigā devās uz dzimteni.

Trimdinieks lāgā pat uztraukties nepaspēja, cik ātri un strauji viss pārmainījās, un viņš palika atkal viens.

Viens ar rakstāmo komēdiju. Komēdiju par skroderi, kas visu savu dzīvi grib veidot uz stingri tautiskiem, sen-ciskiem pamatiem un tāpēc neieredz to, ko atnesuši jauni laiki ar savām pārvērtībām dzīves ikdienā un cilvēku attieksmēs.

UZDRĪKSTĒŠANAS

Iniņa ir aizbraukusi, un viņam nekur nav miera. Viss ir noticis tik pēkšņi, tik negaidīti, viņš bijis tik apmulsis.

Ar divkāršu mīlestību viņš tukšajās istabās noraugās uz visu, kas atgādina Iniņu.

Dārgs viņam ir sarkanais krēsls, kur Iniņa sēdēja, un viņš tai pieglaudās silti, silti. Sarkanajā krēslā tagad viņš nevienam neļauj sēdēt, tas stāv neaizskarams. Arī dzeltenais, pūkainais runcis uz tā nedrīkst ierīkoties gulēšanai, kaut gan ir Iniņas mīlulis un tāpēc šais dienās drīkst darīt visu, kas vien viņa kaķa prātā iešaujas. Runcis gan nekā daudz nedara, viņš laikam sēro pēc savas saimnieces un aiz skumjām ir ļoti miegains — paēd un guļ cauru dienu.

Uz Jelgavu, kur dzīvo Iniņas tēvs un uz kurieni devusies pati Iniņa, iet vēstule pēc vēstules. Kā parasti — ik dienas. Iniņa vēl nevar būt nobraukusi galā, bet tas nekas. Vēstules Iniņu Jelgavā jau sagaidīs. Ak, tikai tagad viņš īsti saprot, cik apmulsis un apjucis viņš bijis! Viņš nemaz nav stingri piekodinājis, lai Iniņa brauc otrā klasē, viņš aizmirsis pat Iniņu noskūpstīt, kad tā kāpusi kamanās.

«Viss nemīļais un nepietiekoši mīļais tagad izlien it kā ārpusē un saka: tu neesi izdarījis to un to, to tu esi nokavējis, bet ar to tu tikai sagādājis sāpes. Un Tu turpretim biji tik bezgala mīļa, tik nepārtraukti maiga, vienmēr kā liega pūkiņa, kā glāstoša rociņa.»

Ceļš ir garš im nogurdinošs, un viņš ir pilns rūpju, kā gan Iniņa nokļūs galā! Vai viņas veselība izturēs? Un vai vispār nevar notikt kas negaidīts, slikts.

Nekas slikts nenotiek, un 10. aprīlī viņš saņem no Jelgavas telegrammu, ka Iniņa ir dzimtenē.

Tā bēda nu būtu nobēdāta, bet ir vietā citas: Iniņa taču aizbrauca pie smagi slimā tēva, bet pie slimnieka gultas nevienam nekad nav bijis viegli, kaut arī sirdzējs ir pats tuvākais cilvēks.

Par ko uztraukties šeit, Slobodskā, patiešām ir gana. Tak pirmās dienas viņš čakli strādā pie lugas un pabeidz pirmo cēlienu, bet tad darbs sokas arvien gausāk, līdz apstājas gandrīz pavisam, kaut arī konkursa termiņš ir tuvu, draudoši tuvu.

*

Kad Iniņa devās pie saslimušā tēva, viņi neko nevarēja norunāt par atgriešanos: kas zina, cik ilgi tēvs būs kopjams un vai viņš vispār celsies, tāpat — ja reiz uz Jelgavu un Rīgu aizbraukts, tad vajadzēs dažu labu lietu kārtot arī pie Pētera un Hermīnes Zālītēm. Varbūt Iniņai tur būs kādas dienas pat jāpaliek.

Slobodskietim jau pašā sākumā likās, ka Iniņa tūdaļ neatgriezīsies atpakaļ. Ka Iniņa gribēs pabūt Rīgā un viņi nezināmi ilgu laiku dzīvos atkal šķirti. Iniņa ir darbības cilvēks, kam mokoši smagi iztikt istabu klusumā ar grāmatām un sevi. Bet viņš tik ļoti baidās Iniņu kaut uz dienu zaudēt, ka šādas domas apslāpē, kolīdz tās uzmācas. Nē, nē, Iniņa būs atpakaļ, tiklīdz viņai tas būs iespējams.

Un tomēr ir citādi.

Iniņas tēvs, deviņas dienas nomocījies smagā agonijā, nomirst. Ar aknu vēzi. Un, protams, ir tūkstoš klapatu, kamēr aizgājēju dabū zem zemes un izkārtojas turpmākā dzīve — Iniņas mātei, brāļiem, māsai. Viņi visi ir gandrīz pilnīgi bez naudas, un tāpēc Elziņas palīdzība ir vairāk nekā nepieciešama. Elziņa arī to neatsaka. Viņa iet, viņa kārto, viņa palīdz saviem tuyiniekiem. Jo īpaši māmiņai.

Kā apstiprinājums aizdomām, ka Iniņa nepaliks tikai pie slimā tēva vien, vispirms Slobodskā pienāk Hermīnes Zālītes vēstule.

«Elziņa, man par brīnumu, no garā ceļojuma vēl nelikās nebūt tik nogurusi. Tūliņ aizbrauca uz Jelgavu. Māmiņa jau toreiz mums teica, ka papa esot stipri sanīcis, bet miris laikam vēl nav, citādi Elziņa būtu telegrafējusi dēļ paglabāšanas. Viņai nu katrā ziņā te jāpaliek, kamēr redz, kā ar papu paliek. Un ko sakiet, mīļo Raini, vai viņu atkal uz kādu laiku mums neatstātu? Mēs to mīļi, mīļi paturētu.»

Drīz raksta uz Slobodsku ari Iniņa: Zālītes aicina pastrādāt redakcijā. Maksāšot to pašu agrāko mēnešalgu, ar tiem pašiem agrākajiem uzdevumiem. Kādu padomu mīlulītis dod?

Kādu atbildi šeit, Slobodskā, dot? Ir taču skaidri jūtams, cik ļoti Iniņai kārojas kaut laiciņu palikt Rīgā.

Ko lai viņš atbild? Viņš ir paspējis noilgoties līdz izmisumam. Pasaule zaudējusi krāsas, un viss kļuvis vienaldzīgs. Viņam vairs nerūp pat Iniņas dzeltenais runcis — tas staigā panīcis, tukšu vēderu, un viņa saimniekam pat nāk smiekli, kad šis Iniņas mīlulis pārnāk mājās, saplēsts līdz asinīm, sarobotām ausīm.

Ko lai atbild?

Nu, protams, Iniņa var paklausīt Hermīnei Zālītei, ja tas liekas pareizi. Tikai lai Iniņa vēl labi apdomā, vai tas ir vajadzīgs.

Bet tagad atgadās notikumi, kas gluži pamatoti aiztur Iniņu Rīgā.

Plātesa izdevumi, kurus vada Pēteris Zālīte, ir iejaukušies Rīgas politiskajās cīņās un sacēluši pret sevi neslēptu sašutumu ikvienā, kas domā par latviešu sabiedriskās un politiskās dzīves attīstību nākotnē. Proti, Rīgas domes vēlēšanu cīņu laikā šie izdevumi aizstāv vācu intereses. Tas šķiet tik savādi, tik aizvainojoši, ka pat cilvēki, kas atklāti deklarējuši, ka viņi stāv tālu no jebkuras politikas, jūtas sašutuši.

Un nu notiek tā, ka tas ir tieši Hermīnes Zālītes mīlulis dzejnieks Jānis Poruks, kas pēkšņi presē paziņo, ka viņš atsakās no turpmākas sadarbības ar Zālītes vadītajiem izdevumiem. Herfnīne Zālīte ir bezgala pārsteigtajā izrīkojas tas pats Jānis Poruks, par kuru viņa vienmēr rūpējusies!

Hermīnei Zālītei par tādu nepateicību kāpj sirds pa muti laukā. Vai Poruku Jānis ir aizmirsis, cik reižu viņa to pēc raibāk pavadītas nakts ieslēgusi istabā, lai šis uzraksta kādu stāstiņu «Mēnešrakstam»? Pa tam viņa ir parūpējusies, lai šī neapdomīgā rakstnieka drēbes būtu atkal labā kārtībā, un tukšajā makā savu piecnieku avansa atstājusi.

— Un mēs vēl abi esam no hernhūtiešu gājumā! Tāpēc viņš manai sirdij tāds tuvāks, — Hermīne sūdzas Aspazijai, un viņas skaistās acis patiesi ir nelaimīgas.

Jā, šis pats aprūpētais Porukstagad raksta: _

«Kaut gan es jau gadiem strādāju pie «Majas Viesa», «Mājas Viesa Mēnešraksta» un arī «Dienas Lapas» ...tagad tomēr jūtos piespiests oficiāli atteikties no tālākas līdzdalības pie šiem laikrakstiem, tāpēc ka tie pēdējā laikā atklāti izrāda savu veikalniecisko nokrāsu un neaizstāv mūsu vispārīgās intereses.»

No Zālītes izdevumiem aiziet arī Blaumanis — līdz kaklam viņam apnicis šis pļāpīgais hameleons. Dr. phil. P. Zālītes vadītajos preses izdevumos atsakās darboties vēl vairāki citi rakstnieki un kultūras darbinieki. Pār Rīgu pārveļas vesels valodu un nevalodu virpulis. Tas ir negaidīts skandāls.

Jānis Pliekšāns par visu to no avīzēm uzzina krietnu nedēļu vēlāk. Viņš ir tālu prom, viņu neskar notikumu tiešums ne Rīgas domes vēlēšanu cīņā, ne rakstnieku demonstratīvajā nostājā.

Tomēr arī viņam jāatbild uz jautājumu: ko darīt šādā gadījumā viņam pašam? Un Iniņai? Viss šis tracis taču ir sacelts it kā progresa vārdā?

Aiziet no Zālītes var arī viņš, to izdarīt nemaz nav grūti. Bet kas būs tālāk? Ka būtu kāds demokrātisks izdevums, kurā varētu līdzdarboties, par to nekas nav dzirdēts. Tāpat kā līdz šim nebija dzirdēts, ka šie cilvēki, kas ar troksni no Zālītes aizgājuši, būtu darbojušies sabiedriskajās cīņās un pie tam klajāk redzamā progresa nometnē.

Kas notiks ar viņu, ar Iniņu, ja ari viņi uzsacīs Zālītēm? No kā viņi dzīvos? Visus šos gadus tas tomēr bija Zālīte, bailīgais, pļāpīgais Pēteris Zālīte, kas viņiem devis eksistences līdzekļus. Tiesa, viņi ir strādājuši, galvu nepaceldami, tas bijis vergu darbs, skopi atalgots vergu darbs, — bet kur ir otrs izdevējs, kas ņemtu tikpat labprāt kā Zālīte viņu nebeidzamos tulkojumus un arī oriģināldarbus? Un, ja arī ņemtu pretim, vai tas nebūtu vēl melnāks izdevums nekā Zālītes pelēkais?

Zālītes vismaz tulkojumu izvēlē joprojām atstāja brīvas rokas. Pavisam nesen Hermīne viņiem abiem to bija no jauna apliecinājusi:

«Mīļie, rakstiet, kas Jums pašiem labāk patīk. Klasiskus tulkojumus tik tādēļ domāju, ka tie par Jums nodod vislabāko liecību politiskā ziņā — tā ka nekādi nevar

ļauni ļaudis pieķerties, — tagad atkal ļoti nejauki laiki — Kovaļevskis kā apcietināts jau vairāk nekā trīs mēneši, pat viņa kundze neesot pie tā pielaista, un, kā liekoties, neesot ari cerības uz atsvabināšanu. Bez tam notiekot ļoti daudz apcietinājumu, kādi 34 politehniķi, starp tiem 4 latvieši.»

Jānis Pliekšāns raksta sievai, — viņiem ir jāapzinās sava pozīcija, jāizlemj, kā rīkoties. Jānis Pliekšāns nav apmierināts ar «Mājas Viesi» un «Dienas Lapu» — šo dienas avīžu politika viņam nav pa prātam. Mazliet savādāk ir ar «Mēnešrakstu».

«Tas bija it kā neitrāls novads mākslai, literatūrai, ar ievirzi uz jauno.» Pretstatā «Baltijas Vēstnesim», «kas ir kultūrai tieši naidīgs».

Jauno ievirzi viņi ar Iniņu bija mēģinājuši kaut cik iesakņot tādā visumā neitrālā izdevumā, kāds ir bijis «Mēnešraksts».

«Tikai izejot no šī viedokļa, mēs visu laiku esam strādājuši pie «Mēnešraksta». Jo «Baltijas Vēstnesis» nozīmē nāvi visai latviešu literatūrai... tam nav neviena paša īsta rakstnieka, visi tikai vidusmēra rakstītāji.»

Nevajadzīgi nopaļādams un noniecinādams Poruku un Blaumani, viņš raksta Iniņai:

«Kad visi ļaudis tik gļēvi aizbēg, pat Poruks un Blaumanis, kas taču vienmēr bijuši klēpja sunīši, mūsu pienākums tad palikt... Tev jāpaliek, kamēr krīze būs garām.»

Un Iniņa paliek Rīgā.

Kaut arī par uzticību Zālītēm ir izrunāts un izvērtēts, sirds tomēr īsti mierīga nav, un slobodskietis vērīgi seko, ko darīs cilvēki, kas Zālīti demonstratīvi pametuši. Padzirdējis, ka Blaumanis it kā taisoties ar Zālīti izlīgt, viņš saausās: «Tas tiešām būtu joks, ja Blaumanis nāktu atpakaļ.»

Nemierīgs un neapmierināts viņš pavada savas dienas. Viņam vajag rakstīt šo komēdiju, šo «Skroderi», bet tik grūti šai laikā sevi piespiest pie regulāra darba. Pastarpām vēl gadās Lieldienas, kad jāiet ciemos pie viena, pie otra, pie trešā

Viņš šai Lieldienu nedēļā ierodas pie trimdinieces Je-katerinas Petuhovas, kādreizējas Saratovas mājskolotājas, un noklausās viņas jaunuzrakstīto stāstu, viņš apciemo Nikolaju Sokolovu, pie kura sievas joprojām ēd pusdienas, aiziet pie bijušā Pēterburgas Tehnoloģiskā institūta studenta Aleksandra Spicina, kam ari Slobodskā pavadāmi četri gadi. Beigās ir ejams pie Doriņas un Pētera — vakarā, kad kopā sanācis īsti prāvs pulks Slo-bodskas trimdinieku. Viņi tic, ka svētku reizē Fronti-novskis sevišķi neuztrauksies, ka izsūtītie grib pasēdēt vienu vakaru kopā. Pēteris Stučka spēlē klavieres, uz-dzirkst joki, asprātības, tiek pārmīti nopietni vārdi — par to, kas jauns strādniecības cīņās, par to, ko darījusi patvaldība, lai katru brīvu domu nomāktu jau tad, kad tā radusies dumpīga cilvēka galvā. Viņi smejas:

— Cilvēku galvas patvaldībai šķietas pats briesmīgākais dieva tā Kunga izgudrojums — nekad neviens nevar droši zināt, kādas domas tajās perinās.

Jānis Pliekšāns ir gan priecīgs par šādiem ciemiem, bet ne ilgi — vai netiek pāri mēram notērēts laiks, kas vajadzīgs viņa dienas darbam?

Ik dienu viņš iedomā sievu. Ak, pavisam citādi sekmētos darbs, ja Iniņa būtu šeit! Bet tagad pat Iniņas vēstules pienāk tikai šad tad. Ceļš ir tāls, Iniņa aizņemta ar darbiem, ļoti aizņemta. Ar izmisumu un šausmām viņš jūt, ka tuvojas atkal depresija, lēkmei līdzīgs satraukums, kad vairs nav iespējams nedz strādāt, nedz bez miega līdzekļiem naktīs gulēt. Viņš jau pieradis sagaidīt ritu bez miega, tomēr ir briesmīgi pretīgas šādas naktis.

Un tad nāk jauns iemesls uztraukumam un sarūgtinājumam: Iniņai ir pavisam maza interese par viņa vēstulēm! Kādā dienā viņa atrakstījusi, ka pēdējās vēstules, ko viņš adresējis uz Jelgavu, viņa, Rīgā dzīvodama, nav saņēmusi. Kā? Vēstules krājas Jelgavā un gaida, kad tām kādreiz atbrauks pakaļ? Tik vienkārši. Un tik briesmīgi!

Kāpēc gan viņš katru dienu raksta, ja Iniņa negaida viņa rindas? Negaida ar nepacietību? Varbūt vēstules Iniņai ir nepatīkama nasta? Varbūt vislabāk būtu, ja viņš nerakstītu nemaz?

Viņam liekas, ka tā var notikties tikai tāpēc, ka viņi pēc rakstura ir pilnīgi dažādi cilvēki. Viņi mīl viens otru, bezgala mīl, bet kā cilvēki ir pavisam atšķirīgi.

«... Jūs, rosmes tipa cilvēki, jau esat citādāki, jūs jau gaužām tālu no šādām pārspīlētībām.»

Bet arī rosmes tipa cilvēks, ja vien viņš labi grib, var mainīties, nudien var mainīties.

«...mīļo sirdsasintiņ, tā gan vairāk nedari. ...kļūsti arī kaut nedaudz pārdomu cilvēks, tāpat kā es cenšos kļūt darbības tipa cilvēks.»

Protams, tas viss jādara no brīvas gribas, vēlēšanās iedziļināties otra cilvēka pārdzīvojumos jāpadara par sirds nepieciešamību.

«Ja Tu to nedarīsi no brīvas gribas, tad atradināsies to darīt vispār, un mēs tā gribējām pie tā pierast. Arī es gribētu kādreiz kādu nedēļu izmēģināt, kā ir, kad no Tevis neko nelasu, par laimi, es gan to nespēšu. ...pēc maniem uzskatiem, tās ir neizveidotas, robustas jūtas, kurām nav vajadzības pēc papildinājuma no ārpasaules, tas ir zināms jūtu laiskums, tāpat kā pastāv arī domu laiskums.»

Paiet dienas, pienāk Iniņas vēstules (viņa dusmīgā vēstule vēl nemaz nevar būt sasniegusi Rīgu), un prāti mainās. Tagad viņš ir nelaimīgs, ka savu vēstuli ar pārmetumiem rakstījis.

Viņi nevar un nevar aprast ar īstenību, ka katra vēstule ceļo deviņas vai desmit dienas, tikpat laika vajag atbildes vēstulei, un tātad paiet turpat mēnesis, līdz saņemta atbilde par to, kā viens no rakstītājiem reaģējis uz otra garastāvokli. Tas viss saceļ visdīvaināko jucekli viņu noskaņojumā un viņu attiecībās, kur tagadnē allaž ielaužas tās izjūtas un domas, ko otrs pārdzīvojis jau pirms deviņām desmit dienām.

*

No jauniem depresijas uzplūdiem baidīdamies, simtiem mīļu vārdu un arī krietnu kaudzi pārmetumu Iniņai uz Rīgu aizsūtīdams, slobodskietis tomēr turpina rakstīt aizsākto komēdiju trijos cēlienos. Pirmo cēlienu viņš pabeidz it raiti, ar otru iet grūti, bet gandrīz nemaz nevirzās uz priekšu trešais cēliens.

Viņš raksta komēdiju uzreiz «gatavu». Cik tālu luga uzrakstīta, tik tālu tā ir gatava. Līdzīgi tulkojumiem — cik rindu pārtulkots, tas tūdaļ sūtāms Zālītēm. Viņš pats jūt, ka tik lielam darbam kā luga šāds rakstības veids diezin vai ir piemērots, bet sākts tā rakstīt ir, un vairs nav iespēja neko mainit. Katru dienu vajadzētu uzrakstīt piecdesmit dzejas rindu, bet parasti viņš uzraksta tikai

divdesmit vai pat desmit un daždien nav spēka uzrakstīt ne rindu. Tādās dienās viņam luga kļūst pretīga, aizsākta nevajadzīgi.

«Mani šis gabals, kas vēl tikai pusgatavs, jau tā nogurdinājis, un man tas tā apnicis, ka nezinu, kur gan radīsies pacietība, lai to galīgi nobeigtu. Kaut ko līdzīgu es vairs dzīvē nekad neuzsākšu, es sev izliekos kā dzimtcilvēks, kas sevi pārdevis verdzībai.»

Ar visu nepatiku «Skrodera» rakstīšana viņam kļūst par sava veida izmisīgu ietiepību: jāpierāda sev un Ini-ņai, ka viņš ir spējīgs uzrakstīt kaut ko lielāku, kaut ko nozīmīgāku.

«... atklāti runājot, viss šis darbs pie ludziņas man šķiet nekas cits kā tāda izskaistināšanās mazā mīļputniņa priekšā. Gluži tāpat it kā es uzvilktu skaistu krekliņu, izšūtu kaklasaitīti, apģērbtu labu svārciņu un glīti saglaustu matiņus. Es zinu, Tu smiesies, mīļo zelta prieciņ, bet tas taču tā ir, un es priecājos, ka varēšu patikt savai Iniņai.»

Vai tikai Iniņai? Kāpēc arī gan vēl ne lasītājiem, publikai?

Viņš sūta uzrakstītos komēdijas skatus uz Rīgu, norādīdams, cik ilgā laikā lai Iniņa tos izskata un atsūta atpakaļ.

Laika patiešām ir maz, un tā kļūst arvien mazāk, bet katrs turpu atpakaļ sūtījums aizņem gandrīz mēnesi. Iniņai Rīgā jānokārto arī lugas pārrakstīšana.

Viņa luga var gūt plašāku ievērību tikai tad, ja tā tiek godalgota. Godalgošana ir atkarīga ne vien no lugas vērtības, bet varbūt vēl vairāk no tā, kas būs žūrijas komisijas locekļi. Droši vien krietns pulks no Rīgas Latviešu biedrībās dižvīriem, un tur nu viņam draudzīgu balsi velti gaidīt. Luga izsmej dižošanos ar tautības lietām — tieši to, kas ir Latviešu biedrības vadības galvenā sabiedriskā nodarbošanās.

Kad 2. maijā viņš izlasa laikrakstā žūrijas komisijas locekļu sarakstu, viņš raksta Iniņai:

«Man jau tie, zināms, godalgu nepiešķirs. ... «Tautības» dēļ jau baiļosies viņi absolūti visi, jo nospiedošais vairākums jau paši ir pārliecināti tautībnieki.»

Tikpat vājas izredzes, ka lugu nodrukātu Zālīte.

«... šie goda ļaudis nokļūs tikai sprukās, un Zālīte pats vai nobeigsies aiz bailēm.»

Maija vidū pēc siltām un saulainām dienām, kad temperatūra sasniegusi līdz 30 grādu, pēkšņi uznācis aukstums, pat sniegputenis. Trimdinieks sēž visu dienu rīta svārkos, ziemas mētelī un cepurē un raksta lugas beigu skatus. 16. maijā komēdija ir pabeigta. Galā tā dabū nosaukumu nevis «Skroderis», bet «Pusideālists». Aukstumā strādājot, saķertas iesnas, bet ir aizmirsta nepatika, ir aizmirstas visas klapatas, priecīgs viņš raksta uz Rīgu:

«... man taču nekad pat sapņos nerādījās, ka es varētu uzrakstīt kaut ko tādu kā ludziņu, bet tagad tā guļ pabeigta ... un es tikai brīnos, kā gan tas noticis.»

Par savu prieku viņš raksta arī nākamajās vēstulēs:

18. maijā:

«Bet, kas uz mani attiecas, tad mērķis tomēr sasniegts: es varu.»

19. maijā, lugu uz Rīgu aizsūtot:

«... galvenais mērķis ir jau sasniegts: es spēju strādāt.»

21. maijā:

«.. .mana drosmīgā Iniņa mani tiktai dabūjusi.»

Pēc dažām dienām viņš aizsūta lugai arī īpašu prologu — lai Iniņa paskatās, varbūt tādu dot, varbūt nedot.

Prologs uzrakstīts oktāvās, līdzīgi veltījumam «Pausta» sākumā, un to norunā Līga, iznākusi tautas tērpā skatītāju priekšā: tautība lugā tēlota kā jaunība, no kuras cilvēkam jāpāriet vīra gados, jāpāriet bez nepatikas un nicinājuma. «Jūs esat vairāk nekā jūsu jaunība, kuras ideāli bija bez noteiktības, bez reālās dzīves saprašanas, jo vadīja sirds un nevis prāts. Tagad ejiet nopietnā darbā un cīņā par ideāliem, kuri izauguši no pašas dzīves, tikai paturiet joprojām arī jaunības dedzīgo sirdi un jūtas, un daiļumu.»

Kaut gan viņš rakstīja, ka Zālīte nekad neuzdrošināsies lugu iespiest, jo šis vīrs «taču tik drausmīgi bailīgs un tā vien dreb no «Baltijas Vēstneša»», Jānis Pliekšāns tomēr nolēma lugu Zālītēm piedāvāt. Un kas pats savādākais: ne tādu, kā to paīsinājusi Iniņa («esmu pavisam priecīgs, ka I cēlienā tik daudz nosvītrots, bet noskumis, ka II cēliens atstāts tāds pats»), nē — «būtu labi, ja vēlāk Zālītēm varētu pārrakstīt vēlreiz ludziņu, neko neizlaižot». Acīmredzot viņam likās, ka īsteni lugā nav bijis nekā lieka, nevajadzīga, nosvītrojama.

Kopš Iniņa ir projām, Dora brāli biežāk aicina uz savu māju. Māsai šķiet, ka vajag kaut cik izklaidēt šo cilvēkbērnu, kas tik ļoti skumst pēc sievas un dzīvo vientulībā, kurai taču ir pa spēkam ja ne salauzt, tad padarīt vārgu pat stiprāko.

Jānis Pliekšāns iet. Ap Stučkām allaž ir tā pasaule, uz kuru trauc arī Jāņa Pliekšāna prāti.

«IET DIENAS, GAUSI VILKDAMAS»

1901. gada 4. jūlijā, kad slobodskietis sūta kārtējo atklātni uz Rīgu, viņš raksta stūrī skaitli 1000, — tas nozīmē, ka līdz trimdas laika beigām ir palikušas tūkstoš dienas.

Sai vasarā viņš tulko Šillera «Vilhelmu Tellu», plāno, ka pēc «Telia» viņš tulkos Heines «Ziemeļjūru». «Tellu» viņš tulko tik rūpīgi, ka nesūta tulkojumu uzreiz projām uz Rīgu, bet pārraksta visu, kaut arī šāda lieka greznība aizņem laiku un nogurdina.

īsteni ir tā, ka Jānis Pliekšāns šai gadā varētu nesteigties ar tulkojumiem un jaunus nedz plānot, nedz uzņemties — dzimtenē ir atgūts paprāvs parāds, tāpēc pēkšņi uzradusies nauda. Daļu no tās Iniņa pārskaita uz Vjatku, un kādā rītā pulksten piecos Jānis Pliekšāns bez gubernatora atļaujas dodas uz Vjatku, lai nokārtotu šīs naudas lietas.

Varētu likties, ka grūtākais ir aiz muguras, nu viņi turpmāk varēs dzīvot pilnīgi neatkarīgi no Pētera un Hermīnes Zālīšu labvēlības, bet viņi ir trūkuma iebaidīti un tāpēc piesardzīgi: nauda, ja to vienīgi tērē un tā netiek no jauna klāt pelnīta, pazūd ātri, it īpaši tad, ja tās nav bagātīgi. Tāpēc viņi nolemj ar tulkojumiem un oriģināliem nopelnīt tik daudz, cik vajadzīgs iztikai. Viņi ir jau pierādījuši, ka tas iespējams. Liekie līdzekļi pataupāmi nebaltām dienām, kas var pēkšņi uznākt ne lūgtas, ne aicinātas.

Reizēm neatkāpjas šaubas: varbūt tomēr būtu gudrāk atmest tulkošanu un strādāt tikai pie oriģināliem? Mūžs jau ir turpat pusē, — kad gan Jānis Pliekšāns tiks pie

oriģināldarbiem, ja tikai tulkos un tulkos pagurdams, savus spēkus un spējas iztērēdams.^

Un viņš tai vasarā sāk cītīgi vākt kopā agrāk uzrakstītos dzejoļus, no jauna tos pārlūkot, papildināt pusgatavos, rakstīt jaunus. To viņš, protams, dara tad, kad tulkošanas dienas norma ir izpildīta, un tāpēc var arī paniekoties... Jaunos dzejoļus viņš sūta Iniņai ar piezīmēm, ka tie ir pavisam neciešami, daudz sliktāki, nedzīvāki nekā agrāk rakstītie, un tai pašā laikā viņš gaida atzinīgus vārdus no Iniņas, jo klusībā tic, ka uzrakstītās rindas tomēr ir labas, varbūt pat ļoti labas, vismaz tādas, kādu nav latviešu rāmajā literatūrā.

Viņš aizraksta uz Rīgu Iniņai, lai apklaušinās par dzejoļu krājuma izdošanu, Varbūt tā varētu būt Rīgas Latviešu biedrības Derīgu grāmatu nodaļa. Tiesa gan, tā ir pārbaudītas klasikas un pieticīgas šodienas darbu izdevēja, nekā priecīga, dzīvinoša tur nav, bet Jānim Pliek-šānam viņa dzejoļu krājumiņš arī nebūs nekas sevišķs...

Starp dzejoļiem, ko slobodskietis aizsūta uz Rīgu Iniņai, ir arī viens, kas saucas «Lauztās priedes». Cenzors nesaskata tajā nekā nepieļaujama un 3. septembrī dod atļauju iespiešanai. Zvārguļu Edvards vēlāk to ievieto literāru darbu krājumā «Burtnieks», bet pirms tam «Lauztās priedes» nodrukā «Mājas Viesa Mēnešraksts»:

Vējš augstākās priedes nolauza,

Kas kāpās pie jūrmalas stāvēja, —

Pēc tālēm tās skatieniem gribēja sniegt,

Ne slēpties tās spēja, ne muguras liekt:

«Tu lauzi mūs, naidīgā pretvara, —

Vēl ciņa pret tevi nav nobeigta,

Vēl ilgās pēc tāles dveš pēdējais vaids,

Ik zarā pret varu šņāc nerimstošs naids! . »

Un augstākās priedes pēc lauzuma Par kuģiem iz ūdeņiem iznira —

Pret vētru lepni cilājas krūts,

Pret vētru cīņa no jauna dūc:

«Brāz bangas, tu naidīgā pretvara, —

Mēs tāles sniegsim, kur laimība!

Tu vari mūs šķelt, tu vari mūs lauzt —

Mēs sniegsim tāles, kur saule aust!»

Slobodskietis ir mazliet pārsteigts un nesapratnē — kāpēc šis dzejolis izgājis cenzūrai cauri bez iebildumiem? Tikai tāpēc, ka tajā rakstīts par priedēm, vēju un juru?

Bet — cenzūras ceļi reizēm ir tikpat neizdibināmi kā dieva ceļi.

Sai gadā viņš aizsūta uz Rīgu diezgan daudz dzejoļu, kas ir labākie, kādi latviešu literatūrā tolaik radušies, tikai pats autors sūrojas, ka nekā laba nav uzrakstījis. Toties Iniņa dzimtenē drošu balsi runā par Raini kā par neparastu dzejnieku, un, tā kā klausītāji ar Iniņu ir vienis pratis, tad neviens pat nepārmet, ka dzejniece Aspazija tik sajūsmināta par dzejnieku, kas ir viņas pašas vīrs.

Biedrības «Auseklis» sarīkojumā Aspazija deklamē Raiņa «Jauna gadusimteņa nakts domas», ko cenzūra nav ļāvusi drukāt. Aspazija ir enerģiska Zinību komisijas vasaras sapulcē, kur dedzīgi runā par Raiņa dzejas lielumu un skaistumu. Ar prieku viņa raksta uz Slobodsku, ka jaunais skolotājs Vilis Dermanis, kam šai sapulcē bijis referāts, «runāja ļoti jauki par Tevi un arī par mani», nodēvējot viņus abus par lielākajiem un spēcīgākajiem latviešu talantiem. Kad Viļa Dermaņa referātu «Dienas Lapa» grib iespiest, cenzors svītro visas vietas, kur teikts kaut kas labs par Raini. Tad Aspazija iet pie cenzora, aprāda, uzbrūk, kaulējas, un dažas svītrotās vietas izdodas saglābt. Iniņa sūta uz Slobodsku tos pateicības vārdus, ko viņai vasaras sapulcē «likuši nodot ļaudis no publikas»: «Tavi dzejoļi kļūstot arvien skaistāki, pēdējā «Mēnešraksta» burtnīca ar Taviem dzejoļiem «Bula laiks» un «Gars» esot lieliska.»

Iniņa arī pati uzraksta pārspriedumu «Latviešu lirika dažādos laikmetos», kur saka labus, sajūsmas pilnus vārdus par Raiņa dzejoļiem.

Iniņa vilcinās braukt atpakaļ uz Slobodsku, kaut zina, ka tiek ļoti gaidīta. Viņa grib redzēt «Zeltīti» Jonatāna biedrībā, kur šo divcēlienu lugu uzved slēgtā vakara bez cenzūras atļaujas, un tāpēc par to_ nevar neko rakstīt avīzēs. Tais pašās dienās notiek vēl citi sarīkojumi — biedrība «Auseklis» rīko vakaru, kas veltīts Maksimam Gorkijam, un tur Iniņa deklamē «Lauztās priedes» un Gorkija «Dziesmu par ērgli» Raiņa tulkojumā. Piecpadsmit dienas vēlāk viņa Jonatāna biedrībā no jauna deklamē Raiņa dzejoļus, un tie daudzajiem apmeklētājiem ļoti patīk.

Pēteris Stučka mēģina no gubernatora dabūt atļauju pārcelties uz Vjatku. Stučkām Vjatkā pasolīts darbs statistikas pārvaldē, kur viņš iespētu mēnesi saņemt 100 rubļu, Vjatkā Doriņa varētu likt lietā savas valodu zināšanas un mācīt privātskolniekiem franču valodu. Slobodskā algotam darbam trūkst vietu, tur nav nekādu izredžu kaut ko nopelnīt dzīves iztikai. Gubernators atļauju dod, un 20. septembrī Doriņa un Pēteris pārceļas uz Vjatku. Dzīve Slobodskā nu kļūst vēl vienmuļāka.

*

Iniņa atbrauc oktobrī, ir pilna dažādu ziņu, no kurām vispriecīgākā ir jauns apliecinājums, ka Raiņa vārds dzimtenē sajūsmina visus tos, kas dzīvo laiku pārmaiņu gaidās. Viņa dzejoļi tiekot lasīti un pārlasīti, un jo īpaši jaunatne nemaz nebaidoties gluži klaji un skaļi izrādīt savu prieku par to patvaldniecībai naidīgo spēku, kas sajūtams ikvienā dzejolītī, ko vien Rainis uzrakstījis.

— Tavi vārdi ir kā smagi graudi, kuros sakrājies dzīvības spēks. Tie krīt rīta agrumā tvīkstošā zemē, lai tad, kad ausīs diena, ik vārds kļūtu par pārgalvīgu aicinājumu un saucienu.

Trimdinieks klausās sievas vārdos, tie viņam šķiet sa-jūsmības pārspīlēti, tomēr nevarētu sacīt, ka nepatiktu. Viņš klausās sievā, un viņam ir labi — Iniņas aizrautības tēlota, ikdienība dzimtenē iegūst krāsas un nemierīgu, aicinošu trauksmainību.

— Kad rīta nojausma ir tuvu, tad vienmēr kāda koka galotne ir tik pārdroša, ka pirmā bez bailēm sagaida lecošu sauli, — Iniņa turpina. — Tu esi viens no tiem neprātīgajiem un lielajiem gariem, kas visos laikmetos iespitībā un ģēnija mirdzumā triekuši savu galvu pret ikdienības sienu, lai netaisnība nodrebētu savā kurlumā un sāktu skanēt lielo pārvērtību trauksmes zvani.

Iniņa dusmojas, ka Lielais Pūks jau nākamajā dienā ierastā laikā sēd pie tulkojuma.

— Ne tulkošana, bet jaunu oriģinālu rakstīšana tagad ir pats vajadzīgākais. Tev jāparāda sevi tieši šādā laikā, kad pēc tava vārda gaida. Un tev ir ko pasaulei rādīt, tev netrūkst spirdzinoša malka skaidra avota ūdens, ko pasniegt slāpstošām sirdīm.

Trimdinieks atrunājas: būtu tīrā neprātība, ja viņš tagad pēkšņi atmestu tulkošanu. Oriģinālu sacerēšana, kā

Iniņai labi zināms, viņam esot tīrā mocība. Un nevarot taču rakstīt kaut ko tikpat pieticīgu, kāda dzimtenē ir pašreizējā dzeja. Nē, nē, viņš neizturami kaunētos par kaut ko tādu.

— Tev vajag tikai pastiept pretim rokas tiem, kas tas sniedz pēc tevis, un visi tev uzgavilēs sajūsmībā! — Iniņa joprojām nepiekāpjas.

Jānis Pliekšāns kļūst domīgs.

Varbūt Iniņas vārdi tomēr gluži tukši nav izskanējuši: Iniņa redz, ka viņš šad tad mēģina kaut ko dzejā uzrakstīt.

— Es to daru tāpēc, ka «Vilhelmu Tellu» esmu pabeidzis, bet cita tulkojuma man vēl nav. Gluži bez darba rokas klēpī turēt neesmu radis, — Jānis Pliekšāns taisnojas, kaut gan no viņa šādu taisnošanos neviens nemaz negaida.

Iniņa nekā pretim nesaka. Gan jau Lielais Puks, kad būs kaut ko pabeidzis, dos izlasīt, un tad viņi abi kopā visu pārspriedīs.

Iniņai ir darba pilnas rokas, jo sievietes acij kartība trimdinieka istabās, veļas tīrība un visa saimniekošana šķietas tīrais posts un bēda. Iniņa pati uzņemas arī ēdiena gatavošanu, un tas ir tik patīkami, ka viņi šai nodarbībā var viens otram palīdzēt.

Ciemos trimdinieks iet ar daudz vieglāku prātu nekā agrāk. Viņi iet abi divi. Iniņa uzreiz ar visiem atrod dzīvu valodu, un Jānis Pliekšāns var mierīgi sēdēt un klusēt. Un kārtējo reizi apbrīnot savu sievu, cik viegli un brīvi viņa jūtas cilvēku pulkā.

Rūdolfs Blaumanis nebija aizgājis atpakaļ pie Petera Zālītes, kā tas Jānim Pliekšānam vienubrīd bija licies un kā to jau gaidīja.

Blaumanis pats ausījas uz Poruku:

«Pēc vēl nepārbaudītām ziņām, Poruks esot iestājies «Dienas L.» redakcijā. Tas no šī mīkstčauļa bija gaidāms.» (Un piebilda: «Apprec turīgu meitu un lien Zahša priekšā uz vēdera!»)

Padzīvojis un pasaimniekojis vasaru «Brāķos», Blaumanis oktobrī devās uz Pēterburgu. Viņam vajadzēja cietas algas, savukārt Pēterburgā bija vajadzīgs pieredzējis avīžu cilvēks, jo tur patlaban taisījās iznākt jauna avīze.

Tās izdevējs Oskars Rāviņš gribēja |īs avīzes lasītāju acīs būt progresīvs un tāpēc nosauca savu izdevumu par «Pēterburgas Avīzēm» — ar to likdams atcerēties citas, pirms gadiem četrdesmit cenzūras aizliegtas, bet tautas atmiņā saglabājušās avīzes. īsteni abām avīzēm kopīgs bija vienīgi tas, ka tās iznāca Pēterburgā.

«Pēterburgas Avīzēm» bija paredzēta arī humora un satīras nodaļa, un par tās vadītāju Rāviņš aicināja Blaumani.

Rāviņš Blaumanim šķita tīri pievilcīgs — gadus četrdesmit vecs, ar dzīvi apmierināts vīrs, dažādu plānu un nodomu pilns. Galvenais, kas Blaumanim patika — Rāvi-ņam bija līdzekļi un sakari: «Viņam pieder leišos muiža, Kurzemē lielas mājas, viņam ir ļoti ienesīga vieta un labas konvencijas. Viņa mazais dēliņš ir lielkņaza troņmantnieka krustdēls.»

Kad ir nauda un sakari, tad avīžniekam ir iespēja padarīt kaut ko arī vispārībai vajadzīgu un noderīgu.

Blaumanis bija apsvēris iespējamos līdzstrādniekus un nospriedis, ka katrā ziņā vajadzētu dabūt avīzes rakstītājos arī Raini — šo mazliet dīvaino, mazliet kaprīzo cilvēku, kas Blaumani tā kā cienīja, tā kā lāgā necieta, bet bija ar patiesu talantu un labu sirdi. «Pēterburgas Avīzēm» tā būtu jauka rota, ja Rainis un Aspazija dotu savus dzejoļus. Ir tiesa, Aspazija, kad viņi kopā vēl strādāja pie Zālīša, staigāja pa redakciju, viegli aizdegdamās, viņi bija pat mazliet saķildojušies, bet vai nav zināms, cik ātri sievieša cilvēks aizsvilstas. Jā, viņi bija gan ķildojušies, gan sapratušies, bet tiesa arī tas, ka Aspazija ir dzejniece, kādas otras latviešiem nav.

Lūgumam ir lielāks svars, kad to izsaka priekšnieks, tāpēc tas bija Rāviņš, kas griezās pie abiem dzejniekiem, lai viņi jau prospektā ļautu minēt sevi kā «Pēterburgas Avīžu» līdzstrādniekus.

Slobodskieši pārsprieda šo uzaicinājumu un — atteicās. Darbošanās «Pēterburgas Avīzēs» būtu tikpat kā atklāta pāriešana Zālītes pretinieku nometnē. To darīt viņi negribēja.

Ak, ne jau tāpēc, ka viņi ļoti butu pieķērušies Peterim Zālītēm. Jo tālāk Pēteris Zālīte gāja, jo dziļāk dūkstīs stiga, tomēr vienīgi Zālīte bija tas, kas slobodskietim nodrošināja sešdesmit rubļus mēnesī. Grūti nopelnītus, bet tomēr vajadzīgus rubļus.

Un vai ir zināms, kādi vēji pūtīs no «Pēterburgas Avīzēm»? Nav domājams, ka tām būs tā pati cīņas sparība, kāda piemita vecajām «Pēterburgas Avīzēm». Vai tajās nebūs tas pats Zālītes gars, tikai «firmas» nosaukums cits?

Blaumanis, atteikumu saņēmis, nemeta cerības pie malas. Viņš rakstīja uz Slobodsku pats. Vai tomēr nav iespējams kaut kā visu nokārtot? Vai nav iespējams klusi un smuki šo Zālīti apšmaukt («Šis lietuvēns ir vēl arvien apstākļu laimes bērns.»)? Vislabāk izrīkoties tā, lai Zālīte pat mazliet zina, ka ir apvests ap stūri:

«Zālītis pats no savas puses lai sper vai zemes gaisā un lai zvēr, roku uz pakaļas turēdams, ka Jūs abi viņam paliksit mūžam uzticami, — tas nekas, mēs jau no Zālīša paša filozofijas zinām, ka «pasaules ritenī nekas nepaliek tāds, kāds bijis». Galu galā Jūs taču kļūsiet mūsējie.»

Lai «iegrieztu» Zālītēm un lai dabūtu abus slobodskie-šus «Pēterburgas Avīzēm», Blaumanis bija gatavs uz visu.

«Vai Jūs vismaz pagaidām anonīmi pie šīs nodaļas nevarētu piedalīties?... Esmu gatavs Jums dot savu vārdu, ka Jums caur to necelsies ne mazākā nepatikšana. Pat burtlicis nedabūs Jūsu rokrakstu redzēt.»

Tas nozīmēja, ka Blaumanis pats ar savu roku apņemas pārrakstīt visu, kas tiks atsūtīts no Slobodskas.

Pēterburgā aizbraucis, Blaumanis jutās pilns spara un ticēja, ka viņa vadītā humora un satīras nodaļa «Purva mala» paveiks labu un ļoti vajadzīgu darbu.

«Šai nodaļā... tiks graizīts viss, kas derīgs zobgalam. Neviena avīze netiks taupīta, jo mēs no neviena neesam atkarīgi. Kur kāds plikums — tur klaps! Kur sūdu bum-buls, tur ar stupi klāt un noskrāpēt! Mēs šai nodaļā arī izdibināsim, ka pasaules mūžīgajās telpās ir redaktora bikses nepaliek tādas, kā bijušas. Ko jūs domājiet?»

Ko Slobodskā varēja domāt? Vai no rakstītāja sparīgajiem vārdiem nebija redzams, ka «Purva malas» vadītājam acu priekšā kā pirmās apsmejamās ir sadzīves nebūšanas un avīžu savstarpējās plēšanās? Slobodskietim šķita, ka satīriķa pirmais pienākums ir pamanīt un tiesāt kaites, kas izaugušas no sabiedrības sociālajiem pamatiem un pretešķībām.

— Viņš to nesaskata, viņš redz tikai ņirboņu, kura dzīvē ir visapkārt un kurā arī pats līdzi kustas.

— Es domāju, ka arī tas, kas ir degungalā saskatāms, pelna ievērību, ka to vērtē un tiesā, — atsacīja Iniņa.

.— Ja tumsības mūrim kaut viens akmens ir izkustināts, arī to var uzskatīt par panākumu, jo šis mūris ir augsts un smags.

— Visnepatīkamākā būtu anonīma rakstīšana, — sprieda slobodskietis. — Tā cilvēku noskaņo uz mazvērtīgu preci.

Atteikuši līdzdalību «Pēterburgas Avīzēs», viņi tomēr netika vaļā no sajūtas, ka nodara Blaumanim pāri — viņa uzticībai un draudzības piedāvājumam. Vēl vairāk tāpēc, ka Blaumanim tur, Pēterburgā, rūpēja arī viņu darbu liktenis.

«Zeltīte» uz priekšu netika, cenzūra to izradīt neļāva. Rūdolfs Blaumanis rakstīja uz Slobodsku:

«Jūsu kdzes «Zeltīti» cenzors neatļauj izrādei. Žēl, ka viņa nebija atnākuse pie Rāviņa, te tā būtu iepazinusēs un izrunājusēs ar Remiķi, un tad stingrība būtu mazina jusēs.»

+

Nāca ziema ar sniega bagātību un aukstumu, un ciemos iešana bija vienīgā iespēja, kā izkustēties no majas. Ir dienas, kad pat nieka pastaiga nav iespējama un no rīta līdz vakaram jānosēž istabā. Tad ir svarīgi, lai dienai būtu savs ritums, savi pienākumi, kas noteiktās stundās paveicami. Jānis Pliekšāns atsāk tulkošanu. Viņš atkal tulko romānu. Viņi ar Iniņu nosprieduši, ka, prozas darbu tulkojot, būs vieglāk ar mazāk nogurdinošu piepūli mēnešalgu nopelnīt. Slobodskietis tāpēc «Dienas Lapai» ta-tag tulko Aleksandra Dimā romānu «Grāfs Montē Kristo». Sis romāns ir pietiekami biezs, lai būtu netraucēta nodarbība ilgam laikam, un pietiekami populārs, lai nebūtu iepriekš jāpārlasa, pirms stājās pie tulkošanas.

Iniņa pati brīžam strādā pie dzejoļiem — viņa varbūt pamazām sagatavos savu otro dzejoļu grāmatu. Viņai ir sakrājušies jau publicēti dzejoļi pa šiem gadiem, kopš iznākušas «Sarkanās puķes», un, ja vajadzīgs, viņa varētu pierakstīt klāt jaunus.

Abus trimdiniekus laimīgus dara atkalredzēšanās prieks un ar jo dziļāku vērību vienam pret otru liek izturēties apziņa, ka atkal kādā dienā būs jādzīvo šķirti, un tomēr īsās ziemas dienas un garos vakarus divatā vien aizvadīt ir mazliet vienmuļi, arī rūpes par saimniecību ir vienveidīgas un tāpēc apnicīgas.

1G3

— Mēs esam kā divas vientuļas ugunis sniegos iepu-tinātas mājas logā, — saka Iniņa, kad viņi abi sēd istabas pustumsā un, lampu neiedeguši, raugās logā, aiz kura ir vēls zvaigžņu un mēness gaismas vakars. — Tādām ugunim ir jāatrod pašām sevī spēku nenoplakt, lai garāmgājējs ceļinieks zinātu, ka nav nomaldījies un ka līdzās ir cilvēki.

Jānis Pliekšāns sēž blakus sievai, un viņa rokas glāsta un juceklīgi kārto tās matu kuplumu. Viņš var stundām ilgi noņemties ar Mazā Pūka matiem un sajusties labi. Viņš pat runāt negrib tādās reizēs, jo ir pilns klusa maiguma un baidās, ka vārdi var pēkšņi brīnumu aiztraukt.

Iniņa nenociešas, viņa turpina runāt istabas pustumsā, kad gaismu pasaulei dod vienīgi kaut kur noslēpies mēness un zvaigžņu miriādi:

— Bet vai ceļinieks iedomā, ka šādām ugunīm arī pašām kaut kur jāņem degošas vielas, lai varētu būt par ceļa rādītājām naktī? Bez šādas degošas vielas tās ir spiestas kādā dienā apdzist.

Trimdinieks joprojām glāsta sievas matus, tie viņam šķiet mīksti kā zīds. Viņš pustumsā sameklē sievas roku, lūko saskatīt to nespodrajā ziemas nakts gaismā. Viņš redz šo roku, skaisto, labo un rūpju pilno, tā, šķiet, pati izstaro gaišumu. Kā viņš nekad agrāk nebija pamanījis, ka mēness naktīm piemīt tik pārsteidzoša burvība un brīnumains caurspīdīgums!

— Šādās naktīs, kā stāsta teikas, raganas traucas pa zvaigžņu klājiem, uz slotas kāta jādamas, — ierunājas trimdinieks. — Viņas laikam ir pārsteigtas par mēness nakts skaistumu, un tāpēc viņām ir grūti no zvaigžņu plašuma atgriezties uz zemes. Viņas ir pavisam noreibušas no lielās vaļas un zvaigžņū bezgalības.

Iniņai patīk klausīties vīra vārdos. Šādā brīdī viņai šķiet, ka ir vērts desmitkārt braukt tālo ceļu no Rīgas līdz Slobodskai. Ir vērts par vienu šādu brīnumainu vakaru, kad aiz loga zaigo mēness gaisma un Lielais Pūks sēž blakus un ir kā apburts un apreibis aiz laimes.

Mēness naktīm, arī visskaistākajām, seko diena, saules gaismā burvība atkāpjas, zūd, un trimdinieki sēd istabā, kas piebildusi ar ziemas dienas pelēcību, runā šo un to, kā uzliktu pienākumu pildīdami. Viņi zina: blakus ieras-tībai vienmēr cieši stāv vienaldzība, un to ielaist pa durvīm nozīmē izdarīt pašu ļaunāko.

Vēstules šai laikā pienāk pavisam reti, tāpēc viņi maz kaut ko uzzina no tās dzīves, kas ir dzimtenē. Viņi lasa avīzes, bet avīžu īstenība ne vienmēr saskan ar dzīves īstenību. Dzimtene atrodas kā aiz miglas segta apvāršņa.

«Pusideālists» laikam paliks bez godalgas. Bet — tā jau bija sagaidāms... _

— Viņiem «Auseklī», izrādās, nav naudas, un tagad tiek dažādi gudrots, kā pieklājībā un klusībā visu to piesoli! o godalgošanu izbeigt, — Iniņa zina sacīt.

Uz Slobodsku par «Pusideālistu» atraksta Hermīnes Zālītes brālis Kārlis Balodis: vajagot pastiprināt pretalkohola jautājumu, ja tas netikšot izdarīts, tad godalgot neesot iespējams.

Slobodskietis raksta uz Rīgu: tā kā luga nekur nerunā pretim atturības idejai, tad tā veicina «atturības principu atzīšanu» un «vienīgi to «Ausekļa» kungi var prasīt». Tas ir arguments, kas liecina, ka to izprātojis jurists, bet, protams, šis arguments nevienu nevar pārliecināt, ka «Pusideālists» ir tieši pretalkohola luga.

Komēdija paliek negodalgota, bet sliktākais ir tas, ka arī Rīgas Latviešu teātris to nekāro uzvest. Teātris saskata nelabas noskaņas un tendences šai darbā.

Iniņa bija nelaimīga: Lielajam Pūkām ļoti, ļoti vajadzēja, lai «Pusideālists» rastu atbalsi sabiedrībā. Iniņa bija pārliecināta, ka, tādu atbalsi saklausījis, viņš rakstītu ar daudz lielāku paļāvību saviem spēkiem. Zinātu, ka ir dzejnieks, pie tam neparasts dzejnieks, nebijis gars latviešu pieticīgajā, miermīlīgajā literatūrā.

1902. gada pavasara pusē Iniņa pošas atpakaļ uz dzimteni. No Jelgavas pienākusi ziņa, ka saslimusi Iniņas māte, un arī Hermīnei Zālītei sava bēda: kā politiski aizdomās turams apcietināts «Dienas Lapas» redakcijas darbinieks kritiķis Jānis Asars. Vai mīļajai dzejniecei nav iespējams braukt uz Rīgu un izlīdzēt redakcijā?

Trimdinieks redz it skaidri, ka Iniņai visas domas jau atkal ir pie mājām. Iniņa ir nogurusi un panīkusi Slobod-skas ziemas klusajā vientulībā.

Iniņa skaidro: kolīdz būs iespējams, viņa brauks atpakaļ, bet viņa nevar būt mierīga ne vienu mirkli, zinot, ka māmiņa ir slima. Slima un tātad arī vientuļa.

Iniņa ir projām, un Jānis Pliekšāns ir viens ar lielo, dzelteno rīmei, ar «Montē Kristo» un ar kartītēm un vēstulēm, kuras raksta regulāri, kaut zina, ka Iniņa tās saņems tikai tad, kad būs aizbraukusi Jelgavā.

10. martā:

«Es spēšu savaldīties, lai gan šķiršanās šoreiz bija vissāpīgākā. Es biju noguris līdz nāvei, bet es nevarēju gulēt, un tā uzbudinājums gluži vienkārši gribēja mani pieveikt, bet pēc tā kulminācijas nāca reakcija, un es iemigu un jutos samērā labi. Stipriem būt un uzvarēt!... Tagad... jānāk mieram un jaunradei.»

Tūdaļ viņš sāk stingri reglamentēt savas dienas, jo zina, ka noteikta kārtība ar savu gludumu dara dzīvi vieglāku.

15. martā:

«Es strādāju no 9—12 un no 5—8—9, tad rakstu kartiņas, svētdieniņa ir brīva.»

Trimdinieks ir nolēmis no «Montē Kristo» pārtulkot vienu loksni dienā. Bet drīz vien šī romāna tulkošanu viņš sāk izjust kā pašu smagāko katorgu. Asāk nekā citām reizēm, kad ir tulkojis prozu, viņš saprot, ka briesmīgi pārrēķinājies: «Montē Kristo» ir biezs romāns, neciešami biezs. Ir piestāts kā pie milzu kalna, kas ar lāpstu norokams. Kad dienā ir loksne pārtulkota, tad galva. kļūst tik nelabi tukša, ka negribas pat agrāk uzrakstītu dzejoli pārlasīt un pavisam trūkst spēka, lai mēģinātu sākt kaut ko no jauna.

Sakārtojot istabu, slobodskietis papīros, ko atstājusi. Iniņa, nejauši uzduras piezīmēm, kas uzrakstītas par Pēteri Zālīti. Viņš pārlasa šīs piezīmes un tad aizsūta uz Jelgavu — varbūt Iniņai tās vajadzīgas? Pēkšņi iededzies, viņš piezīmēm līdzi aizsūta veselu programmu, kā vajadzētu pārkārtot Pētera Zālītes vadītos izdevumus. Viņā ir pamodies žurnālists, pamodies redaktors, kas pārredz dzīvi dzimtenē ar visām tās pretišķībām un tagad grib ar laikraksta palīdzību virzīt dzīvi pa jauno domu un atziņu ceļu pret vecās pilsonības liekulību, mantrausību, pret. tās naidu pret zemākajām šķirām.

«Par visām lietām ir nepieciešama laikraksta vienota vadība. Tagad Zālīte nemaz nav tur, un viņam nav nekādas jēgas par šo uzdevumu. Viņš saka:

«Man visas pārliecības svētas.» Bet no pretrunīgām pār-liecībām iznāk putra, un viņš aizmirst, ka pirmām kārtām viņam pašam vajadzētu savu pārliecību, tā kā varētu sacīt: «Man mana pārliecība svēta.» Publika mana viņa nenoteiktību un svārstīgumu.»

Tā ir gara vēstule, kurā minētas Pētera Zālītes vadīto laikrakstu nelaimes un minēti iespējamie pasākumi, lai nenoteiktība izbeigtos:

«Laikraksts aizstāv būrus, pēkšņi Zālīte raksta par labu angļiem. Blaumaņa «Saldenā pudele» tajā pašā numurā slavēta un nosunīta. Agrārie jautājumi. Ebreju zākāšana. Galma ziņas speciāli... Katrs savā nodaļa raksta, ko viņš grib, neskatoties uz to, vai citās nodaļās netiek pārstāvēti gluži pretēji uzskati. Tur nav redaktora... viņš nespēj dot nevienu vadošu domu un padomu līdzstrādniekiem, kas un kā tiem jāraksta.»

Jānis Plickšāns raksta un raksta šo vēstuli, kaut gan viii.i kritikai un darba uzlabošanas projektiem nav ne mazākus jēgas — Iniņa taču nesāks izrīkot Pēteri Zālīti. Jānis Plickšāns šai vēstulē ir mēģinājis sevi atbrīvot no dusmām, kas sakrājušās pret Pētera Zālītes redaktorību. Varbūt piestāja arī slepena sapņa atblāzma — atkal pašam vadīt laikrakstu, kā avīžniekam kļūt par sabiedrības domu ietekmētāju un virzītāju.

*

Dažam trimdiniekam pienāk laiks, kad izsūtījuma gadi beigušies un tas var doties uz savu dzimto pusi. Ir jau saposies arī Asots ITumarjans. Viņš galu galā netika uzrakstījis par Armēnijas literatūru un kultūru. Viņš vienīgi bija ieinteresējis Pliekšānu par. dažām grāmatām, kur šādas ziņas var atrast. Ašots Humarjans atvadās: dzimtenē viņš turpinās aizsākto darbu pret savas zemes apspiestību.

— Varat man ticēt, — atsaka Pliekšāns, — es to pašu darīšu savā dzimtenē, kad tur nonākšu. To var saukt par mūsu kopīgu darbu, kaut arī mēs būsim tālu.

Viņi izšķiras, lai atcerētos viens otru, bet nekad viņi vairs nesastapsies.

Projām brauc arī Nikolajs Sokolovs, un Serafima ir pilna rūpju — kas viņus sagaida tālāk? Kur viņi dabūs darbu?

— Un mums taču ir jāizaudzina mūsu mazuļi, — Sera-fima saka.

«Kolonija», kā allaž, ir atnākusi aizbraucējus pavadīt.

— Lai jums ceļš uz dzimto pusi ir viegls un gaišs! Gluži neaizmirstiet ari mūs, kas šeit paliekam un gaidām savu laiku. Un neaizmirstiet to darbu, kas mūs saveda kopā un padarījis par draugiem.

Nikolajs Sokolovs sniedz atvadām Jānim Pliekšānam roku.

— Ko lai saka šādā reizē? Varbūt visnoderīgākie ir vārdi, ar kādiem no Rīgas tu tiki izvadīts trimdā: «Neļaut sevi pieveikt!»

Serafimas acīs ir asaras.

— Neatcerieties mani ar ļaunu! Pat tad ne, ja kādā brīdī iedomājat par putru, ko tiku dažreiz savā steigā piededzinājusi. Jūs man visi bijāt mīļi.

Aizbrauc Vsevolods Vsevoložnijs, un Jānis Pliekšāns nojautā, vai Vsevolods varbūt kādreiz nedomā vēl atgriezties Rīgā:

— Es būtu priecīgs jūs redzēt savā dzimtenē.

Pagaidām Vsevolods nedomājot par Rīgu. Katrā ziņā

viņš cerot, ka Jānis Pliekšāns pats Rīgā ieradīšoties jau pirms viņa.

— Lai skaists ir brauciens uz dzimto pusi! — atkārto pavadītāji priecīgi un reizē mazliet skumji. Ak, kam tik skaļi skan kuģa svilpes, vēstot kuģa atiešanas laiku! Kam tik skaļi un reizē tik bezgala vientulīgi?

Aizbrauc Severins Jungs, aizbrauc Nikolajs Meļņic-kis.

— Tikai nepagurt un nepārstāt, — Jānis Pliekšāns saka Meļņickim. — Mana pārliecība ir tā, ka par rakstnieku galu galā var kļūt tikai tas talants, kas par savu darāmo darbu domā katru dienu. Un par savu zemi un visu pasauli.

Ir ari cilvēki, kam pēc soda laika izbeigšanās nav kur braukt: tie lūdz gubernatoru, lai atļauj pārcelties no Slo-bodskas uz Vjatku, jo tur ir paredzams darbs par tīri ciešamu samaksu. Tā trimda dažiem kļūst par mūža dzīves vietu.

Regulāri slobodskietis raksta uz Rīgu par to, ko dara lielais runcis — šis četrkājainais radījums tagad ir visdzīvākā liecība, ka šeit dzīvojusi Iniņa un tad bijis mīļi un labi.

«Cik ļoti viņu arī nevilina ārs, viņš tomēr cītīgi sēž pie manis uz galda vai guļ aiz manis uz zaļā krēsla. Uz dīvāna viņš neiet vairs nemaz. Bieži viņš arī staigā apkārt pa istabu, viņam kaut kas pazudis bez vēsts. Kundzītes nau te.»

Viņiem abiem pietrūkst «kundzītes», viņi abi ir neapmierināti.

««Kādēļ kundzītei jāaizbrauc tik tālu? Kas tiek no tā? Vai arī šeit nebija labu, treknu kumosu un sniega ieru-šināšanai? Vairāk, nekā vajadzīgs! Kā trūkst kundzītei? Kā muļķa lauciniece. Tās nu vienreiz ir dumjas, bet kundzīte ir laba. Kas tagad dos labos kumosus labajam runcim? Neviens. Un kundziņam? Arī neviens...» Ta apmēram saka runcis, un kundziņš piekrīt.»

Tūkstoš domu nāk un iet, kad Iniņa ir projām. Trimdinieks ne ar puszilbīti nesūrojas, ka ir izsūtīts. Viņš zināju, ka tā var notikties, bet uzskatīja par nepelnītu sodu, ka jādzīvo šķirtam no vismīļākā cilvēka pasaulē.

«... ir briesmīgi grūti šoreiz būt vienam, nav tā kā agrāk, tam ir dziļāks pamats, un tas liek sevi sāpīgāk izjust. Es jau vairs neesmu jauneklis, tās nav vairs uzliesmojošas jūtas, tā ir nepieciešamība, dzīves elements — šī kopbūtne. Šajā vienatnē aiziet zudumā daudz labu spēku. ... taisu sev visasākos pārmetumus, ka neesmu dzīvi pratis iekārtot labāk. Vakar tas bija jo sevišķi grūti, domas nedeva man miera, es negulēju visu ņakti (citādi es tagad guļu labi). Septiņus gadus mēs esam zaudējuši no mūsu dzīves. Ja tie būtu tikai mani gadi, bet tas ir Tavs skaistais spēks, kas arī ir atdots par neko. ... vai es vēl varu to izlabot?»

*

Kā jau bija paredzams, Iniņa tūdaļ atpakaļ netaisījās, kaut arī, cik spriežams, māmiņas slimība nebija tik nopietna, kā Slobodskā bija licies.

Jānim Pliekšānam, vientulībā sanervozējoties, iemesli, kāpēc Iniņai vēl būtu jāpaliek dzimtenē, šķita mazsvarīgi: pasaulē vienmēr ir kaut kas salāpāms un pielāpāms, sāc tikai aizrauties ar šo pasaules lāpīšanu, un tu pie savas dzīves netiksi. Tāpēc, kad Iniņa atraksta, ka

jūtas savārgusi, viņš raksta, lai Iniņa pamet visu un steigšus brauc uz Slobodsku:

«Lido, putniņ, lido, atstāj visu un lido šurp!»

Iniņa nepameta visu un nebrauca. Cilvēks vienmēr apaug ar sīkām un lielām rūpēm, un nav viegli no tām izrauties.

«Grāfu Montē Kristo» trimdinieks pabeidza tulkot aprīļa otrā pusē. Tulkošana viņu bija līdz nāvei nogurdinājusi, romāns viņam šķita tukšs un pretīgs. Lai ātrāk tiktu galā, viņš laida laukā netulkotas veselas lappuses, apvienoja dialogus.

«Pats es tulkošanas dēļ esmu kļuvis šausmīgi apātisks, galvā liekas gaužām muļķīgi, pie manis neatmaldās vairs neviena doma. Vēl nekad tik briesmīgi neesmu pelnījis naudu.»

Kad romāna pēdējās lappuses aizsūtītas uz Rīgu, nākamajā dienā viņš atļāvās sev atpūtu, pašķirstīja dažas grāmatas, lai tās varbūt izlasītu, un — «izbijos, cik ļoti esmu atpalicis. Brīvajās stundās man būtu vajadzējis lasīt, bet brīvās stundas diemžēl bija aizņemtas ar atpūšanos. Maizes darbs ir visu aprijis, arī Tavu enerģiju.»

Tomēr jau pēc dažām dienām viņš sāka strādāt pie «Pilsētu likumiem». Tas bija likumu tulkojums. Slobod-skietis bija pa šiem gadiem pieradis pie regulāra ikdienas darba un nevarēja bez tā iztikt — pat tad, kad šādu darbu ienīda un nolādēja.

*

Vēlā pavasari viņš, lai stiprinātu veselību, pārceļas uz dzīvi ārpus Slobodskas — kādā lauku sētā, ko nodēvē par vasarnīcu.

APCIEMOJUMS

Trimdinieks saņēma ziņu no Vjatkas, kas viņam vairs nedeva mieru. Vjatkā esot uzradies kāds Rīgas students, kurš ieminējies, ka studenti gribētu Rīgā izdot Raiņa dzejoļu grāmatu. Sī nedrošā, nenoteiktā vēsts satrauc un neatkāpjas. Desmitreiz labāk viņš savus dzejoļus nodotu studentiem nekā Rīgas Latviešu biedrības Derīgu grāmatu nodaļai, jo jau pats Rīgas Latviešu biedrības vārds vien

nozīmē naidīgumu pret jauniem centieniem. Kad dienas iet un students Slobodskā neierodas, trimdinieku pārņem gluži neatturama vēlēšanās doties uz Vjatku. Ir jāapciemo māsa, — viņš pats sev apgalvo. Jā, tieši māsa, jo kopš Iniņa ir projām un arī māsa ar Pēteri atstājuši Slo-bodsku, viņam nav neviena tuvinieka, ar ko parunāt pavisam vienkāršus, ikdienišķus vārdus, kuriem līdzi nāk atmiņas no tiem tālajiem gadiem, kad viņš prata būt bezrūpīgs un laimīgs.

Kādā rītā, gubernatoram atļauju neizprasījis, jo zinaja, ka tādu nedabūs, viņš kājām devās uz Vjatku. Viņš taču māsu joprojām mīlēja — mīlēja pat tad, kad rakstīja Iniņai par Doriņu pusironiskus vārdus. Māsa tūliņ aiz Iniņas viņam bija par visu dārgāka pasaulē, arī tad, kad māsas rīcība brīžam nepatika, kaitināja viņu un viņš bija ļauns, un tomēr — kad vien viņš iedomāja māsu, la stāvēja acu priekšā mīļa un laba, kā klusas gaismas apmirdzēta, Doriņa tāda likās tais tālajos gados, kad viņš, no Rīgas pārbraucis ģimnāzists, klejoja kopā ar viņu pa laukiem un birztalām. Māsa tik ļoti viņu tolaik gaidīja atbraucam. Gluži kā pasaku princi, kas nāk no brīnumu zemes. Viņam patika stāstīt par seniem vēstures varoņiem — grieķu, romiešu, peršu, arī latviešu.

— Viņi ir dzīvojuši dažādos laikmetos, un visos šais tālajos notikumos ir bijusi arī diženība, kas liek mums atcerēties šīs senās tautas un varoņus.

Doriņa prata uzmanīgi klausīties šais pagātnes liecībās, viņai tais gados bija jūsmīgs prieks par savu brāli, un nevarētu sacīt, ka brālim tas nepatiktu.

Viņu vecākā māsa Līziņa bija agri iejūgta nemitīgajās saimniecības rūpēs. Viņa bija tēva un mātes palīdze norentētajās mājās, kas lepni saucās par muižām. Līziņa vērīgi raudzījās, lai būtu kārtība sētā un laukā, skaitīja ieņemto un izdoto naudu, un viņai ar katru gadu atlika arvien mazāk laika sirsnīgākam vārdam un vaļīgākam brīdim. Tagad Līziņa bija mirusi, viņa aizgāja, savu īso mūžu pati īsti neapjauzdama un sevi neapzinādamās, un brālis par to jutās mazliet vainīgs.

Bez Līziņas čaklā gādīguma viņš nebūtu varējis nodoties studijām Pēterburgā. Toreiz likās tik parasti, ka Līziņa aizņemta saimniekošanā. Viņš bija par maz savā sirdī atradis labus, gaišus vārdus, lai liktu apjaust māsai arī citu pasauli, kas bija skaistāka un lielāka nekā

nemitīgajās rūpēs pavadītās dienas. Tagad vienīgais, ko viņš varēja Līziņas labā darīt, bija aizrakstīt uz Rīgu, lai Iniņa šad tad, būdama Jelgavā, aiziet apraudzīt Līziņas kapu un noliek kādu ziedu — brāja mīlestības un parāda liecinieku.

Tēvs bija apgūlies Daugavpilī, māte — Vitebskā. Bija palikuši tikai viņi ar Doriņu, un abi tagad nīka šeit, ziemeļos, kur vasaras īsas un saules maz.

Līdz Vjatkai bija jāiet stundas septiņas, un visu laiku viņam šķita, ka ir neatliekami svarīgi kaut vai tikai paskatīties uz māsu, redzēt viņas acis. Doriņas acis.

Vjatkā viss notika citādi, nekā bija cerēts šai dienā, ejot garo ceļu.

Doriņas nebija mājās. Doriņa bija aizbraukusi apciemot kādu zemstes ārsti, bija tikai Pēteris.

Uzreiz slobodskietim viņa nāciens likās gluži nevajadzīgs, pat smieklīgs. Kāpēc viņš bija ieradies Vjatkā? Vai bija prātīgi, ka viņš riskēja saņemt sodu par likuma pārkāpšanu tikai tāpēc, lai paskatītos uz diviem cilvēkiem?

Viņš stāvēja apmulsis un apjucis māsasvīra priekšā kā slepenā nedarbā pieķerts puika, kas neatrod vārdus, lai pateiktu savu pasaules acīm noslēpto vainu.

Māsasvīrs bija laipns un neparasti priecīgs. Viņš acīmredzot bija pārsteigts, pēkšņi saprazdams, ka svainim pret viņu un Doriņu joprojām ir daudz dziļākas jūtas, nekā varēja likties, kad viņi dzīvoja Slobodskā. Tikai viņš vienmēr bija licies neparasti alpains — brīnum draudzīgs un reizē svešs.

— Kas jauns Slobodskā? Kā klājas Elziņai? — apjautājās Pēteris.

— Es gaidu Elzu atpakaļ. Tā ir pati lielākā nelaime, ka mums jādzīvo šķirti. Bet Elzas māte ir slima, tāpat brālis Kristaps ar savām acīm. Baidos, ka Elziņa nomocīsies līdz nabadzībai, par viņiem rūpēdamās un reizē redakcijā strādādama.

— Šeit no jauna runā, ka ar Zālītes izdevumiem ejot jo tālāk, jo trakāk, — ieminējās Pēteris, pāriedams uz citu sarunas tematu.

— Citādi tas nevar būt. Cilvēks savu pelēkumu kādu

laiku var noslēpt no pasaules. Bet neko nevar noslēpt mūžīgi.

Kā Pēteris dzīvojot Vjatkā? Laikam taču kaut cik labak nekā Slobodskā?

— Katrā vietā sava rūpē, — māsasvīrs bija lietišķs. — Bet drusku vieglāk šeit ir. Man ir darbs zemstē, sieva savukārt sameklējusi dažas skolnieces, kam mācīt franču valodu, un mums nav katra kapeika trīsreiz apgrozāma, pirms tiek izdota. Bet pats lielākais ieguvums varbūt ir tas, ka šeit ik dienas pienāk kādas vēstis no tālākas pasaules. Kad jūti, ka visa Krievzeme ir kā izkurtējis ledus pavasarī, tad kļūst vieglāk elpot: varbūt palu laiks drīz būs klāt un aizslaucīs visu, kas ziemā rūpīgi saldēts un stindzināts.

Pie Stučkas ieradās viesi. Jānis Pliekšāns tos pazina — tas bija jaunstrāvnieku notikumos arī tiesātais Šulcs — telegrāfists — ar savu sievu Kati, kas bija atbraukusi ciemos pie vīra no Rīgas.

«Likuma bardzība pārvēršas nežēlībā un sadismā, ja atceramies, kas jāizcieš mātēm un sievām par netaisni notiesātu dēlu vai vīru,» iedomāja Pliekšāns, Šulca Katē vērdamies.

Pats Šulcs likās tāds kā sanīcis, kā noskaities, sēdēja nerunīgs un kluss. Katei laikam šķita, ka nav gluži pieklājīgi atnākt ar nepatīkamu ģīmi otra mājā, un tāpēc viņa meklēja valodas. Likās, viņa gribēja kaut mazdrusciņ iepriecēt mazrunīgo viesi no Slobodskas.

— Dzejoļus no Raiņa gaidīt gaida jaunatne, — Kate stāstīja par Rīgu. Kad uzrunātais nekā nesacīja pretim, Kate runāja garāk, pati labi juzdama, ka aizmaldās liekvārdībā un pārgudrībās:

— Pasaulē reiz nu tā ir, ka tieši jaunatne vērīgāk saskata un aizstāv tos cilvēkus, kas netaisnībai uzdrošinās pasacīt patiesību acīs. Tāpēc jaunības sirdis ir jums pievērstas un ir sajūsmā par jums.

Apķērusi, ka sarunājusi lieku, Kate nobeidza steidzīgi, kā nokaunējusies:

— Es tikai gribēju Rainim pateikt, ka jaunieši viņu mīl un nebaidās to apliecināt skaļi.

Sarunas pēkšņi aizvirzījās tieši uz slobodskieti un viņa sarakstītajiem dzejoļiem.

Mājastēvam tas bija pa prātam.

— Šeit Vjatkā ir kāds Rīgas politehnikuma students,

vārdā Razums, kam ir pat uzlikts par pienākumu studentu uzdevumā sazināties ar tevi par tavas dzejoļu grāmatas izdošanu.

Mājastēvs runāja sirsnīgā pacilātībā:

— Uz taviem dzejoļiem aizdomīgi skatās cenzūra, bet. studentiem šķiet, ka cenzūras aizdomas mūsu zemē ir pirmā drošā zīme, ka dzejnieks uzrakstījis kaut ko patiesīgu un tātad noderīgu. Sie jaunie ļaudis grib tavus dzejoļus palaist kā dzirksteles sausā kūlā. Varbūt viņu nodoms nav nemaz tik nepareizs un slikts?

— Vai manās rindās ir dzirksteles, kas varētu aizdegt kaut sausu kūlu, par to šaubos, — Jānis Pliekšāns jutās neveikli un it kā taisnojās. — Viss ir rakstīts tikai šad tad, pa vaļas brīžiem un bez sistēmas... Tiesa gan, esmu iedomājis, ka visu uzrakstīto vajadzētu kopā savākt, bet... Bail pat stingrāk paskatīties, kas tur galu galā sanāk.

— Razums ar studentu priekšlikumu grib tomēr griezties pie tevis.

Slobodskietis atkal sāka neveikli atrunāties:

— Visnepatīkamākais ir pārcilāt sen uzrakstītos darbus. Tas ir tikpat kā ar asiem pirkstiem pieskarties vātij, kas jau aprepējusi vai pat jau aizdzijusi.

Mājastēvs zināja, ka viņa viesim ir paradums pārlieku pieticīgi runāt par savām spējām un rindām, kas uzrakstītas, un tāpēc turpināja savu:

— Studenti paši arī uzņemtos dzejoļu krājuma izplatīšanu. Man šķiet, vispār viņu nodoms ir ļoti labs.

Sarunai turpinoties, žirgtāks kļuva arī Sulcs: tāds

dzejoļu krājums, ja tā apdomā, būtu trimdinieka skaista dāvana un atgādinājuma zīme tiem, kas dzīvo dzimtenē. Ka varbūt dzimtenes un visas pasaules proletariāta nākotne visvairāk rūp tieši tiem, kas ir no dzimtenes izraidīti.

— Tā taču ir visa mūsu trimdas dzīves jēga, ka mēs ceram atgriezties mājās stiprāki un gudrāki, nekā bijām pirms šīm apcietināšanām un izsūtīšanām.

Kad Pliekšāns devās atpakaļ uz Slobodsku, viņš bija priecīgi satraukts, pat aizmirsa, ka nebija sastapis Doriņu. Viņš domāja par studentu ierosinājumu. Tas viņu ir ielīksmoja, ir mulsināja. Bet vai nav tā, ka īsteni viņam trūkst dzejoļu, lai iznāktu grāmata? Skaita ziņā viņš varētu salasīt un piegludināt dzejoļus pat divām grāmatām, tomēr laba grāmata vienīgi no agrāk uzrakstītā neiznāktu. Uzrakstītais lielāko tiesu bija radies cietuma sienās, kad pār visu pacēlās sāpes, ko radīja trulas varas necilvēcība, un bija Iniņas gaišā mīlestība, kurai pāri darīja šī rupjā vara. Agrākās rindas varbūt nav slikti uzrakstītas, ir pat dzirdēti labi vārdi par tām, bet vai studenti nebūs vīlušies, šādu savākumu vienkopus redzot? Viņi pirmām kārtām gribēs grāmatā ieraudzīt sasliešanos pret tagadni un ceļu uz nākotni, un viņiem ir tiesības to prasīt. Katrai jaunai grāmatai tikai tad ir nozīme, ja tā aizved tālāk par vakardienu un šodienu.

Bet viņš pats — vai viņš drīkstēja palikt vienīgi pie savām sāpēm, vienīgi pie savas mīlestības, kaut arī rakstītu par to ar sirds asinīm?

Slobodskā atgriezies, Jānis Pliekšāns nosprieda, ka sagatavos studentiem labu grāmatu. Pavisam labu. Vismaz tādu, kādas vēl latviešu literatūrā nav bijis. Latviešu literatūra līdz šim bijusi pirmām kārtām pieticības literatūra. Viņa pienākums bija radīt grāmatu bez pieticības.

Mājā viņu piemeklēja nelaime — ar Iniņas dzelteno runci nebija kaut kas lāgā. Pirmajā brīdī runča saimnieks domāja, ka tas ir pārēdies un tikai tāpēc miegains un truls. Kad arī otrā dienā runcis gulēja bez ēstgribas un murrāšanas, bija skaidrs, ka Iniņas mīlulis ir saslimis. Viņu laikam kādā sētā bija sasituši puikas. Pilsētā kaķu bija daudz, arī puiku daudz, un starp puikām un kaķiem vienmēr izcēlās kari, kuros galvenie cietēji bija četrkājainie.

Pēc pāris dienām runcis jau gulēja sastindzis, kājas taisni izstiepis.

Saimnieces meita kaķi ielika grozā, apraka dārziņā un uzstādīja puķes uz kapa. Arī saimnieces meitai lielais runcis bija paticis, un viņa to labprāt bija ēdinājusi.

Jāni Pliekšānu pārņēma vainas sajūta — kaķis taču bija Iniņas mīlulis, kuru viņš, Iniņu gaidīdams, nebija pratis nosargāt, kaut arī ik mirkli domāja, ko varētu izdarīt Iniņas labā.

#

Katru rītu Pliekšāns no Slobodskas soļoja uz vasarnīcu, paēda tur pusdienas, drusku pastrādāja un, kartīti vai vēstuli Iniņai uzrakstījis, posās atpakaļ. Viņu nogurdināja un baidīja troksnis, ko vasarnīcā sacēla bērni.

Bet viņš neskuma par to, jo patika nelielā pastaiga uz pilsētu un atpakaļ. Viņš zināja, ka vajadzīgs stiprināt veselību, un tāpēc pagarie gājieni bija ļoti noderīgi.

Viņš gāja kailām kājām, kurpes pie rokas nesdams. Sākumā viņa pilsētnieciskās kājas baidījās katra asuma, kas gadījās uz takas, bet drīz viņš aprada un tad sprieda, ka staigāšana basām kājām veselībai vēl noderīgāka nekā aplaistīšanās ar ūdeni.

Nāca ogu laiks, un viņš atkal vārīja ogas. Vispirms kaulenes un zemenes. Šis akurātais, uzmanībā darāmais darbs viņu patīkami atpūtināja.

Pastarpām viņš bez lielas piespiešanās un grūtībām uzrakstīja vairākus dzejoļus un aizsūtīja uz Rīgu Iniņai ar ierasto piezīmi: «Visi vāji, viduvēji; tie sabojās Tavu labo noskaņojumu.»

Dzejoļos, kas šai vasarā radās, viņš mēģināja ciešāk nekā agrāk ietvert laikmeta noskaņas: kūtrā nakts beidzot velkas uz galu, laukā arvien drošāk šaudās bezbēdīgi brīvi vēji, bet kalnu galā, bez bailēm šalcot, koku galotnes visu dienu runā ar sauli. Šie dzejoļi tika uzrakstīti ar slepenu, dumpīgu spēku, un tie bija skaisti un patiesi, lai gan viņš pats tos vēstulēs Iniņai dēvēja par vājākiem nekā cietumā rakstītos:

«Nosūtu dzejoļus, bet tie ir gaužām nožēlojami. Ja Tev neliekas pārāk garlaicīgi un tie mums nedarītu tiešu kaunu, tad jau šo to no tiem vari dot iespiešanai, tas tikai lai ir Tev pierādījums, ka vainīga nav slinkošana, bet gan nogurums.»

Kaut neskaidri, viņš jau apjauš topošā dzejoļu krājuma kontūras. Šais dienās viņš tam uzraksta ievaddzejoli. Dzejoļu krājumu viņš arvien skaidrāk izjūt kā noslēgtu darbu, kam ir savs sākums, vidus un beigas. Tāpat kā stāstam, tāpat kā romānam, drāmai. Visam cauri noteikta izjūta un griba, kas satur kopā atsevišķos dzejoļus, kuri varbūt bez šīs vienojošās idejas liktos pasīki, pat ārpus pārdzīvotā un pārdzīvojamā laikmeta.

Vairākas dienas viņš strādāja pie jaunas lugas — uzrakstīja ap divsimt dzejas rindu, atzina, ka nekas prātīgs nav iznācis, un neturpināja. Pārtulkojis tūkstošiem klasiskās dramaturģijas rindu, arī viņš meklēja vielu, kur lugu personas varētu paust cildenas idejas, izkarot lielas cīņas un ne tikai noņemties ar savām ikdienas rūpēm. Domas kavējās pie folkloras un vēstures tēliem — vai

tie nebija vislabāk piemēroti spriegu domu un kaislību tēlojumam? Ari Iniņai labākās lugas bija tieši tās, kur viņa smēlās vielu no teikām un vēstures.

Vairākkārt viņš šai vasarā rakstīja uz Rīgu Iniņai, lai tā atsūta Vāgnera «Nībelungus», arī «Rienci». Viņš gribēja paskatīties, kā Vāgners ticis galā ar teiku vielu.

Kaut arī viņš nopūlējās diezgan cītīgi, teiku luga, ko viņš dēvēja par «Iliņu», tai vasarā tālu uz priekšu netika. Ieceres atplaiksnījās kā caur miglu, brīžam īsti skaidras, brīžam ciešas dūmakas apņemtas, sablīda mokošas un nekustīgas un, neguvušas attīstību, sastinga nedzīvas.

Viņš vārīja ievārījumus, gaidīja atbraucam Iniņu un rakstīja pa dzejolim. Un atkal — «tikai mani nospiež tas, ka mani dzejoļi tagad iznāk tik viduvēji, neviena, kas tiešām būtu spēcīgs, dzejisks».

Tai laikā viņš rakstīja savus labākos dzejoļus.

*

Visu vasaru viņš nepacietīgi gaidīja atgriežamies Iniņu atpakaļ Slobodskā. Mudināja, lai Iniņa nekavējas. Bet Iniņa kavējās un kavējās. Strādāja «Dienas Lapā», rūpējās par māti un uzrakstīja vairākas liriskas skicītes. Māte nevarēja izšķirties: varbūt braukt meitai līdz uz Slo-bodsku? Bet vai tad arī viņu neuzskatīs tikpat kā par noziedznieci, kas uz auksto zemi izsūtīta? Un vai viņa, vecs cilvēks, izturēs garo ceļu? Bija skaidri redzams, ka arī Iniņa pati nevarēja saprast, kas būtu prātīgāk — turpināt kā līdz šim vai mēģināt visiem trim dzīvot vienuviet.

Beidzot viss palika, kā bijis. Iniņa vēl nebrauca...

Kam viņa noņēmās ar tām skicītēm? Tās bija gluži jaukas, bet vai tas bija vienīgais, ko viņa ar savu talantu varēja dot? Vai tas nav pats briesmīgākais, ja cilvēks savu talantu samaina sīknaudā?

Vēstulēs, kas gāja no Slobodskas uz Rīgu, atkārtoti tika izteikti aizrādījumi: lai taču Iniņa atceras, ka viņas uzdevums ir dot kaut ko lielu! Sīkumus dodot, lasītāji viņu pavisam var aizmirst. Jau kuro gadu viņi no Aspazijas neko pārsteidzošāku nav saņēmuši. «Arī «Zeltīte» nav par tādu uzskatāma, kaut arī šī mazā ludziņa ir neparasti

jauka. ... Tajā ir tik daudz brīnišķīgas poēzijas, burvīga pāreja no reālisma uz jauno, ne romantismu, bet tieši jauno... it nemaz tajā nav fantastikas, bet gan brīnums par jauno, ko filistri uzskata par romantismu vai nemaz neaptver.»

Iniņa atbrauca 1902. gada augusta beigās, un tā viņam bija priecīga diena.

PIEDZIMŠANA

Iniņa atbrauca, no garā ceļa nogurusi, bet priecīga un mīļa. Vīram viņa no jauna likās tik skaista un brīnišķīga kā nekad agrāk. Vai viss nebija gluži kā pasakā, kur sudraboti, cēli gulbji trauc pāri satrakotai jūrai, lai apciemotu aiz ķēniņa nežēlastības vientuļā klinšu salā nometināto gūstekni? Arī Iniņai nekādi tālumi nebija par tāliem, lai steigtu šurp un ar savu mīlestību viņu aplaimotu. Iniņa zināja, ka viņš atspirgst no viena laipna vārda, pat no viena viņas mirdzošo acu skatiena.

— Es esmu kā klaiņotāja komēta pasaules bezgalībā. Es parādos šeit, pie tevis, bet drīz esmu tur, Rīgā, kur Zālīte slavina sevi un peļ nedraugus, — Iniņa runāja priecīga, pieglaudīga un svešāda. — Man nekur vairs nav māju. Kad esmu Rīgā, tad katru brīdi domāju par Slobodsku, par tevi, bet, kad esmu šeit, tad nepagūstu īsti iedzīvoties, kad kaut kas atgadās, un es pošos atpakaļ. Tā tas iet visu šo smago laiku.

— Arī es reizēm, naktīs aizmigt nevarēdams, domāju, ka esmu kļuvis kā mūžīgais žīds, kam nekur nav paliekama mājas vieta. Es klīstu apkārt, miera nepazīdams. Tāpēc man varbūt tik dārgi un neaizmirstami ir redaktora gadi — toreiz man bija savs darbs, savs uzdevums, mērķis, kas jāsasniedz. Bet viss pārējais laiks — esmu bijis kā nebeidzamās stacijās, dodoties ceļā uz kaut kurieni. Jā, bet tieši uz kurieni? Mājas un tātad arī īstas dzīves man nav. Mājas taču ir tur, kur ir cilvēka dzīve un darbs. Tagad mana dzīve ir šeit, turpretim visas manas domas ir tur, dzimtenē. Šeit es esmu kā svešas pilsētas viesnīcā. Dažreiz man pat bail iedomāties to tālo dienu, kad beigsies trimdas laiks, es sēdīšos kuģī un braukšu, braukšu pa Krievzemes upēm, šoreiz pa straumei un ne pret straumi, kā uz Vjatku dodoties. Jā, uz

kurieni es braukšu? Gala piestātnē viss būs kā no jauna jāatsāk, jo mana agrākā dzīve ir apturēta savā plūdumā, varmācīgi pārcirsta. Tagad šeit, vientulībā un klusumā, jārod spēki jaunai gultnei, un man ir bail, vai es šeit, trimdā, šo gultni atradīšu.

Kad viņi stāvēja nama sētā, viņš parādīja, kur apbedīts lielais, dzeltenais runcis.

— Viņš bija spītīgs, šis tavs lielais, dzeltenais. Viņš nebaidījās saņemt brūces ģīmī un zaudēt pusausi, ja bija kaut ko uzdomājis. Cilvēku sabiedrībā tādus spītniekus cenšas novietot aiz restēm.

Viņi izstaigāja takas mežā un Vjatkas upes krastā, kur trimdinieks bija viens klaiņājis.

— Šeit, pusceļā uz mežu, uz šīs sētas sēdēdams, es ik dienas tulkoju «Tellu». Divdesmit trīsdesmit rindiņas. Vairāk es nespēju izturēt, jo sēta nežēlīgi spieda, tā mudinot mani paslinkot, nevis mocīt labo, dumpīgo Šilleru. Bet šeit, mežā, šai pavasarī es dusmojos 'uz «Montē Kristo» un aiz atriebības par viņa seklo pļāpību izlaidu veselas lappuses netulkotas.

— «Montē Kristo» drīz iznāks atsevišķā grāmatā.

— Tā būs mana visbiezākā grāmata, un varbūt tieši tāpēc tā man sagādā vismazāk prieka. Biezās grāmatās visbiežāk ir lieki, nevienam nevajadzīgi vārdi.

— Toties šo grāmatu lasīs vairāk un aizrautīgāk nekā visu cilu, ko esam pārtulkojuši.

Viņi aizstaigāja arī līdz vasarnīcai, kur viņš bija vasarā apmeties, bet tikai retu reizi pārgulējis.

— Ceļš no vasarnīcas uz Slobodsku man bija allaž brīnum jauks un pilns priecīgu gaidu — es ik dienas cerēju kā ceļa algu saņemt no tevis vēstulīti vai kartīti.

Kad laiks bijis saulains, viņš labprāt staigājis kailām kājām. Tā viņš ciešāk saaugot ar dabu, no kuras taču cilvēks ir nācis, un ar zemi, kurā ikvienam kādreiz ir jāatgriežas.

— Bet tas būs pēc daudziem gadiem, — viņš mierināja Iniņu. — Vispirms ir jānocērt galvas divpadsmitgalvai-najam pūķim. Mēs nevaram aiziet, pirms nav padarīts

darbs. Mušu paaudze šo darbu ir uzsākusi, viņai tas jānoved galā.

Atsākās ikdiena, un viņš lūkoja turēt solījumu un uzņemties saimniecības rūpes. Tāpat kā iepriekšējos gados viņš sacīja:

— Tev ir jāatpūšas, mīļumiņ, un tad jāķeras pie sava īstā darba. Citādi iznāk tā, ka tu, kopš esi mana sieva, neesi lasītājiem devusi nekā tāda, kas saceltu ievērību.

Iniņa klausījās vīra vārdos, skatījās, kā viņš, visu labi pārlikdams un apsvērdams, rīkojās gar katliem, un prātoja:

— Nemaz nevar saprast, kāpēc vīrieši pie plīts allaž noņemas tik saspriegtā uzmanībā, itin kā viņiem būtu grūts uzdevums matemātikā rēķināms.

Drīz Iniņa tomēr pie istabu kopšanas un ēst vārīšanas stājās pati.

— Tev visdrīzākajā laikā jāsakārto savu dzejoļu grāmata, tu nedrīksti kavēties. Tavu grāmatu gaida.

Viņš apstājās savā saimniekošanā un sacīja, ka par dzejoļu grāmatu domājot ik dienas, bet viss esot daudz sarežģītāk, nekā sākumā licies. Kad nu tagad pēc grāmatas nācis tiešs pieprasījums, viņš visu uzrakstīto pārlūkojis, bet esot redzams, ka trūkst dažs dzejolis, bez kura grāmata būtu kā bez ceļa. Trūkst tādu darbu, kur pateiktas tās domas, kuras ir ļaužu prātos, bet kuras skaļi izsacīt cilvēki baidās vai arī neatrod tām īstos vārdus. Jaunas domas arvien ir bīstamas, sevišķi tādas, kas ved uz nākotni, jo tās aizskar tagadni. Jaunas domas seklā laikmetā uzdrīkstoties domāt vienīgi dzejnieki un trimdinieki, cilvēki, kam nav nekā ko zaudēt — nedz cienījamu stāvokli varas vīru pulkā, nedz veikalu, kas zeļ un plaukst tieši tāpēc, ka ir ievērota piesardzība un veikla viduvējība.

Viņš negribot vienīgi salikt vienkopus jau uzrakstīto, bet vēloties izveidot no atsevišķiem dzejoļiem stingri nobeigtu darbu. Katrs dzejolis lai būtu pilnīgi patstāvīgs, bet citu pulkā iegūtu jaunu vērtību un zīmīgumu, kā celtnē katram ķieģelim ir sava vieta.

Tāpēc viņš pēdējā laikā esot mēģinājis uzrakstīt vairākus jaunus dzejolīšus, tie gan laikam esot pavisam neizdevušies, bet vajadzīgi, lai visu grāmatā ievietoto saturētu kopā īpašā sajūtā un domas virzienā.

Iniņai šis nodoms likās lielisks, un viņa labprāt sprieda līdz, kādam tad jaunajam krājumam vajadzētu būt.

Galvenais tagad bija piespiesties un krājuma sastādīšanu pabeigt, un Iniņa katru dienu atgādina to darīt.

Brīžiem viņš aiz nepatikas, ka viņu ik dienas mudina, kļūst pavisam īdzīgs:

— Kas ir galvenais: vai dzejoļu sacerēšana vai to klajā laišana? Man pilnīgi pietiek, ka esmu dzejoli uzrakstījis, kur tas kalpo un kas ar to notiek — kāda man par to daļa?

Iniņa grib iebilst: ja tas butu gluži taisnība, kāpēc tad viņš kā dārgumu glabātu ik rindu, ko uzrakstījis?

— Cilvēki gaida un nevar sagaidīt, kad beidzot parādīsies tavas dzejas vienkopus. Tagad tās ir kā mirdzošas zvaigznes, kam apkārt veseli pelavu lēveņi, un tāpēc tās gan jūt reizēm uzdzirkstamies, bet tad atkal visu aizsedz šīs saslaukas.

Iniņa sēžas savā jaukajā krēsliņā un liek kopā dzejoļus pēc pašas prāta.

Kad tā notiek, viņš nevar novaldīties un sāk kārtot pats. Laikam taču viņam nav gluži vienalga, kas no visa tā iznāks.

Var pat domāt, ka viņš jau klusībā ir kārtu kārtām apsvēris, kā dzejoļus salikt tā, lai iznāk nobeigta grāmata. Tikai kaut kāda nedrošība un neuzņēmībā viņu ir kavējusi to izdarīt līdz galam.

— Ja vēl būtu dzīvs tavs dzeltenais runcis, viņš mums būtu vislabākais palīgs šai darbā. Viņš katrā ziņā sēdētu uz galda un noskatītos, kā tādas lietas tiek darītas. Un kādā brīdī, ķepu paceldams, atgādinātu, ka laiks visu beigt, jo vēders ir tukšs un tāpēc jādomā par pusdienām.

Kad viņš tā pastrādā, Iniņa redz, ka tam lielajam bērnam gluži labi patīk šī darbošanās.

Iniņa ieteic arī dažām nodaļām virsrakstus. Var jau būt, ka viņam daži no tiem īsti nepatīk, bet viņš grib sagādāt prieku Iniņai un tāpēc ir mierā. Kaut gan viņš parasti nepiekāpjas ne par sprīdi, ja kaut kas nav tā, kā vislabāk liekas viņam pašam. Vārdus, ko Pliekšāns uzrakstīji«, viņš, kaut arī gaužas par šo vārdu nevarīgumu, sargā nepiekāpīgi un stingri. Viņš nestrīdas, bet sajaukto saliek atpakaļ pēc sava prāta.

*

Students Razums Slobodskā neieradās.

Vai varbūt studenti no sava nodoma ir atteikušies? Tad viņš, trimdinieks, gluži veltīgi tik ļoti pūlējies, cenšoties krājumā ietvert laikmeta noskaņas un jauna rīta vēsmas. Citiem izdevējiem tādas noskaņas varbūt liksies vienīgi par postu un apgrēcību.

Nē, studenti nebija savu nodomu atmetuši. Rudenī Razums atrakstīja vēstuli:

«Stučka man stāstīja, ka Jūs manam plānam neesot pretim. Tagad pārspriedām šo jautājumu Rīgā. Visi biedri un pazīstami ar lielāko prieku pūlētos Jūsu dzejoļus izplatīt. Naudu apgādāšanai apgādās advokāts Zemgals. Cenzēt un drukāt mēs liktu Pēterburgā, kas priekš dzejoļiem būtu ļoti izdevīgi.»

Razums steidzināja:

«Mums būtu patīkami, ja Jūs varētu sakārtotos dzejoļus atsūtīt jau laikus uz Rīgu, lai priekš Ziemas svētkiem viņi varētu iznākt drukā.»

Slobodskas trimdinieks atbildēja, ka viņš vislabprātāk savu dzejoļu krājumu nodotu tieši studentu ziņā. Tas reizē ir studentu vērtējums par viņa darbu un vairāk vērts nekā labi vārdi Zinību komisijā, kur taču pirmām kārtām labākais liekas tas, kas nekustina jautājumus, kuri var saviļņot.

Tad Razums rakstīja no jauna:

«Tautā Jūsu vārds ļoti populārs, tā ka noeja dzejoļiem būs liela. Tādēļ arī mēs domājam izdot vismaz 6000 eksemplāru un 60—100 kap. gabalā, saprotams, tas atkarājas no grāmatiņas biezuma.

Drukāti dzejoļi kļūtu uz labākā papīra un ar modernu bildi uz vāka. Būtu ļoti patīkami, ja Jūs atsūtītu savu fotogrāfiju, kuru mēs labprāt gribētu pielikt dzejoļiem.»

Un beigās:

«Sveiciens no biedriem.»

So atsaucību un uzticēšanos trimdinieks no jauna uztvēra kā sabiedrības uzliktu pienākumu, lai grāmata būtu vajadzīga un laba.

Un atkal kārtu kārtām viņš visas ieceres un nodomus pārrunā ar Iniņu.

Līdz šim, kad viņš domāja par rakstāmiem plašākiem oriģināliem, domas tūdaļ apstājās pie nesen pārdzīvotās sabiedrības attīstības pagātnes, pie tā laikmeta, kad viņš

un viņa domubiedri ar «Dienas Lapu» cēlās pretim vecajam tautiskajam tukšumam. Šo laikmetu viņš bija Pleskavā gribējis parādīt romānā, bet pati romāna uzrakstīšana nevirzījās un nevirzījās uz priekšu. Kaut kas no šīm domām ienāca viņa komēdijā, viņa «Pusideālistā». Tagad, meklējot katram dzejolim īsto vietu krājumā un lūkojot uzrakstīt jaunus, viņš pēkšņi atskārta, ka aizejošā pagātne viņu vairs nenodarbina. Ne aizgājusī pagātne ir tagadnes un nākotnes galvenais pretinieks, bet pati tagadne, kas ir tukša un pelēka.

Viņš nešaubīgi ticēja, ka jaunajam gadsimtam būs lemts iznīcināt veco netaisnību, tā vietā liekot sociālo vienlīdzību un taisnīgumu. Proletariāta varu, proletariāta taisnīgumu. Tāpēc vajadzēja mācīt ļaudis nesamierināties ar pieticīgo ikdienību, ar filistrību, kas vienmēr prot pielāgoties varmācībai un birokrātijai.

Vecā netaisnība bija tik pašpārliecināta savā nemainībā, ka pati nemanīja, cik trula un naidīga tā kļuvusi ik dzīvam asnam. Bet, kad nevienam vairs nav cieņas pret aprobežotību, kas to vien dara kā cenšas, lai visapkārt būtu nekustīgs klusums, tad ir tuvu vētra.

Grāmatā viņš ielika arī «Jauna gadusimteņa nakts domas» — vairākkārt Ruperta noraidīts, tas varbūt iziet cauri pie Pēterburgas Remiķa. Šis dzejolis te bija ļoti vajadzīgs — kas citos dzejoļos bija saklausāms kā tāla jausma, kā nojauta, tas šeit lasāms skaidros vārdos.

Kārtojot dzejoļus, viņš pārsteigts juta, cik tieši izteicis slepenās, degošās jausmas par jauno, kam jānāk pec šī bula laika, pēc šīs kūtrās nakts, kaut arī savus dzejoļus visbiežāk bija rakstījis, izsakot skaudros pārdzīvojumus, ko dzīve viņam nebija aiztaupījusi.

Par grāmatas virzību un vienotību domājot, viņš uzrakstīja dzejoli «Pastarā diena» — vecās pasaules katastrofas ainu. Tās nav dievu dusmas, kas pazudina veco pasauli, tā iet bojā visniknākajā cīņā, kad pat ik smilšu graudiņš, «ko minat», sacēlies spītā un naidā.

Krājumu viņš noslēdza ar epilogu — kad pastarās dienas pērkonos vecā pasaule ir aizgājusi bojā, turpinās jaunās pasaules gaita — «un mūžos gala nav, kas gaitu liedz».

Viņš bija apmierināts ar savu grāmatu, Iniņa bija sajūsmināta: te bija gan laikmeta smagums, gan pārgalvīgs, nesalaužana spēka pilns aicinājums, cīņas aicinā-

jums. Grāmatā nebija nekur pieminēts nedz proletariāts, nedz revolūcija, bet ik rinda liecināja, ka tā rakstīta tieši proletariātam.

Kādā reizē viņš ar Iniņu pastaigājās pa Vjatkas upes krastu. Bija rāms vakars, un viņi tikko bija runājuši un strīdējušies par gatavojamo dzejoju krājumu. Nokrēslas zilgmē pagaisa upe un mežu robotās galotnes, bet gaiss bija tik tīri skanīgs, ka tālu dzirdams ik skaļāk pateikts vārds. Sai vakarā beidzot radās nosaukums jaunajai grāmatai: «Mums ienāca prātā abas šīs vakara īpašības savienot grāmatas nosaukumā «Tālas noskaņas zilā vakarā»,» vēlāk rakstīja Iniņa un piebilda:

«Bez tam zilu krāsu es vēl uzskatu par cerības simbolu, un cerība tiešām te bija svarīgs elements: mēs cerējām paši, un cerēja sabiedrība uz labāku un gaišāku nākotni. Atrastais grāmatiņas nosaukums mums abiem likās zīmīgs un labs. Pie tā tad arī palikām.»

*

Kādā rudens dienā atrakstīja Pēteris Stučka: viens no trimdiniekiem iesniedzis valdībai lūgumu, lai ieskaita soda laikā arī iepriekšējā apcietinājumā pavadītos mēnešus, lūgums ievērots, un šis trimdinieks kļuvis brīvs agrāk, nekā cerēts. Tagad arī Stučka gatavojoties rakstīt lūgumu, lai soda izciešanā ieskaita iepriekšējā apcietinājumā un pagaidu izsūtījumā Vitebskā pavadīto laiku. Lai to darot arī Pliekšāns.

Pēteris Stučka savu iesniegumu aizsūtīja Vitebskas gubernatoram 20. novembrī, bet Pliekšāns vilcinājās. Viņš lāgā neticēja šādam lūgumrakstam — jau bija piedzīvots, ka neviens viņa lūgums, ko viņš šais gados rakstīja, «nepelna ievērību». Vai šoreiz lai būtu citādi?...

*

Uz Ziemsvētkiem «Tālas noskaņas» neiznāca.

Ne tāpēc, ka krājums nebūtu sastādīts. Nē, krājums nonāca pie cenzora Remiķa, un «vecais kungs» to cilāja uzmanīgi un piesardzīgi: tā kā būtu pilns slepenu nelietību, tā kā nebūtu. Ja cenzoram ir tādas aizdomas, tad neder steiga. Cenzoram pieklājas būt aizdomīgam, jo aiz kaitīgas steigas var pasaulē palaist pat pašu Belcebulu, un dabū tad vēlāk viņu atkal pazemē!

Pliekšāns rakstīja uz Pēterburgu — vai Blaumanis, Pēterburgā dzīvodams un ar Remiķi sastapdamies, nevarot kādu vārdu par viņa dzejoļu grāmatu aizlikt? Cik dzirdams, Blaumanim ar Remiķi esot gluži labas attiecības un arī Rāviņam Remiķis ir gandrīz kā pašu cilvēks. Pie reizes Pliekšāns aizsūtīja «Pēterburgas Avīzēm» pāris satīrisku oriģinālgabalu — ja noder, lai Blaumanis ievieto savā avīzē. Tik vien ne ar Raiņa vai Pliekšāna vārdu, bet tā, lai šis darījums nenāktu atklātībā zināms.

Pēc dažām dienām Pliekšāns aizsūtīja kā draudzības zīmi Blaumanim savu ģīmetni — tādu pašu, kādu bija nodevis ievietošanai savā dzejoļu krājumā.

Ģīmetni Blaumanis saņēma 20. decembrī, savā dzimšanas dienā, uzskatīja to par zīmīgu sagadīšanos un priecīgs rakstīja uz Slobodsku:

«Liktenis man ir žēlīgs: ja viņš man kādu draugu atņem, tad tas drīz dod atkal citu vietā. Dažus gadus atpakaļ, kad es tiku no Emīļa Melngaiļa tā izsmiets un apvainots, ka manai sirdij vajadzēja no viņa novērsties, tas man deva vietnieku kāda sevišķi apdāvināta jauna, muzikāla zēna personā. Un tagad atkal: . ..te nu Jus man sniedzat pretī savu mīļo roku. Es to satveru, es satveru un spiežu to un turu cieti uz visiem laikiem.

Vai lai tic priekšsajūtai?»

Viens no atsūtītajiem dzejoļiem saucās «Baltiešiem», un Blaumanim tas ļoti patika. Tā bija heksametros rakstīta satīra par Baltijas vāciešiem, kas, septiņsimt gadus valdīdami Latvijā, tik ļoti apraduši ar savu privileģēto stāvokli, ka pat vēl tagad, 20. gadsimta sākuma, nav pamanījuši, ka latvietis

Pats ... grib sēsties pie galda un paēst un domāt par sevi,

Līdzi ar citiem grib spriest, kopīgi mājas grib kopt.

Neveikli ienāk viņš iekša un netīšām pagrūž jūs sānis —

Ko nu tur: prasts jau vēl ir, strādnieks un zemnieks tik vien. Zābaki ož vēl pēc taukiem, kā lāpstas rokas, sēst blakus:

«Te tad nu atnācām mēsi Tagad jūs uzklausāt mūs!»

Blaumanis bija dzejoli parādījis Andrievam Niedram,— bet kādu sajūsmu varēja gaidīt no cilvēka, kas prātoja, kā izaudzināt un blakus vācu baroniem nosēdināt pašu latviešu baronus?

«Niedram par «Baltiešiem» bija tikai dažas skābīgas piezīmes, turpretī Būmanis un es nevaram beigt nopriecāties par viņu svaigumu.»

Kā solījies agrāk, Blaumanis bija pats ar savu roku «Baltiešus» pārrakstījis, lai pat burtlicim neienāktu prātā, kas īsti ir šis Henricus Letlus, ar kādiem vārdiem dzejolis bija parakstīts.

Tā kā «Tālas noskaņas» pie cenzora bija iegūlušas, Blaumanis manuskriptu paņēma no Remiķa, lai paskatītos, kas būtu darāms ar pantiem un rindām, kas atzīmēti kā apšaubāmi. Uz svētkiem grāmata vairs iznākt nevarēja, tad jau viena alga, vai tā parādās nedēļu agrāk vai vēlāk. Ja neuzticība cēlusies, tad gluži bez svītrojumiem neiztiks, tas nebija gaidāms, bet varbūt var panākt, ka posts tiek nodarīts mazāks.

«... es veco kungu tā labi palūgšu, lai viņš ir žēlīgs, un tāds viņš arī būs, ja tikai nebūs pārāk cieši pārliecināts par šo pantu kaitīgumu.»

Blaumanis rakstīja uz Slobodsku arī par pašu krājumu:

«.. .man liekas, ka šis krājums pārspēj visu, kas pantos pie mums ir ticis sabrūvēts, — tāļu pārspēj!»

Kad nu beidzot sadarbība ar šo slobodskieti ir sākusies, Blaumanis grib to nostiprināt. Vai Rainis nevarētu uzņemties jauniznākušo grāmatu kritiku?

«Tai gadījumā, ja Jūs to uzņemtos, sūtītu Jums no iznākušā tikai to svarīgāko, jo priekš nenozīmīgākās preces es nodarbinātu cilas spalvas. Pats par sevi saprotams, ka pašreizējos apstākļos Jūsu vārds ir jātur vēl arvien visstingrākā slepenībā un manuskripta pārrakstīšanas pūles būs man pašam jāuzņemas.»

Ar «veco kungu» Blaumanis parunāja, bet atļaujas saņemšana tomēr ieilga — sagadījās, ka Remiķis saslima un nogulēja slimības gultā sešas nedēļas. Kad dzirdēja šo puslīdz atlabušu, Blaumanis aizgāja no jauna pie viņa marta sākumā. «Tālās noskaņas» atradās uz cenzora naktsgaldiņa. Remiķis solīja vēl tai pašā dienā manuskriptu izskatīt līdz galam.

«Viņš vēl ne ar ko citu nenodarbojas un arī Jūsu dzejoļus nebūtu vēl ņēmis priekšā, bet, tā kā es vairākkārt jau biju ar viņu par tiem runājis, tad šim manuskriptam viņš devis priekšroku. Tas nu pagaidām ir mans vienīgais nopelns Jūsu skaistā krājuma labā. Diemžēl baidos, ka tas būs arī vienīgais.»

Blaumanis pa šiem 1903. gada pirmajiem mēnešiem bija savu paša rūpju un likteņa aizņemts — Rāviņa avīze putēja laukā. Kad nav naudas, tad arī saprašanās trūkst,

un Blaumanis taisījās no Pēterburgas projām. Tas ir veltīgi izšķiests laiks, viss iztērēts žurnālistikai, bet nekā vērtīgāka pats uzrakstīt viņš nav iespējis. Jo ātrāk projām, jo labāk. Tāpēc viņš nav arī nevienu grāmatu uz Slobodsku recenzēšanai aizsūtījis — kas zina, vai cilvēks, kurš nāks pēc viņa, sarunātu preci ņems pretī. Nepavisam tāds nemēģinās slēpt recenzenta īsto vārdu.

Bet Blaumanis bija un bija nodomājis draudzību ar slobodskieti paplašināt un nostiprināt. Klīda valodas, ka Ansis Gulbis gribot dabūt koncesiju jaunam žurnālam. Ja tas notiktu, tad — «Mans sapnis par kopdarbību ar Jums tomēr nu reiz piepildīsies».

Bet, ja Gulbim nekas neiznākšot ar žurnālu, tad — pašreiz šķobās «Austrums». Varbūt tur sākšot pūst svaigāki vēji un būšot iespējams publicēties šajā žurnālā. Pie tā panīkušā mūžības filozofa Zālītes, pie tā mīkst-mieša taču tādam talantam kā Rainis nevarot būt mūžīga palikšana.

. *

Latviešu laikraksti un žurnāli bija kā negantā vērpetē ierauti, un to vadītāji un līdzstrādnieki uzmanīja cits citu: kurš pastāvēs, kurš noies dibenā. Kurš aiziet pavisam melnu ceļu un kurš ļauj arī brīvākai un patstāvīgākai domai kādu stūrīti.

Slobodskā abi dzejnieki vērīgi sekoja šīm cīņām un nesaskaņām. Pie kā viņiem palikt ar savu darbu? Viņi nevarēja dzīvot bez izdevuma, kas viņu uzrakstīto un pārtulkoto drukā. Tagad viņi sadarbojās arī ar Rīgas Latviešu biedrības Derīgu grāmatu nodaļu, deva tai tulkojumus, bet šī nodaļa viena nevarēja apmierināt, viņu vajadzības pēc līdzekļiem un viņu intereses.

STARPLAIKĀ

Kaut arī «Pusideālists» bija tapis steigā, kad lugas sākums jau pārrakstīts skaidrā kā pabeigts, bet beigu daļa vēl nemaz nav sākta, pie lugas viņš vairs neatgriezās, lai to vēl papildinātu vai noslīpētu. Viņam nekad arī vēlāk nepatika no jauna labot un pārveidot darbu, ko bija aizdevis projām kā gatavu.

Arī kad «Tālās noskaņas» bija iesniegtas cenzoram,

viņš vairs nedomāja, ka varbūt grāmatu varētu izveidot vēl labāku. Dzejoļu krājums bija pabeigts, katrā rindā bija daļa viņa dzīves. Viņa prieks, sāpes, un viņam bija pat bail no jauna augšā celt pārciesto un pārlaisto laiku.

Neziņa par grāmatas likteni citus darbus strādāt tomēr traucēja. Viņš gan jau iepriekš bija pārliecināts, ka grāmata aizķersies pie cenzora, un tomēr... Var taču notikt pats ļaunākais — un cenzors vispār grāmatu neļauj iespiest, un tad viņš joprojām būs vienīgi uzcītīgs tulkotājs Pēterim Zālītēm. Tur, kur tiek traucēta ierastā dzīves kārtība, kaut arī tā sen būtu aiz vecuma un greizuma visiem par apsmieklu, tur allaž paceļas aizdomas un bailes: vai tā drīkst? «Jauna gadusimteņa nakts domas» Adriānam Rupertam Rīgā visus gadus bija likušās nepieļaujamas, maz ticams, ka Remiķim Pēterburgā tās šķitīs bez vainas.

Iniņa domāja tāpat, bet viņa kā allaž iedegās spītā:

— Dzejniekus dievi ir pasaulē sūtījuši, lai viņi sludinātu liesmainu patiesības vārdrn Ja dzejnieks spēj aiziet tikai līdz viduvējas vispārības uzceltai sētai un jūtas labi, tad viņš ir dievu dzirksti apmainījis pret pavarda rāmo, pieticīgo uguni.

Iniņa jaunu reizi atcerējās, kā viņa šīs pašas «Jauna gadusimteņa nakts domas» bija deklamējusi sarīkojumos un cik ļoti tās patikušas klausītājiem.

— Tas nolika tāpēc, ka tu neparasti labi lasi dzejoļus. Tik labi neviens neprot lasīt, — trimdinieks piebilda un bija pārliecināts, ka runājis bez glaimiem.

— «Un vienīgā dzīvības zīme — asins uz sniega», — kad es cēlu priekšā šīs rindas, mani kā saldas tirpas, kā skurbinošs noreibums sagrāba. Un klausītājus tāpat. Tādā brīdī dzejnieka un apspiesto brāļu sirds skan vienā unisonā — un ko vēl augstāku var vēlēties? Stāvot sajūsmināto klausītāju priekšā, jūtot viņu sirdis satraukti un pacilāti pukstot, es biju gatava uz visu — pat tad, ja pār mani nāktu pats ļaunākais, es tomēr uzdrīkstētos pasacīt šos vārdus: «Un vienīgā dzīvības zīme — asins uz sniega.» Tavos vārdos ir mūsu laikmeta briesmīgums un drosmīgā spīts.

Iniņai ienāca prātā luga, pie kuras viņa pati strādāja.

— Arī manai Gunai, kad viņa stāv karaļa priekšā, jāpasaka patiesības rūgtie vārdi. Jāpasaka, ka ļaužu ciešanu un posta galvenais vaininieks ir pats karalis. Ar

šādiem patiesības vārdiem elpo katra tavas grāmatas lappuse, un tāpēc cenzoram tā liekas bīstama, un viņš to joprojām nelaiž un nelaiž no rokām ārā.

Cenzors, izdarījis visumā pieticīgus svītrojumus, grāmatu tomēr atļāva, bet nu mainījās tās izdevēji, un «Tālo noskaņu» drukāšana no jauna ieilga. Jaunās grāmatas kūmās studenti gan palika, bet grāmatu beidzot bija ar mieru izdot Jānis Brigaders — jaunas rakstnieces Annas Brigaderes brālis, kādreiz dedzīgi aizrāvies ar teātra spēlēšanu, bet tagad kļuvis bankas direktors un varas vīrs Rīgas Latviešu biedrībā.

*

Laiks gāja, un nebija skaidrs arī «Pusideālista» liktenis. Cik ļoti luga tika steigta, tik tagad tā vairs it. kā nebija vajadzīga. Novembra sākumā Blaumanis atrakstīja no Pēterburgas, ka cenzors lugu izrādēm atļāvis, bet nu esot tā, ka nav teātra, kas lugu izrāda.

Rīgas Latviešu teātrī tā bija kā aiz mēmām durvīm pazudusi, un tikai pašā 1902. gada beigās bija pavisam skaidrs, ka šis teātris jauno komēdiju neiestudēs. Kad Latviešu teātra vadītāji lugu atkārtoti bija izlasījuši, viņi, samulsuši par nekautrīgo pārdrošību, saprata, ka luga vēršas pret to garu, kas valda Rīgas Latviešu biedrībā, kura bija teātra saimniece. Pasargi, dievs! Saprātīgs cilvēks savas vainas neiet uz skatuves ļaužu simtiem izrādīt! Un nav nemaz droši zināms, vai tādas vainas vispār pasaulē ir, par kādām zobojas šis bezkaunīgais joku lugas sameistarotājs, ko valdība aizsūtījusi patālāk no Rīgas un tamlīdz arī no Rīgas Latviešu biedrības. Šai skatuves gabalā tā sacerētājs ar to vien nodarbojas, ka greizā spogulī rāda to, kas katram īstam tautietim ir godājams un svēts. «Tautiski vārīta putra un tautiski kalti riteņi!» Nu, vai zināt! Lai smietos ar platu muti, daudz prāta un saprašanas nevajag, — tas visiem zināms!

Un «Pusideālists» Rīgas Latviešu teātrī tika nolikts pie malas.

Bet sagadījās tā, ka Rīgā tikko bija nodibinājies otrs latviešu teātris. Tā saimnieks bija Rīgas Latviešu amatnieku palīdzības biedrība, un jaunajam teātrim vajadzēja būt ar citādu garu nekā vecajam. Ar kādu — to nezināja neviens, bet paciešama tā pieticība un piesardzība, kas valdīja «māmuļnieku» teātrī, arī vairs nebija. Tā likās

arī naudiniekam Bisniekam un viņa draugiem, kuru rokās atradās Amatnieku palīdzības biedrības kase. Bis-nieks pavīpsnāja:

— Vīriem tur, Latviešu biedrībā, liekas, ka viņi ir tā pasaules ass, tā zemes sāls. Bet īsteni viņi tikai uz savu labumu skatās un par to vien domā, lai tiktu cildināti un šie tad varētu saldu ģīmi pretim atsmaidīt: «Mēs allaž domājam vienīgi par vispārības labumu.» Vispārības la-lJumu! Jāsmejas! Par saviem namiem un veikaliem viņi domā vispirms un sargās kā velns no krusta no visa, kas apdraud viņu maku.

Jaunais Latviešu teātris savu darbību sāka 10. novembrī, un slobodskieši nolēma «Pusideālistu» piedāvāt šim teātrim.

«Viņiem vismaz nav pret mums aizspriedumu un naida,» domāja Iniņa.

Tas bija tiesa — jaunais teātris bija paredzējis jau decembrī no jauna skatītājiem parādīt «Zaudētās tiesības», — «māmuļnieku» teātrim Aspazijas vārds nu jau kuro gadu likās apgrēcība un labākajām famīlijām nosodāma izlaidība.

Iniņa pazina Jaunā Latviešu teātra komisijas locekli Lasmani un rakstīja tam uz Rīgu:

«Jums ir vārds Jaunā teātra komisijā, un es griežos pie Jums ar kādu Raiņa oriģināllugu, kuru lūdzu priekšā likt izrādei vēl šajā sezonu, jo luga ir jau cenzēta.»

Jaunais Latviešu teātris lugu pieņēma — «Pusideālists» ir izrādāms kaut vai tāpēc vien, ka nepatika «māmuļnie-kiem».

Iniņa bija priecīga:

— Es vienmēr esmu bijusi pārliecināta, ka tava luga būs stiprāka par piesardzību un bailēm. Tava luga ir laba un savās noskaņās pavisam jauna. Tāpēc nevienam nevar būt pa spēkam to nedz pazudināt, nedz aprakt.

Slobodskiešiem likās, ka'jaunā teātra vadītāji nebaidās no šīs komēdijas smiekliem par sabiedrības pīlāru tukšajām tautiskajām frāzēm.

īsteni Jaunā Latviešu teātra direktors un režisors Fridrihs Podnieks no lugas idejām nesaprata nenieka. Viņam vispār nepatika ne drāmas, ne komēdijas, — viņš bija dziedājis baritona partijas vairākos Vācijas teātros un gribēja dziedāt arī Rīgā. Fridrihs Podnieks meklēja gabalus, kur varētu parādīt savu balsi. Arī savu darbību

I.i unais Latviešu teātris sāka ar operu, — teātri atklājot, izrādīja Konrādā Kreicera operu «Naktsmājas Granādā».

Izlasījis «Pusideālistu», Fridrihs Podnieks redzēja, ka šai pantos rakstītajā komēdijā patiešām ir daža it amizanta komiska situācija — «Te ir vietas, kur skatītāji var pasmieties». Šīs vietas ir izceļamas, un tad varbūt tas gabals publikai var likties pat gluži jauks.

Komēdiju parādīt skatītājiem Podnieks gribēja uz pavasara pusi.

*

Tā kā naudas vajadzība slobodskiešus šai laikā pārlieku nenomāca, viņi ar tulkošanu sevišķi cītīgi nenoņēmās. Ierastās atbildes uz tieslietu jautājumiem — tās nekad nebija prasījušas nedz daudz spēka, nedz laika, — joprojām regulāri tika no Slobodskas uz Rīgu nosūtītas Zālītēm. Zālīte ik mēnesi par tiem samaksāja dažus rubļus un kapeikas.

Beidzot Rīgas teātra dzīves izlēmēji bija pamanījuši, ka tulkotājs Rainis (bet — varbūt īsteni Aspazija?!) latviešu valodā pārtulkojis dramaturģijas klasiķu darbus, kuriem goda vieta ierādīta ik nopietni vērtējamā teātrī. 1902. gada rudenī Rīgas Latviešu teātris bija iestudējis «Nā-tanu Gudro», par klasikas darbiem sajūsminātais teātra entuziasts Tautmīlis-Bērziņš provinces pilsētiņā Saldū uzveda Gētes «Ifigenija Tauridā», jaunā — 1903. gada pašā sākumā Rīgas Latviešu teātris iestudēja «Karali Līru» un martā uzveda Hauptmaņa «Nogrimušo zvanu».

Tas, kas bija gulējis žurnālu un grāmatu lappusēs kā vārds, kļuva par dzīvu darbību un domu, kurai sekoja skatītāji teātra zālē.

*

Abi slobodskieši gribēja strādāt pie jauniem oriģināldarbiem, bet nedz rudens, nedz ziema nebija viegli: viņi slimoja. Decembrī Pliekšāns rakstīja par to vēstulē Blaumanim uz Pēterburgu:

«... laiks, kuru mēs tagad pārdzīvojam, ir briesmīgs un smags, tas atgādina visdrūmāko. Mēs bijām pat katrs savā laikā spiesti palikt gultā, nemaz nerunājot par manu neirastēniju, bez tam ilgi nācās uztraukties par slimo māti.»

Kopš «Dienas Lapas» redaktora laikiem viņam avīžu lasīšana bija kļuvusi par vājību. Tām viņš katru dienu

paredzēja noteiktu laiku. Kā Pleskavā, tā Slobodskā avīzes viņam bija logs uz pasauli, saite ar dzīvi dzimtenē. Trimdinieki deva saņemtās avīzes cits citam. Un mēģināja nojaust, uzminēt: Arni nav zīmes, kas liecinātu, ka tumšajiem debesiem laužas cauri kaut viens vienīgs saules stars.

Bet priecīgu ziņu bija maz.

«Laikmets vispār ir šausmīgs,» trimdinieks rakstīja Blaumanim, «reakcija uzvaroši iet visur uz priekšu.»

Pienāca brīži, kad viņš vairījās ņemt avīzes rokā: «es negribēju redzēt šo riebīgo laiku». «Šādā laikā es nevaru neko strādāt.»

Tā gluži nebija. Viņš allaž bija stiprāks un lielāks, nekā to var spriest pēc viņa vēstulēm. Arī šajā laikā.

Viņš nepārstāja sistemātiski strādāt. Joprojām kaut vai dažās rindās, kaut pusrindā centās fiksēt savas izjūtas vai pēkšņi prātā uzradušās dzejas gleznas. Viņš ietvēra vārdos mirkļus, būdams pārliecināts, ka tie kādreiz var kļūt par būvmateriālu celtnēm. Pierakstīja, nolika. Kam? Dzejolim? Drāmai? Vai nav vienalga? Ja nekam nederēs, arī tad nebūs veltīgi strādāts — viņš būs radinājis sevi novērot, audzinājis sevi spriest, vērtēt, redzēt. Cilvēkam, kas grib kļūt rakstnieks, jāizkopj šīs spējas.

Joprojām viņu nodarbināja doma, kā jaunā veidā izmantot dramaturģijā pasaku, teiku un vēstures vielu. Pagātnes dramaturģijai šai ziņā bija liela pieredze. Tādos gadījumos senas teikas vai pazīstams vēstures tēls izaug līdz jaunam simbolam, dižens un liels gan labā, gan ļaunā. Kā Fausts un Mefistofelis Gētem. Kā Kains Bairo-nam. Kā Boriss Godunovs Puškinam, Dēmons Ļermonto-vam. Šādos tēlos saplūst vienkopus sava laikmeta traģika, kas nav nekas cits kā ilgas pēc jauna cilvēka un dzīves.

Kāda ir jaunā — 20. gadsimta lielākā sāpe? Ar kādām domām pa pasauli tagad jāstaigā teiksmainajiem varoņiem?

Arī latviešu literatūrā bija jau pusgadsimtu veca tradīcija, kā pagātnes un teiku tēlus izmantot jaunā laikmetā. Latviešu rakstnieki tos raidīja cīņā pret vācu iebrucējiem Latvijā.

Kādreiz — pirms gadiem divdesmit trīsdesmit — ar to varēja pietikt, bet tagad? Tagad, kad latviešu zemniekam un strādniekam norīkojās ērti uz kakla ne vien vācu barons un mācītājs, bet viņiem līdzās arī latvietis, kam ka-

batas bija naudas pilnas? Vai tagad seno ciņu atgādinājums pret vāciešiem nav kļuvis par aizsegu kā noslēpt pašu latviešu jaunizaugušās buržuāzijas domas un darbus?

Viņš bija pārtulkojis tūkstošiem rindu klasiķu darbus. Dramaturģiju un dzeju. Viņš bija tūkstošiem reižu nolādējis šo verga darbu, ko neatliekami vajadzēja strādāt, lai nopelnītu iztikai un nekristu izmisumā. Viņš pats apnikumā un pagurumā lāgā pat neaptvēra, ka visus šos smagos gadus bija piekalts nevis kailai, neauglīgai klintij, bet gan nezūdošu dārgumu kalnam. Viņš, nelaimīgs un slims, visus šos gadus sēdējis kā pie bagātīga dzīru galda, viņš bija rindu pa rindai, vārdu pa vārdam dzīvojis līdzi tūkstošiem dzīvju.

Viņš netika pārtulkojis nevienu drāmu par ikdienu un tās cilvēkiem. Viņš izjuta nepatiku pret tādiem darbiem, tie viņam šķita par daudz pelēcībai pieplakuši, bez nākotnes izjūtām. Tāpēc viņš ne brīdi augsti nevērtēja to, ko uzrakstīja Rūdolfs Blaumanis, un bija tik netaisns, ka pat priecājās, ja Blaumaņa lugas tika vienpusīgi un tāpēc aplami kritizētas.

Viņam dramaturģijā gribējās redzēt lielus varoņus, notikumus, kas pārveido tautu un zemju likteņus. Tādi varoņi bija viņa tulkotajās lugās, tādus viņš gribēja redzēt arī latviešu dramaturģijā, kur pagaidām vienīgie šāda veida darbi bija Iniņas «Vaidelote» un «Ragana». Tāpēc viņš bija priecīgs, ka tagad Iniņa atkal rakstīja liela stila teiku drāmu, strādāja pie tās šeit, Slobodskā atbraukusi.

Pats viņš turpināja plānot «īliņu». Iliņš — tas ir brāzmains vējš. Sens, bet aizmirsts vārds, un viņš to gribēja darit dzīvu. Garus gadus Iliņš gulējis nevarīgs uz krāsns, bet tad, spēkus atguvis, pasaulē iziet varonis, kas nolēmis atnest «zelta sauli zemei», lai «brīvi elpotu» vārgā liktā pasaule. .

Viņš bija jau aprakstījis prāvu papīra daudzumu, bet joprojām nebija izdevies atrast lugai dramatiskās darbības centru, kam pakļaut visus notikumus un tamlīdz skaidri iezīmēt lugas tēlus un ideju.

Šai Slobodskas rudenī un ziemā viņš mokoši meklēja savu tēmu dramaturģijā. Savu izteiksmes veidu, kur seni notikumi un cilvēki runātu par visaktuālāko, kas ir 20. gadsimta sākumā viņa dzimtenē un tālāk pasaulē. 1902. un 1903. gada ziemā viņš nopūlējās veltīgi. Krājās vienīgi aprautas domas, ieceres. Ikviena no tām bija

celtnei derīga un reizē nederīga. Nederēja tik ilgi, kamēr viņam neizdosies atrast centrālo lugas pavedienu.

Daļa «Iliņa» skatu ir uzrakstīti vācu valodā, jo brīžam viņam likās, ka lielu ideju drāmu citas tautas var uzņemt atsaucīgāk nekā latviešu skatītāji, — latviešu publika bija pieradināta kā svarīgas problēmas uzlūkot pašas sīkos ķīviņus, un tie viņai bija kļuvuši par rakstnieka darba pievilcības un vērtības mēru.

Šai ziemā viņa domas kavējās ari pie lugas, kas bija pasākta jau ģimnāzijas gados. Tā bija traģēdija par lībiešu virsaiti Imantu, kas — pēc hronikas ziņām — 12. gadsimtā nogalinājis bīskapu Bertoldu, kad krustneši mēģinājuši nostiprināties lībiešu zemēs pie Daugavas un Gaujas. Literātus jau atkārtoti bija nodarbinājusi šī vēstures epizode, — te varēja izcelt tautas varonību un naidu pret iebrucējiem.

Ar Imantu viņš nopūlējās daudz, bet rezultātu nebija. Pati viela it kā mudināja tēlot epizodi no brīvības cīņām pret ienaidnieku, kas uzbrūk no citas zemes. Ģimnāzijas gados tas likās it pieņemami. Bet tagad? Vai tagad galvenie pretspēki nav kapitāla kundzība un strādnieks? Vai šis nebija jaunā laikmeta dziļākais konflikts, kas ietverams drāmā? Svarīgāks šobrīd par cīņu pret ārējo ienaidnieku? Ģimnāzijas gadu iecere vairs nelikās kā nepieciešamība, kas ietverama drāmas tēlos un formā, bet viņš no tās arī īsti vaļā netika. Vakardiena traucēja šodienu. Radās tikai ieceres, uzmetumi, kas sadrupa, nekļūdami par celtni.

Vecais Aristotelis mācīja: nobeigtam darbam ir sākums, vidus un beigas. Trimdiniekam bija padomā tikai kaut kas no vidus, bet beigas nedevās un nedevās rokā. Ja nav beigu, tad nav arī īsta sākuma.

Kad Iniņa jutās kaut cik vesela un bija apkopusi mājas soli, viņa turpināja iesākto lielo lugu. Viņi abi kopīgi pārrunāja ieceres, un vakarā Iniņa lasīja priekšā pa dienu uzrakstīto. Viņiem patika tā strādāt, un šais stundās viņi jutās īpaši tuvi.

*

Šai Iniņas lugā, kas vēlāk tika nosaukta par «Sidraba šķidrautu», ienāca pārdzīvotā laikmeta smagums un Iniņas spontānais spīts pret netaisnību un varmācību.

Lugā ir karalis, kas grib, lai jaunā pareģe Guna melo

iiii ,ir saviem meliem savalda satraukto, neapmierināto lautu. Gunai jānoslēpj no jaužu prātiem patiesība par to, Itus vainojams tautas postā. Jāiestāsta, ka tauta pati pie tā vainīga.

lniņa bija dedzīgi strauja. Gan dzīvē, gan dzejā. Viņa spēja būt neparasti asa un patiesa. Sīs īpašības ir arī viņas Gunai — visām Iniņas varonēm ir nepārprotami arī pašas dzejnieces īpašības. Bet savā straujumā un dedzībā viņa bija tik neviltota un īsta, ka lasītāji labprāt piedeva dzejniecei šo tieksmi runāt pašai ar savu varoņu muti.

«Sidraba šķidrauts» radās tais pašās izjūtās kā «Tālas noskaņas». Abi šie darbi tapa Slobodskā, tālu no dzimtenes. Pašā dzimtenē tai laikā rakstīja pieticīgi. Dzimtene bija pieradusi pie ikdienas un ievēroja priekšrakstus, kuri regulēja šo ikdienu.

UZ MĀJĀM

Kādā dienā māsasvīrs atsūtīja ziņu, ka lūgums par trimdas laika saīsināšanu ievērots un viņš ar 1903. gada 29. janvāri ir brīvs cilvēks.

Nu pie spalvas ķērās ari Pliekšāns un 5. februārī savukārt iesniedza lūgumu valdībai. Satraukts un nemierīgs viņš sāka domāt par pošanos mājup. Jaunās gaidas aizņēma viņa dienas, un ierastais darba ritms bija traucēts, tikai šoreiz viņš nedusmojās par to.

Pēteris un Dora Vjatku atstāja 18. februāri, un Pliekšāns kļuva vēl nepacietīgāks neziņā par savu likteni.

Pa tam sarakstījās dažādas cariskās impērijas kancelejas, papīrus no vienas uz otru sūtīdamas un trimdinieka uzvešanos novērtēdamas.

Pēc papīriem iznāca, ka tiesību zinātņu kandidāts Jānis Pliekšāns trimdā uzvedies bez vainas. Vjatkas gubernatora vietas izpildītājs Mirkovičs, nosūtot Jāņa Pliekšāna lūgumu iekšlietu ministrijai, rakstīja:

«Trimdas laikā dzīvoja pilnīgi vientulīgi, bija aizņemts ar literāru darbu, tulkojot no vācu valodas latviešu valodā Sillera dramatiskos darbus, un ar savu uzvešanos nedod iemeslu viņu apsūdzēt politiskā neuzticībā.»

Laikmeti mainās, un līdzi mainās despotijas bailes no patiesības, — kādreiz Šillera vārdam bija nemiernieka slava, tagad Vjatkas gubernatora vietas izpildītājs Sillera darbu tulkošanu uzskatīja par nodarbību, kas ir bez

vainas. Viņš varbūt nezināja, ka to pašu «Vilhelmu Tellu», ko Jānis Pliekšāns bija pārtulkojis, cenzūra gan atļāva nodrukāt, bet luga uz latviešu skatuvēm bija aizliegta...

Pēc pusotra mēneša, kad atbildes joprojām nebija, trimdinieks Jānis Pliekšāns iesniedza «Viņa Augstlabdzimtī-bai» Vjatkas gubernatora kungam papildu lūgumu, kurā bija sacīts: Jānim Pliekšānam ir gods paziņot, ka viņa sievasbrālim Jelgavā psihiska slimība pieņēmusi sevišķi asu formu un Viņa Augstlabdzimtlba tāpēc tiek lūgta pasteidzināt iesniegtā lūgumraksta izskatīšanu par trimdas laika saīsināšanu, lai Jānis Pliekšāns varētu atgriezties dzimtenē un rūpēties par savu sievasbrāli.

Protams, «Viņa Augstlabdzimtibai» tāpēc nepavisam nebija jāsteidzas pieņemt svarīgu lēmumu, ja kaut kur Jelgavā kādam psihiski slimam ļoti noderīgs kāds trimdinieks, kas sodu izcieš Vjatkas guberņā. Tāda iemesla dēļ nevienu no trimdas pirms laika neatbrīvo, vēl jo vairāk tāpēc, ka šie izsūtītie, kā visiem zināms, ar to vien nodarbojas kā izdomā sev un saviem tuviniekiem visdažādākās slimības.

Iestāžu sarakstīšanās turpinājās pāris mēnešu, līdz 16. aprīlī Policijas departaments ziņo Vjatkas gubernatoram, ka ar 9. aprīli tiesību zinātņu kandidātam Jānim Pliekšānam trimdas laiks beidzies un viņš ir atbrīvots.

Dažādus papīrus kārtojot un pārsūtot, paiet vēl pusmēnesis, un ziņa bez steigas no Vjatkas aiziet pie varas vīriem un ierēdņiem uz Slobodsku.

Ka viņa trimdas laiks beidzies, par to Jānis Pliekšāns saņem oficiālu paziņojumu 1903. gada 1. maijā.

*

Savu skopo mantību, aprakstītos un pusaprakstītos papīrus viņi bija kārtojuši abus pēdējos mēnešus. Neskaitāmas reizes viņi visu bija pārrunājuši un apsprieduši — ko ņemt līdzi, ko atstāt, ko pārdot, ko sadedzināt kā nevienam nevajadzīgu.

Nāca pavasaris, kusa sniegi, un alpaini vēji smagi šalca Vjatkas krastu lielajās eglēs. Trimdiniekam visas domas bija pie tālajām mājām, pie dzimtenes, un reizē cēlās arī svešāda nedrošība un bailes: kā būs tur, aiz trīstūkstoš verstīm? Viss būs jāsāk no jauna. Šeit, Vjatkas upes krastos, bija sāpes, bija vientulība, bet bija arī netraucēta dzīve un darbs. Viņš bija paspējis pierast pie šīs

piespiestās vientulības un piespiestā darba. Te viņu rel-/iin uzlūkoja par savādnieku, bet neviens nejaucās viņa il/ive, viņa uzskatos, viņa nodomos. Kā būs tur?

I'm vajadzēs no klusuma iziet ļaudis.

Doma par iespēju drīzumā atgriezties dzimtenē tik ļoti aizņēma viņu abu prātus, ka pat «Pusideālista» pirmiz-lade, kas notika 20. aprīlī, pagāja it kā starp citu, un viņiem neatlika pat laika dusmoties, kad pirmās ziņas veslija, ka luga iestudēta steigā un pavirši.

Viņi bija sagatavojušies braucienam uz dzimteni un tāpēc jau 2. maijā atstāja Slobodsku.

Bija pavasaris, ūdeņi vaļā, un viņi brauca ar tvaikoni.

Tāpat kā šurp uz Vjatku, tā ari tagad bija jābrauc garas, nesteidzīgas dienas, kad domām ir laiks pārskriet pat visgarākajām gadu rindām pagātnē un tikpat žiglā skrējienā aiztraukties nākotnē.

Uz kurieni viņš īsti brauca? Uz mājām?

Vai viņam ir kaut kur pasaulē mājas?

Kopš viņš bija atstājis «Dienas Lapas» redakciju, viņš bija ari aizgājis no dzīves dzimtenē. Tad sekoja šie smagie cietumu un trimdas gadi, kuros viņš tomēr bija atradis pašu lielāko: jaunas saites ar dzimteni. Un varbūt vēl ciešākas nekā agrāk. Aizgājis kā žurnālists, viņš tagad atgriezīsies kā dzejnieks. Tagad viņš jutās brīvāks un lielāks, neatkarīgs.

Un tomēr...

Neatkāpās klusas priekšnojautas, ka nekas vairs nevarēs būt tā kā agrāk. Bija notikusi vardarbība pret dzīves gaitu, un to nevar padarīt par nebijušu. Dvēselē bija iezadzies trimdas aukstums, un tas neatkāpās pat vissiltākajā šā pavasara saulē, kad dzejnieks pa Vjatku, Kamu un Volgu brauca uz dzimteni.

Sajās dienās kā no dziļas bezveida tumsas iznira tūkstošiem izjūtu, pusapjaustu dzejas tēlu, iznira, atkal pazuda, parādījās no jauna.

Šais un vēlākās dienās viņš uzrakstīja dzejoļu ciklu par ēnām un priekšnojautām, kas neatkāpās, braucot no Slobodskas uz mājām. Priekam vīd cauri sāpes — tāpat kā melna atviz dzelme ari visgaišākā saules dienā.

Zib baltas kaivas Man pretī, pretī:

Aiz manas laivas Grimst neziņā nakts.

Šīs pašas nemierīgās kaivas, pretim traukdamas, sauc brīdinoši:

Kur ej? kur ej?

Sirds saraujas nojautās:

Man kaivas kliegtin kliedz,

Mājās braukt manim liedz;

Tās mājas nav tavas, tev cerība velta, Grimusi pils vēl augšā nav celta —

Manas lcaiviņas skrej un skrej;

Kur ej? kur ej? kur ej?

Tai pavasarī viņš kaivu jautājumam atbildi neatrada. Viņš nebija pārliecināts, ka brauc uz mājām, bet nezināja dot arī citu atbildi.

Pēc daudziem gadiem viņš šo dzejoli ievietoja krājumā un tad jau zināja, ka ceļš aizveda mājām garām — bezgala tālē. Tad viņš pierakstīja atbildi jautājumam «Kur ej?»:

— Uz sauli.

*

Kad viņi pārsēdās vilcienā un tuvojās dzimtenei, viņš atkal klausījās riteņu un sliežu dzelzs rakstā, nepielūdzamā un skarbā:

Saule tik sapnis, bet patiesība:

Viss tukšs un katls, un sastindzis sniegā bālst,

Un vienigā dzivibos zime — asins uz sniega.

Pēc nedēļas ilga brauciena viņi sasniedza Rīgu.

Pilsētā bija pavasaris, un pārgalvīgs vējš iekrita šinelī pat gorodovojam, kas stāvēja stacijā un vēroja, kādi cilvēki nāca no vilciena, lai izklīstu pilsētas ielās. Ļaudis nelikās zinis par uniformēto vīru, viņi labprātāk paskatījās, kur debesīs mierīga un gaiša savu ceļu gāja pavasara saule. Arī bijušie trimdinieki nelikās zinis par uniformēto vīru, kas reprezentēja valsts varas klātbūtni, un, nākamo vilcienu gaidīdami, pa ielām apmeta nelielu loku.

Rīgā viņi nepalika. Nevienu neapmeklējuši, nevienu paziņu nesastapuši, viņi devās tālāk uz Jelgavu.

Gorodovoja visu redzošās acis viņus nebija ievērojušas.

OTRA DAĻA DZIMTENĒ

«Gaiss jaucas zaļš, plūkst ozolvaiņaglapas — — Hei, ritu, vidū ritu.»

MĀJĀS

Vjatkas gubernatora kanceleja 1903. gada 10. maijā rakstīja Slobodskas apriņķa ispravņikam: no izsūtījuma atbrīvotais tiesību zinātņu kandidāts Jānis Pliekšans saskaņā ar likumu viņa dzīves vietā ne mazāk kā gadu slepeni uzraugāms; Jānim Pliekšānam ar savu parakstu jāapliecina, ka viņam zināms, kur viņš nedrīkst apmesties uz dzīvi. Dzīvot viņš nedrīkst abās galvaspilsētās — Pēterburgā un Maskavā, arī Pēterburgas guberņā ne._ Ja no izsūtījuma atbrīvotais tiesību zinātņu kandidāts Jānis Pliekšāns to neievēro, viņš saucams pie atbildības saskaņā ar likumu par valsts drošību.

Slobodskas apriņķa ispravņiks nevarēja no Jāņa Pliek-šāna vajadzīgo parakstu dabūt, jo, kā noskaidrojās^ Jānis Pliekšāns jau kopš astoņām dienām vairs neatradās Slo-bodskā, un nebija droši zināms, uz kurieni viņš devies. Visticamāk gan, ka uz Rīgu, pilsētu, uz kurieni Pliekšāns visus šos gadus bija salijis gluži nepārskatāmu daudzumu vēstuļu un no kurienes visbiežāk vēstules saņem.i pāls. 13. maijā Slobodskas apriņķa ispravņiks rakstīju Rīgas «policijmeistara kungam»; saskaņā ar likumu par valsts drošību Jānis Pliekšāns ir slepeni uzraugāms ne mazāk par gadu, un no Pliekšāna dabūjams paraksts, ka viņš zina, kur atļauts dzīvot, kur ne.

Kad šis papīrs pienāca Rīga, Rīgas policijmeistars savukārt uzdeva saviem apakšniekiem noskaidrot, kur Jānis Pliekšāns Rīgā apmeties, sadabūt vajadzīgo parakstu un slepus uzraudzīt šo cilvēku, bijušo notiesāto un, kā šķiet, joprojām tieši par dumpības garu aizdomās paturamu.

Jānis Pliekšāns, no Slobodskas dzimtenē atgriezies, nemaz nedomāja slēpties — ne no ļaužu acīm, ne no policijas. Sākumā īsu laiku viņš dzīvoja pie sievasmātes Jelgavā, jo vajadzēja kaut nedaudz attapt dzīvi dzimtenē, apsvērt, ko darīt turpmāk.

Jelgavā nekā priecīga nebija. Sievasmāte bija kļuvusi vēl slimīgi vārgāka, joprojām slikti bija ar sievasbrāli.

Alkatīgi Jānis Pliekšāns pārlapoja laikrakstus — vajadzēja apsteigt to pusmēnesi, kas tur, trimdā, allaž bija starp viņu un dzīvi dzimtenē. Viņam bija jāsasniedz pilna tagadne bez starplaika. Pirmajās dienās likās pavisam savādi lasīt avīzi un zināt, ka avīzē aprakstītais ir tikko vakar, aizvakar noticis, nevis vismaz pirms divām nedēļām. Un ka viņa dzimtene ir šepat, visapkārt, nevis aiz trīstūkstoš verstīm.

Tagad viņš arī tuvāk uzzināja, kā uzņemts «Pusideā-lists» Jaunajā Latviešu teātri.

Cilvēku uz izrādi sanācis pārpildīta zāle, tie bija gaidījuši kaut ko neparastu. Ne katru dienu taču rāda lugas, ko sarakstījis cilvēks trimdā. Turklāt šis Rainis bija jau īsti labi pazīstams ar dzejoļiem, kuros pat aiz rāmiem vārdiem jautās kā tāla, nenovēršama negaisa dunoņa.

Arī tas nebija noslēpums, ka «māmuļnieku» teātris aiz bailības atteicies «Pusideālistu» iestudēt.

Bet «Pusideālista» izrādē nebijis nekā sevišķa. Vēl vairāk — kritika rakstīja, ka šī bijusi «pievilšanās pilna izrāde» ...

Skatītāji jutās apkrāpti.

Viss būtu varējis beigties autoram, par sliktu, un tas nebūtu nekas neparasts — Rīgā redzēts ne mazums sliktu lugu un vēl vairāk sliktu izrāžu. Bet šoreiz skatītāji ļoti gribēja ticēt, ka pie visa vainīgs ir teātris. Kritiķis Jānis Asars gan rakstīja, ka nopietnu ideju lugai diezin vai ir piemērota komēdijas forma, bet tas, ka teātris nopietnās idejas nemaz nav meklējis un saskatījis, arī bijis skaidri redzams. Izrāde rādījusi «tikai to, kā luga nav jāsaprot».

Izrāde patiesi bija slikta. Pāris nedēļās visu sasteigdams, no lugas satura nenieka nesaprazdams un nemēģinādams saprast, Fridrihs Podnieks bija parūpējies pirmām kārtām par komiskām izdarībām. Tā, kā to bija paradis, iestudējot operetes. Režisors bija pārliecināts, ka joki

un pārspīlējumi, kaut arī tie būtu gluži tukši, publikai patīk allaž un jo vairāk latviešu publikai, kas savā attīstību — ka tas skaidri redzams — vēl bija tik neizkopta, kn augstākas mākslas smalkumi tai joprojām ir sveši un nebaudāmi.

Del notika tā, ka šajā reizē režisora joki nepatika. Skautu p bija sašutuši: kā noprotams, luga ir par nopietnām sabiedrības vainām, bet Jaunais teātris noņemas ar ēver-ģelibam, kādas ir rādāmas vienīgi tajā «māmuļnieku» teātri.

Skatītāji «Pusideālista» pirmizrādē ļoti gribēja uzticēties šim Rainim un tāpēc dusmīgi un sašutuši bija vienīgi uz teātri.

Kad autors Jelgavā lasīja atsauksmes par savu lugu, viņu saviļņoja šī uzticība, kas uzlika pienākumu un atbildību.

Autors savas pirmās lugas neveiksmi pārdzīvoja diezgan viegli. Prieks par atbrīvošanu no izsūtījuma spēja pārklāt ar saules gaišumu pat smagākas neveiksmes nekā nesaprātīgi iestudēta luga. Pati komēdija viņam šķita jau pavisam veca, sen uzrakstīta, daļēji pat aizmirsusies pa tiem garajiem mēnešiem, kas pārauga gados, kamēr to apsprieda dažādās komisijās cienījami vīri un piesardzīgi vīri un nezināja, ko ar lugu iesākt.

Autors jau dzīvoja nākotnē — kā gan tiks lasīta un vērLēta viņa dzejoļu grāmatiņa, kurai vajadzēja drīzumā iznākt. Tai jādod galvenā atbilde par viņa dzīvi: kas viņš ir — nepaguris tulkotājs vai dzejnieks?

*

Maija beigās Rīgas Latviešu teātrī izrādīja Andi ieva Niedras bēdu lugu «Zeme». Andrievs Niedru bija skatuvei pārstrādājis savu romānu «Līduma dūmos»: latviešiem jāpieaug mantībā un jāizkonkurē vācu baroni. Lai to izdarītu, nav jāatsakās pat no negodīgiem līdzekļiem, arī no savu ideālu nodošanas ne.

Tā sagadījās, ka nepilna mēneša laikā uz divām Rīgas skatuvēm varēja skatīties divas lugas ar pilnīgi pretēju dzīves izpratni. Viena nākotnes attīstību saistīja ar proletariātu, otra — ar spēcīgas mantīgās šķiras izveidošanos.

Skatītāji un kritika uzreiz pamanīja atšķirības, kādas bija šīm abām lugām.

Ne reizi nesatikušies, viens par otru pat daudz neinteresēdamies, abu lugu autori bija it kā nostājušies viens pret otru: viens ar komēdiju, otrs ar bēdu lugu, Rainis un Andrievs Niedra. Viens — tikko ienācis literatūrā, otrs — jau daudzus romānus un stāstus, arī it populārus dzejoļus sarakstījis. Šķiet, 1903. gada pavasarī viņi ne viens, ne otrs vēl īsti neiedomāja, ka ir ienaidnieki uz dzīvību un nāvi. Nevis kā cilvēki, bet ar tām idejām un nodomiem, kam viņi bija atzinuši par pareizu kalpot visu savu mūžu. Ne 1903. gadā, ne vēlāk Rainis neredzēja Niedras lugu izrādes, un Niedra savukārt nekad netika skatījis Raiņa lugas. Nevienu.

*

Kad Aspazija aizgāja uz «Dienas Lapas» redakciju, Hermīne Zālīte rokas vien iepleta pārsteigumā.

— Un patiešām mājās? Tas ir debešķīgi jauki! Mājas cilvēkam vienmēr ir mājas, un laimīgs tas cilvēks, kas ir uz brīvām kājām.

Hermīne Zālīte turpināja pusčukstus:

— Tagad jau atkal, dzird, cilvēkus tvarstot. Kas vien pasaka skaļāk kādu brīvu vārdu, tas uzreiz tiek pierakstīts kā bīstams un tiek ņemts ciet — it kā jau pašam caram pie rīkles būtu ķēries. Un avīzes! — ja vien tu, cilvēks, kādu vārdu neesi trīsreiz apgrozījis un izpētījis, vai par to kāds iztapoņa nevar tevi par valsts noziedznieku iztaisīt, tā, skaties, nelaime ir klāt.

Hermīne Zālīte nomierinājās un turpināja vēlīga un rosīga:

— Pasveiciniet, mīļā dzejniece, mūsu mīļo Raini no mums abiem. No manis un no Pētera. Un mēs gaidām viņu atnākam, ja nu viņš tagad ir šepat dzimtenē. Mans Pēteris arvien saka — Rainis ir mūsu pirmais žurnālists un tulkotājs. Un smalks dzejnieks. Mēs esam priecīgi, ka varam drukāt visu, ko mūsu mīļais Rainis mūsu izdevumiem ir iesūtījis. Sakiet viņam, ka mēs gaidām jaunus, jaukus darbus. Jūs pati tagad taču atkal strādāsit pie mums, mīļā dzejniece? Uz tiem pašiem noteikumiem kā līdz šim?

Uzreiz Aspazija cietas atbildes nedeva — visa turpmākā dzīve vēl mājās kārtu pa kārtai pārrunājama.

— Mēs neuzdrošinājāmies cerēt, ka «Dienas Lapā» mani vēl gaida.

Aipatlja klusībā Jau bija Izlēmusi — kur gan cllm vlņti! piemērotu darbu dabūt?

iJz/.in.ijusi, ka kuru katru dienu gaidāma iznākam Raiņa Iv*)jt11 gramata, Hermīne Zālīte pačukstēja kautrīgi, ka ii(i liekam ausim savu sakāmo slēpdama:

Aii mana grāmata beidzot aiziet pie tautas.

I'nmaja mirklī Aspazija neattapa, par ko Hermīne runa. Vmliul Hermīne ari sākusi dzejoļus rakstīt? Jābrīnās ne-btitu — to tagad dara visi, kas vien prot burtus uz papīra uzšņāpt un ir pietiekami uzņēmīgi.

— Fui! Ko jūs! — Hermīne Zālīte pat nosarka par tādu iedomu. — Un laika ari tādām lietām neatliek. Es te esmu iejūgta kā viens darba zirgs pie tām avīzēm un žurnāla. Ja pats nekustēsi un visur klāt nebūsi, tad tik laid visu to lietu no rokām laukā.

Nē, dzejas viņa nerakstot, viņa esot pabeigusi savu pavārgrāmatu.

— Cik laika un rūgtu rūpju tāds darbs prasa, to nevienam cilvēkam pat izstāstīt nevar. Tomēr tas gan jāsaka bez lielīšanās — receptes manā grāmatā ir labas. Lai nu tauta skatās tai grāmatā, lasa, cep un vāra. Es tās receptes pa visu Eiropu sameklēju, un tad gan jūs varat iedomāt, cik pūļu tas prasījis.

Pieklususi uz brīdi valodā, Hermīne Zālīte pēkšņi izsaucās kā izbrīnījusies:

— Vai tas nav zīmīgi — mūsu mīļā Raiņa grāmata un mana grāmata iznāk tieši vienā gadā! Nē, patiesi — tas mums abiem ir priecīgs gads.

Kad Aspazija iejautājās par laikrakstiem, Hermīnes Zālītes prieks saplaka.

— Skaudība un nenovēlība ir uz katra soļa. Un vislielākā prastība. Pat no tiem, kam esi sniegusi pašaizliedzīgi palīdzīgu roku un gadiem rūpējusies kā par vismīļāko bērnu. Kā šis pats Poruku Jānis! Cik es neesmu viņam spiedīgās naudas vajadzībās izlīdzējusi! Bet viņš iekož! Un mans vīrs tikai tāpēc tas sliktais, ka viņš ir doktors, jo citiem par to ir skaudība. Ari Blaumanis, mīkstā mēle, tagad to vien kuļ! Es domāju, latviešiem vajadzētu būt lepniem, ka viņu vidū ir tik augsti mācīti cilvēki, ko pat lielas kultūras tautas atzīst, bet tās ir veltas cerības — ja latvietis latvietim nevar sprunguli priekšā pamest, tad palīdzīgu roku arī nesniegs!

Tā bija tik veca rūpē un žēlošanās, ka Aspazija grieza valodas uz citu pusi:

— Kādas dienas es vēl padzīvošu pie māmiņas Jelgavā un tad atkal atnākšu pie jums, mīļā Hermīne, un mēs visu norunāsim. Es domāju, ka citur sev darbu nemeklēšu, ja jūs mani tik laipni aicināt.

*

Aspazija sāka atkal strādāt «Dienas Lapas» redakcijā.

Nāca vasara, un viņi no Jelgavas pārcēlās dzīvot uz Rīgas jūrmalu. Rītos vīrs izvadīja sievu uz Rīgu darbā, piekopa istabu un uzsāka savu darba dienu. Viņš atkal tulkoja. Nekādu citu darbu nemeklēja. Ja par tulkojumu grašiem varēja iztikt trimdā, vai vēl labāk to nevarēs izdarīt dzimtenē? Viņš bija pieradis pie tām priekšrocībām, ko literātam nodrošina neiestāšanās kādā noteiktā darbā.

Garas stundas viņš pavadīja jūrmalas priedēs un jūras krastā. Viņam nekad neapnika vērot jūru ar tās nokrāsu maiņām un sajust tās dzīvo, spēka pilno plašuma elpu. Un nekad neapnika vērties jūras tālē.

Katru gadu jūnijā Rīgas Latviešu biedrības Zinību komisija rīkoja vasaras sapulces, kurās vērtēja iepriekšējā gada literatūras ražu. Tādas vasaras sapulces notika arī 1903. gada jūnijā, un tās ilga trīs dienas.

Mājās pārbraukušais trimdinieks uzņēmās atreferēt šīs sapulces «Dienas Lapā». Tā bija pirmā plašākā sastapšanās ar literāro pasauli pēc atgriešanās no trimdas — ar agrāk pazīstamiem rakstniekiem, ar tiem, kas pa šiem gadiem literatūrā ienākuši no jauna, jo uz vasaras sapulcēm parasti ieradās visi literāti, ko vien neatliekama vajadzība neaizturēja citur. Šīs sapulces bija gan izrunāšanās, gan satikšanās vieta.

Sēdes sākās 17. jūnijā. Sagadījās, ka dienu iepriekš bija iznākušas «Tālās noskaņas». Cenzūras mazliet apcirpta grāmata, bet ne sakropļota. Tā varēja liecināt par autora spējām, un autors ar nepacietību gaidīja, kā lasītāji to novērtēs. «Pusideālistam» starp autoru un skatītāju kā starpnieks stāvēja teātris. Šoreiz bija tikai viņi divi: autors un lasītājs. Vainas un trūkumus, ja tādi bija šai grāmatai, neviens cits nevarēja uzņemties, nedz arī kādam citam tos uzvelt.

Knut ori viņš Iniņai bija žēlojies gandrīz par katru dzejoli, ka nekā laba nav uzrakstījis, tomēr ari šais dienās klusībā bija pārliecināts, ka «Tālās noskaņas» ir labo grāmata un tu atšķiras no visām citām, kas vien latviešu literatūrā bija rakstītas un nodrukātas. Viņš ar šo' grāmatu bija turpinājis to pašu darbu, ko aizsācis kā «Dienas Lapas» redaktors un žurnālists un par ko bija pavadījis izsūtījuma gadus Pleskavā un Slobodskā. Bijušais redaktors un žurnālists bija kļuvis par rakstnieku, lai turpinātu redaktora un žurnālista aizsākto cīņu pret patvaldību. Tā ne ar vienu citu latviešu rakstnieku nebija noticis.

*

Cītīgi viņš ievēroja un paturēja atmiņā visu, kas tais jūnija dienās Zinību komisijas vasaras sapulcē tika runāts. Uzmanīgi vēroja pašus runātājus un zālē sēdošos. Pēc piecu sešu gadu prombūtnes viņš jutās kā negaidīts viesis, sēdēja kluss, sevī noslēdzies un visā nolūkojās mazliet kā no malas, kā no tālienes. Viņam bija jāatgriežas dzīvē un sabiedrībā, no kuras bija projām kopš Paņevežas laikiem.

īsteni viņš bija visu uzmanības centrā, jo neviens nevarēja iztikt bez ziņkārības par šo bijušo politisko izsūtīto, kam tagad tikko iznākusi grāmata. Ka tā ir laba, tas šķita skaidrs ikvienam, tikai paši melnākie par to raustīja plecus un uztraucās, ka tajā ir nepieļaujama politika, kas izsacīta slēptās gleznās un ainās.

— Varbūt tas šais dienās lr pats lielākais nolikums, ka tu esi šai telpā, — viņam sacīja Inlņa. — Jaunie ir visi ar tevi, viņi ir sajūsmlbā mirdzošām acīm, bet veči vēl lāgā paši nezina, kā novērtēt tavu darbu un tevi pašu.

Patiesi, šai zālē bija sanākuši kopā dažādi laikmeti un to radītie cilvēki. Te bija vakardiena, kas kļuva arvien vecāka, un tāpēc bija vai nu bezzobaini nevarīga, vai neciešami neiecietīga pret ikvienu, kas nezemojās tās priekšā. Te bija šodiena, un te bija arī rītdiena — ar tik možām balsīm un pārgalvīgām domām, ka nedrīkstēja tās pat pasacīt pilnā skaļumā, jo ikvienam bija zināms, ka patvaldības likumi un morāle sargāja gan veco, bet uz

ik jaunu domu un spriedmnu raudzījās ar neslēptām aizdomām.

Bet, kam bail no nākotnes, tas varbūt gan ir karalis pagātnei, bet slogs tagadnei.

Pie Raiņa pienāca Blaumanis: šis esot iebraucis no Ērgļiem, lai sastaptu paziņas, bet vēl jo vairāk tāpēc, ka šeit no Pēterburgas solījies ierasties arī viņa agrākais principāls Rāviņš.

— Beigas ir ar to cilvēku un viņa avīzi. Žēl vienīgi, ka man neizdevās no jums vairāk sūtījumu saņemt. Bet — dievs ar to! Projām es no tās lapas un viņas dažādiem kungiem esmu, tikai nu jālūko pamestajai astei pāri tikt — tas Rāvs taču man vairāk nekā četri simti rubļu parādā. Nē, tā visa nav mana nauda — no tās prāvākā daļa jāmaksā autoriem par stāstiem un dzejoļiem.

Blaumanis vēlreiz pārlaida skatienu zālei — nē, Rāviņu nekur neredzēja.

— Nu sakiet, vai tas burlaka nevar cilvēkam sagādāt klapatas klapatu galā!

Blaumanis apjautājās par bijušā trimdinieka veselību, kaut gan pat bez atbildes bija redzams, kāda tā ir.

— Es gluži velti esmu jums savu Kneipa metodi ieteicis. Tā ir veca lieta, ka cilvēkiem pietrūkst pacietības novest galā lielu darbu, ja tas jādara pa sīkām daļām, akurāti dieņdienu cauri. Ka Kneips tomēr palīdz, par to vislabāk var liecināt manis paša kauli un miesa.

Jānis Pliekšāns silti pateicās ērglēnietim, ka šis palīdzējis «Tālo noskaņu» iznākšanā.

— Tagad šī grāmata ir jau visiem rokās, — ērglēnie-tis bija priecīgs. — Tā ir labāks un vajadzīgāks notikums šajā gadā nekā šī vasaras sapulce. Pārāk kāri ir mūsu gudrie vīri uz pļāpāšanu un pamācīšanu.

Viņi bija laipni viens pret otru, bet jo drīz valodas viņiem izsīka — «Tālo noskaņu» autors Blaumanim šķita tikpat laipns un reizē tikpat sevī noslēdzies kā vēstulēs, kuras bija no Pleskavas un Slobodskas saņēmis.

Gluži negaidot zālē atjaunojās strīdi, kas bija sākušies pirms pusotra mēneša, kad notika Niedras «Zemes» izrāde. Tos uzsāka pats šīs bēdu lugas sarakstītājs.

Tas patiesi bija savāds cilvēks, šis Andrievs Niedra — pietiekami apdāvināts, bet arī pietiekami jezuītisks, lai ap viņu allaž saceltos skaļa kņada, Var pat domāt, ka šim vīram ar lielo bārdu un veiklo valodu patika, ka tā iznāk, vienalga, cik nelāgu gaismu tas uz viņu meslu. I ,i viss notika ari šajā sanāksmē, un šī kņada no jauna algu dināja, ka sabiedrības dzīve ir sašķēlusies divas pasaules, kas nekad draudzībā rokas nesniegs.

Kad literāti sanāk kopā un runā par jaunāko literatūru, viņi nevar nespriest arī par sava laika varoni darbos, kas tikko sarakstīti. Rakstnieks Zeltmatis konstatēja, ka Niedras «Zemes» inženieris Akmens nav ideāls sava laika varonis, jo cīnās par savu ideju ar netīriem līdzekļiem. Vēl vairāk— šis inženieris cīnās ar netīriem līdzekļiem par savii personīgo labklāšanos. Tāds cilvēks, — saka Zeltmatis, — nav uzlūkojams nedz par lielu, nedz stipru, un viņa ciešanas mēs neuztveram kā traģiskas, kaut gan Andrievs Niedra mums piedāvā bēdu lugu un grib iežēlināt un saraudināt.

Mācītājam, rakstniekam un žurnālistam Andrievam Niedram, kas arvien vairāk grib būt ari politiķis, Zelt-mata teiktie vārdi šķietas aplami. Viņš ceļas kājās un skaidro gari un veikli: tieši tas ir interesanti, ja rakstnieks karjerista tipu nostāda kā varoni. Tas ir īsti aizraujoši un dramatiski, — saka runātājs, — ja cilvēks savu morālisko dzīvi ziedo iekāroto mērķu labā. To ir daudz smagāk, daudz grūtāk izdarīt nekā ideālā aizrautībā ziedot izlolotiem sapņiem savu fizisko personību.

Kad šādus vārdus saka rakstnieks, kas ir ari mācītājs, zālē skaji sāk čīkstēt krēsli. Vai nav pārāk viegli kļūt par varoni, ja tik vien vajag darīt sava mērķa sasniegšanai kā atmest morāli? Vai tad ikviens naudas rausējs un strādnieku izdzinējs nav uz goda pjedestāla paceļams?

Zālē sēdošie cilvēki jau ir apraduši, ka Andrievs Niedra ar veiklu mēli prot melnu pataisīt par ballu un otrādi.

Lai runā!

Bet — nenociešas aizgājušais gadsimts, kas izaudzis ar jo stingru morāli un tāpēc nevar atstāt bez ievērības valodas, kuras šķiet skaidra dzīves svēto pamatlikumu zaimošana.

Kājās ir piecēlies Kaudzītes Reinis, Vecpiebalgas skolmeistars, pagalam satraukts un spīvs.

— Lūdzu, nāciet uz runātāju katedri, — sapulces vadītājs aicina, bet šis vīrs pašaustā pelēkā uzvalkā aiz sašutuma to pat nedzird. Nekas gari viņam arī nav sakāms.

— Savu dzīvību upurēt par ideju ir augsts un cildināšanas cienīgs darbs, morāliski krist — tas ir nožēlojami un zemi. Jo morāliska krišana ir morāliska krišana, un ir nepieļaujama aplamība to stādīt līdzās vai pat vēl augstāk par varoņu nāvi. Kur nav morāles, tur nav godīguma, lai arī kādos vārdos mēs tādu cilvēku cildinātu.

Andrievs Niedra uz bridi apmulst. Neizskatās labi, ka viņu, studētu teologu un atzītu rakstnieku, te visu acu priekšā pamāca šis kārnais, vecmodīgais skolmeistars, kas kaut kad jaunībā laikam bijis arī gandrīz rakstnieks. Niedra kāpj otru reizi runātāju katedrā un runā laipni, itin kā visapkārt viņam būtu vissirsnīgākie draugi: viņš ir pārprasts! Tagad viņš stāsta, ka galu galā ik sacelšanās pret kādu vēsturiski nodibinājušos nekārtību un netaisnību arī ir morāliska krišana, jo tas ir noziegums pret likumu. Un tomēr, — Andrievs Niedra skaidro, — šādu rīcību mēdz saukt par varonību.

— Nav progresa, kur nav morāliskas krišanas, — runātājs paziņo.

Kad Rainis «Dienas Lapā» atreferē šos strīdus, viņš nodaļai liek virsrakstu «Karjerisms un morāliska krišana kā varonība». Un novērtē šo strīdu:

«. .. runātājs sajauca divus šķirtus jēdzienus: morālisku krišanu un noziegumu... Noziegums pret šādu likumu, kurš tapis netaisns, ir morāles, t. i., taisnības aizstāvēšana, tātad nevar būt morāliska krišana.»

Viņi bija sastapušies no jauna: Rainis un Andrievs Niedra.

*

Šīs dienas Rainim atnesa lielu prieku un — no jauna arī pieskārās kādai aprepējušai, bet nesadzijušai brūcei.

17. jūnija vakarā Majoru un Dubultu Labdarības biedrības zālē Rīgas Latviešu sociāldemokrātiskā strādnieku organizācija sarīkoja viņa godināšanu. Apsveikšanu un godināšanu sakarā ar atgriešanos no trimdas. Vai tikai tāpēc? Varbūt jo vairāk tāpēc, ka trimdas vientulībā bija izaudzis dzejnieks, kura dzejas rindās bija sagūlis viss laikmeta smagums un jo vairāk nemiers ar to. Pa šīm pāris dienām, kopš «Tālās noskaņas» iznākušas, nelielā grāmatiņa gāja no rokas rokā, un tās vārdi šķita kā

patiesības un saucēja balss, kad apkart stāv rātns un pret netaisnību pazemīgs klusums.

Sveikšanai vajadzēja notikt paslepen. Sarīkojumu nosauca par muzikālu soareju — literāru vakaru ar kora dziedāšanu un deklamācijām. Pēc tam dejas. Tās — Labdarības biedrības nama otrā stāva plašajā zālē, bet deju laikā apakšējā stāvā bija paredzēta īpaša tikšanās ar trimdinieku, viņa godināšana.

Muzikālajā soarejā dzejniece Aspazija — tā pati sieviete, kas, slavas apmirdzēta, nebaidījās tomēr iet vienu ceļu ar valsts notiesātu cilvēku, — deklamē dzejoļus no Raiņa tikko iznākušās grāmatas. Ak nē, ne no grāmatas, Aspazija šos dzejoļus zina no galvas tikpat labi, kā zina savējos. Viņas balsī ir patoss, kas spēj aizraut, un saviļņojums, kas ik sacīto vārdu padara tuvu un dārgu.

Šai vakarā Aspazija deklamē vispirms «Tālo noskaņu» pirmo dzejoli, un tas visiem šķiet, it kā būtu tieši šim vakaram uzrakstīts, lai atgādinātu trimdinieka gaitas un cerības:

Bij dziļa ziema,

Kad projām gāju Uz tālu zemi.

Uz svešu māju.

Sniegs, pulens griezās, Man acis sita,

Lēni uz Ziemsvētku Eglītēm krita.

Ak, miers virs zemesi Un gara dusa Un ziema, ziema — Sirdi sāpes kusa.

Man sirdi ziedoni, Kaut eju tālēs,

Jūs ziemas sniegi Tin vālu vālēs.

Es vērīgs klausos Šos garos gadus.

Vai neskan balsis, Kas ziedonim radus?

Skats ilgās tiecas Uz dzimtenes pusi. Visa mana dvēsele Iztvīkusi.

Skan ilgas ovācijas — dzejoļa autoram un deklamētājai. Bet varbūt visvairāk nākamā laika priekšnojautām. Dzejnieks paklanās, viņš nesaka ne vārda, viņš ir kluss un laimīgs.

Kad zālē sākas dejas, viņš sēž apakšstāvā, un tur ir ap simts cilvēku.

Sēž viņš ar Iniņu, sēž Jānis Jansons ar savu sievu, un abām sievietēm klēpī ir kupli sarkanu ziedu pušķi.

Jānis Jansons ir tikko izlaists no cietuma, kur viņš bija ieslodzīts tāpēc, ka aizbēdzis no izsūtījuma trimdā. Jānis Jansons drīkstot uzturēties vienīgi Ventspilī, bet šai vakarā viņš ir šeit un viņus abus godina reizē.

Dzejnieks sēž līdzās Jānim Jansonam un uz brīdi sadurstās: viņš taču sešus gadus ir nomocījies aT pāri nodarījuma un rūgtuma sajūtu, par Jāni Jansonu domādams. Un nu šī dīvainā sagadīšanās, ka tieši viņus abus reizē godina kā cietējus un varoņus!

Bet vai īsteni nav tā, ka šeit godina ne tik daudz viņus, bijušos trimdiniekus, kā to cīņu, kas ir sākusies pret veco, izkurtējušo pasauli? Šeit savelkas negaiss, kas sāksies rīt, parīt — katrā ziņā pavisam drīz.

Runā Jansons, un zāle ar aizturētu elpu un sajūsmā mirdzošām acīm klausās viņa vārdos. Šis ir tas pats cilvēks, kas asiem vārdiem rakstījis par latviešu literatūras pieticību un sabiedriskās dzīves ļaunumiem. Savus rakstus viņš vislabprātāk paraksta ar pseidonīmu Brauns. Arī viņš par piedalīšanos politiskajā dzīvē ir sodīts tai pašā reizē, kad Jānis Pliekšāns, un tāpat bijis izsūtījumā.

Jansons uzrunā jaunatni. Revolucionāro jaunatni. Viņa paaudze ir darījusi savu darbu (kā iesācēja, varbūt pieļāvusi vienu otru kļūdu, — tomēr darbs ir sākts, un visi, kam krūtīs pukst sirds par taisnīgumu un nākotni, ir aicināti šim darbam.

Dažus vārdus saka arī Rainis. Viņi abi ar Jansonu sadod rokas, saskūpstās, un zālē skan sajūsmināti aplausi.

Viņi ir saviļņoti arī paši, šis vakars viņiem šķiet liels un skaists, tas liek aizmirst grūtumus, kas pārciesti pagātnē, un nesaprašanās, kas agrāk šķitusi smaga un mo-coša, šādā reizē zaudē savu smagumu un liekas nenozīmīga un sīka. Kādā brīdī viņi šai vakarā saka viens otram dažus vārdus — vecās lietas, vecie pārpratumi viņu starpā uzskatāmi par dzēstiem. Lai strādātu kopīgu

,1.nlui, i.īp.uk.ipj pagātnes ēnām un jimlzmiisl tās. Stils

i.nļu nītus pārpilnajās stundās viņiem abiem šķiet, ka jau tlltuSL tam pēri.

*

ii Vilkatu Raini pirmo reizi redz cilvēks, kam vēlāk ] tu,; 11. 1,1 nozīme dzejnieka dzīvē. No Kaukāza uz Zinību komiMjas vasaras sapulcēm ir iebraucis rakstnieks Er-iu",is lUrznieks-Upītis. Viņš atnācis uz sarīkojumu kopā ar Rūdolfu Blaumani. Viņi ir paspējuši pabūt augšas zālē starp dejotājiem un ievērojuši, ka tur lielāko tiesu dejā sviedrus slauka pusmūža cilvēki. Bet te apakšā pulcējas gandrīz tikai jaunatne ar mirdzumu acīs un prieku izteikt savu sajūsmību par cilvēkiem, kas iedrošinājušies atklāti stāt pretim carisma un Baltijas muižniecības netaisnībai un kapitāla visspēcībai.

Kaut arī apakšstāvā sarīkojumam vajadzēja notikt pasi epen, visi logi uz sētas pusi ir vaļā. Cilvēki šeit jūtas pārgalvīgi, neausās aiz piesardzības, viņiem liekas, ka ir stiprāki par visām pretvarām.

. Vilis Dermanis lasa dzejoļus no «Tālām noskaņām».

Ne žēloties, ne gaust, ne gaust,

Ar spēku šauro loku lauzt!

Ar elkoņiem pret loku spriest,

I ledus brākš, kad upe briest.

Sen saule aug, sen gaisi zilst,

Sen marta ledus pelēks dilst, —

Jo ledus dilst, jo strauti šņāe,

Uz straumi trauc, tos straume vāc —

Kur straume dusmās pāri plūst,

Viss mūžu puninl» drupu» grūst,

Ik šķērslis lūst, ik salto rist,

Ir drūmā cietumsiena šķist...

Zāle neslēptā sajūsmā aiztur elpu — nolasītie vārdi ir pārsteidzoši tieši, kā cietā akmenī cirsti, kaut arī tie it kā stāsta tikai par sauli, ledu, pavasari un tā saceltiem upes ūdeņiem. Tik patiesi un atklāti neviens latviešu rakstnieks vēl nekad nav rakstījis! Ledi — ne ledi, straumes — ne straume! īsteni taču ir tā, ka uzrakstīts, skaļi pateikts tas, kas deg katrā godīgā sirdī. Pat rokas pacelt aplausiem ir tā kā neērti, tik tieši ik vārds norakstīts no pašām dvēseles dzīlēm. Tādā brīdī lieks skaļums šķie-tas kā nepieklājība.

Vakars turpinās. Jonatāna biedrības skolas skolotājam Vilim Dermanim acis mirdz sajūsmā un apbrīnā. Viņš jūtas kā pravietis un soģis, vēl un vēl lasot vārdus, kas ierakstīti šai grāmatā, kas saucas «Tālas noskaņas zilā vakarā».

Kādā brīdī pa atvērto logu ielec nepazīstams jauneklis un dedzīgā balsī sāk deklamēt Gorkija «Dziesmu par ērgli».

Arī šī dziesma liekas taisni šim vakaram rakstīta. Par lepno putnu, kas traucis cīņā, nebēdādams, ka var kādā brīdī, lodes trāpīts, krist un noasiņot. Nekad viņu nesaprast gudrajai odzei, kas zina:

Vai lido gaisos vai rāpies zemē,

Gals taču zināms: viss zemē gulsies,

Viss pīšļos trūdēs ...

Jauneklis skaita kvēlā aizrautībā:

Tu brīvais ērglil gan karstā cīņā Tev asins plūda. Bet pienāks brīdis:

Un tavas asins karst-karstās lāsas Kā dzirkstis kvēlos šīs dzīves tumsā.

Daudz drošās sirdīs tās iedegs liesmas Bezprātu slāpēm pēc gaismas, brīves.

Dzejnieks pazīst šīs rindas — viņš pats tās ir tulkojis. Tur, Slobodsku. Aiz verstu verstīm. Šovakar tās no jauna tapa dzīvas. Patiess vārds vienmēr iziet no grāmatas lappusēm, top dzīvs un kļūst par spēku. Jo tālāk rit šis vakars, jo vairāk dzejniekam šķiet, ka varbūt tie garie gadi vientulībā un tālumā bija tikai tāpēc, lai būtu šī līksmes un spēka pilnā sajūsma.

Jauniešu pulks aiz loga nenociešas — vienā brīdī viņi ir jau šai telpā, kur sēd divi samulsuši vīri un kur divām sievām ir sarkani puķu pušķi klēpī.

— Te sāk palikt par karstu, — Blaumanis saka Birz-niekam-Upītim. — Iesim atkal augšā.

Augšā muzikanti joprojām spēlē bez pārtraukuma un dejotāji nosvīduši slauka sviedrus.

Blaumanis bija domīgs:

— Te vienas pašas trepes šķir divas dažādas pasaules. Tur, apakšā, jaunieši taisa politiku, bet te veči nosvīduši lido pa zāli, katrā solī līko kāju piesizdami grīdai...

Dejotāju pulkā Blaumanim un Birzniekam-Upītim tomēr nebija ko darīt.

— Sim Rainim laikam ir gadi trīsdesmit astoņi? — Ieminas Birznieks-Upītis.

— Trīsdesmit astoņi? Jā, tā var gan būt. Viņš ir tikai Iris gadus par mani jaunāks.

— Es viņu redzu pirmo reizi, — Birznieks-Upītis piezīme.

I.eja laikam viss bija galā. Ļaudis plūda uz ielu. Augšā zāle muzikanti vēl joprojām spēlēja. Skaļi un nebēdīgi. Dejotājiem tas patika.

Pret deju mūziku iebildumu nebija arī gorodovojiem un špikiem, kas klīda pa jūrmalas naksnīgajām ielām modri un glūnīgi.

*

Otrā rītā Rainis jau laikus bija sapulcē un sēdēja tāpat kluss un vērīgs kā iepriekšējā dienā. «Viņam reizēm raustās galva, un viņš ir tik bāls kā neviens šeit zālē,» Birznieks-Upītis domāja par bijušo trimdinieku. «Un ir it kā allaž sevī noslēdzies, kaut nepavisam neizskatās drūms un cilvēkiem svešs.»

Sapulcē tika runāts daudz tukšu vārdu, bet «Dienas Lapas» referents bija tik ilgus gadus pavadījis vientulībā, ka pacietīgi noklausījās, kā skan tukšums. Pastarpām atgadījās arī tādi vārdi, kurus derēja atcerēties. Tādi vārdi bija vakardienas deklamētājam Vilim Dermanim, kad viņš runāja par oriģināldramaturģiju. Dermanis no jauna kā pretstatus aplūkoja «Pusideālistu» un Niedras «Zemi». Kamēr Raiņa «Pusideālistā» kā ideāls uzstādīts «nest gaismu tumšajam miljonam», Niedras «Zemē» kā ideāls tiek mācīts «iegūt saimniecisku turību». «Pusideālistā» jaunais censonis grib iet tautā, lai to modinātu uz jaunu dzīvi, «Zemes» ideāls ir naudas krāšana, un lugas varonis Akmens pats savas kabatas grib pildīt ar naudu. Tās ir divas pasaules, kas nekad nevar izlīgt...

Sapulces trīs dienas jau bija pagājušas, bet Rainis, vientulībā jūrmalas vasarnīcā vai kāpu priedēs nobēdzis, vēl rakstīja un rakstīja par dzirdēto — asprātīgi, kodolīgi, gan mazliet pasmagi. «Dienas Lapā» šie atreferējumi aizņēma divdesmit divus turpinājumus — daudzkārt vairāk nekā jebkurā citā laikrakstā. Tik daudz par šo notikumu uzrakstīt varēja vienīgi cilvēks, kas pēc ilgas prombūtnes nesen atgriezies dzimtenē un nav vēl paspējis tajā pagurt.

Kaut arī dzejnieks ne no viena neslēpās, dzīvoja Rīgas jūrmalā un divdesmit divos avīzes numuros atreferēja Zinību komisijas vasaras sapulces, Rīgas policijmeistars nebija viņu pamanījis. Pēc vasaras sapulcēm pagāja vēl vesels mēnesis, kad policijmeistars ziņoja uz Slobodsku, ka Jānis Pliekšāns Rīgā nedzīvo un tāpēc nekāda paraksta no viņa nevar dabūt un nevar viņu arī slepus uzmanīt. To Rīgas policijmeistars rakstīja 17. jūlijā.

Tai laikā Slobodskas apriņķa ispravņiks no citiem avotiem bija uzzinājis, ka Jānis Pliekšāns dzīvo Rīgas jūrmalā «ap Maiorenhofu», tāpēc no Slobodskas uz Rīgu tika sūtīts jauns raksts, kurā bija uzrādīta Jāņa Pliek-šāna dzīves vieta un atgādināts, lai steidzīgi izpilda priekšniecības rīkoj umu.

Beidzot Slobodskas apriņķa ispravņiks tika no bijušā izsūtītā vaļā un viņam vairs par to nebija nekādas daļas.

Kā Rīgas policijmeistars varēja līdz pat jūlija vidum nepamanīt Jāni Pliekšānu, cilvēku, kas nemaz neslēpās, — tas palicis policijas noslēpums.

*

Tieši tai pašā 17. jūlijā latviešu teātra un dramaturģijas tēvs Ādolfs Alunāns rakstīja no Jelgavas uz Rīgas jūrmalu:

«Mīļo, labo Fliekšān!

Apsveicam Tevi sirsnīgi dzimtenē. Varu iedomāties, kas Tev bijuse par jauku dzīvi, pilnīgi atšķirtam no tautas garīgās kustēšanās. Spēju to tamdēļ jo labāk iedomāties, ka Jelgavā no kādas garīgas dzīves nevar būt ne runa, un es še jūtos kā no laivas uz neapdzīvotas saliņas izmests, Bet kas nu vēl Jelgava pret Tavu bijušo mitekli!»

Ādolfs Alunāns bija nodomājis Jelgavā 31. augustā izrādīt «Pusideālistu» un tāpēc gribēja dabūt zināt, «vai un zem kādiem nosacījumiem Tu man atļautu».

Viņi juta draudzību viens pret otru. Rainim patika Alunāna lugu kritiskā ievirze pret pilsonības aprobežotību, mantaskāri un stulbumu.

Ka «Pusideālistu» izrāda J elgavā, par to Rainim iebildumu, protams, nebija. Viņš nebija uz skatuves redzējis tēlus, ko skatuvei radījis.

Sili vasaTā dzejnieks tulkoju Gèles «Egmontu» un tu <l,mja bez nepatikas un nogurumu. Ansis Gulbis biju uzaicinājis viņu un Aspaziju sagatavot Gētes kopotu rakstu tulkojumus, un viņi apņēmās to izdarīt. Tulkot izdošanai grnmatā bija patīkamāk nekā žurnālam, kas katru mēnesi kā ēsmu prasīja zināmu rindu skaitu.

Tulkošanu joprojām palika Raiņa galvenā nodarbošanās.

«TĀLAS NOSKAŅAS ZILĀ VAKARĀ»

1903. gada vasara dzejniekam sagādāja vēl vienu saviļņojuma pilnu vakaru.

Ādolfs Alunāns nebija velti rakstījis: 31. augustā viņš Jelgavā rādīja «Pusideālistu». Tā bija diena, kad šai vāciskajā Kurzemes galvaspilsētā pēc tradīcijas svinēja «brīvlaišanas svētkus». Valdīšanai patika, ka tai lišķē. Zemnieki gan šais brīvlaišanas svētkos allaž atminējās, ka tolaik — tas notika 1817. gadā — viņu tēvu tēvi «atsvabināti» no zemes un viņiem joprojām nācās palikt vēl smagākā muižas kalpībā, slēdzot līgumus ar muižu, bet uz svētkiem tomēr cilvēki nāca itin čakli, jo tādas kopā pulcēšanās nenotika bieži un ne labprāt tika atjautas.

Ja «Pusideālista» izrāde Jaunajā Latviešu teātri bija «vilšanās pilna», tad Jelgavā notika citādi. Vecais Ādolfs bija izmanīgs un gudrs. Arī šoreiz zāle bija pilna līdz pēdējai vietai, un arī šoreiz skatītāji gribēja ticēt, ka luga ir ļoti laba. Jo vairāk tāpēc, ka jau iepriekš bija zināms: izrādē būs kl.īl ari lugas autors, cilvēks, kas tikai nesen atgriezies no izsūtījuma un kam tikai pirms dažiem mēnešiem iznākusi dzejoļu grāmatiņa — skaistu, paliesa, dumpīga.

_ Lugas autoru, kā tas pieklājas, ieveda zālē pats Vecais Ādolfs. Autoru un viņa sievu Aspaziju — «Sarkano puķu», «Zaudēto tiesību», «Vaidelotes» dzejnieci. Kad viņi gāja garām skatītāju rindām, iestājās svinīgs klusums. Pat nepaskatījies uz zāli, Vecais Ādolfs zināja, ka tas ir draudzības un sajūsmas pilns klusums. Sim vakaram vajadzēja atnest panākumus; par to runās ilgi un tāli.

Alunāns tomēr pārlaida vērtējošu skatienu zālē sēdētājiem. Pretī raudzījās gandrīz vienīgi gaidu pilnas, starojošas, jaunas acis. «Veči šai svētku dienā pastiprināti

tērē bairlti,» Alunāns iedomāja un pamāja sveicienam ar galvu pret zāli. «Veči, kā parasti, baidās no visa, kur ir pārgalvība. Bet, ka dzer valsts svētkos bairīti, par to cars un policija ļaunā neņem.»

Sākās izrāde.

Vai autoram tā patika? Vai uz skatuves bija cilvēki, kādus viņš tos bija iedomājies Slobodskā, lugu rakstot?

Tas nav zināms.

Neapmierināts viņš šai vakarā laikam nebija.

Nesenā trimdinieka klātbūtne elektrizēja zāli, tā ar spontāniem aplausiem un pat saucieniem sveica katru vārdu, kad šķita saklausījusi brīvāku domu un drošāku spriedumu.

Dzejnieks bija mazliet pārsteigts par to nebēdīgo skaļumu, ar kādu tagad jaunatne izteica savas jūtas un domas šeit, dzimtenē. Agrāk, šķiet, visi dzīvoja piesardzīgāk. Tagad cilvēki maz apvaldīja un apslēpa savu sajūsmu un naidu.

Vecais Ādolfs bija pacilāts — viss notika pat labāk, nekā varēja vēlēties, Vai šī «Pusideālista» izrāde nebija pavisam kas cits nekā tā tur, Rīgā, kur teātra vadītājiem allaž ir licies, ka pats galvenais ir rīkot tukšus jandāliņus, lai madāmas varētu pasmieties un ģimenes tēvi, uz teātri atnākuši, neaizmigtu?

Dzejnieks pateicās vecajam vīram, kas, par spīti saviem gadiem, joprojām bija dzīvīgs un vērīgs:

— Man tas ir skaists vakars, un to vēl skaistāku dara tava draudzība pret mani, ko es ik brīdi šovakar sajūtu. Kā liekas, tāds šis vakars ir arī tiem, kas šeit atnākuši un neliekuļoti izrādīja savu prieku.

Vecais vīrs bija aizkustināts:

— Kad teātra skatuve neaizskar nevienu stīgu no tā, kas tautā slavināms vai smādējams, tad tāda skatuve nevienam nav vajadzīga. Šajā vakarā, kā tas redzams, ir aizskarta ļoti vajadzīga stīga. Tāda stīga, kas ilgi slepenībā gaidījusi atbalsi. Visas sirdis ir ar tevi — to šai vakarā pasacījis ikviens, kas sēd zālē.

Vecais Ādolfs ir pacilāts arī vēl cita iemesla dēļ: rudenī viņš iestudēs vienu no savām lugām un atvadīsies no skatītājiem uz visiem laikiem. Veselība kļūst arvien sliktāka, viņš vairs uz skatuves dēļiem nekāps. «Pusideālista» spožais vakars turpmāk skatītāju atmiņā paliks kā saviļņojoša liecība par Vecā Ādolfa teātri.

Kad aplausi un ovācijas bija norimušas, Vecais Ādolfs aizveda autoru nelielā istabiņā aiz skatuves un, mazliet viltīgi smaidīdams, ieminējās:

— Man šķiet, ar to sajūsmību, kas bija zālē, tev samaksāts pāri mēram. Bet, domājams, kaut kādu honorāru tu arī laikam gribēsi par šo vakaru?

— Bez honorāra neviens nekā negrib rakstīt. Ari Vecais Ādolfs ne, — autors atbildēja, jo arī viņš prata jokot.

— To tu pateici pareizi. Bez honorārā autoram nak izputēšana. Bet, ja ir izputēšana, tad nav jaunu lugu. Un, ja nav jaunu lugu, tad iestādījums, kas saucas teātris, ir slēdzams ciet. Tāpēc teātru vadoņiem vienmēr jābūt pret lugu ražotājiem laipniem un pieklājīgiem.

Vecais Ādolfs galanti palocījās un sniedza pudeli konjaka.

— Tas taču nevar būt, ka tu vairs nedzer. Tādas nevalodas tikai tavi ienaidnieki Rīgas Latviešu biedrībā var būt palaiduši.

— Tas tiešām ir manu visļaunāko nelabvēļu spriedums, — dzejnieks atsmēja. — Vai tev ir kāds daikts, ar ko pudeli attaisīt?

— Tāds allaž noderīgs rīks Vecajam Ādolfam saglabājās kabatā arī tad, kad viņu bez viena graša darbīgi tumsoņi padzina no Latviešu teātra vadīšanas Rīgā.

Viņi tai vakarā nolietoja šo izrādes honorāru un kļuva vēl līksmāki nekā tūdaļ pēc izrādes. Iniņai viņi sameklēja vīnu.

Kad viņi tā sēdēja un mēļoja un ieleja no konjaka pudeles, Vecajam Ādolfam tomēr īsti mieru šis vakars nedeva. Ja nu kas notiek pēc šīm kuplajām ovācijām?

— Vienā ziņā mūsu sadzīves vadītāji ir palikuši nemainīgi pa visiem šiem gadiem, kamēr esmu pie teātra: tiem nenieka bēdas nedara visglupjakās ēverģēlības, bet viņi spicē ausis allažiņ, kolīdz uz skatuves tiek runāta patiesība, kas nav viņiem pa prātam.

Pēc brīža viņš izteica savas rūpes no jauna:

— Vai tava luga izrādīšanai ir atļauta? Jā, ir atļauta. Bet kam ir par lugu jāatbild? Vai Vecajam Ādolfam? Nē, jāatbild varasvīriem, kas ir par Veco Ādolfu lielāki. Bet par to, kas notiek zālē, jāatbild policijai, nevis man, kas izrāda atļautu lugu.

.— Un arī autors ir bez vainas, — dzejnieks piebalsoja. — Lieli vīri visu ir atjāvuši, lai viņi arī atbild.

Dzejnieks uz brīdi kļuva nopietns:

— Neviens tev nepiesiesies, Ādolf! To, kas viņiem šovakar nepatika, viņi piecietīs. Un paņems gudrību nākotnei. Viņi klusībā parūpēsies, lai šāds vakars vairs neatkārtotos. _

Pēc septiņpadsmit gadiem dzejnieks par Veco Ādolfu rakstīja:

«Nekad un nekur viņš nebija mierā ar «pastāvošo kārtību» un viņas vīriem, līdz kamēr ar saviem smiekliem tos izsmēja laukā no tagadnes un iedzina atpaka] pagātnē.»

Šai ziņā viņi abi strādāja vienu darbu un laikam tieši tāpēc jutās allaž kā seni draugi.

«Dienas Lapa», kas līdz ar trimdinieka Jāņa Pliekšāna atgriešanos dzimtenē kļuva pārgalvīgāka, par izrādi rakstīja:

«Līdzīga sajūsmība, kādu šī luga modināja publikā, nebūs droši vien šinīs telpās piedzīvota, kamēr tās Jelgavā pastāv. . . . publikas sajūsmība sasniedza savu augstāko pakāpienu lugas pašās beigās, tie vairs nebija aplausi, nē, tā bija taisni auka, kura ātrāk nerimās, iekāms pats lugas autors, allaž pavadīts no galvenākiem aktieriem, nebija neskaitāmas reizes parādījies uz skatuves un, acīmredzot dziļi aizkustināts, pateicies, tušiem atskanot un tik bagātīgā mērā laurus saņemot. Jā, tas bija vakars, tā bija izrāde, kura katram dalībniekam paliks neaizmirstama.»

Arī autoram «Pusidealista» izrāde palika neaizmirstama.

*

Par «Tālām noskaņām» laikrakstos parādījās tikai atzinīgi vārdi. Vispirms tādus pateica Vilis Dermanis dzejniekam draudzīgajā «Dienas Lapā». Pat Andrievs Niedra «Austrumā» nerakstīja nekā slikta, gan arī šajā reizē neatsacīdamies no sprieduma oriģinalitātes, — viņš visgudri aprādīja, ka īsts dzejnieks vienmēr izsaka vienīgi savas jūtas un ka īstā dzejā tāpēc nedrīkst nodarboties ar idejām. Atzīmējis, ka arī Raiņa dzeja izsaka vienīgi jūtas, viņš pateica, ka Rainis nav kādas vienas šķiras dzejnieks. Andrievs Niedra pārsprieda, svešvārdus lietodams:

««Šķiras dzejnieks» ir contradictio in udiēclo, ir imu.i vienojamu sajēgumu sakopojums: ja viņš ir d ze j n i e k s, tad viņam būs līdzjutēji visās šķirās. ...Un tādēļ mēs Raiņa nedrīkstam saukt par «šķiras» vai «apstākļu dzejnieku» ... Rainis ir īsts dzejnieks, kas izsaka savas jūtas la, ka tās aizgrābj katru, kam sajušana priekš liriska izteiksmes veida ir attīstīta, vienalga, pie kuras sabiedrības šķiras viņš arī piederētu.»

Pret tādu domāšanas veidu nenocietās iebilst divdesmit trīs gadus vecais Katlakalna draudzesskolas palīgskolotājs Fricis Bārda, kas jau gadu kopš publicēja dzejoļus. Sis nevienam lāgā nezināmais palīgskolotājs sāka strīdēties ar daudz pieredzējušo Andrievu Niedru un rakstīja, ka tieši Raiņa dzejā ir «izkausēts ļoti daudz stipru barības vielu priekš — mūsu prāta». Ja to kāds nav spējīgs uztvert, tad tam tik ilgi ««Tālas noskaņas» būs grāmata, kurai no septiņām zieģelēm noplēstas tik 3».

Niedram iebilst nenocietās vēj cits skolotājs. Tas bija divdesmit četrus gadus vecais Ērgļu pagastskolas otrais skolotājs Kārlis Skalbe. Arī viņš dzejoja, un viņam pirms gada jau bija iznākusi pirmā grāmatiņa.

«Niedra izsaka domas, ka dzeja nedrīkstot nodarboties ar idejām, viņai vajagot būt tikai jūtu izteicējai,» rakstīja Kārlis Skalbe. «Tas ir padoms dzejas «pirmziemniekiem». Rainis pierāda, ka īsts un liels dzejnieks var dzejā harmoniski savienot domu un jūtu dziļumu.»

Tā šie divi cilvēki — Rainis un Andrievs Niedra — no jauna tika pretstatīti šai gadā.

*

Kā pateicību un draudzības zīmi par Kārļa Skalbes labvēlīgo, sirsnīgo recenziju, dzejnieks viņam aizsūtīja savu grāmatu ar ierakstu:

«Sēj zemē dzirksteles iz ugunspūra,

Drīz izaugs viļņojoša liesmu jūra.»

Viņi abi mazliet pazina viens otru — viņus bija iepazīstinājis Blaumanis ar vārdiem:

— Latvijas lielākais dzejnieks un Latvijas sirsnīgākais dzejnieks.

Par sūtījumu Kārlis Skalbe bija saviļņots. Viņš tur, Ērgļos, savas dienas nonīka klasē gluži kā putns sprostā.

Ar saviem dzejoļiem viņš jau bija guvis atsaucību, bet tāpēc jutās vēl nelaimīgāks — viņam šķita, ka ikdienas pelēcība viņu nokauj. Literatūra prasīja idejas, bet viņam nebija šo ideju. Kur viņam tas lai būtu radušās? Viņš alka izglītības, bet viņam trūka naudas. Viņš bija sadomājis tikt uz Parīzi, kur pirms paris gadiem kāds krievu profesors, kā dzirdams, esot nodibinājis Krievu augstāko Sabiedrisko zinātņu skolu, un tā nākusi slavā.

Kārlis Skalbe rakstīja «Tālo noskaņu» autoram satraukts un nelaimīgs:

«...dzīves pelēkais apvārsnis sažņaudzās ap mani tik cieši, ka varēju viņu ar roku aptaustīt: jāpaliek uz vietas un bez dziļākas izglītības jāapsūno kāda lauku šiliņa. Visu vasaru biju ļoti noskumis un nospiests, kā jau cilvēks, kam rītdiena nevar atnest nekā liela un spoža. Tad es saņēmu Jūsu dzejoļus un izlasīju tur: «Sej zeme dzirksteles iz ugunspūra,» — un noskumu vēl vairāk. Ikkatrs sējējs, iziedams sēt, pieber sētuvi graudiem. Cik es esmu iebēris savā sētuvē? Mans ugunspūrs ir pilns svilstošas liesmas, bet nav viņā tās biezās egles malkas, kas spēj ilgi sprakšķināt kvēlošas dzirksteles pa dzīves pelēko kūlu... Tur ir daudz jūtu, bet maz stipras lielu ideju malkas. Jums ir tāda izglītība, Jūs esat barojuši savu ugunspūru ar viscietāko un labāko ozola malku un tā koncentrējuši savā cieši noslēgtā dvēselē tādu gaišumu, kas spiežas caur visbiezākiem zariem, bet man ir vajadzējis uzturēt savas dvēseles liesmu sakaltušām skuji-ņām, kuras paguvu šur tur nolauzt, vēršus dzenot, sēdot kancelejā aiz noputējuša pavēļu blāķa un strādājot klasē.»

Ērgļu pagastskolas otrais skolotājs jutās tik nelaimīgs, ka griezās pie Raiņa ar lūgumu: ja nu Rīgā sarīkotu literāru vakaru, kura ienākumi tiktu izlietoti viņa braucienam uz kursiem Parīzē, vai Rainis šai vakarā piedalītos? Blaumanis esot ar mieru šim vakaram sarakstīt kādu noveli. «Ja arī Jūs un Aspazija piedalītos, tad esmu droši pārliecināts, ka vakars izdotos.»

Rainis bija ar mieru. Arī Aspazija. Viņiem patika neapmierinātība, kas piemita šim lauku skolotājam Ērgļu pagastskolā. Tas nekas, ka šis jauneklis šobrīd pats neapzinājās, kurp nemiers viņu dzen.

*

l'Gc grāmatas «Tālas noskaņas zilā vakarā» Iznākšanas .1,11,1(1 Pliekšāna vārds uz visiem laikiem atdeva vietu Raiņa vārdam. So vārdu dzejnieks bija ieskatījis un iemīļojis jau kādreiz jaunībā. «Man ļoti patika seni latviešu vardi; latgaliešos, kur es dzīvoju jaunībā, es daudz tādu dzirdēju, no visiem man visvairāk iepatikās šis, kuru es lasīju viena Latgales pagastā uz ceļa stabiņa, ar kādiem mēdz apzīmēt zemnieku taisāmos lielceļa gabalus.

... mans vārds no lielceļa uzlasīts pašā neaizskartākā Latvijā, un, kas viņu nes, tam arī pa lielceļiem jāstaigā.»

Tomēr pavisam vēl nebija pazudis no pasaules arī Jānis Pliekšāns. Viņš joprojām dzīvoja tais papīros, kuros bija ierakstīts, ka Jānis Pliekšāns ir slepus uzmanāms. Tas tika darīts, ar bažām vērojot to lielo saviļņojumu, kas cilvēkos sacēlās visur tur, kur bijušais trimdinieks gāja sabiedrības priekšā kā dzejnieks Rainis.

Ierēdņu un spiegu acīm piepalīdzēja cilvēki, kam iztapība likās pats augstākais dzīves uzdevums un veselīga saprāta apliecinājums.

Tiem cilvēkiem, kas godāja cara likumus un kārtību, nepatika «Tālās noskaņas».

Viss sākās ar to, ka Veinbergu Fricis — cilvēks, kas vadīja melno «Rīgas Avīzi» un bija pazīstams ar savu lišķību cariskajai patvaldībai, — gribēja savā lapā ievietot par «Tālām noskaņām» rakstu, kurā būtu aprādīts, ka šī grāmata, par spīti citu avīžu cildinājumiem, ir pilna nodomu un nolūku, kas naidīgi pastāvošajai varai.

Cenzūra par Veinberga rakstu saausījās: vai šādu domu atklāta izlikšana pirmām kārtām nebūtu skaidra liecība tam, ka slikti ir strādājusi pati cenzūra? Tad iznāktu, ka cenzūra palaidusi pasaulē kaitīgu grāmatu! Hei, ja nu pasargi, dievs! — patiesi tā ir atgadījies, vai tāpēc par to tūdaļ skaļi izbazūnējams? Vai tad nezināms, ka nelietību un kļūdu atklāta uzrādīšana reizē kļūst par šo nelietību un kļūdu plašu izsludināšanu vispārības zināšanai? Kas cits gan notiktu šai nepatīkamajā reizē kā vien kaitīgās grāmatas izdaudzināšana, to meklēs un lasīs ari tādi, kas savā mūžā nav nevienu dzejolīti pat sapnī izlasījuši.

Cenzūra Veinberga rakstu drukāt neļāva. Ja visā šai lietā ir kaut kas darāms, tad stingri soļi sperami pilnīgā klusībā un slepenībā.

Veinbergu Fricis tomēr uzskatīja, ka viņš savā patiesības un valsts drošības stiprināšanas mīlestībā nav maldījies. Ne acu galā viņš necieta šos jaunstrāvniekus, kas to vien darīja kā musināja tumšo pūli uz neatļautām dziņām un sakaitināja valdību. Tāpēc Veinbergs rakstīja par «Tālām noskaņām» Galvenajai Preses pārvaldei — paraugiet samanīgāk paši, kāds neglītums palaists pasaulē:

«Pārlapojot šo dzejoļu krājumu... pirmajā brīdī liekas, šeit darīšana ar tādiem pašiem liriskiem ražojumiem, ar kādiem publika jau sen pazīstama un no kuriem nav nedz sevišķa labuma, nedz sevišķa sliktuma. Bet, iepazīstoties tuvāk ar dzejoļu saturu, mēs redzam, ka tajos ar retiem izņēmumiem viscaur valda politiski nevēlama tendence, ka tajos ir neapmierinātība ar pastāvošo kārtību, ka tie cenšas jaunajā paaudzē sēt dusmas un naidu pret visu pastāvošo.»

Šais Veinberga vārdos nebija nekā nepatiesa. Viņš vienīgi pasacīja skaļi to, ko vairāki recenzenti bija mēģinājuši izteikt netieši, bet daži priecājušies klusībā, skaļāk par savu prieku nesacīdami ne vārda. Veinbergs turpretī runāja pilnā balsī un bija sašutis par grāmatu.

Veinbergs neaizmirsa arī preses izdevumus, kas grāmatu slavējuši, un ņēmās 1os nopelt, tai pašā laikā aizstāvot., kā viņš sacīja, «latviešu sabiedrību», kurai tik nekrietna grāmata nekādā ziņā nebija varējusi patikt:

«Ļoti var nožēlot, ka, parādoties tādam dzejoļu krājumam, kritiķi un avīžu bibliogrāfi izpildīja savu pienākumu tikai virspusēji, pavirši un atstāja bez ievērības šīs jaunās grāmatas kaitīgās tendences. Vispārējā klusēšana par šīm tendencēm viegli var radīt domu, ka latviešu publika, visa latviešu sabiedrība uzņem ar simpātijām tādas idejas, kādas ir šais dzejoļos. Tādas domas ir izklīdināmas. Latviešu sabiedrībai vajag stingri uzstāties pret jaunās paaudzes virzīšanu uz nesaprātīgām politiskām mācībām. Tie, kas pēdējās aizstāv, ir latviešu lietas pazudinātāji. To vajag pasacīt tieši un nepārprotami. Te nevar būt nekādas runas par piekāpšanos, par kaut kādu kompromisu. Nedrīkst atstāt ne ēnas no domām, ka latviešu sabiedrība nevarētu pati apvaldīt ļaunumu, kas izradies no viņas pašas vidus.»

Ja kādā atbildīgā iestādē ir iesniegts aprakstīts papīrs, tad sākas «lieta». Galvenā Preses pārvalde Veinberga n Izsūkto «lielu» piesūtīja cenzoram Rnmiķim: ka īsti h ai šim «Tālām noskaņām»? Cenzors Remiķis ir šo grāmatu uzmanīgi lasījis — vai viņš tajā nav nekā aizdomās turama saskatījis?

Kad Remiķis no saviem priekšniekiem saņēma šos p.i pirus, viņam uzreiz bija skaidrs: noticis tā, kā bija licies jau pašā sakumā, — ar šiem svešādajiem pantiņiem var aizsākties kaut kāda jezga. Kā gan viņš pagājušo ziemu varēja būt tik vieglprātīgs! Ap cilvēku, kas valdīšanas acis kritis nežēlastībā, allaž itin kā pērkona padebeši apkārt staigā, un prātīgākais tādu vīru turēt tālāk vai lūkot viņu noklusēt. Raugi — arī šoreiz iet vajā pērkona spērieni!

Remiķis no jauna pašķirstīja grāmatu. Pantiņi kā jau pantiņi: vai mazums dzejnieki tādus sarakstījuši! Lauku lilijas, zaļas lapiņas koku galos, kad pēc tumšas nakts rītā lec saulīte, pastarās dienas dusmība ar saviem pērkoniem un ūdensplūdiem, kas gāžas pār apgrēcīgo pasauli ... Jā gan, bet visur ari kaut kāda savāda, vārdos nenosaucama nelietība klāt vai apakšā! ... Kas tiesa, tas tiesa.

Ja labi padomā, varbūt nav nemaz tik daudz netaisnības tam iztapoņam Veinberģim, kas ar pārcentīgu modrību grib uzspodrināt sava mundiera pogas. Un, ja lasot aiz katra vārda īpašu ļaunu nojēgumu meklē, tad patiesi sanāk briesmu lietas.

Un tas Blaumanis — vai šai reizē viņš bija manīgs blēdis vai nejēga, kad visu ņēmās caurlasīt un centās Re-miķim iestāstīt, ka šī dzejoļu grāmatiņa, dažas sīkas apšaubāmas lietas atskaitot, ir bez vainas? Ak, Remiķis nemaz nebūtu visu tik vieglu roku palaidis pasaulē, viņš bija vilcinājies visu slimības laiku, bet tas Srglēnletis, brilles spīdinādams, bija runājis, pielipis kā dadzis, un tad Remiķis kādā brīdī bija padevies šā vīra sīkšanai. Un tādu cilvēku Remiķis bija pat par laulātu draugu savai meitiņai iedomājis!...

Skaidrs gan arī tas, ka šis glumais, manīgais Veinber-ģis visu pārspīlēja. Sev uzslavas pelnīdams, citiem meta dubļus virsū, nebēdādams, cik netīras kļūst paša rokas. Ir taču zināms, ka visaugstāk tiek tas, kas atrod kādu galvu, kur pakāpties. Baltijā tādu manīgu vīru nekad nav trūcis.

Remiķis sēdās un rakstīja paskaidrojumu saviem

priekšniekiem. Viņš ne bridi nedomāja sevi atzīt par neprašu un grēkāzi. Pasargi, dievs! Godīga nezināšana allaž tiek vērtēta saudzīgāk nekā kļūdas, kas pielaistas aiz paviršības un neapdomības. Nē, Remiķis nedomājot, ka tai dzejoļu grāmatā ir tādas dumpīgas domas, par kādām raksta Veinberģis. Kaitīga šī grāmata var likties tikai tam, kas aiz katras glītas dabas iztēlošanas bildes lūko pašgudrēm dziļāk apslēptu nekrietnību sameklēt. Šai grāmatā ir pat īsti jaukas bībeles līdzības un zīmīgi tēlojumi no svētiem rakstiem. Vai nav dzirdēts — mācītājs Grots vāciskajā Latviešu draugu biedrībā bija sirsnīgi nopriecājies, cik krietni šis Rainis ņēmis priekšā visus grēciniekus un mauciniekus, tiem grāmatas beigās šausmas un drebēšanu pastarā tiesā atgādinādams un piesolīdams.

*

Remiķa priekšnieki nenoticēja viņa paskaidrojumam. Kā gan lai notic? Līdz šim nekad nebija piedzīvots, ka nevainīgi liriski dabas patēlojumi un jaukas bībeles līdzības saceltu zināmās sociālistu aprindās tādu ievērību un patikšanu kā šīs «Tālās noskaņas».

Slepenībā viņi nosprieda: lai nu bijis kā būdams, jo grāmata jau staigā no rokas rokā, atpakaļ tā vairs nav dabūjama, bet no jauna drukājama gan tā nav. Uz to raudzīties cieši un stingri. Ļaunums, kas negribot pasprucis, ir kaut ar manīgu viltību izskaužams un izdeldējams.

*

Rainis ar Iniņu beidza tulkot un sastādīt Getes rakstu pirmo sējumiņu. Tas bija dzejoļu sējums, un visvairāk tam pārtulkoja Iniņa. Uz priekšu virzījās «Egmonts», dzejnieks jau cilāja «Torkvato Taso» — laikam arī tas būtu pārtulkojams. Viņš atkal bija nokļuvis Gētes sabiedrībā un jutās tajā labi. Ansim Gulbim bija lieli nākotnes plāni, viņš bija fantasts, bet vai gan tieši fantasti nav tie, kas aiziet vistālāk un padara visvairāk.

Pa tam slepus virpuļi griezās un griezās ap dzejnieku un visu, ko vien viņš darīja.

Fricis Veinbergs savā avīzē publicēja rakstu «Greizi ideāli». Tas bija kaut kas līdzīgs brīdinājumam visiem tiem, kas nebija apmierināti ar cara patvaldību Krievzemē un baronu kundzību Baltijā.

Tāda maza tauta kā latvieši varot nodrošināt mierīgā un pārtikušā dzīvē savu likteni vienīgi tad, kad tā cieši turoties pie cara likumu pamata. Tādēļ būšot noderīgi, kad pie latviešu jaunās paaudzes arvien vairāk izplatīšoties pārliecība, ka tie, kas piedaloties pie aizliegtas politiskas aģitācijas, kaļ zārku latviešu tautai.

«Dienas Lapa» šo Veinberga rakstu novērtēja kā jaunās paaudzes denuncēšanu. Pieticīgajam «Baltijas Vēstnesim» arī nepatika Veinberga pārmērības, tomēr «Baltijas Vēstnesis» aprāja arī «Dienas Lapu» — ka gan tās faktiskais vadītājs varējis pieļaut Veinberga noķengāšanu!

«Dienas Lapas» «faktiskais vadītājs» bija domāts Rainis. «Baltijas Vēstnesis» visgudri mudināja paskatīties: vai kopš laika, kad mājās pārradies trimdinieks Jānis Pliek-šāns, «Dienas Lapa» nav kļuvusi daudz neiecietīgāka, valdībai naidīgāka?

Rainis publicēja pretpaskaidrojumu: viņš šāds «Dienas Lapas» vadītājs neesot, kaut gan arī uzskatot Veinberga uzstāšanos par nepiedodamu.

Viņš patiešām nebija «Dienas Lapas» «faktiskais vadītājs», bet tas vēl nenozīmēja, ka nepastāvēja sakarība starp viņa atgriešanos dzimtenē un «Dienas Lapas» pieaugošo neiecietību.

«Dienas Lapa» atkal bija izvirzījusies varas iestāžu uzmanības lokā. 1903. gada 8. decembrī Galvenā preses pārvalde iesniedza iekšlietu ministram ziņojumu par šīs avīzes pretvalstisko raksturu un ierosināja «Dienas Lapas» izdošanu uz astoņiem mēnešiem pārtraukt. Tāpat kā tas ticis izdarīts 1897. gadā.

Kāpēc tas darāms, par lo kā vienu no galvenajiem iemesliem minēja Viļa Dermaņa rakstu par «Tālām noskaņām». Šajā recenzijā esot rakstīts, ka «Tālās noskaņās» atspoguļojas «to sabiedrisko šķiru nupat kā dīgstošie ideāli, kuras līdz šim tvīkušas darba sviedrainā karstumā, kaltušas vergu salkumā un gulējušas garīgā miegā, bet kuras tagad sāk izberzēt acis, sāk tiekties pēc saules gaismas, maizes un vaļības, kurās tiešām aug, zarojas un plešas nepārredzamā plašumā lieliski nākotnes ideāli, gatavi sagraut visu veco un savu laiku pārdzīvojušo».

1903. gada 9. decembrī «Dienas Lapa» tiešām tika apturēta — uz astoņiem mēnešiem, kā bija ierosinājusi Galvenā preses pārvalde.

*

Varas iestādes ar īpašu vērību tagad uzmanīja visu, kur vien bija klāt Raiņa vārds. Vai tur, kur bija šis vārds, allaž nebija arī necieņa pret caru un viņa likumiem?

1903. gada rudenī Jaunais Latviešu teātris bija nodomājis atkārtot «Pusideālista» izrādi. Avīzēs rakstīja, ka uz šo izrādi ieradīšoties arī autors, viņam jau bija sagatavots lauru vainags.

Izrāde nenotika. Kad skatītāji atnāca uz teātri, durvis bija slēgtas. Nākamajā dienā teātra direkcija atvainojās presē — izrāde nav notikusi dažādu nenokārtotu formalitāšu dēļ, bet tā «katrā ziņā notiks nākošo ceturtdien».

Teātra durvis bija slēgtas arī nākamajā ceturtdienā, un atkal teātra direkcijai nācās meklēt vārdus, lai paskaidrotu, kāpēc tā atgadījies. Un atkal bija taisnošanās, ka izrāde nav notikusi katrā ziņā ne jau tāpēc, ka būtu aizliegta.

Kad izrāde joprojām nevarēja notikt, teātris vairs neatrada vārdus jauniem paskaidrojumiem un atmaksāja naudu par nopirktajām biļetēm. Izrādes nebūs — un viss skaidrs.

Bija tīrais posts ar šo «Pusideālistu» — lugu, ko cenzūra bija atļāvusi gan iespiest, gan izrādīt. 28. decembrī to bija nodomājuši izrādīt liepājnieki. Izrāde nenotika arī Liepājā. Kurzemes guberņas žandarmērijas pārvaldes priekšnieks ziņoja policijas departamentam:

«Sā gada 22. decembrī mans palīgs Grobiņas apriņķī un Liepājas ostā apakšpulkvedis Mezencevs ziņoja par to, ka Liepājā paredzēta lugas «Pusideālists» izrāde, lugas autors ir Rainis, zem kura pseidonīma slēpjas pazīstamais latviešu politiskais emigrants Pliekšāns. Tā kā šo pašu lugu aiz nevainīgiem ieganstiem Rīgā izrādīt aizliedza, kaut gan, kā liekas, cenzūra to atļāvusi, tad apakšpulkvedis Mezencevs griezās pie Liepājas pils. policijmeistara ar lūgumu neatļaut šo lugu izrādīt arī šeit... Rīgā bija paredzēts šīs lugas izrādē demonstratīvā veidā izteikt Rainim līdzjūtību, un arī šeit droši vien būtu notikusi demonstrācija.»

Bija pietiekami daudz cilvēku, kas varēja aizliegt arī to, ko dažādas cenzūras atļāvušas.

Bet ir laikmeti, kad nelīdz pat vislielākā piesardzība.

Gada pašās beigās Jelgavā notika Andrieva Niedras «Zemes» izrāde. Jelgavas Latviešu biedrības vadītāji to

Idja iedomājuši kā sava veida pretdemonstrāciju Alunūmi sarīkotajai «Pusideālista» izrādei augustā. Lai visi redz,

(ik augsti Jelgavas labākās aprindas prot novērlel lugu, kura ir brīva no dumpīgām domām.

līci viss izvērtās pavisam citādi. Jau izrādes laikā galeriju atskanēja daži svilpieni, bet, kad izrādes_ noslēgumā Jelgavas kungi izsauca autoru un tas arī uznāca uz skatuve,, sakās tracis. Galerijā tika svilpts, pa vidu atskani'ja saucieni:

- - Nost ar Niedru! Lai dzīvo Rainis!

Atkal tie bija jaunieši, kas sauca Raiņa vārdu.

Vajadzēja rīkoties, un policija divus skolniekus apcietināja. Satracinātie skatītāji, to padzirdējuši, devās līdzi uz policijas iecirkni un pa ceļam skolniekus atbrīvoja. Tad policija izsauca palīgspēkus, un no jauna tika apcietināti vairāki skolnieki. Demonstranti aplenca policijas iecirkni un dziedāja «Kas paši staigā driskās» ...

Andrievs Niedra bija sacēlis vēl lielākas jukšanas un nekārtības nekā Rainis. Viens otra neredzējuši, viņi atkal bija stāvējuši viens pret otru.

*

Pavisam piesardzīgi kļuva arī vīri Rīgas Latviešu biedrībā.

Jāzeps Vītols bija komponējis korim Raiņa «Karaļmeitu». Dziesma visiem patika, komponists bija cienījams vīrs, un tika nolemts uzņemt «Karaļmeitu» gatavojamo dziesmu svētku repertuārā.

1904. gada janvāra sākumā šo lēmumu tomēr mainīja. Sēdes protokolā par to tika ierakstīts:

«... pārrunā jautājumu par Viiola kompozīcijās «Karo] meita» strīķēšanu no svētku programmas. Priekšnieks, aizrādīdams uz to, ka «Karaļmeitas» teksts ir no Raiņa, piebilst, ka «Karaļmeitas» teksts pats par sevi vēl neesot tik šaubīgs, bet, ievērojot to, ka «Karaļmeita» esot tik viens dzejolis no vienas lielas dzejoļu krājuma virknes, kurā gaiši parādoties Raiņa sociāldemokrātiskā tendence, ar kuru Rīgas Latviešu biedrībai nav nekādas daļas, nekādā ziņā nebūtu ieteicams šo dziesmu likt uz programmas.»

Kad tā tika priekšnieku" paskaidrots un izskaidrots, tad «komiteja priekšnieka domām piekrita un vienbalsīgi nolēma: «Karaļmeitu» iz programmas strīķēt».

Jānis Pliekšāns tagad pavisam noteikti sevi apzinājās par rakstnieku — par cilvēku, kura galvenais dzīves uzdevums ir nevis žurnālistika, nevis tulkošana, bet dzejoļu, drāmu rakstīšana. «Mājas Viesa Mēnešraksta» 12. numurā viņš ievietoja dzejoļu kopu «Uz mājām» — mirkļa izjūtas, kas bija radušās, braucot no Slobodskas uz dzimteni, — puspriecīgas, pussāpīgas. Slepenas bažas: vai būs mājas, un kur? Vēlāk gandrīz divdesmit gadus šos dzejoļus viņš turēja pie malas noliktus, neievietoja nevienā dzejoļu krājumā. Te bija sajūtu, noskaņu un nojautu fiksējumi, līdzīgi atzīmēm dienasgrāmatā. Šāda veida dzejoļus, aprautas rindas viņš dažbrīd rakstīja arī tagad, dzimtenē. Uzrakstīja un nolika kaut kur savos papīros — kā ieceres, uzmetumus vēl neapjaustam darbam nākotnē.

Viņš intensīvi domāja par traģēdiju, kas būtu veidota no latviešu teikām un pasakām. Par īliņu. Reizēm, viņš to sauca arī par Kurbadu. Joprojām — un ilgi vēl — viņu nodarbināja doma par to, kā mitoloģiskas teikas vielu, kas ir pasmaga un snaudoša, pārvērst drāmas darbīgumā un spriegumā,

Viņš nopūlējās daudz, bet joprojām neatrada iecerēm nedz īstus sižeta metus, nedz ieceres vienotību. Viņš stāvēja kā pie cieši slēgtām durvīm, aiz kurām zaļo brīnumains dārzs — iekšā šai dārzā viņš netika. Maz deva arī pārrunas ar Iniņu — rakstāmā darba dzīvā elpa ir jāatrod katram pašam, neviens to priekšā nevar pateikt vai otram aizdot.

Krājās atzīmes, dažādi uzmetumi, bet tās joprojām bija tikai domu un sajūtu drumslas. Teiku pasaule ar saviem varoņiem stāvēja viņam pretim kā kalnu augstumi, par kuriem zināms, ka tie kādā dienā tiks sasniegti. Pagaidām viņš maldījās pa nenoteiktām taciņām pakājē, un šīs taciņas gan pagaisa neskaidrā miglā, gan pēkšņi izbeidzās nezinātas kraujas malā.

Bet tad kādā dienā saspriegtās domas un apjausmas atrada gultni — gan ne iepriekš iecerēto, bet pavisam jaunu, un aizturētās un sastrēdzinātās domas un jūtas brāzās pa šo pēkšņi uzradušos gultni.

Ierosme nāca no āra, tāpat kā bija noticis ar «Pusideā-1 islii», kad lielam romānam lolotās domas un tēli pēkšņi alracla veidu komēdijas īsajā, skopajā formā.

īsteni viss bija sācies krietni agrāk.

1903. gada 13. martā, kad dzejnieks vēl atradās Slo-bodskā, Rīgas Latviešu biedrības Mūzikas komisija, «gri-bēdama gādāt latviešu komponistiem derīgus oriģinul-IcksliiH komponējamām operām», bija izsludinājusi konkursu operu libretiem.

Dzejnieks nekad nebija domājis par operu libretiem, vel mazāk par to, ka viņam derētu tādu uzrakstīt. Bet konkursa noteikumos bija kāda rinda, kas lika domām aizķerties. Vismaz atcerēties, ka operu libreti galu galā arī ir dramatiski darbi, tikai loti īsi uzrakstīti. Proti, Mūzikas komisija bija norādījusi, ka vielu libretiem dzejnieki var izvēlēties brīvi, bet vēlams to ņemt no latviešu vai leišu vēstures, teikām vai pasakām. Starp citām bija nosaukta teika par Lāčplēsi.

Dzejnieka domas apstājās pie Lāčplēša vārda. Šis Andreja Pumpura eposa varonis dažā ziņā bija stipri līdzīgs spēkavīram īliņam. Abi viņi staigā pa pasauli, lai uzvarētu pretiniekus, kas apspiež un nomāc dzīvi. Viņi abi cenšas pārveidot pasauli par svētību cilvēkiem. Tas bija uzdevums, ko uz saviem pleciem kopš «Dienas Lapas» laikiem sev uzņēmies arī dzejnieks pats: marksisma būtība taču bija pasaules jauna iekārtošana par labu apspiestajiem cilvēkiem.

Andreja Pumpura eposa Lāčplēsis izmanto savu pārdabisko spēku cīņā pret svešajiem iebrucējiem krustnešiem, kas pirms septiņiem gadsimtiem sāka paverdzināt tautas Daugavas krastos. Seno krustnešu pēcteči vēl tagad bija kungi šai zemē. Un tomēr... Vai pēdējos gadu desmitos tautai nav radies jauns pretinieks? Vai varbūt vēl joprojām pretim stāv divas tautas — latviešu zemnieki un vācu kungi, kā tas bija gados, kad Pumpurs rakstīja «Lāčplēsi»? Tagad taču galvenie pretinieki bija divas šķiras — proletariāts un buržuāzija. Lāčplēsim šodien bija cits pretinieks. Vai nav vērts par to uzrakstīt lugu?

Lāčplēsi pārspēj ar viltību un nelietību. Bet kāpēc tas var notikt? Kāpēc šis spēkavīrs nav pietiekoši stiprs? Kāpēc tik liels spēks, kāds ir Lāčplēsim, reizē ir nevarīgs un kusls? Kā bērnam. Kāpēc galā var zaudēt arī visstiprākais?

Slobodskā dzejnieks pie operas libreta strādājis netika, viņam, šķiet, pat tāds nodoms toreiz vēl nebija radies. Slobodskā pavasara mēneši pagāja, gaidot, vai pienāks vēlamā atbilde par trimdas laika saīsināšanu.

Libretu konkursu dzejnieks atkal atcerējās, dzimtenē atgriezies, un kādā dienā viņam bija pavisam skaidrs, ka Pumpura eposs ir īsti piemērots šai vajadzībai. Teiksmai-nība vai līdz teiksmainībai pacelti vēstures notikumi allaž bijuši operas uzticami pavadoņi. Cilvēku likteņus, viņu darbošanos un pārdzīvojumus opera rāda kāpināti kā lielus notikumus. Kā likteņus un katastrofas.

Dzejniekam bija prātā Rihards Vāgners, kas savās muzikālajās drāmās arī prata teiku vielu izveidot kā turpat vai visas pasaules norišu un sadursmju ainas. Un šis Vāgners [oti labi prata visu pakārtot savām iecerēm un idejām.

Ja to varēja izdarīt ar senģermāņu teikām, kāpēc to nevar izdarīt ar latviešu teikām un pasakām? Likt tām risināt jaunas domas, kas cilvēkiem domājamas divdesmitā gadsimta sākumā, kad notika cīņa pret kapitāla uzbrūkošo kundzību.

Pumpura eposu dzejnieks sākumā izkārtoja astoņās ainās, tad piecās un pie tām palika. Gadiem ilgi viņš bija, maizei naudu pelnīdams, tulkojis klasisko dramaturģiju, tās pieci cēlieni viņam likās vispiemērotākā, ekonomiskākā dramaturģijas forma.

Vasara bija jau vidū, un līdz konkursa termiņam (1903. gada 1. oktobrim) laika palicis ļoti maz. Vēlāk gan termiņu pagarināja līdz gada beigām, bet arī tad vajadzēja strādāt ļoti cītīgi, lai darbu pabeigtu laikā. It īpaši tāpēc, ka dzejnieka prāti bija aizņemti ar desmitiem citu darbu un veselība nebija nekāda stiprā.

Viņš neuzrakstīja libretu arī līdz pagarinātajam termiņam.

Pa vidu bija nesenā trimdinieka godināšanas, bija ovācijas. Tās bija gan patīkamas, gan arī satrauca. Viņš nekad neatteicas ierasties visdažādākajos sarīkojumos, jo uzskatīja, ka rakstnieka sabiedriskā popularitāte palīdz viņa domām un idejām ciešāk iesakņoties cilvēkos. Jauno lugu viņš rakstīja nervozā steigā — īsā laikā darbs virzījās strauji uz priekšu, lai tad atkal pārstātu līdz nākamajam sajūsmas uzplūdam.

Strādāts tika dažādās vietās, jo viņam nekad nevaja-

d/,.ļ(i iliksiišunai īpašus apstākļus. Cietumi, trimdu un v 111,1 pašu «riba šai ziņā bija pietiekami norūdījusi. Va-ļud/.eja vienīgi mierīgus brīžus. Lugu viņš raksti ja Jelgavu, kad tur lāgiem dzīvoja Iniņas mātes mājā, rakstīja Izbraukumā Daugavpili, kur vienubrīd abi dzejnieki gud-i <j.i ļ i,u iel uz dzīvi. «Neviens laikam neiedomāsies, ka lepna, .kaisla Spīdola pirmo reizi parādījās netīrā, mazā, Iieuzknpia viesnīcas istabiņā Daugavpilī.» Bet vislabprā-lāk (l/.cjnieks strādāja mežā Rīgas jūrmalā, patvēries dabas klusumā, kā to bija paradis darīt, kad Slobodskā tulkoja «Nātanu», «Vilhelmu Teiku».

Arī šoreiz ik uzrakstīto jaunas lugas skatu dzejnieks nodeva Iniņas vērtējumam un padomam. Nezin kāpēc viņš dramaturģijā joprojām jutās kā iesācējs skolnieks, kas darba pēdējo novērtējumu un izkārtojumu gaida no palīdzīga skolotāj a.

Gaidīja šo palīdzību, uzklausīja, tomēr parasti palika pie tā, ko pats izpratis, izjutis, uzrakstījis.

Iniņa tiešām viņam nepagurdama palīdzēja. Varbūt visvairāk tāpēc, ka redzēja — šis lielais bērns bez mudināšanas un tiešas iejaukšanās visām savām iecerēm nevarīgi atmestu ar roku. Dzejniekam likās, ka pats patīkamākais ir ieceres dzimšana, paša redzējums, bet sajūtu un domu fiksēšana uz papīra — nebeidzamas mokas un sevis spīdzināšana. Vakaros Iniņa skatīja cauri, kas dienā uzrakstīts, un šim bērnam, kā Iniņa redzēja, īsti labi patika, ka ar viņu un viņa uzrakstīto tik enerģiski un neatlaidīgi noņemas. Pasargi, dievs, ja Iniņa neliktos par šiem rakstījumiem ne zinis! Nervozais dzejnieks to viegli varētu novērtēt kā vienaldzību pret viņu un viņa darbu. Un kā mīlestības trūkumu.

Par to, kā rakstāms operas librets, īstas jēgas nebija arī Iniņai. Zinot, ka liela stila operās īpaši pievilcīgi ir koru dziedājumi, viņi it veiksmīgi iekārtoja epizodes, kur koriem iespējams darboties. Dzejnieks uzrakstīja labus šādu koru dziesmu tekstus. Viņš tos vēlāk publicēja kā patstāvīgus dzejoļus. Viņi pavisam aizmirsa, ka neviens klausītājs nespēj operā sekot sarežģītiem filozofiskiem dialogiem, jo dziedātāji visbiežāk dzied tā, ka vārdi pat lāgā saprotami nav. Jau pašā sākumā bija redzams arī, ka viss libretā notiekošais iznāca bezdievīgi gari, vienā vakarā un vienā izrādē tas nebija nodziedams.

Viņi pat nepamanīja, ka patiesībā tiek rakstīta drāma.

Un tas bija labi. Tā tika uzrakstīts darbs, kaut kas līdzīgs drāmai vai dramatiskai poēmai, ar savu koncen-trētību un vielas un domas plašumu pavisam neparasts latviešu literatūrā.

Līdz termiņā paredzētajam laikam dzejnieks uzrakstīja tikai divus cēlienus no plānotajiem pieciem un iesniedza konkursam. Kāpēc? Vai viņš cerēja, ka žūrijas komisija piešķirs godalgu par darbu, kas nav uzrakstīts pat līdz pusei?

l aikam cerēja, jo vel pec diviem gadu desmitiem dzejnieks ar rūgtumu atminējās, ka šis viņa darbs nav ticis godalgots. Toreiz viņš bija aizmirsis, ka pēc divu pirmo cēlienu pabeigšanas darbu pārtrauca un atsāka tikai nākamajā vasarā.

Ziema pagāja ar desmitiem citu darbu. Steidzināja Ansis Gulbis. Jau 1904. gadā vajadzēja izdot Gētes darbu tulkojumus septiņās grāmatiņās. Iniņa pārtulkoja «Ver-teru», dzejnieks pats pārlūkoja vecos tulkojumus, steidza jaunus. Grāmatā iznāca arī «Nogrimušais zvans». Viņš pārlūkoja jau Slobodskā pārtulkotos un sakārtotos pilsētu likumus, un tos izdeva Derīgu grāmatu nodaļa. Uz rudens pusi Ansis Gulbis gatavojās izdot grāmatā «Posideālistu». Dzejnieks varēja būt apmierināts — šai gadā iznāca desmit grāmatas, kuras viņš bija vai nu tulkojis, vai pats sarakstījis. Viņš sajuta sevi kā spēku literārās un sabiedriskās domas virzīšanā un sāka apdomāt arī literatūras un sabiedriski politisku apcerējumu krājumu, ko varētu izdot nākamajā gadā.

Iniņa pārlūkoja jaunai izdošanai «Sarkanās puķes», pabeidza sakārtot dzejoļu krājumu, kam deva nosaukumu «Dvēseles krēsla», pārlūkoja, pagludināja un papildināja «Sidraba šķidrautu», kuru bija jau iesniegusi Rīgas Latviešu teātrim. Atsevišķās nelielās grāmatiņās Ansis Gulbis sāka izdot viņas rakstu izlasi. Plašu, jūsmīgu ievad-apceri par dzejnieci šai izlasei uzrakstīja Jānis Asars, kritiķis un literatūras popularizētājs, tik brīnum ražīgs, ka tais gados pierakstīja visus kaut cik progresīvus izdevumus.

*

Kādā 1904. gada ziemas dienā, kad laiks jau griezās uz pavasara pusi, abus dzejniekus Jelgavā, no Pēterburgas braukdams, apciemoja Rūdolfs Blaumanis. Par nākotni domājot, erglenietis bija gan priecīgs, gan satraukts.

— Es tikko saņēmu cenzora atļauju savai jaunākajai lugai, bet ar Rāviņu un viņa «Pēterburgas Avīzēm» tagad ir cauri. Nudien cauri! Viņam taču nav naudas, šim virām. Saviem līdzstrādniekiem Rāvs jau mēnešiem ir parada. Es pats nemaz nevaru saprast, kā lai Brāķos visus galus savelk kopā. Kamēr es dzīvoju Pēterburgā pie šī apjukušā Rāva, mājās visi darbi aizlaisti uz neciešamu postu.

Blaumanis bija tik ļoti savu nedienu aizņemts, ka labu brīdi nebija spējīgs ne par ko citu nedz runāt, nedz domāt.

— Rāvs tai Pēterburgā mani pataisīja gan par korektoru, gan izsūtāmo puiku, un es tur pavisam pārstāju būt rakstnieks. Nē, nē, tā es turpmāk dzīvot nevaru.

Bet jaunu lugu Blaumanis taču esot sarakstījis? — apjautājās jelgavnieki.

— Tas gan, bet šī luga nav sarakstīta Pēterburgā. To es izdarīju, no Pēterburgas, no Rāva un viņa avīzēm aizbēdzis. Es rakstīju savos Brāķos.

Ērglēnietis pēkšņi apklusa, tad rāmi turpināja, kā patīkamā ainā kavēdamies:

— Brāķos ir labi. Tur man vareni veicas strādāt. Nekur citur nav tik labi. Pilsētā es jūtos kā kazarmā ieslodzīts, un Pēterburgā sajutos vissliktāk.

Vai tā esot nopietna drāma vai komēdija, kas no cenzora atļauju dabūjusi?

— Drāma, pavisam nopietna drāma, un es esmu lo nosaucis par «Indrāniem». Jums taču ari varbūt šķiet, ka es nedrīkstu Jāni Asaru gluži nobeigt un atkal mēģināt kādu jaunu posi rakstīt? Bet varbūt man to vēsture pierakstītu par slavējamu nopelnu, ja es būtu nobeidzis vienu pārgudru visrakstītāju un pamācītāju?

— Jūsu jaunā drāma laikam atkal ir iz mūsu zemnieku dzīves? — mājastēvs nojautāja.

— No tās pašas. Diemžēl līdz šim es ne rindu nevaru uzrakstīt par to, ko pats neesmu savām acīm redzējis vai savās krūtīs pārdzīvojis.

— Tā gan laikam ir, — nenoteikti atsacīja mājastēvs. — Kaut gan rakstniekam laikam allaž visvairāk ir no svara paša izjustais un pārdzīvotais, bet ne vienmēr paša redzētais. Tā tas, piemēram, ir, kad saviem darbiem izvēlamies vielu no vēstures vai teikām.

Ka šiem abiem jelgavniekiem nav lielas cieņas pret dzīves ikdienas attēlojumu, to viesis jau zināja.

«Bet patiesi — ir pat neiedomājami, kā man likt zemniekiem pārspriest augstas pasaules gudrības, par kurām pat mācītiem zinību vīriem nav nekādas skaidrības,» viesis domāja ar vieglu smaidu. «Bet vai tāpēc vien zemnieku ļaudis nav nemaz kārtīga dramatiska rakstnieka uzmanības cienīgi?»

Ērglēnietis klusībā bija mazliet izbrīnījies, kā šie abi dzejnieki varēja būt tik vienaldzīgi par viņa jauno lugu, un viņš «Indrānus» tālākajā sarunā sargājās pieminēt.

Ak, ne jau ar savu lugu padižoties viņš atbraucis!

Ērglēnieša īstais nolūks taču bija kaut ko uzzināt par mājasmātes jauno lugu. Visu pagājušo gadu Rīgā klīda valodas, ka «Sarkano puķu» dzejniece sarakstījusi jaunu dramatisku darbu, bet nav nekādas cerības, ka cenzūra to izrādēm atļaus.

— Vai tiesa< ka cienījamai marķīzei jaunā luga jau ir pilnīgi izviļāta un noviņķolēta, tā ka pat pēdējais punkts jau pielikts? — Blaumanis jautāja ar mazliet vaļīgu komiķu.

— Gatava, gatavai — mājasmāte smējās pacilāta. — Tikai Rūdolfs Blaumanis diemžēl no Pēlerpils pārcēlies uz zemes aršanu un siena pļaušanu kaut kur Ērgļu apkaimē, un tāpēc nabaga marķīzei vairs nav neviena, kas labu vārdu aizliktu Pēterpilī pie Remiķa.

— Kopš Remiķis iekritis ar «Tālām noskaņām», viņš nezin vai Blaumaņa Rūda vārdos vairs ieklausītos, — tā viesis. — It īpaši, ja darīšana ar tik dedzīgu un pārgalvīgu cilvēku ražojumiem, kāda ir cienījamā marķīze.

Pie tam viņš, Blaumanis, nemaz nezinot, vai jaunā luga esot ieteikšanas cienīga. Varbūt jaukā mājasmāte būtu tik vēlīga un nolasītu savu jauno ražojumu priekšā? Viņai taču kopš kopīgā darba gadiem «Dienas Lapā» esot zināms, cik labprāt Braku Rūdis savus darbus lasot citiem priekšā pats un cik labprāt klausoties arī, kad to ar saviem daraciti.

Mājasmāte bija gatava lasītaja. Tad taču viņa zināšot, vai visiem cilvēkiem esot tādas pašas domas kā tiem ūpjiem tur «māmuļnieku» teātrī, kuri viņai lugu kā neizrādāmu atdevuši atpakaļ.

— Mana ludziņa nav gara, — mājasmāte drosliutļ.i, kad viesis apjautājās, vai līdz vilciena atiešanai viņi tik šot galā.

Nē. Cik tad garu viņa, ar dažadām likstām 1 audama;!, vispār varējusi sarakstīt.

Dzejniece lasīja, un ērglēnietis klausījās.

Kaut gan mājastēvs lugu, bez šaubām, pazina tik labi kā neviens cits, arī viņš sēdēja neatslābstošā uzmanībā.

«Viņa acīs ir vērīga gudrība un bērna sajūsma,» iedomājās viesis, noskatīdams mājastēvu. «Un reizē ap viņu ir kā savāds maģisks loks, kam cilvēks pāri nevar tikt.» Ērglēnietis joprojām gribēja šo noslēgto cilvēku iegūt par draugu, bet tas allaž bija un palika svešādi noslēdzies sevī.

Mājastēvs, kā likās, viesi bija piemirsis — viņš klausījās. Viņam šķita, ka neviens neprata lasīt tik jauki un apburoši, kā to darīja Iniņa! «Iniņas mutē vārds kļūst par domu un doma kļūst par cilvēka patības izteicēju.»

Pastarpām viņi dzēra kafiju. Mājasmāte ieminējās arī par jauno lugu, ko taisot «Tālo noskaņu» sarakstītājs, kas šeit pat sēžot un kam katrs vārds esot no mutes vai vilkšus jāizvelk.

— Ar lugas rakstīšanu ir tāpat. Ja es katru dienu neatgādinātu, viņš netiktu tālāk par dažiem teikumiem, tik skopiem, ka no tiem neviens nekā nevarētu saprast.

— Rakstīšana — tā visbiežāk ir pati smagākā mocība, — mājastēvs aizbildinājās.

Arī viņš apstrādājot teiku vielu — tāpat kā Iniņa «Sidraba šķidrautā», tikai viņš izvēlējies sižetu, notikumus, kas jau visiem zināmi.

— Tas man šķiet ir pat ekonomiski izdevīgi laktiem, kas vispārībai pazīstami, dot jaunu nozīmi un līdz. ar to izsacīt jaunas idejas. Esmu šai ziņa gājis vel tālāk nekā Iniņa.

— Tā nu ir sagadījies, ka arī es esmu nodomājis no jauna apstrādāt vecu vielu, — tad sacīja ērglēnietis. — Tā sakot — grāfienes Genovevas ciešanu briesmīgumu un asaras, kas ikvienam zināmas jau no bērnu dienām.

Un piebilda:

— Man ir cieša pārliecība, ka arī es atradīšu šim vecajam stāstam kādu jaunu skaņu. Tad neviens nevarēs sacīt, ka Blaumanis tikai ar zemnieku pastalām noņemas un nemaz pasauls problēmām krūtīs neķeras.

Viņi turpināja lasīt, bet tālāk par trešo cēlienu netika. Erglēnietim bija jāsteidz uz vilcienu. Viņš atstāja jelgavniekus kluss, samulsis un satraukts.

Pēc deviņām dienām Blaumanis rakstīja no Brāķiem uz Jelgavu:

«Augsti cienītā marķīze!

Mazā marcipānčūska!

Jā, čūska, — es palieku pie tā vārda, kaut arī Rainis protestē. Jo man ir pierādījums: vai tā nebij čūskas viltība, kad Jūs ar smīnošu muti apgalvojāt, «Sudraba šlei-jeri» varēšot līdz vilciena aiziešanai, resp., pienākšanai izlasīt un kad tomēr labi zinājāt, ka tikai līdz ceturtam vien tiksiet!»

Viņš, Rūdolfs Blaumanis, domājies, ka ar «Indrāniem» uzrakstījis gluži labu lugu, bet tagad pēc Jelgavā dzirdētā! ...

«Jūs mani pie tās lugas tā esat piesējuse, ka ir vairs vaļā nevar tikt. Piepildījāt tās divas istabiņas ar tādu neizteicamu gaišumu un pavasara smaržu, ka, nonācis lejā un iesēdies žīdu fūrmanī, jutos kā no viņas pasaules izmests laukā. Nē, bez visa joka un glaima: kaut ko tik aizraujoši skaistu latviski lielākā darbā vēl nekad un vāciski tikai retumis esmu baudījis!... Latviešu dramatiķu kronis Jums šimbrīžam galvā.»

Aspazijas jaunajā darbā esot tās «lielākās, dzīvi kustinošās idejas», ko tā mīlēja prasīt kritiķi, arvien pārmezdami, ka viņam, Blaumanim, tādu velti meklēt.

Erglēnietim bija vai gluži iedzimta tieksme dot padomus, un bez tiem viņš neiztika arī šajā reizē:

«Tad tur vēl ir daži sīkumi, kuri man aizmirsušies, bet kuri traucē iespaidu. Tā p. p. joks ar to garo degunu (vienai skuķei esot tāds). Tie garie deguni lai paliek priekš Blaumaņa posēm.»

No Jelgavas ērglēnietis bija aizbraucis arī vēl ar citām jūtām, par kurām viņš «marcipānčūskai» nerakstīja. Viņu bija pārsteigusi tā saskaņa un saprašanās, kas viņam šķita mājojam tur, Jelgavā, tais abās istabiņās. Par to ērglēnietis rakstīja Leontīnei Veserei — savai iecerētajai, ar kuru gan tālāk par sastapšanos citu pulkā un nedaudzām vēstulēm viņš nebija ticis.

«...gribēju Rīgā tūlīt doties pie Jums. Bija tā, ka man gribējās Jums pasacīt un Jums vajadzētu man noticēt, ka ari divās nabadzīgās istabās tik dievišķi laimīga» stundas var piedzīvot kā nekad muļķīgi stilizētā Albertā ielas salonā.»

*

Abi dzejnieki patiesi šai laikā, kopš bija atgriezušies dzimtenē, jutās saskanīgi un labi. Viņi varēja būt kopā katru dienu, viņi tika cildināti, Iniņai šeit bija sabiedrība ar savu burzmu un rosmi, un dzejnieks pats — viņam bija iespējams nobēgties klusumā un strādāt. Joprojām viņš gan jutās savārdzis, nervozs un allaž pie rokas turēja pulverus — gadījumam, ja nakti nekādi nevarētu aizmigt un ja sāktu neciešami sāpēt galva.

Naudas rūpes viņus nenomāca. Gulbis par tulkojumiem maksāja ciešami. Gluži nemanot bija noticis tā, ka viņi vairs nebija atkarīgi vienīgi no Zālīšu labvēlības. Jaunais entuziasts Ansis Gulbis cītīgi drukāja Gētes un citu klasiķu darbus. Drukāja, kaut arī nepelnīja nenieka un Rīgā jau paklīda valodas, ka šis, nemākulīgi saimniekodams, ir tuvu izputēšanai. (Kad par to padzirdēja Blaumanis, viņš vēstulē Kārlim Štrālam nopukojās: «Ko arī trakoja ar pilnīgi vienaldzīgu grāmatu izdošanu: Stellu, Verteri...?») Turpretim Ansim Gulbim, tāpat kā Rainim, šķita, ka klasiķu tulkojumi ir neatliekama nepieciešamība ikvienai tautai, kas grib pieaugt savā kultūrā un kas domā par nākotni.

Nē, ar naudu viņiem pāri mēram skopoties nevajadzēja, viņi pat cēla vasarnīcu Mellužos, Aleksandra prospektā 16. Pirmais stāvs bija pabeigts, un to, lai kādu rubli nopelnītu, viņi Izdeva īrniekiem, paši apmezdamies nelielā istabiņā otra stāvā.

Vasarnīcas otrā stāva istabiņā gandrīz vienmēr Iegriezās gan pazīstami, gan sveši cilvēki. Nāca rakstnieki, mākslinieki, revolucionāri, arī gluži nepazīstami cilvēki, kas gribēja redzēt vaigā abus dzejniekus, it īpaši dzimtenē pārbraukušo trimdinieku.

Dzejnieku šī negribētā un nepierimstošā burzma ir pievilka, ir atbaidīja. Tādās reizēs grūti bija strādāt. Bet vēl grūtāk viņam bija kādu aizvadīt projām bez atsaucīga vārda.

Kādā dienā Mellužu vasarnīcā ieradās neliela auguma vīrs, dzīvīgs un reizē apvaldīti noslēgts gan kustībās, gan vārdos.

— Antons Birkerts, — svešais nosauca savu vārdu. Un tūdaļ piebilda: — Mēs jau esam redzējušies. Gan tikai no tālienes, un tāpēc jūs droši vien mani netikāt ievērojuši.

— Jūs rakstījāt «Dienas Lapā», — dzejnieks neatbildēja tieši. — Tos, kas rakstījuši «Dienas Lapā», es visus atceros un uzskatu par saviem uzticamiem draugiem.

Tagad dzejnieks jau atcerējās vairāk:

— Bet par jums un jūsu brāli man nācies dzirdēt Jelgavā. Tas taču jūsu brālis, ko šopavasar Jelgavā apcietināja? Par pretvalstisku darbību — kā šādās reizēs nodēvē goda vīra rīcību. Jūsu brāli, ja nemaldos, sauc...

— Pēteris. Viņu patiešām pašlaik tur ieslodzījumā.

— Pareizi, Pēteris. Un vai ir kādas ziņas par viņa likteni?

— Ziņas pašas nenoteiktākās, kas par cilvēkiem ir allaž šādās reizēs. Bet mums ir stipra pārliecība, ka viss beigsies bez lielāka ļaunuma un mans brālis tiks brīvībā.

— Ko jūsu brālis dara cietumā? Vai lasa, mācās? Tādā reizē galvenais ir nepadoties izmisumam. Es cietumā gandrīz nepārtraukti tulkoju.

Atnācējs beidzot pasacīja, kāpēc šeit Mellužos ieradies.

— Neimanis Jelgavā grib izdot literāri sabiedrisku rakstu krājumu, un es šeit esmu viņa uzdevumā, lai no jums laipni izlūgtos kaut ko šim jaunajam krājumam.

Dzejnieks uzreiz neatbildēja — viņš laikam gribēja uzzināt kaut ko vairāk par savu viesi.

— Jūs taču arī, ja nemaldos, šais gados, tāpat kā es, nebijāt Latvijā?

— Tas tiesa. O, es esmu bijis daudzas vietās šais gados. Ja gribētu padižoties, es pat varētu sacīt, ka esmu tikko nobraucis vienu no visgarākajiem ceļiem, kāds vien Krievzemē iespējams. Esmu pavisam nesen pārbraucis no Vladivostokas. Tur es strādāju par mājskolotāju.

— Tik tālu man nav palaimējies būt, — dzejnieks pasmējās. — Jo tik tālu caram nav iepaticies mani novietot. Tas arī nebūtu saprātīgi darīts, jo, kā zināms, nav pieļaujams, ka bīstamu cilvēku novieto pie valsts robežām.

— Kādu laiku es dzīvoju arī Pleskavas guberņā, — ieminējās atnācējs, ar to it kā gribēdams pasacīt, ka viņš ar mājastēvu ir gandrīz vai no vienas puses. Bet tad viesis attapa, ka laikam sācis nepieļaujami dižoties, to pēc turpināja kā atvainodamies: — Es visur aizbraucu pats pēc savas gribas — ari uz Kijevu un Poltavu, kur esmu sabijis tais gados, kopš jūs visus toreiz... nu jā, ir jāsaka šis vārds — apcietināja. Es tai gadā baidījos, ka var iedomāt pie kroņa maizes pielikt ari mani, un tāpēc pats aizbraucu prom no acīm. Arī tagad vēl baidos, un skolotāja vietu man padomā sameklēt nevis Rīgā vai Jelgavā, bet Valkā.

— Jums ir laba uzņēmība un izturība, — dzejnieks atsacīja. — Tas ļoti vajadzīgs mūsu darbam, kas ir ari mūsu dzīve. Bet kāds tad būs izdodamais krājums? — viņš gribēja zināt.

— Tam tiek aicināti īsti labi spēki. Katrā ziņā šis krājums nebūs melns un jūsu vārdam kaunu nedarīs.

Dzejnieks bija izlēmis:

— Es pašreiz rakstu jaunu lugu. Ja jums noder, es labprāt nodotu jums tās pirmo cēlienu.

Viesis bija ar mieru. Varot iztikt arī ar pirmo cēlienu. Vai lugu cerot drīz pabeigt?

— To katrā ziņā vajadzētu izdarīt. Tāpēc pirmā cēliena nodrukāšana būs man pašam pamudinājums darbu neatlikt un novest galā.

Rokrakstu līdzi dot dzejnieks nevarot. Bet, ja viesis esot ar mieru, lai padzīvojot tepat vasarnīcā kādas dienas un norakstot. Tā būšot izdevīgāk un ērtāk viņiem abiem.

Tādu piedāvājumu viesis nebija gaidījis, bet palikt palika.

Nevajag sevišķi daudz laika, lai norakstītu lugas vienu cēlienu, kas pie lam nav stiepts garumā. Bet Antonam Birkertam rakstīšana ieilga uz vairākām dienam. Vasai nīcā iegriezās gan viņam pazīstami, gan nepazīstami cilvēki, un viņš labprāt gribēja ar tiem pārmīt kādu vārdu. Vairākus gadus no Latvijas projām būdams, viņš bija kļuvis līdzīgs viesim un tagad alka drīzāk iepazīt visu, kas dzimtenē notika.

Tais dienās Antons Birkerts vēl nezināja, ka vēlāk kļūs par Raiņa biogrāfu un kādreiz viņa rokās nonāks viss dzejnieka arhīvs.

Vasarnīcā Antons Birkerts sastapa vēl vienu dzejnieku, kam arī pēc gadiem divdesmit kārtoja kopotus rakstus un rakstīja plašāku biogrāfiju, — no Ērgļiem uz Rīgas jūrmalu bija atbraucis Kārlis Skalbe.

Sis jaunais dzejnieks, kam matu ērkulis virs galvas allaž viļņojās jaukā nekārtībā, bija uzradies šai vasarnīcā pavisam sanīcis un sadilis, tomēr neparasti priecīgs, pat varbūt laimīgs.

.— Man tagad beidzot klasē vairs nebūs jāiet, tas nu ir pavisam skaidrs, — viņš sacīja, kā no smaga, uzlikta sloga vaļā ticis un pats vēl nevarēdams aptvert šo nejaušo laimi.

Kas bija noticis?

Noticis? Ak, nekas sevišķs! Mūsu zemē nekam sevišķam nav jānotiek, lai to jau uzskatītu par kaut ko briesmīgu, Nupat vasarā viņš devies no Ērgļiem uz Vecpiebalgu paciemoties pie sava kādreizējā skolotāja Sliedes. Bet kabatā viņam bijušas aizķērušās kaut kādas proklamācijas, un tās pusceļā nejauši izkritušas.

— Tajās nebija rakstīts nekas nepatiess, un tāpēc es tās nemaz necentos sevišķi slēpt un noglabāt. Padomājiet, kas gan pasaulē notiktu, ja mēs visi aiz bailēm mēģinātu noslēpt pat patiesību?

Proklamācijas uz ceļa bija atradis Ērgļu policists, un viņam šis atradums šķitis briesmīgs.

— Druģis bija pie manis, — jaunais dzejnieks stāstīja tālāk. — Druģis — šis virs ir Ērgļu policists — nospriedis, ka neviens cits kā es tos papīrus uz ceļa izmetis. Tad mani pārņēma spītība, un es šim tekulim un okšķerim gribēju parādīt garu degunu: viņš taču man neko nevarēja pierādīt un tāpēc lai liek man mieru. Tā viss nobeidzās ar Druģi, bet pavisam citādi ar skolu. Pierādi vai nepierādi — ar skolu ir cauri, jo viņi tur Ērgļos mani uzskata par visīstāko dumpinieku. Skolai pietiek ar aizdomām vien, bez pierādījuma. Kas es par dumpinieku!? Vai tikai tāpēc, ka šad tad pasaku, ko domāju? Ka cilvēkam ir grūti zem tām zemajām debesīm, kas ir virs mūsu galvām?

Bija skaidri redzams, ka šis dzejnieks no Ērgļiem runāja kā bērns. Mājastēvs un mājasmāte viņu mierināja: nebūs tik ļauni, kā šis iztēlojoties. Vai par to jāskumst, ka uz tevi kāds policists vai činavnieks netur labu prātu?

Mājastēvs atcerējās šī ērglēnieša satraukto vēstuli, viņa ilgas pēc mācībām Parīzē. Ja Skalbe vēl joprojām gribot tikt uz Parīzi, tad katrā ziņā arī viņi palīdzēšot tam sarīkot vakaru, lai sadabūtu braucienam naudu.

Jauno ērglēnieti šie solījumi daudz neiepriecināja.

— Visa mūsu dzīvošana ir kā uz slikti sasieta plosta palu laikā, — tu nekad nevari zināt, kurā brīdi ba|ķl pašķirsies un tev vairs nebūs pamata zem kājām. Un tomēr... Var taču gadīties arī tā, ka tieši šāds nedrošs un trakulīgs braucējs sasniedz mērķi, atstājot aiz sevis visus tos prātīgos, kas uz plosta nemaz nekāpj.

Mājastēvs negaidītajam viesim ierādīja guļvietu istabiņā, bet pats pārvācās stāva neizbūvētajā, daļā.

— Nu kam tu tā! — Iniņa sašuta. — Tu ārstējies, tu katru dienu, lai sevi stiprinātu, ej pastaigās, ej uz jūru, bet tagad pēkšņi gulēsi vietā, kur visi pasaules vēji pakšķiem cauri zēģelē!

— Man patīk šī viņa neapmierinātība ar zemajām debesīm, — mājastēvs atbildēja. — Vai tā nav liecība, ka nemierā ir pat visrāmākais? Un ka mēs neesam veltīgi pārcietuši visas tās likstas, kas mums tika uzliktas.

Skalbes guļvieta palika istabā, mājastēvs iekārtojās pažobelē.

Kārlis Skalbe iepriekšējā ziemā Ērgļos bija uzrakstījis pasaku par Ziemeļmeitu un veltījis to savai iecerētajai. Pasaka visiem patika — tajā bija vieglas,_ nemierīgas skumjas un trauksmaina pārgalvība, kad dzīve paveras kā plašas pavasara debesis, pilnas strauju vēju un aicinošas saules.

Kad Skalbe uzzināja par Raiņa jauno lugu, viņš ieminējās:

— Mana Ziemeļmeita arī ir no Pumpura eposa. Arī miera un pieticības mala, ko esmu Ziemeļmeitā aprakstījis. Jūs atceraties — Lāčplēsis aizklīst uz tādu zemi, kur cilvēki pēc paēšanas karotes aizbāž aiz mākoņiem. Man šķiet, ka Lāčplēsis un viņa ļaudis, pa Ziemeļjūru kuģodami, ir taisni šeit, uz Daugavas un Ogres krasi lem atbraukuši. Patiesi — kur gan citur viņi varētu bul uzzē-ģelējuši omulīgo miera un pieticības malu?

*

Vakaros, kad mājastēvs un mājasmāte no dienas uzdevumiem bija brīvi, Mellužu vasarnīcas viesi pulcējās kopā un gāja skatīties, kā uz jūras sabiezē krēsla un iestājas nakts.

Mājastēvs, kā parasti, runāja maz. Varēja pat domāt, ka viņš nedzird, par ko tērzē viesi, un neredz, kā sabiezē krēsla, bet paraug — viņš ir dzirdējis visu un redzējis visu. Viņš ir bijis vienīgi kluss.

Kārlis Skalbe stāsta par kādu savu draugu tur, laukos. Sis viņa draugs par pretvalstisku darbību — tā tas ierakstīts papīros — ticis apcietināts un turēts cietumā Cēsīs.

Jūra blāzmoja norietošās saules staros, un Ērgļu pagastskolas bijušais palīgskolotājs stāstīja:

— Tā nu iznāk, ka pat sīkākais kukainītis ziedu pļavā drīkst priecāties par zāles zaļumu un rīta rasu, bet cilvēkam tas ir liegts. Manam draugam Jānim Bērziņam bija jāsēž aiz restotiem logiem. Mani nelaida pie viņa, kad biju Cēsīs un gribēju uz Jāni kaut tikai paskatīties. Viņš bija pasludināts par noziedznieku, bet kāpēc? Tāpēc, ka ienīda režģus, aiz kuriem iesprosto cilvēkus, tāpēc, ka viņš domāja: nav labi, ja bērni mājās sanāk pie vakariņu galda un mātei uz tā nekā nav ko likt. Kādā dienā Jāni veda no Cēsu cietuma uz staciju, lai izsūtītu trimdā. Es viņam gribēju pasniegt, ziedus, bet mani nelaida klāt. Padomājiet — es gribēju iedot vienīgi ziedus, bet sargi mani grūda nost ik reizes, kad es viņam tuvojos. Pat garāmgājēji brīnījās par sargu cietsirdību. Kādā brīdī man tomēr izdevās iedot šīs puķes, un Jānis Bērziņš gāja ar tām pie krūtīm smaidošs un lepns. Jo viņš bija bez vainas, un viņam ir tikai divdesmit trīs gadi. Viņam debesis bija augstu virs galvas, un viņš mākoņus neizlietoja par plauktu, kur pēc ēšanas sabāzt karotes.

Viņi gāja gar jūru, baltās smiltis tīkami gurkstēja zem kājām, virs ūdeņiem gulēja migla, kas sabiezēja par tumsu. Kaut jūra bija rāma, tā šalca ar klusu nemieru.

*

īniņa nesa no patālā tirgus grozus ar ēdamo. Otrā stāva neizbūvētajā daļā bija jau iemūrēts kamīns, un tajā viņa gatavoja — tad, kad saradās kopā ciemiņi, sprieda par literatūru un dzīvi un bija izsalkuši. Nemaz nebija viegli ik dienas rūpēties par galdā liekamo, bet Iniņa to darīja ar prieku. Viņai patika šie cilvēki un tā spītība, kas bija viņu vārdos par visu to, kas goda pilsoņiem šķita svēts un neaizskarams. Iniņa tik daudz nicināšanas bija saņēmusi no tā sauktajiem goda pilsoņiem! ...

Dzejnieks pazuda no cilvēku burzmas gan priekšpusdienās, gan pēcpusdienās. Viņš arī dzimtenē savām dienām bija noteicis stingru režīmu, lai varētu iecerēto padarīt. Viņš pazuda meža klusumā un strādāja. Tulkoju Gēti, uzrakstīja pa dzejas rindai, pa jaunās lugas ska tam. Iniņa palika istabā, brīvā dabā strādāt viņai noveicās.

Pie viņiem šad tad atnāca komponists Emīls Dārziņš. Skops vārdos, allaž mazliet rezignēts un reizē brīnum noteikts. Viņš bija komponējis korim «Lauztās priedes» un «Senatni».

Bija dzirdēts, ka «Senatni» korim komponējis arī Emilis Melngailis — jauns komponists un atskabargains cilvēks.

— Tu esi it kā visu dzīvi ar savu grāmatiņu sakustinājis, — Iniņa priecīga teica dzejniekam. — Pie tevis nāk kā pie bagātnieka, no kura visiem ir ko ņemt un kuram pašam nekad nepaliek mazāk. Tāpēc tev vajag vairāk no sevis radīt un nenoņemties ar šiem tulkojumiem un ar šīm sanāksmēm, kas tevi vienīgi kavē dot jaunus darbus.

Dzejnieks paklausījās Iniņas vārdos, tie bija patiesi, bet tūlīt arī nodomāja, ka citāds nekļūs. Kā lai viņa dzejas rindas rastu dzīves atsauci, ja viņš izvairītos un pat bēgtu no dzīves? No ikdienas raibuma, pelēcības. Un arī lieluma. Varonības. Vai tad viņš nenonāktu tuksnesī, kur, 0 kā zināms, ir tikai sausa, saules izkaltēta smilts?

Emīls Dārziņš gribēja komponēt operu un mudināja, lai «Lauzto priežu» sarakstītājs pabeidzot iecerēto libretu.

— Tad vienā dienā būtu aizpildīta kāda tukša vieta mūsu mūzikas dzīvē. Un būtu ļoti labi, ja libretu uzrakstītu tieši jūs. Diletantu, kas raksta visu, poe ka ii pm prasījums, mums netrūkst, bet īstu speķu ii pavisam maz.

— Jo tālāk dienas rit, jo skaidrāk redzu, ka tas nemaz nav operas librets, kas man rakstot sanāk.

— Tā nav nekāda nelaime. No labas lugas iznāk arī labi libreti. Bet tikai no tādas lugas, kas ir ne vien iecerēta, bet ari uzrakstīta. Tāpēc būtu ļoti labi, ja pusceļā pamesto lugu jūs tomēr pabeigtu.

*

Kādu nakti jūrmalas vasarnīcā dzejnieks redzēja sapni, ko atcerējās ilgus gadus.

Sapnī viņš atradās Memfisas pilsētā senajā Ēģiptē. Viņš stāvēja it kā augstā tornī, it kā piramīdas virsotnē

un pārredzēja visu zemi. Tā pletās visapkārt lejā pie viņa kājām plaša un liela, un tā bija viņa zeme.

Rītā viņš šo sapni pastāstīja Iniņai, un viņai bija tūdaļ pie rokas izskaidrojums:

— Tas viss zīmējas uz tavu tagadējo godību. Vai tu šodien neesi ar saviem darbiem augsti pacēlies un patiešām nepārredzi visu zemi? Pēc tam kad līdzīgi bībeles Jāzepam esi bijis iemests dziļā bedrē. Tu tagad esi kļuvis kā valdnieks, kas satur ļaužu prātus ar savu gribu un domu un rāda viņiem ceļu uz nākamiem laikiem.

Dzejnieks nekā neteica. Viņš negribēja sacīt, ka tur, senās Ēģiptes tempļa galā stāvot, juties bezgala vientuļi. Zeme pie viņa kājām bija liela un plaša, bet viņam sala karstajā tuksneša saulē, un viņš nebija laimīgs.

Sapņiem viņš neticēja, bet lūkoja tos atcerēties, jo uzskatīja, ka rakstniekam jāievēro un jāzina viss, kas notiek ar cilvēku. Arī sapņi taču ir cilvēka psihiskās dzīves liecinieki.

Sapni par Memfisu viņam vēlākos gados vairākkārt atgādināja Iniņa. It īpaši tais gados, kad dzejnieks rakstīja lugu par Jāzepu, par Jāzepa pazemošanu Kanaānā un godību Ēģipte.

«Sidraba šķidrautam» nebija ne izrādīšanas, ne drukāšanas atļaujas. Rīgas Latviešu teātris, kam luga bija iesniegta, pat nedomāja tik apšaubāmu, aizdomu pilnu lugu cenzoram sūtīt un izrādes atļauju prasīt. Iniņai pašai bija neērti ar cenzoru par savu darbu kaulēties, bet dzejnieks Rainis to varēja. Kaut ari katra šāda kaulēšanās ir cilvēka cieņas pazemošana. Kādā dienā, kad viņam bija galvaspilsētā ari advokatūras lietas kārtojamas, viņš devās uz Pēterburgu.

Cenzoru Remiķi dzejnieks pazina kopš studiju gadiem. Viņi tolaik abi darbojās Pēterburgas Latviešu labdarības biedrībā, un jaunais students pat tika aicināts pie Remiķa uz «Mārtiņu zosi» — Remiķis bija Mārtiņš un šai dienā pulcināja ap sevi Pēterburgas latviešus. Viņš dažkārt ari piektdienās aicināja pie sevis viesus un tad labprāt stāstīja jautrus notikumus par Baltijas vāciešiem — ar to viņš gribēja apliecināt, ka ir progresīvs un draugs latviešu kultūrai.

Tagad sastapušies, viņi atcerējās aizgājušos gadus.

— Mums tolaik bija apskaužama cenšanās darīt kaul ko labu savas tautas attīstīšanas veicināšanai, — Komiķis sacīja, atmiņās kavēdamies un tāpēc viegli salraukls.

— Jūs toreiz it īpaši nodevāties tautas gara mantu bagātībām,

— Arī tagad es vislabprātāk ieskatos šais apcirkņos. Pie tam es labprāt lasu arī citu tautu pasakas un dziesmas. Tur allaž ir samanāms cildens spēks un gudrība. Manam darbam šīs pasakas un dziesmas ir noderīgas.

— Nu redzat, redzat! Bet man pārmet, ka es tādus darbus, kas radušies uz tautas sacerējumu pamata, pārlieku vieglu prātu aizlaižot pasaulē. Tāpēc ka šādus darbus varot arī kaut kā citādi izprast un tajos izteiktās domas mūsu dzīves kārtībai par ļaunu skaidrot.

— Man žēl, ka arī mans pieticīgais dzejoļu krājumiņš, kā esmu dzirdējis, jums sagādājis nepatikšanas.

— Nē, nekas atzīmēšanas vērts nav noticis, — Remiķis novilka paklusu, kā negribēdams par tādām lietām runāt. Pacēla acis un mēģināja visu pārvērst par joku. — Kad gan cilvēks varējis no nepatikšanām izbēgt? Un vēl manā amatā, kur allažiņ viens var saskatīt kaut ko peļamu, bet otrs visu atzīt bez vainas esam. Arī kad esi stingrs un nepiekāpīgs bijis, pār tevi var nākt aizrādījumi: tu, palūk, ar savu piesardzību vai stingrību cel sliktu slavu kārtībai un likumiem.

Remiķis it labi zināja, ka negaidītais apmeklētājs nav ieradies tāpēc, lai pārrunātu cenzora darba grūtumus, un pēc brīža tāpēc nojautāja tieši:

— Jūs, Pliekšāna kungs, acīmredzot kāda neatliekama vajadzība pie manis atvedusi?

Jā, tā esot, un viesis izstāstīja savu rūpi. Viņa siova, tas ir, dzejniece Aspazija, sarakstījusi lugu skatuvei.

— Arī viņa savai jaunajai lugai par pamatu ņēmusi teiku vielu.

— Zinu. Es esmu lasījis šo Aspazijas, tas ir — jūsu sieviņas jauno ražojumu.

— Man šķiet, tajā pat ar vērīgāko aci nevar sameklēt nekā tāda, kāpēc šis darbs nebūtu atļaujams atklātībai, — viesis sacīja.

— Mjā!... — Remiķis par to tik pārliecināts nebija.

— Redzat... Tas ir, kā to lai saka... Jā — kā sauc to sievieti lugā, kas pārdroša stājas savam karalim pretī?

— Viņas vārds ir Guna.

— Pareizi — Guna. Viņu sauc par Gunu, — Remiķis runāja lēni, laikam īstos vārdus meklēdams. — Bet ir vienas briesmas, kādas radījusi mūsu laiku modernība. Tagad dzejnieki un lugu sacerētāji ir pasākuši rakstīt līdzībās, kur viss jāsaprot kaut kā savādāk, nekā melns uz balta izlasāms. Mūsu nemierīgajos laikos tādas līdzības sauc par simboliem. Vai es pareizi esmu sapratis? Nu, lūk, tāda līdzība, kas ir ar zināmu nozīmi taisīta, man rādās ari šī Guna.

— Zināmā mērā tā var sacīt gan.

— Redzat, redzat! — Remiķis kļuva možāks. — Bet kādu līdzību pārstāv — jūs man piedosit, ka es lietoju šo veco vārdu, tas man šķiet skaidrāk saprotams nekā jaunizgudrotais vārds «simboli», — tātad kādu līdzību pārstāv šis sievišķis, kam cienījamā sarakstītāja ir devusi daudz lepnuma un spīts, bet, kā man rādās, pavisam maz īstas miesas? Var pat domāt, ka šī Guna pārstāv to ļaužu nošķiru, kas ir neapmierināta ar savu likumīgo zemes valdnieku. Kā teic, var domāt, ka tā ir, kā sociālisti saka, neapmierinātā un apspiestā tauta, kas saņēmusi drošu pratu un dumpojas. Ja šī Guna tādā vīzē saprotama, tad viss jūsu kundzes ražojums izklausās kā viena ... kā viena ...

Tas esot nelabs pārpratums, viesis piebilda. Aiz neizprotamas bailības un slēptas divkosības kaut kas tāds sākts runāt Rīgas Latviešu teātra komisijā, kur luga bijusi iesniegta, un šīs aplamās rīmas tagad sākušas iet pa pasauli.

— īsteni tā bija negodīgas aizbildināšanas valoda, — viesis sacīja. — Manu sievu šai teātrī necieš no tiem laikiem, kad notika tumsoņu saceltais tracis ap «Zaudētajām tiesībām». Tas jau vispār zināms, ka mums Rīgā ir šauras provinces smacība — nenovēlība, tenku kāre, centība ap katru nieku sacelt troksni. Ko tolaik nesarunāja! Gadi ir gājuši, un tagad šo lugu izrāda, kas vien vēlas, un nevienam pat prātā neienāk, ka tajā ir kaut kas netikumīgs, kā toreiz pierakstīja pilnas avīzes.

Cenzoru Remiķi «Zaudētās tiesības» neinteresēja. Tā bija veca lieta, un būtu gudrāk to no jauna nemaz necilāt. Aplama pagātnes pieminēšana ir dumpība pret tagadni.

Remiķis pagriezās pret viesi un jautāja:

— Sakiet man atklāti — kā senam viena darlm dniilfl jam: kādas īsti domas ir bijušas jūsu cienījamai kundzei prātā, kad viņa Gunu iztēlojās?

— Ar šo tēlu īpaša nozīme ir piešķirta poēzijai ka pa tiesības lieciniecei un dzīves izdaiļotājai. Tāpēc šī Guna, šī latviešu Sibilla, tēlo nevis, kā jūs sakāt — līdzībā, tautu, bet gan tikai poēziju, tās lielo spēku un varu. Poēzijai jāpastāv allaž patiesai sevī un ļaužu priekšā.

— Hm... Tas var gan būt, — Remiķis piekrita, brīdi apsvēris sava viesa vārdus. — Ja tā padomā, tad tā iznāk. Hm... Tas var būt gan. Man arī pašam šķiet, ka šī Guna nav gluži par tautu uzskatāma. Visas tās viņas jezgas ar vīrišķiem — kāda gan tur tauta būtu domājama?

Tad pēkšņi Remiķis grieza valodas uz citu pusi:

— Kā klājas jūsu sieviņai? Viņa laikam jums ir tikpat dedzīgi aizrautīga kā šī viņas veidotā Guna? Un tikpat uzņēmīga. Ar iepriecināšanu ieskatījos viņas jaunajā dzejoļu grāmatiņā. Ja pareizi atceros, dažu gabalu gan atlikām pie malas — visu uzrakstīto tikai retos gadījumos mēs varam laist cauri, — bet domāju, ka šai reizē nenodarīju nekā peļama. Grāmatai mūsu mazā piepalīdzēšana darīja tikai labu, ticiet man.

— Mēs uz jūsu laipnību un saprātīgumu ļoti ceram arī šoreiz, — dzejnieks atsacīja. — Jums te, Pēterburgā, nav tās bailības, kas nodara tik daudz ļauna Rīgā.

— Ak Ruperts Rīgā jūs paņem stingrāk gan? — Remiķis pasmējās mazliet ziņkārs. — Viņš ir labs cilvēks un strādā pēc krietnākās sirdsapziņas. Bet ko viņam darīt — no viņa prasa, un viņš prasa. Tā ir veca lipta, ka vagars ir stingrāks par pašu baronu.

Sarunu viņi bija beiguši.

— Pienāciet rīt. Šovakar man ir dažas brīvas stundas — es vēl ieskatīšos tai ludziņā. Dažas vietas tur laikam ir atmetamas. Bet tad, es ceru, šo gabalu varēs izrādīt.

Otrā dienā Remiķis atļauju apsolīja pavisam noteikti.

Savu vārdu viņš turēja.

*

Vēja nav, un jūrmalas priedes visapkārt stāv klusas, kā vientulīgas. Dzejniekam patīk šis klusums un šī vientulība, tādā ir labi ieiet mežā dziļi, dziļi, atsēsties uz kāda celma un strādāt. Tulkot vai rakstīt kādu dzejoli.

Ari šoreiz dzejnieks dodas tālāk un tālāk meža klusumā, drīz vasarnieku kāju iemītās takas izbeidzas, bet viņš tik iet un iet un nemaz neskatās ne pēc celma vai krituša koka, kur varētu apsēsties.

Nē, šoreiz viņš nemeklē klusumu, lai rakstītu vai tulkotu. Kādā brīdī viņš atrodas meža ieplakā, nošķirtā, klusā vietā, kur jau ir pulciņš cilvēku, kas paklusu sarunājas un vērīgām acīm raugās jaunatnācējā. Te pulcējas nelegālās sociāldemokrātu organizācijas rajonu un pulciņu vadītāji. Viņiem ir lemjams par visu sociālistisko strādnieku organizāciju darba saskaņošanu, ir jāapspriež ierosinājums radīt Rīgā Federatīvo komiteju kā visu tautību strādnieku organizāciju apvienotu vadītāju.

Runā arī dzejnieks. Kā parasti paklusu, it kā ar grūtībām, bet noteiktiem vārdiem:

— Visas zīmes liecina, ka sāksies vētra, un tad par visu vairāk ir vajadzīga vienota vadība, lai revolūcijas spēki nedarbotos savrupībā, ko žandarmērija un monarham uzticīgā armija var bez grūtībām izkliedēt. Tāpēc rīcībai un darbībai Federatīvā komiteja gluži nepieciešama, lai netiklu veltīgi tērēti spēki un velti izlietas asinis.

Šai sapulcē dzejnieks iepazīstas ar vairākiem jauniem revolucionāriem, īpaši viņam acīs krīt Ferdinands Grī-niņš — pavisam vēl jauneklis, bet dzejnieks par viņu jau dzirdējis apbrīnas pilnus vārdus.

Sapulcējušies šķiras vienojušies, ka darba vadīšanai Federatīvā komiteja patiešām nepieciešama. Dažas balsis paklusi uzsāk «Marseljēzu», bet dziesmu vajag pārtraukt — dzelzceļa stiga no šīs nomaļās vietas nav nemaz tik tālu, un cara kārtības sargu ausis ir modras.

Pa vienam, tāpat kā šurpu nākdami, apspriedes dalībnieki izklīst. Viņi dodas uz dažādām dzelzceļa stacijām, lai brauktu atpakaļ uz Rīgu.

Dzejnieks iet bez steigas pa kluso priežu mežu. Viņš vēl aizies līdz jūrai un tikai tad dosies uz savu vasarnīcu, kur Iniņa palika tulkojam Gētes dzejas.

Dzejniekam patika šis nupat slepenībā paveiktais darbs — tas taču bija turpinājums tām domām, ko viņš vārdos bija izsacījis «Tālās noskaņās».

Jo dienas iet tālāk, jo biežāk viņam nākas piedalīties apspriedēs, kur lemjams par strādnieku organizēšanu cīņai, par šīs cīņas vadīšanu.

Kādreiz viņš vēlāk lika rakslījis: viņa dzīvo iekārtojusies tā, ka viņa darbošanās visu mūžu bijusi nlklala irts bija viņa grāmatas, — bet viņš nekad nav uzskatījis, ka darbs atklātībā bijis vienīgais.

*

Bija jau vēls rudens, un jūrmalas vasarnīcā dzejnieks joprojām vēl strādāja pie jaunās lugas. Tagad jau bija pavisam skaidrs, ka operas librets tas nav.

Teiksmainos, simboliskos un pussimboliskos tēlos viņš rakstīja par savas tautas vēsturisko cīņu pret svešām varām un par visas cilvēces attīstības gaitu.

Šajā poēmai līdzīgajā dramatiskajā darbā saaudās vairāki ideju loki. Proletariāta uzvaras apliecinājums cīņā pret kapitāla kundzību — uz to traucās lugas visi idejiskie pavedieni. Tā bija dzejnieka dzīves būtība, tās apliecinājums.

Bet, tā kā šī cīņa bija risināta pretmetos, kur vienā pusē ir senās latviešu ciltis un otrā — vācu iebrucēji, tad lugā atspoguļojās arī tautas gadsimtu cīņa pret vācu muižniecību. Divdesmitais gadsimts bija atnācis, un šī cīņa vēl nebija novesta galā — joprojām vācu baronu rokās atradās vara Baltijā. Tas bija pretinieks, kura kundzības salaušanā visvairāk ieinteresēta bija tieši zemniecība.

Reizē dzejnieks lugā risināja domu, ko vēlākajos gados variēja vairākos savos darbos un kas viņam bija sevišķi tuva un dārga: vēstures gaitā uzvarēs tas, kas fizisko spēku pratīs savienot ar daili, ar cilvēces ir/.k iala jām zināšanām. Lāčplēsis to nespēj un lapec nespēj ari uzveikt Melno bruņinieku, kad viņi abi spēkojas Daugavas krastā. Revolūcijas uzvaras tēma dzejniekam allaž bija nedalāmi saistīta ar cilvēka izaugsmi. Bez tās nebūs pašas uzvaras, jo uzvarētājs, kas balstās tikai uz fizisko spēku, kļūst par dzīves traucētāju.

Kad dzejnieks vēlā rudenī vientuļajā vasarnīcā rakstīja lugas pēdējo cēlienu, kādā dienā pie durvīm klauvēja. Sākumā klusi, kā piesardzīgi, tad arvien skaļāk.

«Tas ir kāds piedzēries vai savādnieks.» dzejnieks nodomāja un necēlās, lai ietu lūkot. «Ja šim cilvēkam liksies, ka šeit neviena nav, viņš varbūt aizies.»

Bet klauvētājs nerimās. Brīžam viņš klusi grabinājās kā pele pie skrīņa klētī, brīžam kļuva neiecietīgs un skaļš, tā ka klauvēšana atbalsojās tukšajā vasarnīcā nepatīkami, pat baismīgi.

Dzejnieks neizturēja un gāja lūkot. No durvīm atkāpās noplīsis vīrs ar nemierīgām, skrejošām acīm.

— Es klauvēju pie visām mājām, — viņš runāja kā nobijies. — Visi guļ, un pasaule ir gluži kā izmirusi.

— Cilvēki tik vēlā rudenī jūrmalā nedzīvo. Vasarnīcas ir tukšas, — dzejnieks skaidroja, vērīgi nopētīdams vīru.

— Tad gan jūs tagad esat viens šaja rudens tukšumā? — svešais savādi pasmaidīja. — Kā valdnieks pār zemēm, kas visapkārt plešas lielas un plašas.

— Piedodiet, bet...

— Un tagad mēs esam tikai divi pasaulē, un nevienam droši nav zināms, kurš no mums ir valdnieks pār kluso, izmirušo zemi.

— Pasaule nav mirusi. Pasaule mūžam ir dzīva. Tikai mēs paši esam paslēpušies šeit, klusumā.

— Es neesmu paslēpies. Es esmu valdnieks pār zemēm un tautām, un valdniekam neklājas slēpties.

— Bet es nekad neesmu gribējis būt valdnieks. Viņi allaž sēž kādam uz. kamiešiem, šie valdnieki.

— Nu jūs jokojat vai melojat. Ikviens cilvēks grib būt valdnieks. Arī jūs lo gribat!

— Kamdēļ man melot?

— Pareizi, kamdēļ gan jums melot? Mēs taču šeit esam tikai divi. Divi karaļi, ap kuriem ir klusums.

— Es atdodu jums arī savu valstības daļu, ejiet un valdiet!

— Pateicos! No visas sirds pateicos! Bet piedodiet: man būs garlaicīgi vienam. Kam man valdīt, ja es zinu, ka esmu viens pats? Tad valdīt nav nekāda prieka. Jūs tomēr varat savu daļu. paturēt. Un tad arī jūs esat ķēniņš. Es sveicu ķēniņu ar cieņu. Jums ir plaša karaļvalsts. Bet par to nav jābrinās. Ja pasauli sadala starp diviem, tad katram iznāk lieli plašumi.

— Jums taisnība. Un tagad būtu labāk, ja jūs ietu uz savu karaļvalsti un es paliktu savā.

— Tā ir gudra doma. Bet pēc laika es atkal pienākšu.

Vīrs gāja. Bet tad viņš apstājās un ieklausījās cauri

rudens priežu šalkoņai.

— Tai pusē laikam ir jūra. Dodu jums padomu: k.ii.i lim allaž jābūt savas zemes vidū. Nekad neuzlmirii fi pierobežā. Tad var notikties, ka jūs izstumj aiz, robežas, un tad jūs vairs neesat karalis. Neaizmirstiel: karalim vienmēr jābūt savas valstības vidū. Kad viņš sēž nomale, tad ir jājautā — vai viņš maz ir vairs karalis?

Svešais aizgāja.

Dzejnieks atkal noslēdza durvis un lūkoja strādāt. Darbs neveicās.

Tad viņam ienāca prātā sen izlasītas rindas par Maķedonijas Aleksandru. Uz šā valdnieka troņa kādā brīdī, sargu nepamanīts, nosēdies ārprātīgais. Aleksandrs tikko atgriezies no peldes un ieraudzījis šo vīru savā tronī, un starp viņiem — pasaules valdnieku un ārprātīgo — notikusi saruna.

Dzejnieks ilgi nevarēja aizmirst ārprātīgo, kas vēlā rudens dienā klauvējās pie viņa vasarnīcas durvīm, un nevarēja aizmirst arī Maķedonijas Aleksandru. Lielā iekarotāja dzīve pēc garajiem karagājieniem noslēdzās nepiepildītā tukšumā. Vai šī valdnieka dzīve galā nebija tikpat tukša kā tam ārprātīgajam, kurš bija nosēdies viņa tronī? Vai te nebija viela traģēdijai? Uzvaras, kas novedušas pie zaudējuma.

Sai rudenī dzejnieks lugu pabeidza. Viņš tai deva nosaukumu «Uguns un nakts», jo tā pāri visam ietvēra filozofisku virsuzdevumu: pasaules attīstības gaita ir nerim tīgs dialektisks process, pretstatu cīņa. Mūžam dzīvās Prometeja uguns un melnās nakts cīņa. Šajā darbā viņš bija iestidzis par veselu gadu ilgāk, nek.i plānojis

Bet varbūt viņš tomēr lugu pabeidzis p.u.ik ,ihi? Km kursam tā vairs nederēja, un ari neviens cits h negaidīja.

Vai neiesniegt tam pašam Jaunajam Latviešu teātrim, kas bija izrādījis «Pusideālistu»? ...

Šis teātris bija nolēmis izrādīt «Sidraba šķidrautu» — varbūt pēc tam varētu «Uguni un nakti»? Tad viņš ar Iniņu būtu it kā klusā sacensībā: lai vērtē skatītāji un kritika, cik kuram no viņiem talanta spēka un spilgtuma.

*

Neviens, arī viņš pats tais dienās nezināja, ka radusies luga, kas vēlāk tik dziļi ietekmēja latviešu kultūras dzīvi kā neviens cits skatuves darbs ne pirms, ne pēc tam.

«IKVIENS, I PATS RĀMĀKAIS NEMIERĀ ...»

Kad 1905. gada janvāra sākumā Jaunais Latviešu teātris gatavoja «Sidraba šķidrauta» izrādi, ikvienam skatuves māksliniekam, kas piedalījās šai iestudējumā, kļuva jo skaidrāks, ka šī luga ir pilna dumpības un protesta gara daudz vairāk, nekā tas bija pamanāms, lugu lasot.

Bet tad nāca notikumi, kas lugā izteiktajām domām piešķīra īpašu asumu — lugas darbība pēkšņi šķita norisināmies nevis tālos teiku laikos, bet pašā dzīvākajā tagadnē.

1905. gada 9. janvārī Pēterburgā pēc cara pavēles zaldāti šāva uz cilvēkiem, kas gāja izlūgties no cara «žēlastību» cilvēciskākai dzīvei. Šauteņu zalvēm vajadzēja iemācīt visai zemei bezierunu klusumu un padevību. Vismaz tā cerēja cars.

Bet cilvēki nenobijās no šiem šāvieniem, kas atnesa nāvi, tāpēc zaldātiem vajadzēja šaut vēl un vēl. 13. janvārī tika šauts arī Rīgā, Daugavmalā, uz demonstrantiem, kas bija izgājuši ielās, lai paustu protestu pret notikumiem Pēterburgā. Bija saviļņojusies visa zeme, sākās revolūcija.

«Sidraba šķidrauta» mēģinājumi turpinājās, un abi dzejnieki saprata, ka ar visu ilgo kavēšanos luga uz skatuves būs nonākusi pašā īstākajā laikā. Skatītājiem, kas nezina, cik garu gabalu var nostaigāt luga no uzrakstīšanas stundas līdz brīdim, kad tai paveras priekškars, varēja pat likties, ka «Sidraba šķidrauts» ir tikko uzrakstīta luga. Jo vai gan citādi 27. janvārī, kad Jaunajā Latviešu teātrī notika «Sidraba šķidrauta» pirmizrāde, karalis Targals zinātu tā dižoties:

Apkārt savam tronim Es dziļu asins upi izrakšu.

Un vai citādi lepnā paragana Guna, kas dziedē ļaudis no dažādām miesas un dvēseles kaitēm, iedrošinātos spīvā izaicinājumā karalim sacīt:

Kad stundas sit, tad visi tie,

Kas bija mazi, zemi, nepazīti.

Uz āru nāk un top par varoņiem.

Un nosaukt zemes karali par tautas posta valni nieku — vai tā nav pārgalvība, ko pat uz skatuves drīkst darīt tikai tad, kad tautas naids ceļas kā viļņi jiiin vētras laikā un nav varas, kas spēj stāties tam pretim? 1/ rādes programmā bija rakstīts, ka «Sidraba šķidrautā» viss notiek «pagānu laikos», bet tik daudz gudrības gan dzejnieki bija šais gados iemācījušies, ka prata par nevainīgi tukšām lietām rakstīt un par nopietnām, ķecerīgām domāt.

Pēdējā cēlienā Gunas šķidrauts ir kļuvis asins sarkans. Guna to pace], lai ietu bojā patvaldnieka Targala pils. Guna sit ar šķidrautu, un, kur viņa skar, tur izšaujas liesmas. Iet bojā varmākas pils, iet bojā varmāka — sarkanās liesmu mēles ar prieku aprij visu, un skatītājiem aizraujas elpa: te ir pavēstīta pastarā diena tiem, kas apšauj strādniekus, tiem, kas uzsākuši šo asiņaino, bezjēdzīgo karu ar japāņiem, tiem, kas sūta par patiesu vārdu trimdā, bet lišķus, glaimotājus un nejēgas apbalvo ar goda zīmēm.

«Sidraba šķidrauta» pirmizrāde beidzas ar ilgām ovācijām.

Autorei pasniedz lauru vainagu, viņu izsauc neskaitāmas reizes. Visa zāle ir vienota sajūsmā un kaismīgā protesta spēkā. Jā, jā, šī priekā starojošā, skaistā sieviete ir tā pati, kuras vārds jau kādreiz bija visu mutē — tad, kad viņa liekuļiem sacēla svētas šausmas ar «Zaudētajām tiesībām». Tagad visi atceras — šī ir tā pati sieviete, kas tieši tad salaulājās ar notiesāto «Tālo noskaņu» sarakstītāju Raini, kad cara kalpi šo cilvēku sūtīja projām trimdā. Sī sieviete nebaidījās uzņemties gmlo ciešanu un pazemojumu ceļu, kas ir katru par pollllku notiesāta trimdinieka sievas ceļš. Un tagad viņa slāv lepna ļaužu simtu priekšā un nebaidās par vārdiem, ko uzrakstījusi un kas tik pārdroši skanējuši šai vakarā.

— Tu vēl reizi esi tikpat vienprātīgi sumināta, — dzejnieks saka sievai. — Tas bija tai reizē, kad notika «Vaidelotes» pirmā izrāde. Tikai šoreiz sajūsma ir lielāka, un tā izies uz ielas un kļūs par spēku, kas pasauli grib nevis labot, bet pārveidot.

Varbūt dzejnieks šai vakarā ir vel laimīgāks nekā sieva. Vai šis vakars nebija neliels atlīdzinājums par tiem sāpju gadiem, kas nabaga Iniņai tieši viņa dēļ bija jāizcieš?

Gluži negaidot viņš sāk runāt par tām tālajām dienām pirms vienpadsmit gadiem, kad notika «Vaidelotes» pirmizrāde. Tik ilgi viņi pazīst viens otru, Un jau tik ilgi viņi zina, ka ir viens otram vajadzīgi.

— Tu man likies tik skaista savā apburošajā dedzīgumā, un tava luga mūsu pelēkajā rakstniecībā pacēlās kā vizoša ilgu drāma. Kā viss laiks toreiz bija ilgu pilns pēc tautas jaunas pacelšanās, pēc jauna, nākotnes cilvēka. Es biju gluži apmāts toreiz — varbūt pat vairāk par tevi pašu, — tikai man trūka vārdu, lai tev pasacītu savu sajūsmu.

— Bez valodas tu biji jau pirms tās izrādes, — Iniņa smaidīja un arī aizgāja pagājušajās dienās, — toreiz, kad es pie tevis, tikai dzirdēta, bet vēl neredzēta, iedrāzos tavā redaktorības valstībā un tu man piecēlies pretim apmulsis, un mani ir pārsteidza, ir patika tavs apmulsums. Es biju tik pārdroša, ka uzdrīkstējos tev pavisam kategoriski pieprasīt, lai netiktu nodrukāta par manu lugu recenzija, kurā bija kļūdaini spriedumi.

— Ka tu esi pārdroša un pārgalvīga, tas mani vienmēr pie tevis ir gan mulsinājis, gan visvairāk paticis. Es tev tūdaļ noticēju, kaut arī tavu lugu vēl nebiju lasījis. Man tai brīdī likās, ka es levi esmu pazinis jau visu mūžu un visu mūžu gaidījis tevi ienākam pie manis. It kā (u kaut kur tepat kaimiņmājās būtu uzaugusi un tikai tai dienā es pēkšņi būtu sapratis, cik tu esi skaista. Kopš tā brīža visa mana dzīve ieguva pavisam jaunu jēgu. No savas vientulības un grāmatu gudrībām es ienācu saules spožumā un sāku atkal ieskatīties cilvēku acīs. Un sirdīs. Tas mani darīja laimīgu, un visus vēlākos gadus esmu centies saglabāt šo laimes sajūtu un izkopt to.

*

Skatītāji drūzmējās pie Jaunā Latviešu teātra kases, lai dabūtu uz «Sidraba šķidrautu» biļetes, Bet jau piektā izrāde tika atcelta — iestādes bija nobažījušās par sajūsmu skatītāju zālē un izrādi aizliedza. Pagāja vairāk nekā divi mēneši skaidrojoties, aprādot un pretim ^strīdoties, līdz «Sidraba šķidrauta» izrādes varēja turpināties.

— Viņi baidās, tāpēc aizliegumu atcēla, — sacīja dzejnieks Iniņai. — Tas, kas ir vecs un vairs lāgā netic savam spēkam, lūko visgudri sadzīvot, piekāpties.

«Sidraba šķidrauta» izrādēs zāle allaž bija izpārdota. I ,i nekad nebija noticis latviešu teātros.

Abus dzejniekus aizkustināja skatītāju sajūsma, un viņi atkal un atkal noskatījās «Sidraba šķidrauta» i/.ia des. Mazāk viņi redzēja to, kas notika uz skatuves, viņi klausījās aizturēto elpu, klusumu un pacilātību aku tītāju zālē.

— Cilvēki tic katram tavam vārdam, un viņus jo dziļāk saviļņo tas, ka šī jūsma visiem ir kopīga. Viņi jūt, ka šai brīdī pēkšņi ir kļuvuši par vienotu spēku. Bet tu pati — tu allaž esi it kā savu darbu vidū un aizrauj ar savu dedzību un domu un jūtu atklātību. Es turpretim nekad netieku īsti ārā no savas vientulības svešuma, un man šķiet, ka ik rinda, ko esmu rakstījis, aiziet no manis savu ceļu, atstādama mani, kā bērns pieaudzis atstāj savu tēvu vai māti. Turpretim tevi lasītājam nekur nav jāmeklē — tu allaž klāt esi pati ar visu savu dvēseli.

«Dienas Lapā» par «Sidraba šķidrautu» rakstīja Jānis Jankavs. Tas bija vēl pavisam jauns cilvēks — gadus astoņpadsmit vecs, nesen no laukiem Rīgā ieradies, bet visiem viņš šķita neparasti spējīgs. Diezgan neparasti bija arī tas, ka viņš tūdaļ rakstīja sociālā ievirzē, kaut arī tā rakstīt progresīvākiem cilvēkiem bija kļuvis par modes lietu.

Jāni Jankavu ievēroja arī Rainis. Dzejnieks labprāt uzticējās jauniem cilvēkiem — iesācēji savā dedzībā raugās uz kalnu augstumiem, tic tiem un lūko tajos uzkāpt. Lai pateiktu patiesību, viņiem vēl nav jābaidās par ieņemamo amatu, jo viņiem vēl nav amatu, ko karjeristi ap:,kaustu un ievērotu.

Jānis Jankavs par «Sidraba šķidrautu» rakslīja:

«Taisni tās vietas, kurās skan aicinājums iet no mājas uz māju, no loga pie loga un modināt tos, kas vēl snauž, sludināt ziedoņa vēstis tiem, kas vēl salst ziemas salā, — lai tie atmostas, sāktu slāpt pēc patiesības... — taisni tās vietas tiek saņemtas no publikas ar vislielāko sajūs-mību, taisni tās visvairāk mudina snaudošos spēkus un jūtas... Tā uguns, ko rakstniece ielējusi savā jaunākajā darbā, tā atron arī labi sagatavotu degošu materiālu skatītāju sirdīs, iededzina to, modina apziņu, ceļ un audzē viņu spēkus!»

Necilais, nesen celtais Amatnieku palīdzības biedrības nams Romanova ielā 25 bija nokļuvis sabiedrības uzmanības centrā. Vakaros, kad notika «Sidraba šķidrauta» izrādes, daudziem bija jāiet mājās, biļetes nedabūjušiem. Jaunais teātris bija atradis savu vietu Rīgas kultūras dzīvē — beidzot tas bija kļuvis par pretstatu «māmuļ-nieku» teātrim. Jaunais teātris atsacījās no operām un operetēm — tās izmaksāja pārāk dārgi, un tieši «Sidraba šķidrauta» panākumi mudināja turpmāk meklēt ciešāk pēc repertuāra, kam būtu sociāla problemātika.

*

1905. gada 18. februārī iznāca visaugstākais ukazs par petīciju tiesībām. Turpmāk — «ir pavēlēts ministru padomei skatīt cauri un apspriest» no privātpersonām un iestādēm uz cara vārdu iesniegtos priekšlikumus «visos jautājumos par to, kā papildināt valsts kārtību un pacelt tautas labklājību»._

«Papildināt valsts kārtību un pacelt tautas labklājību» gribēja arī Rīgas mākslinieki, rakstnieki, ārsti, skolotāji, un viņi nolēma uzrakstīt atļauto petīciju — kā prasību pēc pilsoniskam liesībām Latvijā.

Kad bija jāizšķir, kurš bus tas, kas uzrakstīs šādas petīcijas tekstu, izvēle krita uz «Tālo noskaņu» autoru: viņš bija pats populārākais, un viņam bija juridiskā izglītība, kas allaž derīga, kad jāsastāda lūgumi un prasības.

Dzejnieks tekstu uzrakstīja. Tā nebija tikai viņa paša, bet divsimt cilvēku prasība. Tā bija inteliģence, kas iesniedza petīciju, un pirmajā vietā bija tie jautājumi, kas šīs aprindas skāra.

«Apspriezdami tuvāk mušu sadzīvi un tas kavēkļus, mēs kavēkļu tajā atrodam veselu virkni.» Labklājībai un tautas garīgai dzīvei «visvairāk neļauj nodibināties... administratīvā aizbildniecība kā sistēma un administratīvā patvarība kā tās sekas». Savukārt dzīvi kavē «tagadējai ražošanas kārtībai vairs nepiemērotā vietējā pašvaldība ar vācu landtāgu un līdz ar to šķiru nevienlīdzība likuma priekšā».

Prasību uzskaitījums petīcija sakās ar cenzuru — ar nelaimi, ar kuru literatūras un mākslas ļaudis sastapās diendienā:

«No administratīvās aizbildniecības vispirms cieš mīnai avīžniecība, kuru pārrauga sekošās personas un iestādes: sevišķais cenzors Rīgā, vicegubernators, policija ar siti dinājumu un izkārtņu cenzūru, garīgā cenzūra, drukālavu inspekcija, policija kā iestāde, kura nepielaiž izrādīt pat lugas, kas atļautas izrādīt no dramatiskās cenzūras, un kuratora un tautskolu direktoru cenzūru par atklātiem priekšlasījumiem».

Lai nolasītu referātu par Maskavas Zinātņu akadēmijas izdotajām «Latvju Dainām», atļauja bijusi jāgaida divi gadus.

Petīcijā tika ierakstīts par trūkumiem skolās, par latviešu valodas tiesību aprobežojumiem, tiesu iestāžu darbu, par trūkumiem pašvaldības iestādēs, par zemnieku un strādnieku nevienlīdzību tiesībās ar citām kārLām.

Lai būtu iespējams «dzīvi atjaunot un normālu kārtību nodibināt»- petīcija prasīja sasaukt satversmes sapulci «no tautas izvēlētiem aizstāvjiem uz vispārējas, tiešas un aizklātas balsošanas pamata».

Aprīlī petīcija tika aizsūtīta, un tā pazuda bez pēdām un atbalss — kādā kancelejā bija radies vēl viens papīrs, ko iegrāmatot kā tādu, kas nepelna ievērību.

Drīz pēc tam Latviešu sociāldemokrātiskās strādnieku partijas vadība vērsās pret petīciju rakstīšanu, jo cilvēki, cerēdami uz šo papīru iedarbības spēku, vienīgi atturējās no asākas revolucionāras rīcības. Bet ko gan citu patvaldībai vajadzēja — lūgumrakstu sacerēšana un iesniegšana nebaidīja nedz caru, nedz viņa ministrus.

*

Brīžam abi dzejnieki dzīvoja Rīgā, brīžam Jelgavā vai jūrmalā. Jūrmala viņus allaž pievilka ar jūras šalkoņu un tālēm. Ar klusumu kāpu priedēs. Dzejnieks turp brauca arī ziemā un dzīvoja vientulīgajā vasarnīcā.

Tai ziemā viņš gatavoja jaunu dzejoļu grāmatu. Viņam gribējās tajā ietvert laikmeta trauksmaino, nemierpilno elpu. «Tālas noskaņas» viņš bija nobeidzis ar «priekšpa-vasari». Tagad bija vieta pavasarim, kas atnācis ar sauli debesīs un agrām vētrām, lai aizmēztu sniegu un sa-kurtējušā ledus paliekas.

Viņam bija krietns skaits dzejoļu no Slobodskas laika, kuri palikuši ārpus «Tālām noskaņām». Daļa no tiem bija ar pavasarīgām gleznām un noderēja jaunajam krājumam. Viņš pārlūkoja tos, kas bija radušies pēc atgriešanās dzimtenē, un arī no tiem atlasīja vārsmas, kurās bija pavasaris un pārgalvīga, drosmīga vīrišķība.

Tagad viņam vairs nevajadzēja slēpties, kautrēties, viņš sevi apzinājās par dzejnieku im rūpīgi gatavoja šo otro krājumu.

Daļa dzejoju bija rakstāmi no jauna un tieši šai grāmatai, jo šoreiz viņš krājumu bija iecerējis vēl vienotāku nekā «Tālas noskaņas». Dzejoļu krājumam vajadzēja būt tikpat cieši vienotam kā drāmai.

«Mesti ir kauliņi:

Brāžat uz priekšu, viesuļi!»

viņš rakstīja kā moto šai grāmatai.

Un —

«Arma virosque cane» («Es dziedu par vīriem un ieročiem»).

Krājumu viņš nosauca «Laika šalkas», un to bija ar mieru nodrukāt «Pēterburgas Avīzes» — pielikuma veidā ikreiz pa pusloksnei — tā, lai vēlāk šo pielikumu avīzes pircējs varētu sabrošēt grāmatā.

«Pēterburgas Avīzes» nebija izputējušas un apstājušās, kā par to jau 1904. gada sākumā bija pārliecināts Rūdolfs Blaumanis un aizgājis no tām. Avīze patiesi bija vārguļojusi un vārguļoja joprojām, reizēm tā iznāca neregulāri (1904. gadā neiznāca trīs mēnešus), bet pavisam apstājusies netika — visgrūtākajos brīžos Rāviņš naudu kaut kur sameklēja, izmaksāja visvairāk neapmierinātajiem, un tie turpināja strādāt redakcijā. Rāviņa dēlam joprojām lielkņazs bija krusttēvs, un «Pēterburgas Avīzes» vēl arvien iznāca bez cenzūras. Šai avīzē tiešāk nekā citās atspoguļojās nemiers, kas jo dienas jo vairāk auga augumā.

«Laika šalkas» sāka drukāt ar maiju, bet pēc pieciem turpinājumiem tās pārtrauca.

Atkal gadījās cilvēks, kam likās izdevīgi parādīt savu padevību valdīšanai, un šis cilvēks aizrakstīja brīdinošus vārdus par «Laika šalku» dzejoļiem Galvenajai preses pārvaldei. Šoreiz tas bija Henrijs Visendorfs, vīrs, kura vārds rakstīts uz «Latvju Dainu» pirmā sējuma, — viņš skaitījās «Dainu» izdevējs. Henrijam Visendorfam nepatika «Pēterburgas Avīzes». Viņš aprādīja Preses pārvaldei, ka šīs avīzes ir pret pastāvošo kārtību, ka jūlija numura pielikumā «Laika šalkas» «griež uz sevi uzmanību dzejolis «Vecu ļaužu stāsti», kurā runāts par saules varu pretim ziemai. Ziemas spēks tiek salauzts, sagrautas sniega pilis un ledus cietokšņi, laika spēks iznīcina to, kas agrāk turēja sakaltus strautus, upes un ezerus, noslāpēja visu dabu, visu dzīvi. Tos, kas lika klusēt brīvajiem putniem un pa svešām zemēm izklīdināja pašus dziedātājus, tagad griezdamies samaļ laika rats.»

Un Henrijs Visendorfs turpināja:

«Šai dzejolī es saskatu ne tikai vēršanos pret pieņemtajiem pasākumiem, kas domāti zemes nomierināšanai, bet liešu aicinājumu mainīt pastāvošo valsts uzbūvi.»

Tai pašā jūlija numurā avīzē bija ievietots arī ievadraksts, kas cenzūrai nepatika. Avīze tika apturēta.

*

Jau Slobodskā Rainis bija prātojis, ka vajadzētu izdot periodiskus rakstu krājumus, kas veltīti literatūras un sabiedriskajiem jautājumiem. Varbūt literatūras gadagrāmatas? Varbūt literatūras kalendārus vai ko tamlīdzīgu? Viņam pašam šķita, ka šādus izdevumus iespējams izveidot tik interesantus, ka tiem būtu daudz lasītāju.

Tagad dzejnieks gatavoja šādu krājumu un deva tam nosaukumu «Darbs». Tajā viņš salika dažādu autoru dzejoļus, rakstus par šķiru cīņu, ari par alkoholismu.

Šai krājumā ir ari Jaņa Jansona raksts par «Tālām noskaņām». Atzinīgs un cildinošs, gan varbūt bez tā spožuma un atjautas izteiksmē, kas parasti piemita viņa rakstiem. Bet varbūt tas ir tāpēc, ka ikviens kritiķis labāk savu talanta spēku un izteiksmes krāšņumu var parādīt, ja viņš ņemas kaut ko nokritizēt un sausu un nedzīvu no pasaules noslaucīt. Šai gadījumā Jānis Jansons rakstīja cildinošu recenziju.

Varbūt šo Jansona rakstu var uzskatīt par izlīdzināšanos starp kādreizējiem draugiem, kas bija kļuvuši ne-draugi? Jo laiks prasīja kopīgu darbu, kad nevietā ir cilāt personiskas nesaskaņas un vainas, kas galu galā varbūt ir tikai pārpratumi. Dzejnieks mēģināja noslēgt rēķinus ar pagātni, aizmirst.

Un Jansons? Ko viņš varēja aizmirst, ko norēķināties, ja viņš nemaz nejutās vainīgs tais nodarījumos, kādus dzejnieks viņa kādreizējā rīcībā saskatīja.

Krājumā bija arī veseli trīs raksti Jānim Jankavam — ar tolaik raksturīgu diapazona plašumu — gan par šķiru cīņu un politisko dzīvi, gan alkaholismu.

Tolaik vēl dzejnieks nevarēja zināt, ka šī Jankava dēļ viņam būs jāpiedzīvo daudz rūgtu brīžu...

«Darbs» iznāca itin drīz — augustā. Tas bija visai solīds rakstu krājums par sociālpolitiskām problēmām. To pirka kreisi noskaņoti cilvēki, bet plašāku popularitāti neieguva.

Krājumā bija arī Raiņa paša dzejoļi, un tie ir vērtīgākais, kas atrodams šai grāmatā.

*

«Uguni un nakti» dzejnieks iesniedza «Mājas Viesa Mēnešrakstam».

Cenzoram šai lugā nepatika daudzas vietas. Kāpēc jaukā pasaku vielā vajadzēja paslepen bāzt iekšā dažādas nejaucības, kuras ikviens varēja tulkot pēc sava bezkaunīgā prāta, pie tam vienmēr carismam, augstiem un zemiem kungiem par ļaunu?

Lugā bija vārdi, ko cenzors sevišķi necieta. Tādi nejauki vārdi bija «brīvība» un «tumsība», jo lika domāt, ka cara monarhijā nav brīvības, bet ir pa pilnam tumsības.

Aizdomās turamos abus vārdus cenzors no lugas cītīgi izšņāpa, un viņu neuztrauca, vai pēc tam rindām ir kaut kāda jēga vai nav.

Cenzoram šai gabalā nepatika arī nodevējs Kangars.

Vēlāk ļaunas mēles melsa, ka Kangaram par paraugu dzejnieks ņēmis melno «Rīgas Avīžu» tikpat melno redaktoru Frici Veinbergu (nu, to pašu, kas nesen sešdesmit gadu vecumā apprecēja trīsdesmitgadīgu jaunavu). Tādas nevalodas, protams, bija pārspīlējums — jo vai gan salīkušais, apsirmušais Veinbergu Fricis prata ar vētras mākoni pa gaisu traukt, kā to darīja Kangars? Varbūt vienīgi Kangara pirmsnāves spļāvienu viņš ir uzlaizījis...

Tas gan tiesa, ka dzejnieks lugas uzmetumos, par Kan-garu domājot, ierakstījis arī Veinberga vārdu. Dzejnieks uzskatīja, ka viņa lugu simboli nav nekas cits kā sakoncentrēti, apstrādāti dzīves fakti.

Cenzoram šķita, ka Kangars drīkstēja būt nelietis, bet tas nedrīkstēja būt tautas nodevējs.

Kad «Uguns un nakts» bija apcirpta un «Mājas Viesa Mēnešrakstam» to atļāva drukāt, cenzūrai varbūt patiesi likās, ka tā no divdomīga gabala iztaisījusi jauku, pat bērniem rokās dodamu pasaku.

Dzejnieks daudz neskuma par cenzora izrīcībām. Viņš zināja, ka ceļš, kādu bija uzsācis iet, būs pilns šķēršļu. Nevar karot ar netaisnību, ja nespēj pārspēt sirdī bailes no pretinieku uzbrukumiem un no nelaimēm, ko pretinieki var sagādāt.

*

«Sidraba šķidrautu» izdeva Cēsīs Jānis Ozols — cilvēks, kas tikai nesen bija sācis nodoties grāmatniecībai un labprāt izdeva darbus, kas citiem izdevējiem likās bīstami un valdības acīs kaitīgi.

Kad dzejnieks gribēja «Laika šalkas» izdot grāmatā, viņš arī tās piedāvāja cēsiniekam. Jānis Ozols bija ar mieru.

Dzejnieks pie jaunās gramatas vel nostrādāja līdz vasaras vidum, pierakstīja klāt jaunus dzejoļus, šo to agrākajā kārtojumā pārlika savādāk un deva krājumam citu nosaukumu — «Vētras sēja». Laika šalkas bija pāraugušas pārgalvīgā vētrā.

Jānis Ozols Vecpiebalgā bija nodomājis sarīkot plašu literāru vakaru ar rakstnieku un aktieru piedalīšanos. Viņš uzaicināja arī abus dzejniekus. Rainis un Aspazija deva savu piekrišanu. Vakara ienākumi bija domāti pirms gadiem divdesmit pieciem mirušā Vecpiebalgas skolotāja un dzejnieka Jēkaba Pilsētnieka kapa piemineklim.

īsteni Jānim Ozolam ne brīdi nenāca prātā, ka tas būtu tikai Pilsētnieka piemiņas sarīkojums vien. Nē, šim vakaram jākļūst par revolūcijas dienu spēka un nākotnes pārliecības izteicēju — ļaužu rosinātāju, tālāk saucēju, organizētāju.

7. augustā dzejnieks kopa ar Iniņu izkāpa Cēsīs no vilciena, lai dotos uz Piebalgu. Viņi lāgā nepazina šo pusi un vēl mazāk zināja, kur aizved katrs ceļš.

Viņi sarunāja Cēsīs vedēju un brauca. Brauca uz Piebalgu un lāgā pat neiedomāja, ka pasaulē ir, kā sacītu brāļi Kaudzītes, — divas lielas valstis: Jaunpiebalga un Vecpiebalga.

Viņi brauca visu dienu, līdz nokļuva galā: tad, kad bija vispirms paspējuši izbraukt Jaunpiebalgu.

Ozols bija priecīgs un mierināja:

— Tas nav nekāds brīnums, jo, kā zināms, šī zemes mala ir savādi apburta, arī mērniecības darbi viņlaik vispirms notika Cangalienē, kaut gan bija nospriests kā pirmo izmērīt Slātavu.

Ozols pārlaida skatienu ļaužu pulkam.

— Cilvēki ir sanākuši vai puspasaules, un laikam nekad šai pusē nav bijuši tik daudz slavenu vārdu vienkop. Paraug — pilns nams un pilns arī viss pagalms.

Tas bija tiesa. Abi dzejnieki te sastapa veselu pulku paziņu.

Priecīgs, mazliet savu garo augumu saliecis, ļaužu biezumā kliboja Antons Austriņš. Viņš te staigāja kā cara varmācības uzskatāms liecinieks: 13. janvārī pie Daugavas tiltiem sašauts, stipri kliboja, — acīmredzot savu kāju viņš nekad vairs neizārstēs.

Kārlis Skalbe bija atbraucis no Kokneses, kur dzīvoja vasaras mēnešos. Slimās krūtis viņš tā kā drusku bija salabojis, laikam tāpēc kļuvis žirgtāks un staigāja ar jaunu, īsti lepnu platmali galvā. Noteikta darba viņam aizvien nebija — viņš gaidīja, kad varēs doties uz Parīzi, bet viņam nedeva un nedeva ārzemju pasi.

— Tagad sola, ka varbūt uz rudeni laidīšot, — viņš stāstīja Blaumanim, kas bija ieradies no Brāķiem.

— Kaut gan nevienam činavniekam nekad nevar ticēt. Viņi mani uzskata par ļoti aizdomīgu cilvēku, tikai paši droši vien nezinātu pateikt, kāpēc. Par laimi, viņiem laikam to neviens nejautā.

— Un tos braukšanas papīrus gaidīdams, tu esi ārzemēm vismaz lepnu hūti nopircis? — Blaumanis nojautāja pusironiski. — Man rādās, savus rubļus trīs tāda augstu kungu manta maksā.

— Trīs rubļi gan, — Skalbe pārsteigts apstiprināja.

— Lizetei tā ļoti patīk. Tā man brīnum labi piestāvot,' viņa saka.

— Un vēl labāk tavam makam, — Blaumanis novilka.

— Tā vien skaties — Parīzes ceļa nauda sadils, ka pat līdz Dvinskai netiksi.

— Bet vismaz kāzas viņš par to naudu ir sarīkojis. Tas ir vēl vairāk vērts nekā Parīze, — kāds ierunājās pulkā.

Skalbe piesarcis pazuda ļaudīs.

Kā jau bija gaidāms, šai vakarā bija daudz skaļas atzinības un sajūsmas.

— Ir tā, it kā ļaudis jau redzētu savu nākamību un tā viņu acīm dod citu spožumu, — Rainis sacīja sievai. — Viņi šais dienās sajūt sevī spēku, kuru agrāk nemaz īsti nav pamanījuši.

Pats viņš lasīja «Pastaro dienu». Lasīja ka parasti — ne sevišķi izteiksmīgi, paklusi, bet noteikti, kaklu pa laikam pagrozīdams, it kā apkaklīte būtu mazliet par šauru.

Dzejnieks lasa, un viņa vārsmas vēsta vecās pasaules galu. Tiem, kas sēž zālē, arī liekas, ka pavisam tuvu ir tās beigu stunda.

Viņš lasa arī dzejoļus no jaunā krājuma, no «Vētras

sējas»:

Tā nevar palikt, tā nepaliks:

Līdz pašam pamatam jauns viss tiks.

Kaut kur zālē nodun kā atbalss: «... jauns viss tiks.» Tas ir dzejnieks Apsesdēls, kas stāv pie zāles durvīm un savā nodabā paskaji atkārto vārdus, kas viņam liekas sevišķi zīmīgi un svarīgi.

Kad dzejnieks atstāj skatuvi, atskan saucieni: «Lai dzīvo revolūcija! Lai dzīvo Rainis!»

Viņa vārds šai gadā ir tas pats, kas revolūcija.

Viņa vārdi ir dzīvi. Ko vēl vairāk rakstnieks var vēlēties? Tādā brīdī šķiet, ka garās dienas un gadi tur — Pleskavā, Slobodskā — ir pagājuši kā viena diena un bijuši vajadzīgi, lai nāktu šis brīnumainais gads, kad gan dzejniekam, gan lasītājam ir iespējams skaļi pasacīt to, kas sakrājies sirdī. Bez trimdas sāpēm, izmisuma un spīts diezin vai viņš būtu atradis vārdus, kuros tagad cilvēki smeļas spēku.

Skatuves māksliniece Otīlija Muceniece — «Sidraba šķidrauta» Guna — runā spārnotos vārdus no šis lugas, kas ir saviļņojusi visu Rīgu. Tagad Gunas vārdus dzird arī Piebalgā:

Kad stunda sit, tad visi tie.

Kas bija mazi, zemi, nepazīti,

Uz āru nāk un top par varoņiem.

Mākslinieki šai gadā ieguvuši praviešu balsi, viņi lasa pašus īstākos vārdus, spēcīgus un liesmainus, kuros ir lepna protesta spīts. Cenzors šos vārdus kādreiz atļāvis, bet, no grāmatu lappusēm izkāpuši, tie šais dienās iegūst iepriekš neapjaustu dumpīgumu. Tajos ir spēks, kas rada jaunu spēku, un klausītāji tos uzņem ar pateicību un sirds trīsām.

Kad vakars beidzies, Ozols aicina viesus uz savām mājām, kas ir netālu no biedrības nama. Vēl brīdis pasēžams kopā, vēl parunājams par nākamajiem darbiem.

— Vai Rainis varbūt Ozolam neuzticētu izdot arī savu jauno lugu? — mājastēvs apjautājas.

To padzird Blaumanis un uzbilst, lai izdevējs Jānis Ozols arī neaizmirstot dzejniekam kādu kapeiku par pūlēm samaksāt. Izdevējiem allaž liekoties, ka viņi parāda rakstniekiem lielu žēlastību, viņu grāmatas nodrukādami, un tāpēc uzskatot par izšķērdību vēl naudu par uzrakstīto maksāt.

Blaumanim ir tīri greizs prāts uz šo Ozolu — labas grāmatas tas izdot grib, bet naudas maksātājs nav pārlieku steidzīgs.

— Par jaunās lugas izdošanu runāt vēl ir pāragri, — Rainis atbild mazliet izvairīgi. — Vispirms būtu jāpagaida, lai to varbūt parāda kāds teātris.

Tad viņš runā, pēkšņi iededzies:

— Bet varbūt tas būs pavisam cits laikmets mūsu tautas dzīvē, kad pienāks šīs manas lugas kārta. Šobrīd cenzors ir krietni papūlējies, lai manai lugai būtu mazāk nopelna pie šī jaunā laikmeta.

Sarīkojuma dalībnieki šķiras ar pacilātu jūsmu, it kā tas laiks, par ko šodien viņi domāja kopā ar tiem simtiem, kas pulcējās Vecpiebalgas biedrības nama zālē, būtu jau pavisam klāt pienācis.

Iniņa ir sajūsmināta — tāda cieņa un atsaucība liecina, ka dzeja ir kļuvusi par iedvesmotāju simtiem un miljoniem.

Dzejnieks ir klusāks: jādara darbs, un tas tiek darīts. Jāmeklē vārdi, kas rod atbalsi, un tādi ir atrasti.

Blaumanis, noguris no šīs garās dienas, pošas mājup. Viņš no jauna domās atgriežas pie tikko aizvadītā vakara.

Blaumanim tas bija paticis. Bet, kad viņš atvadās no Skalbes, viņš ir arī pilns bažu:

— Nav labi, ka līdz ar ļaužu sajūsmu arvien neatlaidīgāk spindz arī lodes mūsu zemītē. Lai dievs dod, ka nebūtu pārāk daudz šo dzēlīgo bišu, kas atnes asinis un nāvi.

Vecpiebalgas vakara dalībnieki par to daudz prātot negrib. Ir jāskatās rītdienā ar ticību, ka tautas nākotne būs brīva un gaiša.

Abi dzejnieki kopā ar daļu sarīkojuma dalībnieku paliek Vecpiebalgā arī nākošo dienu. Pēc mielasta Jānis Ozols visus ved braucienam uz Ineša ezera salām. Dzejnieks Rainis galanti sniedz roku, lai Otīlija Muceniece varētu vieglāk iekāpt laivā, lai skaistā, garā svārku apmale nesamirktu Ineša ūdeņos.

Antons Austriņš līdz ar citiem jaunekļiem, kuru galvas ir pilnas dumpīgu domu, pārsteigumā nobrīnās: vai gan revolucionāram, kas grib pārveidot veco pasauli, ir gluži kā nez kādam smalkam augstmanim jāsniedz sievieša cilvēkam roka, lai viņš varētu vieglāk iekāpt laivā? Vai jau nākotnē sieviete nebūs tik brīva un patstāvīga, ka laivā spēs iekāpt pati, bez šīs smalkās palīdzības?

«ASINS SVIEDRI LĪŅĀ»

Pēc «Vētras sējas» pabeigšanas dzejnieks 1905. gadā uzrakstīja nedaudzus dzejoļus. Viņš brīžam kavējās pārdomās par augošās revolūcijas vietu proletariāta atbrīvošanās cīņā, un tad viņam šķita, ka viņi ir pamatu licēji ēkai, kas ceļama visai cilvēcei — kaut gadu simtus ilgi:

Mēs namam plānu zīmējām,

Nu ejat, ceļat to;

Mēs pirmos grodus sasējām,

Nu darāt turpmāko.

Brīžam viņš aizsāka noskaņu dzejoļus, kuros fiksēja acumirkļa izjūtas par sevi un pasauli, par dabas mainīgo, mūžam krāšņo skaistumu. Iespējams, ka tā bija reakcija pēc sasprindzinājuma, veidojot revolūcijas krājumu.

«Vētras sējai» cenzors atļauju deva 31. augustā.

Arī šoreiz atļauja bija krietni kavējusies, un vēlāk dzejnieks šai sakarā piezīmēja: «It kā cenzors būtu gribējis nogaidīt un atzīmēt ar to manu 40-to dzimumdienu.»

Četrdesmit gadu viņam palika 30. augustā (pēc vecā stila).

Četrdesmit gadi un — viena luga, kura izradīta dažas reizes, viens dzejoļu krājums, kas aizskanējis tāli un dziļi, tad — viens dzejoļu krājums, kas tikko ir gan atļauts, bet ko ļaužu acis nav redzējušas. Bez tam vēl viena luga, kas sākta drukāt «Mēnešrakstā».

Sevišķi daudz tas nebija rakstniekam, kam ir jau četrdesmit.

Viņam jābūt optimistam un jāuzskata, ka visa agrākā dzīve bijusi sagatavošanās tālākajam. Patiešām viņš ir tāpat taisījies, kavējies un šaubījies kā Kurbads — tas pats Kurbads, par kuru dzejnieks joprojām domāja un kuru tomēr nevedās un nevedās rakstīt.

Cik gadus Kurbads bija nosēdējis uz krāsns, līdz neviļus juta, ka ir sakrājies spēks, kas iet pāri malām, un šis spēks spiež celties, iet un pārkārtot pasauli?

Cik vecs bija Kurbads? ...

Pasaka nekā nestāsta par Kurbada gadiem.

Ir gan zināms, ka cits spēkavīrs, kas saucās lija Mu-romietis, apzinājās savu spēku tikai tad, kad viņam bija trīsdesmit gadu.

Kādēļ gan domas bija tik smagas, ka piestāja pie šiem diviem vīriem? Tie bija teiku varoņi, kas juta spēka milzumu savās rokās, bet lāgā nezināja, kam šīs rokas derīgas. Kalnus pārstatīt, kokus izraut ar saknēm, lielkungam vai kņazam kalpot, pacīkstēties ar pašu nelabo. Kā nu kuru reizi pagadījās bērnišķīgā vientiesībā. Un labsirdībā.

Jurists Jānis Pliekšāns kungiem kalpojis netika, to nebija darījis arī dzejnieks Rainis. Viņi abi savu darbu un mērķi bija izvēlējušies paši. Visciešāk to bija darījis Rainis. Varbūt tāpēc dzejniekam Rainim vajadzēja kavēties tik garus gadus — lai ne tikai apzinātos savu spēku, bet ari zinātu, kas ir visneatliekamāk darāmais.

Bet visneatliekamākais bija pārveidot pasauli. Lai dzīves saimnieks būtu proletariāts, tie cilvēki, uz kuru darba rokām pasaule balstās. Ne Kurbads, ne_ lija, kad viņi atstāja dzimto vietu un devās ceļā, nezināja, kā pasaulē izdeldēt pārestības un ļaunumu. Viņš, Rainis, to zināja. Viņš bija savam uzdevumam gatavojies šaubu pilnus grūtus gadus, līdz uzņēmies šo uzdevumu kā pienākumu, kam jākalpo ik dienu, ik stundu.

Nē, nē — viņš nav ne Kurbads, ne lija. Katram cilvēkam ir savs ceļš ejams un savs darbs darāms. Ik cilvēks, ja viņš sevi atradis, var paveikt to, ko nevar neviens cits. Tā ir cilvēka patība. Tajā ir arī sākums dzejniekam, īstais sākums. Bez savas neatkārtojamās sūtības un tās piepildījuma dzejnieka pēdas pasaulē pazudīs un pēc

Ina Ielika pat zīmes smiltīs nepaliks pāri starp tūkstošiem citu gājēju soļiem.

Bet vai viņš jau juta pilnīgi cietu, drošu ceļu zem kājām?

Tā gan bija licies pēdējos gados, kad viņš nopūlējās ,iļ) «Pusideālistu», kad lika pantus kopā, lai iznāktu dzejoļu grāmatas, kad ar lieliem pārtraukumiem rakstīja «Uguni un nakti».

Varbūt tas nemaz nebija nogurums pēc pabeigta darba, kas viņam tagad — pēc «Vētras sējas» — tik reti ļāva spalvu rokā ņemt. Vai viņš atkal un atkal nejuta savādu prieku, kad nāca un gāja uz sanāksmēm un apspriedēm, kad kārtoja desmitiem lietu, kas bija vajadzīgas, lai pieņemtos spēkā lielā neapmierinātība ar dzīvi viņa dzimtenē — revolūcija? Sai lielajai neapmierinātībai viņš bija rakstījis jau agrāk savas grāmatas, nu šis brīdis bija klāt un vajadzēja cietas, skaidras gribas, kas zinātu, kā rīkoties, kā darīt. Vai šais dienās gudra, saprātīga rīkošanās nebija vairāk noderīga nekā vārdi, ko uzraksta dzejnieks, kaut arī tie rakstīti sirds asinīm?

Iniņai arī patika būt notikumu burzmā, bet sevišķi sajūsmināta viņa nebija, kad Raiņa dienas aizgāja, kaut kur steidzot, apspriežoties un kārtojot.

Norimties viņš tomēr nespēja. Vai viņš bija vainīgs, ka nevarēja novilkt robežu starp savu dzeju un šo dziņu darboties to pašu mērķu labā, kam kalpoja viņa dzeja?

īsteni arī Iniņa pati ne dienu neiztika ar savu dzejnieces darbu vien. Viņa kļuva neiecietīga, ja netika kopā ar citiem pulkā, kur tika spriests un lemts. Viņa vienmēr labprāt bija tur, kur uzgavilēja viņiem abiem. Viņiem un viņu darbam.

Dzejas rindas no «Tālajām noskaņām», no periodikā publicētajiem «Vētras sējas» dzejoļiem ar lepnu izaicinājumu un spītu tika atkal un atkal skandētas sanāksmēs un mītiņos, literāros sarīkojumos. Cilvēkiem šķita, ka šais dzejas rindās vistiešāk izteikts tas, kas, vārdos neveidots, ir visdziļākajā dvēseles stūrītī ieslēpts un izauklēts. Cilvēki bija pārgalvīgi, viņi vairs negribēja savas domas un jūtas noslēpt.

Lauzta ziemas barga vara,

Atviz zaļa pavasara.

Abi dzejnieki šai laikā jutās kā augsta viļņa galotnē — brīžam reiba galva par skurbinošajiem augstumiem, kuros vilnis uznesa, bet brīžam slepus bailēs nodrebēja sirds: kurā brīdi pavērsies bezdibenis, un viņi varbūt netiks garām tā melnajam dzijumam.

Bet lai! Sīs dienas liecināja, ka viņi ir saauguši ar neskaitāmu cilvēku domām. Ar viņu jūtām, viņu ilgām, viņu sirdi. Ko vairāk dzejnieks var vēlēties? Rakstītais vārds ir tapis dzīvs, tas radījis domu kustību, tas izraisījis tūkstošu cilvēku aktīvu darbību.

Cīņa starp patvaldību un revolucionāriem iedegās jo dienas jo asāk un prasīja upurus. Patvaldības acīs cilvēka dzīvība bija nieka vērta, un dzejniekam bija briesmīgi apzināties, ka pirmām kārtām dzīvību zaudē labākie, vīrišķīgākie cīnītāji, tie, kuru pašaizliedzība vislielākā.

— Mums vajadzīgi ieroči, ar ko pretim stāt un savu taisnību aizstāvēt pret cara un baronu varu, kuras rīcībā ir gan armija, gan žandarmērija, gan viss valsts aparāts, — sprieda dzejnieks.

*

Kā katru gadu, tā arī šajā rudenī teātri vēra durvis jaunai sezonai. Jaunais Latviešu teātris to sāka ar «Sidraba šķidrautu». Pēc kārtas notika sešas izrādes, visas izpārdotas. Atkal un atkal liesmās sagruva karaja Tar-gala pils, un atkal un atkal skatītāji uzgavilēja, kad tas notika. Šais dienās pilis dega ne tikai pasaku un teiku lugās. Bet varbūt «Sidraba šķidrauts» nemaz nebija īsta teiku luga? Jānis Asars, lugu recenzēdams, taču rakstīja, ka «Sidraba šķidrauts» «turas pie acumirklīgās tagadnes».

«Sidraba šķidrauta» izrādēs dzejnieks saskatīja apliecinājumu tam, cik Joti teiku viela piemērota domu plašumam un lielu jūtu izteikšanai. Ne gadījuma pēc pie teikām un vēstures apstājās jau senie grieķu traģiķi un vēlāk visi izcilie dramatiķi. Kāpēc gan lai augošā sociālisma mērķus un idejas nebūtu iespējams tāpat izteikt ar teiku tēliem, kā sava laika lielākās problēmas šādā vielā ielika grieķi, tad Šekspīrs, Šillers, Gēte?

Dzejnieks allaž vērīgi klausījās, kādu atbalsi rod viņa rakstītās rindas, un vissmagāk jutās tad, kad nemanīja atsauces. Patlaban «Mājas Viesa Mēnešrakstā» tika drukāta viņa jaunā luga, bet apkārt bija savāds klusums. Tātad laikam ir uzrakstīts kaut kas tāds, kas nerada sajūsmu. Vai varbūt tā notika tikai tāpēc, ka viņš, dzejnieks, kas rakstījis labas vārsmas revolūcijai, pēkšņi palaiž pasaulē gabalu, kur ir gan raganas, gan velni, gan ( itadi mošķi — pavisam bērnišķīgas lietas, tomēr it kā pavisam nopietni tēlotas?

Dzejnieku kaitināja šis apmulsums, — tas taču nebija nekas cits kā literatūras izpratnes trūkums! Itin kā laikos, kad Gēte rakstīja daudz slavēto «Faustu», cilvēki būtu nopietni ticējuši, ka vecu vīru var ar burvju dziru par jaunekli pārvērst un kaut kur Harca kalnājos tiešām notiktu Valpurģu nakts raganu sabats.

*

Šoreiz tie bija vācieši, kas noorganizēja uzbrukumu. Ne Veinbergs, ne Visendorfs, ne cits kāds vīrs, kas sabiedrībai grib izlikties par tautas draugu un kas tomēr cenšas izpelnīties cieņu cara un viņa birokrātijas priekšā. Šoreiz uzbrukums nebija viņam, Rainim, bet Iniņai, dzejniecei Aspazijai.

Berlīnes vācu avīze «Berliner Lokalanzeiger» ievietoja sava speciālkorespondenta vēstuli no Rīgas par «Sidraba šķidrauta» izrādēm. Rakstu tūdaļ pārdrukāja Rīgas «Düna-Zeitung», jo ne jau Berlīnes, bet Rīgas vāciešus visvairāk satrauca un saniknoja šis «Sidraba šķidrauts». Berlīnes avīzes speciālkorespondents, izrādās, Rīgā bijis pārsteigts: kā iespējams, ka pilsētā, kur pa ielām jāj patruļas, teātrī notiek pret valdību vērstas politiskas lugas izrāde, kur «tautas balss» (ar to speciālkorespondents domāja Gunu) prasot no valdnieka pakļaušanos saviem pavalstniekiem.

Biļeti uz izrādi korespondents dabūjis tikai pēc ilgākās stāvēšanas rinda ...

Bet publika?

Tā bijusi vēl interesantāka par pašu lugu. Izrādes laikā katrs lugā ietverts aplinku norādījums ticis uzreiz saprasts: uz tiem atsaukušies ar smīnu, ar klusinātiem smiekliem, ar piekrišanu, bet cēlienu beigās atskanējuši pērkonīgi aplausi. Kas varbūt pats savādākais: skatītāju lielākā daļa esot ļaudis, kas grūtā darbā ar savām rokām nopelna dienišķo maizi.

Tā rakstīja «Berliner Lokalanzeiger» speciālkorespondents.

To varēja nosaukt arī par denunciāciju.

Iniņa sēdās un rakstīja atklātu vēstuli «Düna-Zeitung» redakcijai. īsteni šo pretrakstu, paskaidrojumu rakstīja viņi abi — bez Raiņa padoma šādās strīdus reizēs Iniņa atklātībai nedeva ne vārda.

Galvenais bija panākt, lai denunciācija nesasniegtu mērķi un «Sidraba šķidrautu» nenoņemtu no repertuāra. «Sidraba šķidrauts» vairāk saviļņoja skatītāju simtus un tūkstošus nekā vislabākā aģitācijas runa vai labi noorganizēts mītiņš.

Aspazija publicēja pretrakstu. Dzejniece likās izbrīnīta: kāpēc viņas lugu jauca kopā ar notikumiem, kas patlaban norisinājās visapkārt? Luga, kā zināms, ir uzrakstīta 1903. gadā, uzvešanas atļauju cenzors tai devis jau 1904. gadā, tātad lugā attēlotie notikumi nevar attiekties uz to, kas pašlaik notika zemē.

Un Guna? Kāpēc gan lai viņa būtu tautas balss? Guna nav tautas balss, viņa pārstāv poēziju. Skaidru poēziju un neko vairāk.

To, kas ir poēzija, dzejniece Aspazija «Düna-Zeitung» lasītājiem nepaskaidroja. Tieši pirms desmit gadiem viņa bija rakstījusi par dzejnieku un tautu, par to, kas ir dzejnieks:

Tas cilvēcei pats priekšgalā Iet dzīves ciņā asā —

Un iepriekš laika grāmatā Tās nākamību lasa.

Kā praviets, stāvot kalngalā,

Tas sludina par briesmām,

Un viņa dzeja rakstīta Ar žulti un ar liesmām.

Te nu iznāk tā, ka nav nekādas starpības starp tautas balsi un dzejnieku, jo dzejniekam jābūt laikmeta sirdsapziņai. «Düna-Zeitung» lasītājiem dzejniece par to nerakstīja ne vārda.

«Sidraba šķidrauta» izrādes šis starpgadījums nepārtrauca. Uzbrukumi un lamas interesi par izrādi tikai palielināja.

❖

15. oktobrī dzejnieks aizsāka dzejoli «Varoņu valoda»:

Ko jūs brīnāties daudz?

Jums liekas nedabiski un savādi,

Ka cilvēki runā ar tauru skaņām,

Ar zelta mēlēm,

Ar staru vārdiem,

Ar uguns dvašu,

Ar uztrauktu balsi, aizrautām domām,

Ar tāli skanošiem sudraba zvaniem,

Augstu runu par augsto darbu. —

Tas ir pats zemākais, dzīves, dažādo likumu pazemotais, kam

— Jūs raduši dot Apsmieklu tikai un darbu,

Tas to nesaprotamo runu prot Un viņu runā, kad atnāk laiks:

Prot tauru skaņas un zelta mēles,

Un staru vārdus un sudraba zvanus,

Un ugunsdvašā tos skaļi runā To savādo valodu, kura pieder Varoņiem vien.

Sai dienā Latvijā sākās vispārējs politisks streiks. Streikoja arī teātri, un tajos nenotika izrādes. 16. oktobrī izrāde notika vienīgi Jaunajā Latviešu teātrī, izrādīja atkal «Sidraba šķidrautu», bet — to darīja ar speciālu nodomu.

Kad sākās otrais cēliens un tika pušķota despota Tar-gala pils, skatītāju rindās pēkšņi piecēlās kāds vīrs, kas tur bija neievērots sēdējis. Šim vīram bija uzradusies melna maska virs acīm, un viņš kāpa uz skatuves. Izrāde pārtrūka, maskotais vīrs sacīja:

— Baltais šķidrauts ir diezgan runājis, tagad laiks uzklausīt, ko saka melnais šķidrauts.

Teātrī sākās mītiņš.

Nost patvaldību! Lai dzīvo revolūcijai

*

Tas bija dienu pirms 17. oktobra manifesta — papīra manifesta, ko izdeva cars, lūkodams ar vārdiem, ar solījumiem par dažām brīvībām nomierināt tos, kas kļuva arvien nemierīgāki. Caram vajadzēja iegūt laiku, lai sakopotu lodes un durkļus — tiem viņš uzticējās vairāk nekā saviem pavalstniekiem.

Manifestu tomēr ar kāpinātu interesi lasīja visi. Un katrs par to sprieda savādāk.

Rūdolfs Blaumanis 17. oktobra manifestu izlasīja Valmierā, kur viņš tobrīd ciemojās pie sava drauga skolotāja Jāņa Grestes. Izlasīja «Baltijas Vēstnesī» agrā rīta stundā, vēl nesakopies, uz gultas malas sēdēdams. Lasīja un par dažu solījumu neticēja pats savām acīm. Kad istabā ienāca Greste, Blaumanis vēl joprojām grozīja avīzi pirkstos un nojautāja, kā pēkšņi uzradušos anekdoti padzirdējis:

— Vai tas tiesa, ka nupat katrs varēs rakstīt, ko viņš grib? Lasi tu man priekšā, vai tu to pašu izlasīsi?

Un nopūtās jocīgi, it kā izbrīnā un nesapratnē:

— Bet ko tad nu cenzors teiks? Vai Rupucis to cietīs?

Blaumanis bija avīžu cilvēks un zināja, ka uz papīra

var rakstīt un apsolīt pat visneticamākās lietas. Gan jau izdomās kaut ko vecās cenzūras vietā. Vai gudru vīru trūkst, kas jebkurā brīdī var melnu par baltu un baltu par melnu pataisīt!

Pēc cara manilesta nākamajā dienā Jaunā Latviešu teātra telpās notika plaša tautas sapulce. Vajadzēja būt priekam par sasniegto, jo manifests solīja dažādas brīvības. Bet vai šis papīrs nebija vienīgi vārdi, kam nav dzīvības spēka?

Ienīsto cenzūru tomēr nolēma neievērot jau tūdaļ. Lai Adriāns Ruperts iet pelnītā atpūtā! Sapulce nolēma, ka turpmāk varēs iznākt tikai tās avīzes, kuras tiek izdotas bez cenzūras.

Par cenzūru tūdaļ iedomāja arī Rainis. Jāparūpējas, lai «Mājas Viesa Mēnešraksts» novembra numurā pēc «Uguns un nakts» ceturtā cēliena nodrukāšanas ievieto nebojātā veidā tās vietas, kuras cenzors agrāk bija apstrādājis pēc savas saprašanas. Tā arī tika izdarīts, klāt pievienojot piezīmi: «Sos skatus iz otrā cēliena pasniedzam vēlreiz pilnīgus, jo, pirmoreiz lugu nodrukājot, tie zem cenzūras spaidiem varēja parādīties tikai sakropļotā veidā.» Tā lasītāji ļoti uzskatāmi tika iepazīstināti ar to, kas cenzūrai šķitis pieļaujams un kas par kaitīgu turēts.

Notikumi strauji sekoja cits citam. Streiks turpinājās, vairākas dienas pēc kārtas nepārredzama ļaužu jūra pulcējās mītiņos Grīziņkalnā — ar 60 000, ar 100 000 dalībniekiem. Tika runāts, tika dziedātas revolucionāras dziesmas, tika pieņemti lēmumi. Cilvēki vēl arvien it kā ticēja, ka viņu dzīvi var pārveidot un brīvības sasniegt ar labiem lēmumiem, kuru vajadzību galu galā beidzot sapratīs arī augstā valdība. Tāpēc tika nolemts iet pie gubernatora, iet pie pilsētas galvas, lai jel saprot, ka revolūcija nepieklusīs, ja netiks nodrošināta saprātīgāka dzīve.

Un pa vidu jau tika nolemts rīkoties arī pašiem.

Dzejnieku dzīvoklī Marijas ielā gandrīz nepārtraukti nāca un gāja gan pazīstami, gan nepazīstami cilvēki. Grīļojās vara, no kuras viņi abi tik daudz bija cietuši un kuru viņi ienīda. Cilvēki gribēja kaut paskatīties uz šo trimdinieku, uz dzejnieku, kas nebija salūzis kaut kur izsūtījuma tālumā, bet pārnācis un sludināja pastaro tiesu vecajai pasaulei. Tai pasaulei, pret kuru tagad bija naidā sacēlies ikviens, kas bija godīgs plašajā cara monarhijā.

Raini aicināja uz sanāksmēm. Viņš nebija veikls valodā, bet runāja labprāt, ja juta, ka viņa vārds ir vajadzīgs.

Sapulcē Vērmanes dārzā viņš runāja par Oktobra manifestu. Sākumā mītiņam vajadzēja notikt zem klajām debesīm, bet tad strādnieki iedomāja, ka nemaz nekaitētu paskatīties, pie kādiem galdiem sēž tie, kas nāk tepat dārza restorānā un var par vakaru samaksāt vairāk nekā strādnieks mēnesī nopelnīt. Strādnieki pabīdīja pie malas pārsteigtos viesmīļus un atsēdās pie balti klātajiem galdiem. Oho! Te nebija slikti. Tagad viņi paklausīsies, ko runātāji viņiem stāsta. Cara manifests ļauj viņiem šo vaļu, citādi gan nekādas jaunas brīvības pašā dzīvē vēl nav jūtamas.

Dzejnieks runāja tieši par šo manifestu. Tas ir žēlastības un liekulības manifests. Bet tautai nevajag žēlastības, tai vajag tiesības. Patvaldnieks šo papīru ir tikai aiz izbīļa izdevis, lai krāptos, mānītos un tauta pievilta norimtos savā spēkā. Patvaldība un tautas brīvība ir nesavienojamas lietas. Tāpēc nedz valdnieks dos, nedz grib dot tautai brīvību — to var ņemt vienīgi tauta pati. Ar savu kopspēku, kuru tai jāapzinās, ar cīņu, kas nepazīst pierimšanu.

Par «Dienas Lapas» redaktoru kļuva Jānis Jansons. Ar 19. oktobri bez cenzūras iznāk «Dienas Lapa», «Baltijas Vēstnesis», «Apskats», «Balss». «Mājas Viesis», kas agrāk ik numurā bija lepni atzīmējis, ka iznāk «Ar viņa Augstības ķeizara Aleksandra II atļauju», bet tagad nometis šo aprādījumu — par daudz kuriozs tas izklausās šais dienās.

Abu dzejnieku vārds tiek minēts atkal un atkal, un grūti pasacīt, kurš vairāk aizrauj un sajūsmina šai laikā.

Sim Rainim ir it kā vairāk apsvērtas nopietnības un tāpēc arī stiprāks pamats laiku straujumā, toties Aspazija traucas dedzīga un liesmaina kā komēta pie pusnakts debesīm un iededz tūkstošu sirdīs sajūsmu par nākotni un naidu pret netaisnību un varmācību.

Jēkabs Duburs 18. oktobrī — streika dienās — rīko Amatnieku biedrībā abu dzejnieku dzejas vakaru, un tas ir pilns laikmeta nemiera un nākotnes jausmu.

Un, vecam drupās krītot,

Kā jauna Ēdene Starp gavilēm un lāstiem Nāk lielā nākotne.

Iznāk «Vētras sēja». Dzejnieku tā mazliet skumdina: grāmata bija rakstīta kā revolūcijas priekšspēle, modinātāja, tagad dzīvei jau ir cita gaita, tā vien liekas, ka revolūcija sasniedz augstāko vilni.

26. oktobrī dzejnieks runā citā mītiņā — sakarā ar politisko apcietināto atbrīvošanu no cietuma uz amnestijas pamata. Viņa atmiņā ataust arī paša sāpes un izjūtas cietumā pavadītajos mēnešos, kad viņš runā par tiem, kas nu izkļuvuši brīvībā: viņš tos vērtēja kā lielo cīņu varoņus, kas sajūsmina un aizrauj.

— Jūs šodien skatījāties viņu drudžainajās acis, viņu izvārgušajās sejās, viņu kalsnējos stāvos. .. Mīliet viņus, kā viņi jūs mīlējuši ar savām karstām sirdsasinīm, kuras aukstajos mūros tika dzesinātas. Jūsu mīlestība tiem atkal iesils sirdīs. Tās aukstie mūri nav noaukstē-juši un apslāpējuši, neviens, itin neviens nav ticis remdens no tiem karstgalvjiem. Jūs redzējāt šodien atkal, ka viņu acis deg vienās ugunīs tāpat kā priekš cietuma mokām. Tā tiem sirdis gadiem un gadiem degušas un nav tukšas izdegušas, iz viņu sirdīm jaunas aizvien šāvušās karstākās liesmas un citas aizrāvušas līdz.

Nemirstīgi ir visi mūsu kritušie varoņi, kaut arī mēs nezinām viņu vārdus, visumā, cilvēcē, idejā viņi dzīvos mūžīgi, viņu dvēseles dzīvos iekš mums, un mēs viņus kā gaišas zvaigznes atstāsim saviem bērniem uz nebeidzamām mūžu audzēm.

Viņš aicināja tālākai varonībai, bet varonība šais dienās nozīmēja cīņu:

— Mēs nevaram atlaist rokas, mēs nevaram vēl cīņu beigt. Sis laika brīdis ir svarīgs un izšķirošs, mēs nevaram palaisties, ka tik drīz nāks cita izdevība. Stāvat cieti, līdz visu prasīto iegūsat, un esat droši — mēs iegūsim! Mūsu pusē ir ticība un nemirstība, mūsu pusē varoņi, idejas, spars, vēstures gājiens negrozāms, gājiens laika ritmā griežas uz mūsu pusi, un mūsu pusē, tikai mūsu pusē ir varoņi, kas atdod savas dzīves gadus, visu mūžu un asinis cilvēcei. Pieminat mūsu varoņus un ejat droši uzvarā. Uzvarošā sociāldemokrātija lai dzīvo!

Pāri zemei veļas kā palu ūdeņi, arvien augstāk kāpdami, nevaldāmi. Šais vēlajās rudens dienās arvien biežāk revolucionāru rokās uzrodas ieroči. Arvien noteiktāka kļūst pārliecība, ka vienīgi ar bruņotu spēku revolūcija var uzvarēt, pretim stāt cara varaskalpiem, baronu asinskārei. Arvien biežāk izceļas bruņotas sadursmes starp revolucionāriem un reakcijas spēkiem.

Dzejnieks dzīvo Rīgā, joprojām viņa dzīvoklī nāk un iet cilvēki, par nākotni taujādami un spriezdami. Jo bieži viņš dodas arī uz savu vasarnīcu Jūrmalā — viņam ir vajadzīgas klusas stundas, lai tulkotu, lai strādātu, viņam grūti būtu aizvadīt tādu dienu, kad nav iespējams pabūt ar sevi vien, tas ir — ar savu darbu, rakstot jaunu dzejoli, tulkojot, gatavojot korespondenci avīzēm un žurnāliem.

Bet sirds viņu velk uz Jūrmalu, ne tikai lai klusībā strādātu. Viņš taču ir viens no tiem, kas tur organizē un vada revolucionāro kustību. Tas viņam tagad šķietas daudz vajadzīgāk, nekā Rīgā rūpēties par pilsētas pašvaldības lietām.

Jūrmalā viņš atkārtoti runā mītiņos, kuru organizēšanā pats piedalījies. Dzejnieks atgādina: negaidiet, ka patvaldība, revolucionāru balsīs ieklausījusies, pametīs savu nelietību, kļūs humānā un proletariātam ciešama. Tās ir blēņas! Tikai tad, kad visa vara būs pašas tautas rokās, varēs runāt par taisnīgumu.

Vienu dzejnieks apzinās pavisam cieši: jāvāc kopā ieroči, lai varētu aizstāvēt revolūciju, aizstāvēt savu pārliecību. Ja nav spēka, tad nav arī varas.

Un revolucionāri veido Jūrmalā kaujas vienības.

*

30. oktobrī atkal ir «Sidraba šķidrauta» izrāde. Atkal spriegas uzmanības pilna, kad katrs vārds iegūst īpašu nozīmību. Skatītāji ir pamanījuši zālē arī autori, un pēc otrā cēliena, kurā Guna nosaukusi karali par tautas posta vaininieku, ātrāk nerimst aplausi un saucieni, līdz autore kāpj uz skatuves. Dzejniece ne vien pateicas skatītājiem, — kad zāle pieklususi, viņa tos arī uzrunā.

Dzejniece apsveic tautu ar revolūcijas panākumiem. Viņa runā par dzejas nozīmi vispārējā cīņā un latviešu dzejas un dzejnieku apstākļiem.

— Vai latviešu dzeja ir tik brīva, ka tā var izpildīt brīvas tautas prasības? Nē, brīvs nav ne pats latviešu dzejnieks, ne tas vārds, ko viņš raksta. Cik daudz pūļu un izturīgas centības nevajag, kamēr tiek pie izglītības, un maizes jautājums kā slogs arī tad vēl nospiež latviešu dzejnieku. Bet garīgās važas dzejniekam uzliek cenzūras inkvizīcija, un tas ir pats ļaunākais. Kur dzejniekam ņemta iespēja patiesību sludināt, tur dzeja nīkuļo un sarodas gaudenu pantu ražotāji, kam svarīgākas par patiesību ir druskas no pārtikušas mietpilsonības galda. Dzejas liesmojošais, pacilājošais spēks nevar būt tam cilvēkam, kas nekalpo apspiestiem un nicinātajiem, bet dažādu kungu gaumei un garšai. Tagad visam jātop citādam: brīvā tautā lai dzīvo brīva māksla!

1905, gadā nav otras izrādes Rīgas teātros, kas tik ļoti spārnotu skatītājus kā šī luga, kuras darbība notiek «pagānu laikos» un kur iet bojā nekad nebijis karalis un viņa valsts.

Dzejnieks darbojās Rīgas Federatīvajā komitejā, un, jo tālāk uz priekšu ritēja revolūcija, jo sarežģītāks un daudzveidīgāks kļuva šīs komitejas darbs.

Tā kā dzejnieks bija tulkojis un sakārtojis pilsētu likumus, tad viņa uzdevumos ir pilsētas pašvaldības jautājumi. Jo dziļāk rudenī, jo vecā vara tika vairāk paralizēta, un pilsētā bija vajadzīga jauna vara, ko radījusi revolūcija.

Maskavā novembra sākumā notika pilsētu kongress — revolucionārā vara sūta uz to kā delegātus no Latvijas dzejnieku Raini un kritiķi Jāni Asaru. Bet kongresā viņus neatzīst — Rīgas vecā vara atsūtījusi savus, un tie tiek uzskatīti par likumīgiem.

Kaut arī Rainim un Jānim Asaram galu galā ļauj kongresā piedalīties kā preses pārstāvjiem, dzejnieks drīz tomēr steidzas atpakaļ: Rīgā ir cits pasākums, kas viņu saista vairāk, Rīgā sanāk skolotāju kongress, un skolotāji viņam ar savu pašaizliedzīgo darbu, zemo algu un rūpēm par tautas izglītību vienmēr bijuši tuvi.

Tikai nupat vasarā cars parakstījis papīru, kurā atzīts, ka pārkrievošanas politika ir nederīga un tāpēc atmetama. Nekā cita kā vien spītīgu naidu un necieņu pret pārkrievotājiem un visu izglītības sistēmu pārkrievošana nav atnesusi. Tagad visžēlīgi skolās skolēni drīkst ierunāties arī dzimtajā valodā: tautskolās to drīkst darīt ticības mācības un baznīcas dziedāšanas stundās, drīkst būt arī stundas pašai dzimtajai valodai...

Dzejniekam patīk skolotāju kongresā, jo te tiek spriests par tautas izglītību, bet patiesa izglītība ir pirmais nosacījums tautas nākotnei. Neizglītība un tumsonība nekad nav bijušas jaunas dzīves vedējas. Dzejnieks sveic kongresu, sveic skolotājus.

Viņa vārdiem ir atbalss, bet varbūt vēl vairāk šai brīdī visus saviļņo apsveicēja cilvēciskā personība, ikviens atceras šī kalsnā, nervozi satrauktā cilvēka dzejas rindas, atceras, ka šis cilvēks garus gadus pavadījis trimdā, nav salūzis, bet tieši tur, pazemojumos un izstumtībā, kļuvis par brīva, patiesa vārda nesēju.

Dzejnieks jūt aizraujošo sajūsmu, kas tiecas mīlestībā viņam pretim, apņem viņu brāzmainā dedzībā — tā godina varoņus. Tā godina un mīl varoņus dziesmās un teikās.

Dzejnieks stāv uz Jaunā Latviešu teātra skatuves un raugās zālē ļaužu sejās — viņš labi zina, ka nav nekāds spožais runātājs, tomēr saviļņojis, aizrāvis zālē sēdošos. Viņš jūtas vienots ar šiem cilvēku simtiem. Viņš ir ar savu sirdi, ar savu prātu izteicis tās domas, to prieku, to sajūsmu, kas valda šais dienās, un to naidu, kas ir šo cilvēku sirdīs pret veco, satrunējušo dzīvi. Dzejniekam liekas — pietiktu viena vārda, viena viņa rokas mājiena, un šie cilvēki celtos un sekotu, lai kur viņš tos aicinātu.

Iniņa runā par reliģijas mācīšanu skolā. Reliģiju nu mācīs dzimtajā valodā. Bet kāpēc dzimtajā valodā jāmāca tieši tas priekšmets, kura uzdevums ir cilvēka apziņu saduļķot? Vai tādus mācību gabalus nebūtu vispareizāk mācīt pašā nesaprotamākajā valodā? Nav skaidrs, kāpēc vispār vajag dievu stiept iekšā klasē, ja debesu tēva nav ne virs zemes, ne universumā? Kāpēc mācīt cilvēku zemoties māņiem, cilvēka lielums un skaistums ir viņš pats, viņa brīvību alkstošā dvēsele!

Skolotāji savā kongresā sēž vairākas dienas, un tas notiek Jaunā Latviešu teātra telpās. Kongresa laikā šais telpās notiek arī Jēkaba Dubura rīkots Raiņa un Aspazijas dzejas vakars, notiek «Sidraba šķidrauta» izrāde. Skolotājiem, kas iebraukuši no laukiem, ir iespējams klausīties to dzejnieku vārdos, kuri šai gadā ir visu mutē, un visu acis kongresā ar neslēptu sajūsmu seko dzejnieku pārim, kur vien tas parādās. Viņi abi ir simbols cīņai un jaunai, visu gaidītai nākotnei.

*

Aug revolūcijas spēks, un valdības iestādes arvien drudžaināk meklē iespējas, kā to apslāpēt. Vēl arvien karastāvoklis bija izsludināts tikai Kurzemē. Vidzemes gubernators, baidīdamies no vēl lielāka tautas niknuma, joprojām pēc karastāvokļa ievešanas nav prasījis. Bet gubernatora nervi neiztur, un kādā dienā novembra sākumā telegrāfists, kas zina no galvas valdības šifru, izlasa telegrammu, ko Vidzemes gubernators Zvegincevs sūta uz Iekšlietu ministriju. Telegrammā rakstīts:

«Ir akūta nepieciešamība pastiprināt garnizonu ar diviem pulkiem, izsludināt Vidzemē karastāvokli un iecelt par pagaidu ģenerālgubernatoru Papenu, 45. divīzijas priekšnieku, gudru un enerģisku cilvēku. Bez tam nepieciešams Rīgas ostā turēt dežurējošu kuģi, kur novietot valsts un privātbanku kapitālus, kas sasniedz vairākus miljonus rubļu. Es savukārt lietoju visus no manis atkarīgos līdzekļus — pierunāšanu un draudus, bet neesmu drošs, ka man izdosies iedzīvotājus pārliecināt un vest pie prāta.»

Telegrāfists ir sociāldemokrāts, viņš nodod telegrammas tekstu Federatīvajai komitejai, un 7. novembri slepenā telegramma tiek nodrukāta «Dienas Lapā» un «Baltijas Vēstnesī».

Ir jābūt gataviem uz visu.

Un tiešām — 24. novembrī, kaut arī ir pasta darbinieku streiks, Rīgā atnāk laikraksts «Birževije vedo-mosti», un taja ir lasāms valdības rīkojums par karastāvokļa izsludināšanu Vidzemē.

Rīga nesaplok pazemībā, tā atbild tai pašā dienā: sākas jauns vispārējs politisks streiks.

Rīgas ielas ir pilnīgi pārvērtušās. Pa tām soļo karaspēka vienības — cietā ritmā, kā draudot, kā brīdinot. Pa tām iet strādnieku patruļas, arī cenzdamās ielikt savā gaitā ritmu un brīdinošu nopietnību. Gubernators baidās, ka var sākties kauja, un tāpēc uzstāda lielgabalus — pie Vērmanes dārza, pie dzelzceļa stacijas, pie Pola fabrikas. Necik viņam to lielgabalu nav, arī karaspēka maz, un tāpēc viņš izmisīgi raida palīgā saucienus saviem priekšniekiem: karaspēku, karaspēku, karaspēku!

Jaunais streiks gubernatoru ir nobaidījis. Kurš var galvot, ka šie nemiernieki kādā brīdī no mītiņu runāšanas nepāriet uz darbiem un nenāk uz viņa pili?

Tāpēc nākamajā rītā rīdzinieki redz ielās izlīmētus sludinājumus. Tā ir telegramma Nikolajam II: gubernators, pilsētas galva, muižniecības maršals lūdz atcelt karastāvokli, jo tas radījis pārāk lielu uztraukumu iedzīvotājos.

Gubernators cer, ka, šīs izlīmētās papīra lapas lasot, streikotāji apmulsīs, sāks prātot un varbūt pat nomierināsies. Bet nenotiek ne viens, ne otrs — streiks turpinās, un cilvēku prāti ir pat vēl vairāk satraukti: vai šis blēdis gubernators viņus atkal negrib apmuļķot? Pie tam trūkst paša svarīgākā: nav rīkojuma, ka karastāvoklis patiešām atcelts! Lai atceļ karastāvokli, lai atceļ šo divkosi gubernatoru, lai patriec Vidzemes muižniecības maršalu baronu Maiendorfu! Ne ar ko citu kā vien ar meliem vai nelietību tie tautu nav aplaimojuši. Jādod tautai pašai tiesības spriest un lemt par savu dzīvi!

Arvien biežāk notiek sadursmes laukos. Te vienā, te otrā Latvijas pagastā deg muižnieku pilis, kas būvētas no cietiem granīta akmeņiem un revolucionāru kramenīcām gandrīz nepieejamas. Tagad ir noticis brīnums — akmens deg! No Latvijas zemes izaugušais granīts deg, un revolucionāri stāv un skatās liesmās, kas ceļas pret samelnē-jušām debesīm: «Nelietība deg! Nekrietnība vienmēr tiek aizslaucīta no pasaules!»

*

Uz Pēterburgu steidz izmisīgas telegrammas: karaspēku! Karaspēku! Karaspēku!

Caram nepietika karaspēka, jo revolūcijas viļņi vēlās pār visu plašo impēriju. Un ja nu zaldāti pēkšņi iet uz vienu roku ar nemierniekiem, kā tas šur tur jau bija noticis?

Vajadzēja atrast uzticamas vienības.

Atrada. Vienmēr var atrast iztapīgas un paklausīgas rokas, kas gatavas pastrādāt viszemiskākos darbus.

Pieauga šauteņu šķinda laukos, pieauga arī Rīgas ielās.

Un tai pretim?

Medību bises, paštaisītas kramenīcas, sadursmēs atņemtas zaldātu šautenes.

Un naids. Un varonība.

*

Jaunā Latviešu teātra telpas Romanova ielā 25, kur visbiežāk pulcējas Federatīvā komiteja, tagad dzejniekam kļuvušas it kā par pastāvīgu darba vietu.

Viņš nepagurdams kārto pilsētas pašvaldības lietas. Tā kā pilsētas vecajā administrācijā ir apjukums un daudzas iestādes nedarbojas, arvien biežāk cilvēki ar savām rūpēm nāk uz Federatīvo komiteju. Tās ir pavisam reālas, noteiktas vajadzības, kuras nu dzejniekam kārtojamas. Pagadījās arī pavisam prozaiskas, katrā ziņā tālas no dzejnieka darba.

Savas prasības pret pilsētas valdi izvirza arī tirdzinieki un jo īpaši miesnieki. Neciešami augsto nodokļu dēļ arī preces kļūst nepieļaujami dārgas, nekādas kārtības nav gaļas kontrolē — tur valda nepārtrauktas nelikumības, kas katrā gadījumā nāk par ļaunu pircējiem. Tirdzinieki draud: ja viņu prasības netiks apmierinātas, viņi sāks streiku, un tad redzēs, kas notiks, jo nav vēl pasaulē bijis tāda cilvēka, kas negribētu ēst. Bet, ja lielā pilsētā nav dabūjams ēdamais, tad saprotat paši, kas var notikt.

Bet ko gan Federatīva komiteja, piemēram, saprot no gaļas kontroles lietām? Pilsētas veterinārārstiem uzticēties arī nevar — tie visi ir vecās administrācijas pieņemti un bailēs par savu vietu baidīsies arī no patiesības. Tad Federatīvā komitejā paklīst valodas, ka Limbažos dzīvojot jauns veterinārārsts, kas esot ne vien labs speciālists savā nozarē, bet arī revolucionārs. Komitejā nospriež — limbažnieks no Rīgas pilsētas vecajiem varas vīriem nebaidīsies, tāpēc laižama ziņa uz Limbažiem. Drīz jaunais veterinārārsts ir Rīgā un dodas uz Federatīvo komiteju.

Viņam ir bridi jāpagaida, līdz ieradīšoties cilvēki, kas ar šo tirdzinieku lietu Federatīvajā komitejā nodarbojas.

Limbažnieks pagaida un ir vairāk nekā pārsteigts, kad vajadzīgie vīri pēc laiciņa atnāk un izrādās, ka tie ir dzejnieks Rainis un romānists Augusts Deglavs. Limbažnieks tos abus pazīst pēc bildēm avīzēs un tāpēc var pasmieties, priekšā stādoties:

— Es arī esmu Augusts, — viņš saka romānistam, — tikai ne Deglavs, bet Kirhenšteins.

Rīdzinieki ir priecīgi, ka jaunais veterinārārsts paklausījis viņu lūgumam un atbraucis.

— Mums vajadzīgs cilvēks, kam mīļāka par siltu vietu ir tautas cenšanās pēc dzīves pārveidošanas un kas kaut ko saprot no veterinārijas.

Augusts Kirhenšteins labprāt darīšot visu, ko pratīšot un spēšot, bet vienu viņš joprojām nevarot aptvert:

— Kāpēc ar šīm tirgus būšanām noņemas tieši dzejnieks un prozaiķis! Vai jums Rīgā trūkst cilvēku šim ikdienišķajam darbam?

— Ne jau Rīgā vien tādi brīnumi notiek! Kaut kas līdzīgs atgadās arī Limbažos, — uzrunātie atbild. — Limbažos ar cara Krievijas pārveidošanas domām nokaujas — un padomājiet tikai! — veterinārārsts!

Augusts Kirhenšteins vairs nedz iebilst, nedz brīnās, tikai šad tad neticīgi pamet acis uz abiem — vai tiešām viņi tā nopietni ar tiem tirdziniekiem noņemsies?

Bet drīz Augusts Kirhenšteins saprot, ka visā šai lietā pats galvenais varbūt nemaz nav tirdzinieki un viņu lielākās vai mazākās rūpes. Jā, arī tas viss ir svarīgi, ļoti svarīgi, bet galu galā visam pamatā ir šī jautājuma politiskā puse: arī šīs tirdzinieku nedienas un satraukums apliecina to, ka nekur nederīgs ir vecais pilsētas pašpārvaldes aparāts.

Un, kad pēc dažām dienām notiek tirdzinieku sanāksme, Augusts Kirhenšteins gluži nobrīnās, cik plašu un rūpīgu referātu šai sanāksmei sagatavojis dzejnieks Rainis, kas droši vien agrāk par tirdzinieku lietām nav pat iedomājies.

Dzejnieks sāk ar galveno: lai novērstu kaites tirdzniecībā, ir likvidējama vecā pilsētas pašpārvalde, jo tā savā darbā ir sastingusi un baidās no visa, kas varētu tās ierastību traucēt. Tā negrib pat uzklausīt domas, kas varētu veco netaisnību mainīt.

— Kad tautas ievēlēta delegācijā gāja pie pilsētas galvas, lai iesniegtu prasības, pilsētas galva atgaiņājās ar zaldātu durkļiem un šo delegāciju nepieņēma. Kad tautai vajag telpas, kur sapulcēties un apspriest savas vajadzības, tādas telpas tiek liegtas un ar kazaku palīdzību patriekti cilvēki, kas pret pilsētas valdes gribu sākuši pulcēties kopā. Bet nav brīnums, ka tā notiek, jo pilsētas domi ir vēlējuši tikai daži tūkstoši cilvēku, tāpēc šī dome nav spējīga pat saprast tos grūtumus, kas tautu nomāc, un vēl mazāk tai ir vēlēšanās tos aizvākt. Bet uz vienu tā ir spējīga augstākā mērā: ievākt lielus nodokļus, nebēdādama, ka tāpēc ceļas pārtikas cenas un nabadzīgajiem slāņiem jādzīvo ar vēl liesāku kumosu.

Sanāksme nosprieda pieprasīt, lai izveidotu visu iedzīvotāju vēlētu pašpārvaldi, bet, kamēr vēl darbojās vecā pašpārvalde, uzstādīt prasību samazināt nodokļus, lai būtu iespējams pazemināt pārtikas preču cenas. Ja prasība tiks noraidīta — uzsākt streiku Rīgas tirgos, skārņos, pārdotavās, pilsētas lopkautuvē.

Dzejnieks piedalījās vēl vairākās citās apspriedēs, kurās pulcējās tirdzinieki. Prasības pilsētas valdei bija iesniegtas, un tā it kā taisījās piekāpties. Tā vismaz ziņoja tirdzinieku delegāti. Dzejnieks neticēja šiem solījumiem. Viņā allaž bija kaut kas no jurista tieksmes visu apšaubīt: ne pēc vārdiem cilvēki sevi apliecina, bet pēc darbiem. Pagaidām pilsētas valde rīkojās tikai ar vārdiem, bet tā ir pati vieglākā rīkošanās, visparastākā blēžu un krāpnieku rīkošanās. No vārdiem vien nevienam nav nekāda labuma.

Tā kā bija nepieciešams izveidot jaunu pilsētas pašvaldību un tas bija darāms uz jauniem pamatiem, Federatīvā komiteja nolēma, ka izstrādājams pašvaldības vēlēšanas projekts, un dzejnieks kā jurists piedalījās šī projekta izstrādāšanā.

*

7. decembri notika «Vilhelma Telia» pirmizrāde Rīgas Latviešu teātrī, kas arī kaut cik centās iet jaunajam laikam līdzi. Cenzūras spaidi bija krituši, un nu šī luga varēja parādīties uz skatuves. Dzejnieks bija priecīgs par šo iestudējumu.

— Man šķiet, ka es vēl tagad jūtu, cik neganti cieta bija sēta Slobodskā, uz kuras es ik dienas tulkoju šo lepno Tellu, — dzejnieks atcerējās, kad gāja šai vakarā uz teātri.

«Vilhelms Tells», ilgi skatītājiem aizliegts, apšaubāms un kaitīgs, šķita beidzot uz skatuves nokļuvis pašā laikā.

Rīmā Geslers, Austrijas ieliktenis Šveicē:

Es pārāk lēnīgs valdnieks esmu vēl Sai tautai — mēles vēl ir svabadas.

Vēl nav, kā pienākas, tā savaldīta.

Bet citādi tas tiks, to zvēru es!

Geslera uzdevums ir iemācīt pavalstniekiem bezierunu paklausību, un tas viss notiek Šveicē pirms vairākiem gadsimtiem. Bet varbūt šos vārdus sacīja Nikolajs II 1905. gadā? Varmākas cauri gadu simtiem veido vienotu saimi, un viņu valoda un daba mainās maz.

Bet cauri gadu simteņiem veido vienu sakni arī cilvēki, kas stājas pretim varmākām:

Ja spaidītais nekur vairs nerod tiesas,

Ja nasta neciešama top — viņš grābj Ar drošu roku augšup debesīs,

Rauj lejā savas mūža tiesības,

Kas neatņemamas tur karājas Un nesalaužamas kā pašas zvaigznes! —

Kā pēdējs līdzeklis, kad cits neviens Vairs nelīdz, — rokās viņam zobens dots!

Tells ceļ loku, un bulta caururbj Geslera krūtis:

Nu būdas brīvas, nevainība droša,

Tu tagad zemei nekaitēsi vairsl

Kad dzejnieks ar Iniņu pēc «Telia» izrādes pa naksnīgajām ielām gāja uz māju, pa ielas bruģi garām aizbrauca zaldātu patruļa. Cieti skanēja pakavi uz ielas akmeņu mugurām.

Pēdējās dienās arvien biežāk jātnieku pakavi pret akmeņiem šķīla dzirkstis Rīgas ielās.

«Šīs dzirkstis var atnest melnu nelaimi,» dzejnieks sprieda, bet sievai viņš par to neteica ne vārda.

— Es nevaru nedomāt par to, — viņš sacīja Iniņai, — ka tur, Slobodskā, šis pats Tells man noderēja kā liecība, cik rāmi un godīgi es trimdā uzvedos. Tiesību zinātņu kandidāts Jānis Pliekšāns dzīvoja klusi un mierīgi un tulkoja kaut kādu «Vilhelmu Tellu», pirms daudziem gadiem kaut kāda vācieša sarakstītu gabalu._

— Man nepatīk šī pakavu klaboņa ielās, — sacīja Iniņa. Viņa saprata, ka vīram arī tā nepatika un tāpēc viņš runāja pirmos vārdus, kas pagadījās.

— Rīt man atkal jānoņemas ar tirdzinieku lietām. Pilsētas valde to vien dara, ka vai nu klusē, vai dod solījumus, kuri ir nieka vērts.

— Nu viņi laikam ir nogriezušies uz staciju. Nekā vairs nedzird, — sacīja Iniņa. — Bet vai aiz muguras neskan pakavi no jauna? Nudien, man šķiet, ka tur tumsā ir jātnieki.

Kad viņi jau bija dzīvoklī un dzejnieks sēdēja pie aprakstītām lapām, ko bija saņēmis Federatīvajā komitejā, Iniņa sacīja norūpējusies:

— Nelasi tos papīrus, tev ir tiesības atpūsties vismaz pa nakts melnumu! Tu izskaties gluži slims, bet nevienam kā parasti par to nav nekādas daļas. Dosimies pie miera.

Jau pavisam pikta viņa turpināja:

— Ir gan tev atraduši pienākumu! Tev nu jārūpējas, par kādu cenu tiek pārdotas cūku kājas Daugavas tirgū!

— Es patiesi esmu noguris. Bet rīt agri mēs ar Deglavu iesim pārlūkot, kā notiek gaļas kontrole tirgū. Mums būs līdz tas veterinārārsts no Limbažiem. Tu laikam viņu esi redzējusi?

— Un arī dzirdējusi. Tad, kad jūs te vienvakar abi pārtaisījāt pasauli ar savām gudrībām, — Iniņa atsacīja nogurusi.

— Tā vien liekas, ka Rīgā dažādu spekulantu sarodas arvien vairāk, un mums nu jākārto .._.

Iniņa negribēja klausīties, ko darīja Rīgas spekulanti un ko tāpēc grib darīt Federatīvā komiteja.

— Cilvēki grib ēst, un, kad ēdamais nav bodē nopērkams, tad lūko kaut kur citur sadabūt, — viņa noteica, tīši meklēdama pilsoņu madāmas intonācijas. — Tas ir jāsaprot arī Federatīvajai komitejai, kad tā spriež un lemj par taisnīgumu un netaisnīgumu. Ak, pārāk daudz jūs sēžat un spriežat! Itin kā sēdēšana un runāšana būtu galvenais darbs, kas jums darāms.

Viņa runāja, bet visu laiku mēģināja uztvert pat sīkāko troksnīti uz ielas.

— Šķiet, atkal kaut kur steidz jātnieku patruļa.

*

11. decembrī notika «Sidraba šķidrauta» divdesmit piektā izrāde, tāpat līdz pēdējam izpārdota.

Tā bija beidzamā šim teātrim. Tika aizliegta Rīgas Latviešu sabiedrība, kam piederēja šis teātris, kura telpas bija kļuvušas par galveno vietu, kur, kā varasvīriem šķita, Rīga perināt buntavniecību pret valdību. Ja bija aizliegta Rīgas Latviešu sabiedrība, tad bija jālikvidējas arī tās teātrim.

Rīdzinieki zināja par šo aizliegumu un uz to nevarēja neatbildēt. «Sidraba šķidrauts» tai vakarā netika nospēlēts līdz galam, sākās mītiņš.

Arī abi dzejnieki runāja šai mītiņā, un no jauna viņiem uzgavilēja līdz pēdējai iespējai pārpildītā zāle.

Steidzīgi nometis prinča Normunda krāšņo tērpu, uz skatuves parādījās Rūdolfs Bērziņš. Zāle pieklusa, tā zināja, ka šis izskatīgais jauneklis dziedās. Tā arī notika. Rūdolfam Bērziņam bija izcili laba balss, un viņš dziedāja:

Uz priekšu, tēvu zemes dēli!

Mūs apmirdzējis slavas rīts.

Pret varmācības jūgu cēli

Ir kaujas karogs vaļā tīts.

Marseljēza. Franču brīvības cīnītāju lepnā, drosmīgā himna. Zāle sajūsmā ceļas kājās un dzied līdz.

Bet durvis jau veras, un pa tām iekšā steidza žandarmi.

Ir pats vienkāršākais, kas tādās reizēs žandarmiem darāms: kāds jāsagrābj un jāved projām. Ir vēl kāds jāsagrābj un jāved projām. Ir jārada šausmas, fizisku baiļu šausmas — arī tevi var pēkšņi sagrābt un aizvest, un tu būsi atrauts no tā pacilājošā spēka, kas rodas, esot pulkā ar simtiem un tūkstošiem.

Skanēja kliedzieni, cilvēki tika sisti, dzīti ārā pa durvīm, un drīz namā iestājās klusums.

Reakcija pieņēmās spēkā, tā bija gatava iznīcināt tos, kas cēlušies pret cariskās patvaldības varu.

— Vai tas ir beigu sākums? — jautāja Iniņa.

— Beigu sākums būs tad, kad būs uzvaras tuvums, — dzejnieks bija nomākts un tiešas atbildes vairījās.

— Vai nav savādi — vecajai varai neviens vairs it kā neklausa un tad uzreiz, izrādās, tomēr paklausa! Aizslēdz teātri un tieši tad, kad tas iemantojis tautas mīlestību.

— Kā tu kādreiz sacīji — pat viens akmens, kas iz-drupināts no tumsības mūra, ir vairāk, nekā ja esam sēdējuši, rokas klēpī salikuši.

— Man ir tā, it kā tie aplausi, ko šovakar saņēma mana luga, būtu mana un skatītāju atvadīšanās uz neparedzami ilgiem gadiem. Varbūt uz visu mūžu.

— Mēs vēl ilgi dzīvosim, — dzejnieks sacīja cieti un spītīgi un tad pēkšņi sāka citas valodas: — Rīt notiek tirdzinieku streiks, un tad man darba būs vēl vairāk. Neapmierinātība ir visās šais dienās, bet maz ir to, kas šo neapmierinātību, vieno ar noteiktu mērķi. Bet ja nav mērķa skaidrības, tad visa enerģija, kas iztērēta, var tikt izšķiesta bez nozīmes.

— Arī šovakar tās jātnieku patruļas steidz un steidz un tomēr ir tepat visapkārt, — saka Iniņa. Tad viņas domas atkal atgriežas pie slēgtā teātra. — Kas tagad iestudēs tavu jauno lugu? «Māmujnieki» to neņems, par to nevar būt ne rīmas. Tie vecie ūpji baidās pat no pirmā vissīkākā ausmas stara. Un tieši tāpēc viņu teātris pastāvēs, lai arī cik melni laiki nāktu pār zemi.

Tagad dzejnieks laikam bija ciešāk ieklausījies sievas vārdos.

— Mana luga ir nodrukāta, bet mani draugi par to vēl nav rakstījuši ne vārda. Viņi laikam ir nesaprašanā, jo nevar tajā atrast to reālismu, kādu allaž gribējuši saskatīt literatūrā. Tāpēc klusē. Ja man nebūtu aiz muguras trimdas gadi, viņi droši vien mani jau butu nosvētījuši.

— Tava māksla vienmēr ir uzvarējusi, un tas notiks arī šajā gadījumā. Vai rīt tev kaut kur arī jārunā? Es iešu tev līdz.

— Nē, mītiņi nav paredzēti. Mēs vienīgi raudzīsimies, lai neviens tirdzinieks neierastos savā tirgošanās vietā.

Tirdzinieku streiks notika. Rīgas tirgi bija tukši. Sievas, kas bija devušās kaut ko nopirkt, atgriezās mājās tukšām rokām. Tā nekad nav bijis, ka tirgū nekā nevar nopirkt! Ja tirgū nekā nav, tad tas nozīmē, ka ir sākusies pastarā diena.

Gubernators uzdeva policijai sameklēt streika vadītājus un atsaukt uz sarunām.

Daži aizgāja.

Lai streiku izbeidzot, — gubernators bija nikns. Lai izbeidzot jau nākamajā dienā. Ja tas nenotikšot, galvenos vaininiekus likšot pakārt vai nošaut, bet pārējos tirdziniekus sodīt ar naudas vai miesas sodu.

Otrās dienas rītā Daugavmalas tirgū patiešām iebruka jātnieku nodaļa. Bet viņi tur neatrada neviena nedz ko pakārt, nedz nopērt. Tirgus bija tukšs. Pavisam tukšs. Gubernators bija neziņā — tukšumu nopērt nevar. Nevar to arī pakārt. Tomēr rīkoties vajadzēja. Priekšnieks, kas nerīkojas, agri vai vēlu tiek ar kaunu padzīts.

Tirdzinieki atkal bija Romanova ielā. Sanāca un nolēma streiku turpināt. Nekā taču viņi vēl nav saņēmuši — vienīgi gubernatora rupjo piedraudējumu. Lai piedraud! Tas nebija nekas jauns. Sāc tikai baidīties, izpatikt, tad pat kraupaina suņa vērtē nebūsi.

Tad gubernators deva rīkojumu sodīt ar naudas un cietuma sodu tirdziniekus, kas neierodas savā darbā.

Bet streiks arī tad netika pārtraukts. Streikotāji griezās pie Federatīvās komitejas, lai tā pārņem savā ziņā tirgus, un Federatīvās komitejas norīkoti cilvēki ar komitejas zīmogu rīkojās Daugavmalas tirgū.

*

Pakavu klaboņa Rīgas ielās neizskanēja bez atbalss, 14. decembrī karaspēks ielenca Jaunā Latviešu teātra telpas, kad tajās notika dzelzceļnieku sapulce. Cilvēkus grūstīja, sita, veda līdz. Kad nams beigās bija tukšs, to aizslēdza un aizzīmogoja. Tā gubernatoram šķita, ka viņš pastrādājis cildināmu darbu, ir iznīcinājis vienu no galvenajiem nemiera perēkļiem Rīgā un vēsture viņam pateiksies par to.

Tirdzinieki nerimās un nerimās, un pilsētas valde nevarīga un apjukusi beidzot deva solījumu apmierināt

viņu prasības. Tad streiks tika pārtraukts. Tas notika 19. decembrī.

Dzejnieks nu bija brīvs no pienākumā, kuru viņš darīja ar apziņu, ka revolūcijas laikā ik cilvēkam jāspēj tas, kas vajadzīgs kopīgai lietai.

*

Cars Nikolajs II bija pavēlējis nosūtīt uz Baltiju visas brīvās karaspēka daļas. Tika iecelts pagaidu ģenerālgubernators, kam vajadzēja rīkoties enerģiski, noteikti un bez mīkstsirdības. Galveno organizatorisko darbu veica Baltijas barons Rauhs. Daudziem augsti titulētiem cilvēkiem nu bija iespējams stāties agrāk nebijušos amatos un parādīt patvaldībai savu uzticību, patriotismu un stingru pašaizliedzību. Vislabāk to varēja apliecināt, nežēlojot nedz lodes, nedz pletnes, ceļot karātavas un ielaižot zemnieku māju jumtos uguns liesmas. Steigšus tika meklēti cilvēki un apmācīti šiem uzdevumiem. Ikviens kārtīgs Baltijas barons šos pienākumus centās iemācīties pats.

No decembra vidus Latviju ielenca soda ekspedīcijas. Tās parādījās ziemeļos, dienvidos, austrumos — visos novados.

Cilvēks, kas vadīja soda ekspedīciju Latvijas ziemeļos, ātri ieguva vislielāko slavu, jo spēja būt viscietsirdīgākais. Tas bija no Baltijas baroniem cēlies ģenerālis grāfs Orlovs, nesenā krievu-japāņu kara neveiksminieks. Sis grāfs centās parādīt tronim savu uzticību, padevību un spējas, bez valda slepkavodams un spīdzinādams gan revolucionārus, gan cilvēkus, kas revolūcijā nemaz nebija piedalījušies. Slepkavošanas tiesības bija atvēlējis soda ekspedīciju vadītājiem pats cars. Rauhs deva Orlo-vam padomu:

«Strādā pilnā spara un zini, ka par pārmērīgu bardzību tevi no augšas nesodīs, bet gan drīzāk par tās trūkumu.»

Zemi vajadzēja nomierināt ar asinīm, uguni un šausmām. Cara impērijā cilvēku netrūkst. Ir gana, ko bez žēlastības var netraucēti nobendēt, ir arī tādi, ko par nežēlību un slepkavošanu apbalvot ar ordeņiem un goda zīmēm. Pats galvenais — lai būtu vispārēja padevība tronim. Bezierunu padevība.

Pa Daugavu trauca melna veļu laiva, zaļām airēm rakstā klaudzot. Krastos dega mājas, sausi sprakšķēja šauteņu zalves, pret debesīm pacēlās karātavu stabi. Uzvarēja reakcija.

Un tomēr Daugavas krastos cilvēki, stāvot pretim šauteņu stobriem, sacīja cieti un bez bailēm:

— Lai dzīvo brīvība! Lāsts slepkavām! Lai dzīvo sociālisms!

*

25. decembrī dzejnieks atstāja Rīgu. Tā lēma biedri. Viņam sagādāja svešu pasi, lai viņš varētu netraucēti aizkļūt līdz robežai un to pāriet. Lai kaut cik drošībā varētu dzīvot un strādāt savas dzimtenes proletariāta nākotnei, līdz rodas iespēja atgriezties atpakaļ. Liktenis spītīgi atkārtojās: arī uz Pleskavu bija jādodas, kad miera ļaudis sēž pie Ziemsvētku eglītēm un torņos zvana pulksteņi. Kavēties nedrīkstēja. Viņa vardu šai lielajā, smagajā un reizē varonīgajā gadā ir bijis visu to mutē, kuri izgāja cīņā. Tas klauvējis pat pie rāmāko sirdsapziņas, licis aizmirst bailīgu piesardzību un apdomību un iedegties varonībai. Palikšana nozīmētu drošu nāvi.

Dzimteni atstāt palīdzēja seni un jauni draugi. Dzejniekam pagādāja pasi ar svešu vārdu, ar fotogrāfiju, no kuras raudzījās kāda jaunekļa acis, jaunekļa, kuru dzejnieks nekad nebija pazinis.

Dzejnieks vispirms devās uz Augškurzemi, kur bija pagājusi viņa bērnība un kur dzīvoja tēva un viņa paša draugs Vilis Šiliņš, Rundēnos muižas īpašnieks.

Dzejnieks neatstāja Rīgu kopā ar sievu — Iniņa viņam sekos vēlāk. Tā šķita drošāk.

Tupat ka uz Pleskavas trimdu dodoties, zeme bija dziļos sniegos.

«Un vienīgā dzīvības zīme — asins uz sniega,» tā viņš bija rakstījis, jauno gadsimteni apsveicot, un cenzors nebija un nebija gribējis atļaut šīs viņa jaunā gadsimteņa nakts domas drukāt.

Seni vārdi, senas domas un izjūtas ... Tagad tās pēkšņi no jauna kļuvušas pārsteidzoši īstas un patiesīgas.

Mēms, balts, salts sniegs un sarkana asins uz tā. Karsta asins, kas guļ uz balta sniega kā nenomazgājama un neizdzēšama apsūdzība. Vēl, vēl, vēl, vēl — katrā ceļa malā, katrā ataugā. Izmisums un spīts katrā sētā.

Balts, mēmi sastindzis klusums, un kā dzīvības zīme — asins uz sniega.

Klusums, kas tiek barots ar asiņu paliem, vienmēr ir piestrēdzis pilns nenomācama, draudoša spēka. Tāds spēks allaž savā klēpī briedē nākotni, gaida savu laiku.

Laiks atnāk tikpat nenovēršami, kā atnāk jauns pavasaris. Lai arī cik stipri bijuši ledus vāki, kas slodzījuši upes un ezerus.

Kad dzejnieks brauca uz Randeni, viņš nezināja, kāda būs viņa turpmākā dzīve, bet viņš bija možas pārliecības pilns: kamēr vien būs dzīvs, viņš turpinās sākto darbu.

*

Iniņa atstāja Rīgas dzīvokli, līzdama cauri pagalmu sētām, lai «Sidraba šķidrauta» sacerētāju neieraudzītu izejam pa nama vārtiem.

Viņi devās uz Poliju. Viņi bija nodomājuši doties uz Telia dzimteni, uz zemi, kura bija devusi patvērumu daudziem cilvēkiem, kas bija vajadzīgi savas dzimtenes nākotnei un tāpēc nedrīkstēja dzīvot tagadnē.

Polijā viņus sagaidīja senais draugs inženieris Brencis Priedītis. Sis cilvēks nebija revolucionārs, bet uzskatīja par savu pienākumu palīdzēt revolucionāriem, jo redzēja viņu nesavtību un varonību, kas pelnīja cieņu un apbrīnu.

Pāri cara impērijas robežai palīdzēja pārkļūt poļu revolucionāri. Viņi to darīja ar pašaizliedzību un prieku, jo ienīda carismu tāpat kā visas tautas šai milzīgajā impērijā.

Robežu viņi pārgāja, ziņkāru acu nepamanīti, mežainā apvidū rītausmā.

TREŠĀ DAĻA SAULE KALNOS

«Ceļš aizrauts jūru neziņām Uz dzimteni, kur izgājām; Mums atliek iet bez žēlabām Uz cilvēci.»

PIESTĀTNE «KASTAŅOLA»

Vilhelma Telia dzimtenē Šveicē neiebrauca Jānis Pliek-šāns, neiebrauca Rainis, bet iebrauca Arturs Nagliņš. Tā bija rakstīts šī četrdesmit vienu gadu vecā cilvēka pasē.

Pasi Arturam Nagliņām neviens neprasīja, un, ja prasītu un tajā ielūkotos, tad diezin vai kāds noticētu, ka pases uzrādītājs — nervozs vīrs, kam paretie mati krietni atkāpušies no pieres, — ir tikai gadus divdesmit vecs, kā tas spriežams pēc papīriem.

Dzejnieks bija pārliecināts, ka Nagliņa pase viņam īsteni nemaz nav lietojama, un tāpēc jutās labi, ka pasaulē ir zeme, kurā neviens neņemas cilvēku appētīt, cik vecs esi un kāpēc atbraucis.

Nedrošo, apšaubāmo dokumentu dzejnieks tomēr glabāja kā vienīgo un īsto, un visus Šveices gadus viņš šai zemē bija Artur Nagliņ, Arturo Nagliņ. Ar tādu parakstu viņš bieži rakstīja arī vēstules, un viņa sieva brīžam bija Nagliņa kundze.

Arturo Nagliņ

Abu dzejnieku pirmā piestāšanās vieta bija Cīrihe. Viņi tajā sastapa priekšā jau dažus emigrantus no Latvijas. Nākamajās dienās un mēnešos ieradās atkal un atkal jauni un drīz pārsniedza divus simtus, — patvērumu meklējot, sabrauca cilvēki no dažādām Latvijas pilsētām un pagastiem.

Svešumā ļaudis vieglāk sapazīstas nekā dzimtenē, un arī šie cilvēki, kas bija izbēguši no cietuma vai nāves, šeit Cīrihē centās pulcēties kopā, jaunas vēstis no dzimtenes gaidīdami, pieredzēto pārstāstīdami, novērtēdami un nākotnes izredzes apsvērdami un zīlēdami.

No dzimtenes viņiem pa pēdām sekoja šausmu vēstis. Jo dienas ritēja tālāk, jo šīs vēstis pieauga. Patvaldība, spēkus atguvusi, rīkojās nežēlīgi, — kur tā bija soli spērusi, tur palika asinis un nāve. Tāds bija jaunā gadsimta sākums.

Kad tēvs jūs beigās kūla pātagām,

Tad dēls kuls skarpijiem. — Viņš atnāca Līdz elkoņiem kā miesnieks aptriepies Ar svaigām asinīm —

Viņš tautas asrās slapē, žņaugos žņaudz,

Tām mutes aizbāzdams, lai pārāk nebrēc.

Viņš grib, lai klusums valda — kluss un kluss! —

Tā dzejnieks bija rakstījis jau 1900. gadā — dzejolī, «Jauna gadusimteņa nakts domas», ko cenzors negribēja un negribēja ļaut drukāt.

Dzimtenē liesmoja soda ekspedīciju aizdedzinātās mājas, bez tiesas un izmeklēšanas šāva cilvēkus, satracināti aklā naidā aulekšoja Baltijas baroni, asinīm aptraipījās karavīru vienības, kas bija sūtītas, lai zemē iestātos sastindzis miers un klusums.

«Viņš grib, lai klusums valda — kluss un kluss!»...

Bet bija arī vēstis, ka revolūcija atkāpjas ar cīņu, — mežs kļuvis par revolucionāru patvērumu, no kurienes tie pēkšņi parādījās un sprieda īsu tiesu varas kalpiem un bendēm.

Bija arī vēstis, ka daudzi no tiem, kas cīņas karstumā gājuši revolucionāru pulkā, tagad piesardzīgi kāpjas malā un nožēlā taisnojas:

— Jau svētos rakstos ir sacīts: kas zobenu pacels, tas pats kritīs no zobena. Tagad tas ir piepildījies. Mēs tikām musināti, tāpēc tā ar mums noticis.

Un citas balsis piekrita:

— Mēs vienmēr esam bijuši par cilvēcību, bet nevar saukt par cilvēcību muižu dedzināšanu, baronu nošaušanu un mācītāju apsmiešanu. Par to mēs nemaz neesam bijuši.

Un bija vēl citas balsis:

— Nav tādas nakts, kurai nebūtu gala. Pienāks rīts, un atkāpsies tumsas spoki, ko izradījusi nakts.

*

Arturs Nagliņš, Cīrihē ieradies, negribēja būt vienīgi cilvēks, kam laimējies paglābt savu dzīvību. Tas nozīmētu būt aizbēgušam no kaujas lauka. Arī svešumā dzīvojot, viņam vajadzēja strādāt dzimtenei, vēl vairāk tāpēc, ka viņš taču īsteni nebija Arturo Nagliņ, bet dzejnieks Rainis. Ja kādreiz Slobodskā viņš dzejoļu rakstīšanu varēja uzskatīt par brīvprātīgi uzņemtu iegribu, tad tagad būt dzejniekam bija kļuvis par pienākumu. Viņš savu dzimteni bija aicinājis uz revolūciju, un dzimtene bija ieklausījusies viņa vārdos un sekojusi šim aicinājumam. Viņam tagad bija jāzina, kurp aicināt tālāk.

Viņš mēģināja strādāt. Tūlīt, elpu neatvilcis, niecīgās ceļa somas lāgā neizkravājis. Uzradās doma izmantot Cīrihē saplūdušos latviešu emigrantus kopīgam darbam. Te bija cilvēki no visdažādākajiem Latvijas novadiem, cīņu vadītāji, un šie cilvēki bez grūtībām varētu uzrakstīt tikko pārdzīvotās, viņu pašu organizētas revolūcijas vēsturi. Tas būtu aculiecinieku stāsts par notikumiem Baltijā, vajadzīgs pašu zemei un pasaulei, — dokuments par tautas varonību, apsūdzība par carisma un Baltijas vācu muižniecības patvaļu, cietsirdību un mežonību. Šāds dokuments būtu cilvēcības un necilvēcības sadursmes liecinieks, uguns un nakts nerimtīgās cīņas jauns asiņains un varonīgs posms.

Priekšlikums radīja atsaucību — jā, šāds darbs tikai jāvada, un tikko pārdzīvotās revolūcijas vēsturi uzrakstīs pavisam īsā laikā.

Pēc apspriedes cilvēki izklīda labā apņēmībā un vēl stiprākā sajūsmā, ka revolūcijas vēsture tiks uzrakstīta. Tāds darbs tomēr uzrakstīts netika. Apdomājot pacēlās jaunas balsis: vai prātīgāk nebūtu sarakstīt nelielu brošūru par pēdējo mēnešu notikumiem Baltijā un to pārtulkot citās valodās? Lai pasaule pēc aculiecinieku liecībām jo drīzāk uzzinātu patiesību par šausmu darbiem, kas tiek strādāti cara impērijā.

Arturam Nagliņām un viņa sievai nepatika doma par sīku brošūru revolūcijas vēstures vietā, svarīgāk ir steidzīgi fiksēt pašus faktus, pašus notikumus. Fakti vienmēr ir dzīva, neapstrīdama liecība. Ja tie ir pareizi, tad ar tiem jārēķinās pat neliešiem.

— Ja mēs paši neuzrakstīsim savu cīņas un varonības vēsturi, tad to rakstīs tie, kas mums šo asinspirti sarīkoja, — dzejnieks dusmojās. — Tauta, kas sevi ciena, pati raksta arī savu vēsturi. Ja šo darbu atstās ienaidnieku ziņā, tie sevi pacentīsies mazgāt baltus. Varmācība un nelietība allaž bijusi brīnum steidzīga uz vēstures rakstīšanu, lai sevi parādītu bez vainas un cildenu.

Revolūcijas vēstures rakstītāji sanāca kopā vairākās sēdēs, sprieda, un, jo vairāk sprieda, jo tālāk palika pats darāmais darbs. Cilvēkus svešumā nomāca neziņa par nākotni, un dzejniekam tika iesniegti tikai daži raksti. Cilvēki bija dedzīgāki un enerģiskāki runāšanā nekā darba darīšanā, kaut arī šis darbs kalpotu vispārībai.

Dzejnieks tad jutās Cīrihē lieks un nevajadzīgs. Viņu nomāca un darīja nervozu emigrantu drūzma, kāre pulcēties kopā un bez mēra runāt un runāt. Jau gāja vaļā strīdi starp dažādiem nogrupējumiem un dažādas politikas taisītājiem. Dzejnieks savā taisnprātībā joprojām domāja, ka politiskie strīdi kārtojami, ievērojot godīgumu un paturot acīs lielāku mērķi. Lielāko mērķi vispirmie aizmirsa tie, kuriem bija veiklākā valoda.

Dzejnieks posās projām no Cīrihes. Un jo drīzāk tāpēc, ka dzīve šai pilsētā bija diezgan dārga, un izrādījās — šeit tomēr vajadzēja iet uz vietējo policiju un pierakstīties.

Viņu vilināja Itālija — no Cīrihes tā bija vai ar roku aizsniedzama. Itālija bija zeme, kuras kultūru dzejnieks bija iepazinis jau kopš agras bērnības. Cēzara un senas kultūras zeme. Uz Itāliju vairākkārt bija ceļojis Gēte un atguvis dvēseles mieru.

— Par Itāliju nekad nebeidza jūsmot mūsu mīļā Minjona, — arī Iniņa bija par Itāliju.

Bet tad Cīrihes emigrantos paklīda valodas, ka Itālijā ir nedrošāk nekā Šveicē — daži emigranti pat esot it kā tikuši no Itālijas izraidīti vai, vēl ļaunāk, izdoti Krievijas valdībai.

Arturs Nagliņš un viņa sieva tad izšķīrās par Lu-gānu — Šveices pilsētiņu pašā Itālijas pierobežā. Tur viņi apmetīsies, pavēros, paklausīsies, pirms dosies tālāk uz Milānu vai Romu.

Visticamāk tomēr, ka viņi no Lugānas varēs doties uz mājām. Nevarēja taču būt, ka dzīve dzimtenē nenokārtosies un viņi paliks joprojām vajājami noziedznieki tikai tāpēc vien, ka bija domājuši par to, kā viņu dzimtenē cilvēkiem vieglāk dzīvot. Kad dzimtenē pierims satrauktās kaislības, tad taču saprātam vajadzētu atzīt, ka revolucionāru darbs bijis vienīgi tautas vispārības labā.

Abi dzejnieki sēdās vilcienā un brauca uz Lugānu.

*

Vilciens traucās no Cīrihes uz dienvidiem. Ap viņiem atkal bija satīstīta un sasaiņota viņu niecīgā mantība — jau kuro reizi viņiem bija jāizlemj, kas no iedzīves ņemams līdzi, kas pieciešams un tāpēc pametams kaut kur ceļa malā. Viņi bija mūžīgie ceļotāji — no trimdas uz trimdu.

Un mājas?

Sapnis starp diviem ceļiem. Starp to, kas bija, un to, kas būs.

Arī viņi taču varēja izvēlēties majas: drošu jumtu virs galvas, saulgozi dārza stūrī. Siltu, saulainu stūrīti. Jā, viņi varēja to. Mierīgu ierēdņa darbu un solīdu cilvēku peļņu. Bet viņi izvēlējās skrejošus mākoņus virs galvas. Viņi izvēlējās ilgās, saltās, sniegotās Slobodskas ziemas, Latvijas īsās vasaras un .. .

Viņi ir nokļuvuši otrā trimdā. Bet trimdu viņi uzskatīja par vienu no cīņas formām.

— Es tomēr uzrakstīšu mūsu revolūcijas vēsturi, — dzejnieks ieminējās Iniņai, domādams par pajukušo 1905. gada vēstures rakstīšanu.

Viņam radās nodoms uzrakstīt eposu par 1905. gadu Latvijā.

Arī literatūrā viņš bija fantasts. Viņš gluži labi zināja, ka eposu laiks literatūrā ir pagājis, un tomēr gribēja rakstīt eposu.

— Mūsu revolūcija ir cilvēku varonības lieciniece. Mūsu revolūcija ir pašaizliedzība, ko cilvēki apliecinājuši, domājot par nākotni.

Un turpināja, pārdomās nogrimis, kā pats sev stāstīdams:

— Cilvēku varonības uzliesmojumi man allaž likušies viņu būtības spilgtākā izpausme. Arī mana eposa temats varētu būt — dzīve kā varonība. Jo mūsu revolūcijas varoņi paceļas savā lielumā līdzīgi seno eposu varoņiem. īsteni viņi ir vēl lielāki par tiem, jo nekalpo savām kaislībām kā senajos eposos, bet masām, kas ir ceļā uz nākotni.

*

Lugānā viņi iebrauca naktī. Bija marta beigas, un debesīs spīdēja vientuļš mēness.

Tai naktī viņi vēl nezināja, ka Lugānas stacija atrodas augsti pār pilsētu, viņi tikai redzēja, ka kaut kur dziļi lejā mirdz māju ugunis, bet otrā pusē kā tumša, biedinoša siena paceļas kalna mugura. Visapkārt stāvēja tumsa, un bija ir noslēpumaini svešādi, ir mazliet baigi.

Vai viņi, mieru un klusumu meklēdami, nebija no jauna iekļuvuši likteņa izliktās slepenās lamatās? Jeb varbūt tā likās tāpēc, ka cietumu un trimdas stindzinošā drausma viņiem bija nemitīgi līdzi nākusi un tāpēc viņi kļuvuši pāri mēram piesardzīgi?

Bet, kad viņi stingrāk pavērās apkārt ļaudīs, tad tomēr likās, ka biedinošā sajūta, ko laikam radījusi tumsa, kas gulēja visapkārt, bijusi maldīga. Jo vai gan citādi šie kustīgie itālieši tekalētu pa staciju tik bezrūpīgi, nepārtraukti skanēdami savā žirgtajā valodā un vēl žirgtāk žestikulēdami.

Nesēji jau turēja rokās viņu mantas, bet tad sacēlās troksnis: izrādījās, ka Iniņa, steigdamās izkāpt un dažādos saiņus vākdama, bija paķērusi līdzi arī kādu svešu groziņu.

— Nolādētie vācieši! — cietušais dusmīgi izsaucās un nelikās zinis par atvainošanās vārdiem.

Izrādījās, ka viņi šai zemē tika uzlūkoti par vāciešiem! ... Varbūt par tiem pašiem, kas Baltijā auļo soda ekspedīciju priekšgalā ...

Pēc īsa brīža viņi jau atradās viesnīca, lielā ēkā, virs kuras uguņos laistījās nosaukums «Adler».

Te slepenu slazdu sajūta viņiem piestāja otrreiz. Jo, kad atbraucēji gāja uz savu istabu, viņi redzēja, ka vienā pusē no tās bija divpadsmitā, otrā — piecpadsmitā. Viņu istaba bija apzīmēta kā četrpadsmitā. Trīspadsmitās nebija.

Tātad viņi bija apmetušies trīspadsmitajā numurā.

Kad viņi to ievēroja, viņi pasmaidīja par šo mazo māņticību un īniņai ienāca kaut kas prātā:

— Tava cietuma kamera Rīgā bija ar divdesmit sesto numuru. Bet divdesmit seši, kā zināms, ir tieši divreiz trīspadsmit.

— Tā bija pati sliktākā kamera, kādā vien esmu bijis ievietots, — atbildēja dzejnieks. — Bet es atceros arī, ka tieši tai numurā pārtulkoju krietnu dalu «Fausta». Daži uzskata, ka es neesot to slikti izdarījis. Protams, tie sacītāji ir bijuši lasītāji, nevis valodnieki.

Ar pretrunīgām jūtām viņi tovakar devās pie miera.

Viņi ilgi neaizmiga, kavējās katrs savās domās — par tagadni, par pagātni, par nākotni.

Kāda būs viņu nākotne?

Kas viņi tagad ir: divi dzejnieki, kas turpmāk dzīvos tālu projām no savas dzimtenes un tautas, vai tikai divi cilvēki, kas izglābuši savu dzīvību un tagad svešumā var justies puslīdz droši? Jeb varbūt divi cilvēki, kuru vārdus dzimtenē nedrīkstēs pieminēt un kuru darbus nedrīkstēs drukāt?

Ja nu viņiem šeit svešumā jādzīvo bez atbalss dzimtenē, vai tad viņi varēs tikt vaļā no sajūtas, ka ir paklusām pazuduši no savas zemes briesmu brīdī, kamēr tūkstošiem citu palikuši briesmās, nekur nevar aiziet, nevar paslēpties, nevar paglābt nedz savu, nedz savu mīļo dzīvības?

Melna veļu laiva nakti brauc .. ?

Zaļas veļu airēs rakstā klaudz...

Dzīves sējums veļu pļaujā pļauts.. <

Daudz, daudz, vēl daudz ...

Vienīgais attaisnojums tam, ka viņi atbraukuši šeit, ir tas, ka viņiem jāstrādā dzimtenei. Citādi viņi būtu pielīdzināmi piesardzīgiem gļēvuļiem, kas pametuši savu zemi un tautu.

Labi uz rīta pusi, kad atbraucēji vēl arvien nebija aizmiguši, viņi izdzirdēja pussērīgu, pusjautru dziesmu:

Kad tu būtu karaliene,

Es tev kroni uzliktu.

Bet tu esi lauciniece,

Strādāt ej uz tīrumu.

Atbraucēji ieklausījās dziesmā. Viņiem patika tās melodija, vārdus šai dziesmai viņi uzzināja daudz vēlāk — tad, kad iemācījās kaut cik tās zemes valodu, kur nu bija viņu mājas vieta.

«Tagad taču ir noticis tār ka šai svešajā pilsētā mūsu pirmā diena sākusies ar dziesmu,» dzejniekam ienāca prātā. «Ko gan trimdinieks vairāk laba no svešuma var gribēt?»

Pēc saraustītā snaudā pārlaistas nakts viņi uzmodās vēlu, lai dotos uz pilsētu: vajadzēja atrast istabu, kur dzīvot. Tuvākajiem mēnešiem. Tad viņi dosies tālāk uz Itāliju vai — kas vēl ticamāk — atpakaļ uz dzimteni. Viņiem nezin kāpēc joprojām likās, ka dzimtenē viss kaut kā drīzumā nokārtosies un tad varēs doties atpakaļ.

Pa istabas logu uz viņiem noraudzījās majestātiska kalna tūkstoš grumbās savilkts vaigs. Atbraucējus uzreiz savaldzināja kalna rāmais miers un diženums.

«Viņa skaistums izaudzis no gudras sava lieluma apziņas,» sprieda dzejnieks.

Tai rītā viņi vēl nezināja, ka tas ir Sansalvatore, kas nesatricināmā mierā noskatās uz visu, kas Lugānā notiek. Arī uz to, ka šai pilsētā nu jau daudzus gadu desmitus ierodas cilvēki, kurus viņu dzimtenē vajā tikai tāpēc, ka viņi grib savai zemei labu.

Nolejā mirdzēja zaļš ezers, un, kad atbraucēji atvēra logu, viņus pārsteidza, cik gaiss šeit ir brīnum maigs un viegls.

— Šeit ir viegli elpot, un varētu pat domāt, ka šeit ir viegli arī dzīvot, — dzejnieks ieminējās.

Sājā un nākamajās dienās viņi ilgi staigāja pa Lugānu. Viņiem patika šī pilsētiņa, viņi nevarēja vien atskatīties tās skaistuma un lāgiem pat aizmirsa, ka staigā tāpēc, lai sameklētu sev istabu. Pār Lugānu patlaban nāca pavasaris, savas rokas pretim sniedza plaukstoši zari un ziedi, un atbraucējiem patika kavēties viņu rēnajā klusumā un skaistumā. Brīžam notikumi dzimtenē, tajā pieredzētais un pārdzīvotais šķita kā ļauns murgs. Melni šauteņu stobri, degošas mājas, asiņu paltis, vīri, sievas, bērni, ko caururbj lodes ... Bet šeit — klusums, kalnu un ezeru skaistums,

Tur, dzimtenē, viņiem pat prāta nebija ienācis, ka var pasaulē kaut kur noiet sāņus un pēkšņi visas šausmas būs kā nebijušas, būs tikai saule augstu debesīs, zaļi kalni, ūdeņu zilums — viss, kas vajadzīgs, lai cilvēks atspirgtu un kļūtu vesels.

Viņi klīda pa ielām, ceļiem un taciņām, un brīžam šķita, ka atkal ir atgriezušās tās bezgala tālās dienas, pilnas klusa prieka un atveseļošanās izjūtas, kādas bija kādreiz pavasari un vasarā Paņevežā — ar tās rudzu laukiem, kas vizmodami šalca vējā.

— Ari toreiz mēs atspirgām pēc brūcēm, ko bijām saņēmuši. Vai tāpat atspirgsim ari šeit?

— Toreiz pēc īsā klusuma un prieka nāca cietumi un trimda. Vai ari tagad var notikt vēl kaut kas ļaunāks par to, kas ir jau noticis?

Nē, tik mierīgi kā tolaik Paņevežā viņi šeit Lugānā tomēr nejutās. Toreiz nākotne viņu priekšā nepacēlās kā melna, mēma siena, kā notika tagad.

Var jau būt, ka viņi šais dienās tik cītīgi staigāja pa Lugānu un tās apkārtni, lai vieglāk pieklusinātu savu nemieru. Kad cilvēks ir nogurdināts fiziski, viņš kļūst trulāks arī garīgi.

Bet var būt, ka viņi tik ilgi klīda pa ceļiem un taciņām tāpēc, ka tā varēja iztikt bez pusdienām un varbūt pat bez vakariņām. Pēc īsās atelpas dzimtenē viņiem atkal vajadzēja dzīvot kā sīkstuļiem.

Staigāšana ēstgribu tomēr nemazināja. Notika gluži otrādi — no kāpelēšanas pa kalnu takām viņu pustukšais maks kļuva vēl vieglāks.

Istabiņu viņi sameklēja pie kādas veļas mazgātājas — un kā parasti tas notika jau Slobodskā, — tā bija neērta, pat neciešama, bet viņi to nolīga tikai tāpēc, ka bija lēta. Istaba bija tik maza, ka tajā varēja atrasties tikai gulta un galds. Viņi gluži neizturami sala, jo šis marta mēnesis, izrādījās, Lugānā bija stipri auksts, ar lietu un sniegu. Kad īrnieki par aukstumu ieminējās saimniecei, tā brīnījās: gar istabas sienu taču iet garām skurstenis, kur pa iekšu uguns vien staigā.

īrnieki pārmeklēja sienu: jā, viena vieta bija gan it kā mazliet siltāka, it īpaši dienās, kad tika mazgāta veļa. Lietainajās, saltajās dienās veļu Lugānā nemazgāja bieži, un tad skurstenī pat vājākais siltums nebija samanāms.

Kad, staigājot pa ielām un kalniem, viņu kājas apgura un istabas siltumā viņi bija gluži nosaluši, atbraucēji gāja sildīties uz Lugānas staciju.

Viņi nīka stacijā kā mūžīgi ceļotāji, kas gaida pienākam savu vilcienu, bet kas tomēr nekad nepiestāj. Kad atnāca vakars, viņus abus no stacijas raidīja laukā.

Naktīs, šaurajā gultā kopā saspiedušies, atbraucēji sala, un viņiem ienāca prātā Heines apdziedātie divi mīlētāji Parīzē, kuri kādu rītu bija atrasti vienā gultā nosaluši.

«...mēs nekad ne Latvijā, ne tālajā ziemeļu Vjatka un Slobodskā ar visiem turienes 40 grādiem aukstuma nebijām tā saluši, kā salām saulainajā dienvidū, Tičinā.»

Naudu viņi šai skopajā istabiņā ietaupīja, bet par darbu tajā domāt nebija iespējams. Nīkstot Lugānas stacijā, skaļāka kļuva apsūdzošā balss: ja viņi nekā nedarīja, kāpēc tad bija slepus atstājuši savu dzimteni? Vai vienīgi tāpēc, lai izglābtu dzīvību? ... Tad, kad tūkstoši palika uz vietas, pacieta pazemojumus. Mira. Nobendēti mira.

Par darbu un dzimteni šai nelielajā istabiņā atgādināja jauns revolucionārs, kas viņus šeit apciemoja. Tas bija Ferdinands Grīniņš, divdesmit divus gadus vecs kluss jauneklis, kas ar pārsteidzošu drosmi un veiklību jau vairākus gadus bija darbojies kā profesionāls revolucionārs. Ferdinands Grīniņš bija devies uz ārzemēm pēc Rīgas Federatīvās komitejas novembra lēmuma, lai Briselē iepirktu ieročus bruņotām cīņām. Grīniņš to bija izdarījis, bet pa tam apstākļi dzimtenē bija mainījušies, un viņš pārcēlās uz Cīrihi, klausījās lekcijas par sprāgstvielām — varbūt zināšanas kādreiz noderēs dzimtenē, lai izgatavotu kaujiniekiem bumbas.

Tagad viņš no Cīrihes bija ieradies Lugānā, lai apciemotu «Tālo noskaņu» autoru.

Grīniņš bija nelaimīgs: viņam nepatika šeit, svešumā.

— Es te esmu lieks. Es te esmu kā apbružāts, pats sev apnicis. Manis šeit nevienam nevajag, un tas ir saprotams, jo cilvēks no Baltijas te ir vienīgi svešinieks.

Ferdinands Grīniņš bija izlēmis doties atpakaļ uz Latviju.

— Es zinu, ka tur briesmas uzglūn no katras takas. Bet mēs taču esam savu gaitu uzsākuši, lai reiz šīs briesmas iznīcinātu. To nevar izdarīt, piesardzīgi sēžot kaut kur drošā vietā svešumā.

Jauneklis samulsa: vai viņš nebija aizvainojis abus dzejniekus, kas nebija ne vārda bilduši par došanos uz dzimteni?

— Ar dzejniekiem ir citādi, — viesis sacīja kā atvainodamies. — Dzejnieku vārds pārstaigā tālumus, vienalga, cik svešā zeme dzejnieks atrastos. Ja tikai viņam ir godīga sirds un domas pie savas zemes.

Dzejnieks nejaušajā viesī lūkojās ar augošu sajūsmu: vai šeit viņa priekšā nebija patiesa varoņa ideāls — smalks, garīgs spēks, kas iededzies par lielu ideju, un reizē bezbailīga, tēraudcieta griba un pārliecība? Spēks un dvēseles smalkums — vai tāds nebija viņa nākotnes cilvēks?

Ferdinanda Grīniņa apciemojumu dzejnieks atcerējās ilgus gadus:

«Esmu laimīgs, ka tiku dzīvu redzējis to, ko biju sev tēlojis tikai sapņos.»

*

Istabiņā Via Ciiconvallone — tāda bija viņu pirmā adrese — strādāt nevarēja, lētuma dēļ tāpēc tā kļuva pārlieku dārga, un abi dzejnieki no jauna sāka staigāt, citu apmešanās vietu meklēdami.

Piemērotu istabu atrast nebija viegli, jo īpaši tāpēc, ka viņi neprata itāliešu valodu. Šie dzīvespriecīgie, rosīgie lugānieši ar lielu prieku īres maksas prasīja dīvaini augstas, būdami pārliecībā, ka ikviens saprātīgs cilvēks lūkos nokaulēt zemāk. Bet, ja valodu neprata, nekādā kaulēšanās neiznāca. Dzejnieks gan runāja nedaudzos vārdus, ko viņš itāliski prata, ar tādu sejas izteiksmi, it kā itāliešu valoda būtu viņa dzimtā valoda, bet tas lugā-niešus gluži sadusmoja: kāpēc šis kungs bija tik mazrunīgs, ka ar viņu pat godīgi kaulēties nevarēja?

Valodas dzejnieks iemācījās viegli. Arī tagad viņš lasīja tikai itāliešu laikrakstus, kur svarīgākās politiskas ziņas jau bija zināmas: «Es savu avīžu metodi varu ari citiem ieteikt, protams, papildinot to ar istabas meklēšanu.»

Savos klaiņojumos kādā dienā viņi iemaldījās vasarnīcu rajonā Kastaņolā.

«Es apstulbu: Kastaņola pie klints raga ar savām pilīm un villām, un dārziem man izlikās tik skaista kā burvju parādība. Mēs steidzāmies aši kā pārbiedēti atpakaļ uz Lugānu. No tās dienas man miera vairs nebija.»

*

Viņi atkal iegriezās Kastaņolā, lai apskatītos pēc istabas, kaut arī no turienes bija diezgan patālu līdz tirgum un veikaliem, pie tam vajadzēja kāpt kalnā, un Iniņai tāda kāpelēšana nebija viegla.

Nodoms apmesties Kastaņolā Iniņai šķita tīrais neprāts, bet viņa bija mierā — arī viņu valdzināja šīs vietas skaistums.

Viņi apstājās pie neliela, ļoti vienkārša, bet savā vienkāršībā un vecmodībā skaista namiņa, kam pie ieejas ceļa auga divas lielas cipreses un virs vārtiem lasāmi Karlo Kataneo vārdi: «Mans nams ir miera un īstas brīvības nams.» Karlo Kataneo bija trimdinieks no Itālijas un kādreiz te dzīvojis.

Uz klints nokares celtajā namiņā atradās neliela viesnīciņa, no kuras viņiem pretim iznāca mazs vīrelis pelēkās biksēs un svārkos, kam laiks bija atņēmis sākotnējo krāsu, bet kam zināmu spožumu piešķīra tumšsarkana vīna un olīveļļas pēdas.

Cilvēks, kas iznāca viņiem pretim, bija uzposies — uz kaila kakla rēgojās melns kaklauts.

īniņa nobijās no šī kaklauta uz kailā kakla un gribēja griezties atpakaļ.

Bet viņi neaizgāja, mazais vīriņš uzsāka sarunu un steidzīgi skaidroja, ka tieši viņam esot vislabākā istaba Kas-taņolā un visā Lugānā.

— Jūs man varat ticēt, es esmu no Milānas, tā ir liela pilsēta, un esmu pasaulē šo to redzējis. Varu jums bez viltus un mānīšanās pastāstīt, kas pasaulē ir labs un kas ir slikts.

— Un kā ar siltumu? — dzejnieks nojautāja, kad viņi stāvēja labākajā istabā visā pasaulē.

— Siltuma nav nemaz, to es jums varu apzvērēt, roku uz sirds likdams. Paskatieties paši — saule šai istabā nemaz iekšā netiek. Nē, par sauli jums nebūs jāsūdzas, to es varu apsolīt.

Mazais vīrelis bija milānietis, un viņam, dienvidniekam, nepatika saule.

Viņi salīga, kaut arī baidījās no aukstuma. Bet nāca maijs, pavasaris bija pilnā spēkā, un dienas kļuva siltākas.

Viņi paliks Kastaņola. Pie Pačeka — mazā, kustīgā vīreļa, labsirdīga, allaž enerģiska un viltības pilna.

1906. gada 13. februāri Vidzemes guberņas Žandarmērijas pārvalde nosūtīja Policijas departamentam meklējamo personu sarakstu. Tajā kā pirmais meklējamais bija ierakstīts zvērināta advokāta palīgs Ivans Hristo-forovičs Pliekšāns — 41 gadu vecs, luterticīgs. Pazīmes: garums — 2 aršīnas 7^3/4 veršoki, miesas

būve — viduvēja, mati tumšpelēki, bārda melna, ūsas rudā nokrāsā, uzacis tumšas, retas. Mati no pieres krietni atkāpušies, atpakaļ atsukāti, bez celiņa, acis zili pelēkas, vidēja lieluma, redze laba, piere izliekta, āda bāla, uz kakla kreisā pusē aizmugurē neliela dzimumzīme.

Zvērināta advokāta palīgs Pliekšāns pēdējā laikā dzīvojis Vidzemes guberņas Rīgas apriņķa Dubultos, no kurienes pēc šā gada februāra pirmajām dienām slēpjas nezināmā vietā.

Vai ir ģimene un radinieki, un kur viņi dzīvo?

Ir. Sieva Elza, tās māte — Dārta Jakovļevna. Pliek-šāna māsa Darja Hristoforovna — vīra uzvārdā Stučka, dzīvo Vitebskas pilsētā.

Kur meklējamais liekams, kad tas atrasts? — Arestēt un nogādāt Vidzemes guberņas Žandarmērijas pārvaldes priekšnieka rīcībā.

Zvērināta advokāta palīgs Pliekšāns jau bija meklēts pirms šī saraksta sastādīšanas — janvārī notika kratīšana viņa vasarnīcā jūrmalā.

Pliekšānu neatrada, bet viņu noteikti vajadzēja sameklēt. Šis cilvēks esot bijis viens no bruņotas bandas vadoņiem Rīgas jūrmalā.

Diemžēl šais dienās un mēnešos cariskajā impērijā ne viens vien cilvēks bija meklējums. Visās malās vajadzēja kādu notvert kā pašu aizdomīgāko, bīstamāko, slodzīt cietumā vai novākt pie malas. Ar īsu šauteņu zalvi. Ar pietiekami izturīgu cilpu koka zarā vai pārvietojamās, visur ērti līdzi paņemamās karātavās. Un tomēr — kaut tiesības rīkoties bija dotas vislielākās, ar šo jezgu, kāda valdīja valstī, galā tikt diemžēl bija bezgala grūti. Bet par vienu visu rangu priekšnieki varēja būt droši: nebija dienas, kad trūktu pakaramo vai nošaujamo. Tā bija zīme, ka tiek strādāts un gādāts par klusumu un kārtību.

Priekšnieki tomēr bija neapmierināti: par maz!

Skrēja žandarmi, lai padarītu vairāk, maršēja karavīri, šāva, piekāva, dedzināja. Labi, ka Baltijā brīnum palīdzīgi bija vietējie baroni, varēja pat likties, ka viņus pārņēmis nevaldāms medību azarts, kad sveikā netiek palaista neviena dzīvība, ko pamana laukā, mājās vai meža biezokņā. Bet lai šauj, lai kar, tas nav nekas slikts un kaitīgs — labāk pakārt desmit bez vainas nekā aiz nevērības vai mīkstsirdības vienu atstāt uz brīvām kājām.

Pliekšānu neatrada. Nevarēja gluži tā būt, ka viņš jau kaut kur nošauts vai pakārts, kaut gan īsti droša par to žandarmērija nebija. Šai laikā viss varēja gadīties.

Vēlāk radās vesels apsūdzības raksts par cilvēkiem, kas Rīgas jūrmalā organizējuši demonstratīvus gājienus «ar sarkaniem karogiem u. tml.»: «Visur sāka rīkot mītiņus... Runātāji kritizēja valsts iekšējo iekārtu, norādot uz šīs valsts iekārtas it kā kliedzošām nepilnībām, un sludināt klausītājiem radikālu valsts pārkārtošanu.» Apsūdzības rakstā bija norādīts, ka runātāji «kā nospraustā mērķa sasniegšanas līdzekli ieteica tautas bruņotu sacelšanos pret pastāvošo valdību». Viens no šiem negantniekiem bijis arī Jānis Pliekšāns. Apsūdzības rakstā viņš tika minēts arī kā kaujas družinas dalībnieks un organizētājs.

Līdzās citiem Rīgas jūrmalas Dubultu apkaimes buntav-niekiem Jānis Pliekšāns ir meklējams un saucams pie atbildības.

Kamēr nebija nekādu ziņu, ka Pliekšānu kaut kur piemeklējis pelnīts gals, tikmēr vajadzēja meklēt.

*

Dzejnieks vienmēr iedegās spītībā, ja kaut kas nenotika tā, kā viņš gribēja.

Joprojām viņu kaitināja šī pajukusī lieta ar 1905. gada revolūcijas vēstures uzrakstīšanu. Viņš viens uzrakstīs par tautas cīņām. Lielu, plašu dzejojumu, eposu par tikko aizgājušo un nākotnē izcīnāmo laiku. Tāpat kā Homērs kādreiz apdzejoja grieķu cīņas par Troju un Odiseja klejojumus.

Kad viņu spārnoja ieceres un viss rakstāmais šķita skaidrs un pārredzams, tad viņam allaž likās, ka darbs ir tikpat kā jau gatavs — to atliek tikai fiksēt vārdos. Bet domas fiksēšana vārdos ir puslīdz tehniska nodarbība.

Tā viņam šai pirmajā Kastaņolas pavasarī likās ar šo eposu. Nē, viņu nemaz nemulsināja tas, ka jaunākajos laikos dzejnieki vairs eposus nerakstīja, ka tie izgājuši no modes un it kā kļuvuši nederīgi. Klasiskā izglītība, ilgie gadi, tulkojot pasaules literatūras dažādu gadsimtu ievērojamākos darbus, viņu bija pārliecinājuši, ka ikvienu formu, kurā kādreiz sarakstīti izcili darbi, var darīt dzīvu dzejnieks, kam ir talants. Kas gan par to, ka pasaule tagad sevi uzskata par modernu un tāpēc vairs nerodas eposi! Jā — nerodas Iliadas, Edas, Nībelungi, Kalevalas, bet 1905. gada revolūcijas cīņu un varonības lielums ir vienīgi eposā izteicams vispārliecinošāk, vislabāk. He-roika, traģisms, laikmeta dziļāko pretišķību sadursmes.

Doma par eposu viņā pavisam cieši nobrieda maija mēnesī. Ašā steigā, kad roka netiek līdzi domai, viņš plānoja ieceres, fiksēja dzejas rindās izjūtas, traģisko un reizē lielo notikumu epizodes.

Dzejnieks juta asiņu smaku ap sevi, kad rakstīja jaunā eposa rindas. Kad viņš domāja par 1905. gada varoņiem, apkārt pulcējās visas pasaules dažādu laikmetu un tautu varoņu paaudzes. Visi viņi bija ticējuši un ticēja savai cīņai un nākotnei.

Šoreiz varoņi nebija teiksmu milži, kam tomēr ir kada vieta — papēdis, auss, — kas viegli ievainojama un tāpēc spēks pārspējams. Ap Arturu Nagliņu — ne, ap dzejnieku Raini — bija vīri pelēkos vadmalas svārkos, un šo vīru rokas nealka cilāt zobenu vai likt bultu uz loka. Bet šiem vīriem piemita savdabība, kādas nebija teiku varoņiem, — viņiem nebija tādas vietas, kurā viņi būtu uz nāvi ievainojami un tāpēc pārspējami. Šiem vīriem bija tulznas sastrādātajās rokās, un tieši šajās rokās bija nākotne.

Lielo varoņu paaudzes jau kopš neminamiem mūžiem ir izgājušas cīņā par zemes laimi, bet nekad nav novedušas cīņu galā. Neveiksmes tomēr nav nobaidījušas nākt jauniem varoņiem, pārvarīgiem spēkā un dvēseles skaidrībā, kaut arī šie varoņi atkal un atkal kādā nestundā cīņu zaudē. Viņiem, šiem varoņiem, bija cīņa jāzaudē. Tāpēc jāzaudē, ka viņi gāja lieli un stipri, bet vieni.

Tagad nāk vīri no vientuļām mājam mežmalā, no kungu tīrumiem, no dūmainām, krēslainām fabrikām, — viņi pabeigs cīņu, ko uzsākuši teiksmainie varoņi.

Vienīgi šiem necilajiem vīriem bija pa spēkam ķerties bārdā pašam «laika tēvam».

Dzejnieks sagatavoja vāciņus 1905. gada eposam un salika tur lapiņas ar radāmajām domām, ar fragmentiem.

Šais piezīmēs viņš ierakstīja:

«Ejiet paši cīņā, jūs vismazākie un viszemākie. Jums pašiem jāuzvar, par varoņiem jātop.»

Dzejnieks meklēja eposam piemērotu formu, atzīmēja notikumus, kas atspoguļojami, — baznīcu mītiņi, pagastu tīrīšanas, lauku streiki, 17. oktobris, runas teātrī, Grīziņ-kalns, ģenerālstreiks, dzelzceļa pasts revolucionāru rokās, Piebalgas kazaku izdzīšana, muižu degšana, Koknese, Rembate, Lielvārde, Tukums, Talsi.

Brīžam viņam šķita, ka eposs vislabāk uzrakstāms bez ciešākas sižetiskas vienotības, — «Personu vārdus neminēt, jo varonis visa tauta», «varoņa viena nau, visi varoņi, varoņu darbs, varoņu laiks». «Eps ir tautas eps, tautas ilgas, prieks, mošanās, bēdas un nāves briesmas.»

1906. gada 24. maijā:

«Nepietiek man ar savām sāpēm, visas tautas sāpes jānes, visa miljona vaidi jāvaid, līdz krūtis sūrst un acis tumšas tiek, un visi nervi ir kā saraustīti. Visas sāpes ierakstītas manā dvēselē un manās miesās. Kā lai es viņas pārceļu uz balta, auksta papīra, kā lai nofotografēju?»

Citā dienā:

«Tēlošanai jābūt spēcīgai, ka justu asins smaku un justu augšāmcelšanās prieku.»

Tas bija raksturīgs visam, ko viņš rakstīja: pat tad, kad stāstīja par traģiskām ciešanām un nāvi (kā dramatiķis viņš bija traģiķis), vienmēr viņa rindām audās cauri lielais dzīvības brīnums, augšāmcelšanās un tālākiešanas prieks.

6. maijā viņš bija uzrakstījis eposa iespējamo ievadu. Tajā jūtama radniecība ar «īliadas», «Odisejas», «Kale-valas» teiksmaino notikumu vēstītājiem:

Asaras un asins es jums dziedu,

Kara kaucienus un nāves vaidus.

Visas vecās dziesmas aizskalotas Senās liepu lapās asins strautos.

Visas saldās mīlas skaņas Vēju vaidu pārbalsotas.

Zelta kūkošana apklususi,

Tāli aizlaižoties tikai dzērves dūjā.

Tais dienās viņš rakstīja arī eposa iespējamo nobeigumu, ko nosauca «Lielā mīkla».

Ir iziets cauri lielajam varonības un ciešanu laikam. Kam tas ir bijis vajadzīgs? Kāda ir bijusi varonības jēga? Kāda būs nākotne?

Vai tu liels vai niecīgs sevī jūties,

Vai tev spēja griezt pēc savas gribas Savas tautas lielo liklens ratu —

Mini mīklu, mini lielo mīklu Visiem gara, sirds un dvēsles spēkiem,

Visām dzīves dziņām savā mūžā,

Tautas lielo nākamības mīklu.

Tikai visa kopu tauta minēs —

Minēs, atminēs vai kritīs nāvē,

Kritis — izgaisīs starp pasaul's tautām,

Netiks mūžam minēta ne miklā.

Rindas palika nepabeigtas. Pēc domuzīmēm viņš pierakstīja tikai pašu mīklas atminējumu: «Brīvā Latvija». «Kopu tauta» atminēs arī latviešu tautas nākamības mīklu.

Šais pavasara dienās, eposu plānojot, viņš uzrakstīja arī rindas, kas bija viņa ticības, viņa esības apliecinājums. Viņam vajadzēja šeit, svešumā, divkārt apzināt savu vienotību ar proletariātu dzimtenē. Bez tā nevarēja būt dzejnieka sūtības apziņas. Šīm rindām viņš lika virsrakstu «Tautas garam».

— Es vairs nezinu, vai es jel maz esmu dzīvs,

Vai man ir atšķirta, sevišķa būtne.

Kā kokam, kā puķei, kā lauka akmenim,

Vai kā brīvajam meža vilkam.

Katra doma no tevis vien iziet Un atkal atpakaļ atgriežas turp Kā vilks savā alā.

Viss sveras uz tevi kā smagums uz zemi;

Visi darbi tev aug un tev paliek,

Visi jūtu tūkstoši pavedieni Kā baltas saknītes vienā zemē rokas,

Kā zaļi zariņi augšup stiepjas Uz vienu sauli.

Kur mani izrauj no zemes kā akmeni Un gaisā sviež,

Tur atkal atpakaļ zemē krītu.

Kā rauta katra jūtu stīdziņa sāp,

Kad atlauzts tieku no tevis kā zars Un kad bez balsta karājos lejā.

Visi mani darbi tev aug un paliek...

Tie bija kā zvēresta vārdi — savam mūžam, savam darbam.

*

Dzejnieks ari Kastaņolā jo drīz sev noteica dienas režīmu. Viņš nedrīkstēja veltīgi laiku šķiest. Viņš bija vēlu sācis savu darbu. Viņam bija četrdesmit viens gads, un tāpēc vajadzēja būt nesaudzīgam pret sevi, jo vienīgi tad varēja atgūt laiku, kas jau pagājis.

Viņi modās ap sešiem, līdz astoņiem strādāja katrs savā guļas vietā, tad cēlās, vingroja, un Iniņa raudzīja brokastis. Dzejnieks lasa pienākušās vēstules, avīzes. Bet pulksten deviņos viss jābeidz — jau pusdesmitos jābūt kalnā, darba vietā.

Viņš, tāpat kā kādreiz Rīgas jūrmalā, vislabprātāk strādā brīvā dabā. Viņam ir līdzi no dzimtenes pelēks, svītrots, vēl mātes austs lakats, viņš paklāj to — un var strādāt arī pašā lielākajā saules versmē. Zem viņa ir gabaliņš dzimtās zemes, ir mātes rūpju siltums, bet debesu lokā iet savu gaitu baltā, starojoša saule. Dzīvības raisītāja visam, kas ir uz mūžīgās Zemes, kura mokās sāpēs, ceļu uz nākotni meklēdama.

Uz izklātā lakata krājas aprakstītas papīra lapiņas, arī strēmeles, kur tikai pusaprauta rinda vien var atrast vietu.

Pusdivos viņš iet mājas. Tur Iniņa jau pagatavojusi pusdienas. Seko atpūta līdz pulksten četriem un tad rīta pusē uzrakstītā pārrakstīšana. Viņš, saulē gulēdams, ir rakstījis steigā, reizēm tikai aizsācis vārdus, pametis aprautus teikumus, — tagad pēcpusdienas stundās visam jātop skaidram, jo viņš zina — visgrūtāk ir vēlākā laikā no jauna atgriezties pie puspadarītā darba.

Pārrakstot vajadzīgs vienīgais galdiņš, kas ir istabā. Var noderēt arī dēlītis, ko viņš tur uz ceļiem, kad strādā, atlaidies uz dīvāna. Abiem ar Iniņu viņiem vietas pie galda nepietiek.

Pulksten sešos vai septiņos darbs ir galā, tad viņi pārspriež dienā uzrakstīto. Iniņa ir stingra: «Barga tiesa, man reizēm sīvi jāaizstāvas; kad man netaisnība, tad ar lieliem kreņķiem pārtaisu visu celtni. Tad nāk Aspazija klajā ar savu darbu, un atkārtojas tā pati procedūra. Viņa vairāk pieķeras saturam, es viņas ārējai formai. Galu galā neviens nau mierā ar sevi, tikai ar otru.»

Iniņai strādāt ir desmitkārt grūtāk. Sīkas un lielas mājas rūpes ir uz viņas pleciem, turklāt viņa nekad nav varējusi paciest to vientulību, kas ir ap cilvēku, kad tuvumā nav radu un paziņu. Viņai vairs nav pat vajadzības Lielā Pūka dzejoļus mācīties, — kam gan viņa lai tos šeit sajūsmā mirdzošām acīm skaitītu?

Un tad vēl Pačeks brīnās, kāpēc sinjorai Nagliņai vajadzīgs šis miegainais runcis, ko viņa iegādājusies un kas taču cita nekā nedara kā vien guļ, ēd un laiskojas.

Viņi strādā, viņiem ir savs darba dienas ritums, bet viņi nezina, vai kaut rinda nonāks pie tiem, kam tā domāta, vai nav noslēgtas visas durvis. Viņi ir noziedznieki, kam nav vietas dzimtenē.

Pavasara mēnešos dzejnieks uzraksta krietnu skaitu fragmentu 1905. gada eposam, bet tad kļūst gausāks. Viņš gan vēl visu gadu domās kavējas pie tā, uzraksta pa rindai, atzīmē pa iecerei, bet pirmās iejūsmas vairs nav. Brīžam viņš plāno šo eposu atstāt tikai kā vienu — pēdējo — daļu daudz plašākam eposam, kurā būtu ietverta visa cilvēces virzība no tālas senatnes līdz visjaunākajiem laikiem. Bet arī šādā ievirzē darbs netiek turpināts. Uzrakstītie 1905. gada eposa fragmenti paliek kā atsevišķas stīdziņas, neiekļuvušas stingrākā pavedienā, nobeigtā audeklā. Dzejnieks mierina sevi ar domu, ka eposu uzrakstīs kaut kad vēlāk. Vāciņus ar iecerēm un fragmentiem viņš atliek sāņus — lai uzrakstītais stāv un gaida, kad pienāks atmodas un augšanas laiks.

Bet miera viņam nebija — vajadzēja un vajadzēja rakstīt par lielajām, gluži Leiksmainajām cīņām.

Brīžam viņš šai gadā plānoja traģēdiju par Spartaku, bet arī šeit netika tālāk par vispārīgām iecerēm.

Viņš piesēda un pabeidza vienīgi jau dzimtenē aizsākto viencēlienu «Ģirts Vilks». Sižetu viņš bija paņēmis gatavu — Prospera Merimē noveli «Mateo Falkone». Viencēliena darbību viņš pārlika no Korsikas uz Latviju. Viss notika revolūcijas dienās. Ģirts Vilks nošauj savu dēlu, pusaugu puisēnu, jo tas nodevis asinssuņiem revolucionāru, kas paslēpies Ģirta Vilka mājās.

Dzejnieks gluži labi saprata, ka šajā laikā rakstīt lugu bija vislielākā vieglprātība: teātriem vismazākās iespējas būtu tagad izrādīt tieši viņa lugas.

Bet 1905. gada eposs? Vai arī tā nebija vislielākā fantastika — ticēt, ka šāds darbs tiktu atļauts dzimtenē?

*

Viņam atrakstīja Jānis Jankavs, kas kopš 1905. gada beigām uzturējās Parīzē un gāja uz kaut kādiem priekšlasījumiem. Vai Rainis nebūtu ar mieru uzņemties redaktora pienākumus rakstu krājumam «Kopums», kādu, šķiet, ir radusies iespēja dzimtenē izdot? Tur patlaban kāds uzņēmīgs vīrs — viņa vārds ir Baumanis — taisās nodibināt kaut ko līdzīgu izdevniecībai.

Dzejnieks bija ar mieru. Rakstu krājumi bija viņa vājība. Dzejnieks apjautājās Jankavam vienīgi par autoriem: kas strādās līdzi šai krājumā? Tomēr Jankava vārds vien jau šķita garantija, ka krājums būs ar progresīvu domu.

Jankavs rakstīja, ka Baumanis nācis ar vēl vienu priekšlikumu: izdot nelielas dzejoļu izlases. Tāda varētu būt arī Rainim — no «Tālām noskaņām», no «Vētras sējas». Tādai lietai vajadzētu iet! Baumanis tieši Raiņa darbus gribētu izdot.

Dzejniekam nekādu prieku nesagādāja sajaukt pašam savus dzejoļu krājumus, lai no to daļām varbūt iztaisītu kaut ko jaunu. Viņš savā mūžā nekad nesastādīja nevienu savu darbu izlasi. Šajā gadījumā dzejniekam nekas nebija pretī, ja izlasi sastādītu Jankavs.

Jankavs prasīja, un dzejnieks aizsūtīja arī pāris desmit agrāk uzrakstītu, bet nepublicētu dzejoju, dažus uzrakstīja no jauna, un tā bez viņa tieša darba, bet saziņā ar viņu radās dzejoļu krājums. Tas dabūja nosaukumu — «Jaunais spēks».

Gada otrā pusē dzejnieks sastādīja arī kalendāru 1907. gadam — ar plašu literāro daļu, ko pierakstīja pats. Dažus satīriskus dzejoļus deva Iniņa. Kalendārā viņš ievietoja arī krietnu daļu tulkojumu no dažādiem pasaules rakstniekiem. Tas bija diezgan īpatnējs kalendārs — gandrīz ik rindā varēja saklausīt izsmieklu un naidu pret baltvācu kundzību, pret brīvības nomācējiem. Un pret kapitālistu morāli.

Šai kalendārā smieklu netrūka, tie bija rūgti smiekli, kas vienmēr kaut kam arī trāpīja. Nesaudzīgi un iznīcinoši. Par šā kalendāra līdzstrādniekiem dzejnieks uzskatīja visas pasaules lielos garus, kuros dedzis naids pret brīvības un patiesības nomācējiem. Dzejnieks ievietoja kalendārā šo cilvēku spriedumus, darbu fragmentus.

Ja viss beigsies labi, tad viņš ar šo kalendāru un ar gatavojamo rakstu krājumu, ar Jankava sastādīto pus-jaunu, pusvecu dzejoļu izdevumu būs atgriezies atkal dzimtenē. Ne pilnā augumā, puspaslepen, tomēr būs...

īsteni viņš nebija pavisam pazudis no dzimtenes arī šai asiņainajā gadā: Rīgas Latviešu teātris iestudēja viņa tulkoto Gētes «Egmontu», grāmatā viņa tulkojumā iznāca Šillera «Marija Stjuarte», aktieris un solists Duburs, cik dzirdams, rīkoja viņa un Iniņas dzeju vakarus — klausītāji tajos pat uzdrošinoties saukt «bis» pēc Raiņa darbu norunāšanas. Vai tas nenozīmēja, ka dzimtenē tomēr nebija pilnīgs klusums? Nebija vienīgi nāve un iznīcība?

Nāve nekad nav stiprāka par dzīvību. Nāvei ir tikai viens veids — iznīcība, dzīvībai ir tūkstoš veidu. Dzīvība ir Zemes eksistences būtība, nāve ir vienveidība.

Starp neziņu un cerībām viņš aizsāka rakstīt vēl kādu darbu. Var jau būt, ka tas bija iecerētā eposa jauns veids. Viņš rakstīja himnu saulei — tai pašai saulei, kas tik laipna un vēlīga spīdēja dienvidu debesīs.

Saules atgriešanās pēc ziemas sala un stinguma ir tikpat pārvarīga kā revolūcija, kas arī nozīmē nenovēršamu vecās kundzības aizmēšanu.

Saule uzvar vienmēr. Ziemas varu. Sastingumu. Tumsu. Iededz dzīvi arī ledus zemē.

Vienmēr.

Saule iet pretim vasaras krāšņumam.

Ziedu svētkiem.

Kad ir Ziedu svētki, tad nav varas tumsai, salam, ziemas kundzībai. Lielā pārvērtību trauksmē pārvēršas viss. Arī cilvēks. Dzīves pamati sakustas, viss top jauns, citāds:

Nāk iz darba sviedru vietām.

Nāk iz cietumiem un dzelžiem,

Nāk iz tuksness leduslaukiem,

Nāk iz mocībām un asins,

Visu pasauls dzīvo būtņu Vārgākais un nabagākais:

Cilvēks, kuru pazemojis Vēl zem zemes otris cilvēks.

Nāk un nāk tie darbaļaudis,

Bāli, kropli, asiņaini,

Tikai acis uguns kvēlo:

Lielā, karstā brīves saule.

Viņš zināja, ka cenzūra nekad neatļaus iespiest šādas rindas, bet, rakstot savus darbus, vismazāk viņš domāja, kā izpatikt cenzoram Remiķim vai Rupertam. Tas nozīmētu tīšuprāt kropļot savu talantu. Rītdiena to tūdaļ pamanītu.

VIESIS NO TĀLUMĀ

Viņos modās atkal cerība uz nākotni, uz to, ka darbs, ko viņi šeit klusībā strādāja, nonāks līdz dzimtenei. Modās cerība, ka šis darbs viņiem nodrošinās kaut minimālus līdzekļus eksistencei.

Jo ciešāka un noteiktāka šī pārliecība kļuva pēc kāda apciemojuma 1907. gada pašā sākumā: pie viņiem nedaudzas stundas pavadīja Ernests Birznieks-Upītis — rakstnieks, kas dzīvoja Kaukāzā — Baku un vasaras atvaļinājumā labprāt devās braucienos uz dzimteni un ārzemēm.

1906. gada beigās Birznieks-Upītis bija uzturējies Parīzē, uzrakstījis tur stāstiņu «Zem ābeles» un atsūtījis uzKastaņolu rakstu krājumam, kura redaktors bija Rainis. Birznieks-Upītis neprata rakstīt gari, un šai reizē viņš bija uzrakstījis tēlojumu par revolucionāra nošaušanu (tas notiek zem ābeles vecāku acu priekšā) pāris lappusēs — pārsteidzoši skopi, bet stāstiņā nebija ne vārda par daudz, nedz par maz.

Dzejniekam patika šis lakonisms, kas bija brīnumaini runīgs, viņš aizrakstīja uz Parīzi, reizē paziņodams par stāstiņa saņemšanu:

«Daudz paldies par Jūsu stāstu, tik sirsnīgs, skaists un vienkāršs, pilns mīlestības uz mūsu cietējiem varoņiem.»

Viņi reti redzēja cilvēkus no dzimtenes šeit, Kastaņo-las vientulībā, un tāpēc dzejnieks turpināja:

«Vai es Jūs pašu redzēšu? J. Jļankavs] man raksta, ka Jūs varbūt, garām braucot, iebrauktu še — tas man vislielākais prieks, tie būtu man īstie Ziemas svētki Jūs še redzēt. Mēs abi Jūs mīļi, mīļi lūdzam _ iegriezties pie mums, citādi mēs varbūt ne reizes dzīvē neredzamies.»

Iniņa vēl pierakstīja šai vēstulē: viņai esot saglabājies gabaliņš šokolādes, viņa būšot priecīga viesi pacienāt ar tasi šokolādes.

Pēc pāris dienām dzejnieks attapa, ka nav pat ieminējies, kā viņš Lugānā atrodams, tāpēc papildus steidza paziņot:

«Ceļš ir šāds: dzelzceļa biļete uz Lugano. Lugana leja nobraukt ar funocolore (Drahtseilbahn); tur tuvumā ir trams, ar to pa 10 santīmu nobrauc uz Cassarate; no turienes tad jāiet kājām līdz Castagnolas pastam, tur parādīs casa Cattaneo.»

*

Birznieks-Upītis nepabrauca garām šiem diviem vientuļajiem cilvēkiem. No Bernes viņš telegrafēja: esot ceļā uz Kastaņolu.

Viesim nebija jāmeklē ceļi uz Karlo Kataneo namiņu: dzejnieks viesi sagaidīja jau stacijā.

«Rainis bija atnācis stacijā pretim. Viņš bija tumšā mētelī un platmalē, ar spieķi rokā. Es viņu tūliņ pazinu. Man bija mugurā īss rudens mētelis un galvā melni sprogainā baraņķu cepurīte, kā biju pieradis Kaukāzā valkāt. Arī viņš mani laikam bija pazinis no cepures, jo, tikko izkāpu no vilciena, viņš nāca man tūliņ klāt.»

Personīgi nekad agrāk netikušies, viņi sasveicinājās kā seni paziņas un uzreiz sajuta savstarpēju uzticību viens pret otru.

— Mēs jau esam bijuši kādreiz kopā, — viesis ieminējās, kad viņi devās uz Karlo Kataneo namiņu. — Tas bija toreiz, kad vasaras sapulču laikā jūs tikāt godināts jūrmalā. Ja nemaldos, tas notika Majoros. Godināja jūs un Jansonu, un tas bija neaizmirstams vakars, ar labām jūtām un domām, kas cerēja uz nākotni.

Un tad jau viņi bija Karlo Kataneo mājiņas otrā stāvā un viņiem pretim nāca mājasmāteL

— Es ierados dzert jūsu šokolādi, — viesis viņai sacīja. — Kaut arī mans principāls steidzina ātrāk atgriezties Baku un tamlīdz darbā, es nevarēju pabraukt garām, jūsu laipno lūgumu neievērojis.

Iniņa bija līksmi pacilāta kā vienmēr, kad Kastaņolas vientulībā parādījās kāds cilvēks. Viņa esot ļoti gaidījusi dārgo viesi, tikai lai nu mazliet pakavējoties, kamēr viņa sagatavošot tā uzņemšanu.

Lai mājasmāti netraucētu, dzejnieks ar viesi izgāja pastaigāties.

Debesis bija pilnas saules, viņi nesteidzīgi gāja kādu pusstundu, un dzejnieks stāstīja viesim par to, kas apkārt. redzams. Neaizmirsa parādīt:

— Un tas ir Sansalvatore. Viņš ir pacēlies visaugstāk un redz visu, kas šeit notiek. Bet viņš neviena darīšanās neiejaucas. Viņš ar savu diženumu un mieru mums atgādina mācīties savaldību, kas ir lieluma pazīme.

Viņi apsēdās Lugānas ezera krastā.

Te nu viesis ieminējās: gluži tā neesot, ka viņš atbraucis vienīgi ciemos, viņam esot arī savi praktiski nodomi. Viņam esot padomā kaut ko darīt, lai lasītāji dzimtenē saņemtu labas grāmatas.

— Tādas, kas patiešām ir vajadzīgas un nedara kaunu ne izdevējam, ne lasītājam.

Dzejnieks klausījās un nekā nezināja atsacīt. Nūjā, tas nekad nav slikti, kad tiek laistas klajā labas grāmatas. Bet tādam pasākumam vajadzīgi lieli līdzekļi. Kapitāls.

Viesis nelikās šīs aprautās piezīmes dzirdam. Viņš turpināja:

— Es domāju, ka it īpaši tiem, kas ir ārpus dzimtenes, tādu grāmatu izdošana varētu būt zināms atbalsts un mudinājums. Man pat liekas, ka grāmatu izdevējiem vajadzētu sajust krūtīs pienākumu sniegt šeit palīdzīgu roku, jo patlaban ir tā, ka ārpus dzimtenes mīt liela daļa krietnāko un talantīgāko cilvēku.

Mājastēvs bija pēkšņi sadrūmis.

Vai viesis neiedomājot, ka grāmatas, ko sarakstījuši cilvēki, kas bijuši spiesti pamest savu zemi, viscītīgāk tiekot vajātas? Tas nozīmē, ka izdevējs riskē zaudēt tos līdzekļus, ko viņš grāmatu izdošanas pasākumā ieguldījis.

Viesis nelikās traucēts.

— Cilvēks, kas pārvedis savam dārzam derīgu kociņu, arī var izrādīties zaudētājs, jo gadās, ka kociņš nokalst vai to nomaitājis garausis zaķis. Bet vai tāpēc gan gudrāk būtu dārzā nekā nestādīt un ļaut plesties klajam tukšumam, kur tikai vējam vieta dancot?

Bet ar līdzekļiem neesot tik ļauni. Viņi, daži kaukāzieši, esot ar tik prāvām algām, ka liekas naudas iekrājoties gluži nemanot. Vairāki viņa paziņas tur, Baku, — ari no Latvijas — šad tad ieminējušies, ka esot gatavi savus brīvos līdzekļus ieguldīt kādā derīgā pasākumā.

— Tad nu gan grāmatu izdošana ir vismazāk derīgais pasākums, lai kaut ko nopelnītu. Tā var notikt, ka vārdos gan cilvēki ir devīgi, bet pēdējā brīdī visi taisās no iepriekš apsveiktā pasākuma vaļā.

Viesim arī šie neticības vārdi nedarīja raizes.

— Ja būs tā, es palikšu viens pats. Un laikam tā arī notiks, jo jūsu neticībā ir daudz taisnības. Bet es esmu visu pārdomājis. Man ir tagad tā, ka nezinu, kur naudu likt, Pelnu 300 rubļu mēnesī, apmēram tikpat daudz saņemu gratifikācijas, bet savus izdevumus pilnīgi sedzu ar 30 rubļiem mēnesī. Pārējo naudu varu ieguldīt izdevniecībā.

Viesis paskatījās mājastēvā.

— Šeit Kastaņolā es esmu ieradies, lai sarunātu līdzstrādniekus savam pasākumam. Es gribētu, ka tur, kur ir klāt mans vārds, būtu garantija, ka cilvēki saņems īsti labas grāmatas. Es ceru, ka jūs neatteiksities man atļaut tādas izdot un Aspazija arī ne?

Viņi bija piecēlušies kājās. Dzejnieks sniedza viesim roku — viņš bija ar mieru. Kad viņš bija saviļņots par savu sarunu biedru, piekrita tam — viņš allaž sniedza roku. Tā viņam kādreiz mācījis ģimnāzijas skolotājs, un dzejniekam likās šis paradums cienījams un derīgs.

Viņi atgriezās mājās.

— Es gribu vēl uzaicināt līdzi strādāt Jansonu, Sudrabu Edžu... Arī Bērziņu — viņš ir uzrādījis krietnas rakstītāja un tulkotāja spējas. Jūs visi esat izklīduši pasaules plašumos, tad jābūt kādam, kas jūs atceras. Jo tieši pašus krietnākos vētra ir aizdzinusi svešumā.

— Paši krietnākie varbūt ir jau aprakti zem melnas zemes.

— Ja arī tā būtu... Tad jo divkārt vairak mums jādomā par dzīvajiem.

Mājasmāte bija pagatavojusi siltas pusdienas, viņi ēda, tērzēja. Viesis ciešāk aplūkoja istabu. Gulta, dīvāns, neliels galdiņš, pie kura viņi patlaban sēdēja, pie sienām pakārtas drēbes. Viens logs. Istaba pilna drēgna saltuma.

— Vai jūs viens otru netraucējat rakstot? — viesis iejautājās.

— Rainis parasti raksta gultā, silti sasedzies, — sacīja mājasmāte, — vai ari dodas laukā, kalnos. Vārdu sakot, kaut kā mums jāprot iekārtoties, ja gribam strādāt.

Dzejnieks stāstīja Iniņai par viesa nodomu izdot labas grāmatas. Iniņa lāgā neticēja:

— Tas jau būtu oti labi, ja tikai kaut kas tur iznāktu.

Kad pusdienas bija paēstas, viesis posās projām —

nodomāto viņš ir izpildījis — gan apciemojis šos vientuļos, no dzimtenes projām aizdzītos cilvēkus, gan sarunājis viņus darbam.

Viesis atstāja katram pa 50 rubļu.

— Tas lai ir honorārs par pirmo mēnesi. Lai jums būtu ticība, ka neesmu velti runājis, un lai tā būtu zīme, ka es patiešām jūs gribu par saviem līdzstrādniekiem.

*

Viņi visu mūžu atcerējās šo apciemojumu. Vēlāk viņiem likās, ka ar šo dienu viņi no jauna atgriežas dzimtenē, vismaz ir ceļā uz dzimteni.

Dzejnieks šai 1907. gada pavasari sarakstīja virkni rūgtāko sāpju dzejoļu: par šausmām dzimtenē, par nakti, kas ir uzbrukusi. Bet arī par vīriem, kas stāv nomodā.

Ej uz galu, lalksl Leja, vecā saule, grimsti.

Vienās asinīs bradāt rimstil Rītos zilgans vārās tvaiks;

Jaunā saule, dzimsti, dzimsti!

«DOMĀS ES ESMU TUR ...»

Viņu dzimtenē jaunais gads sākās 13 dienas vēlāk nekā šeit, Šveicē. Viņi jau bija palaiduši uz mājām Birznieku-Upīti, jau strādāja jaunajam gadam, kad tur, dzimtenē, beidzās 1906. gads. Dzejoļu krājums «Jaunais spēks» tur paspēja iznākt, pirms vecais gads beidzās.

Gadu mijā ar šo jauno grāmatu iepazinās Rīgas preses lietu inspektors un viņam tā likās tik nepārprotami kaitīga, ka bija pilnīgi skaidrs — tā ir aizliedzama un pret grāmatu apgādu ierosināma krimināllieta. Jo pietika kaut pavirši grāmatu pāršķirstīt, lai tūdaļ saprastu tās pret-valstisko vispārējo ievirzi. Katrā lappusē te bija izlasāms aicinājums uz tālāku revolucionāru darbošanos.

Rīgas preses lietu inspektors pat nespēja saprast, kā gan šis Rainis varēja būt tik bezkaunīgi atklāts, it kā nemaz nepastāvētu vērīga kontrole par to, kas tiek rakstīts un grāmatās nodrukāts. 13. janvārī Rīgas preses lietu inspektors ziņoja Galvenajai preses pārvaldei Pēterburgā par ierosināto krimināllietu.

Pēterburgas tiesu palāta pēc mēneša — 12. februāra sēdē nolēma «atstāt spēkā Rīgas preses lietu inspektora rīkojumu par aresta uzlikšanu augšā minētajai brošūrai».

Kad to uzzināja grāmatas sastādītājs Jankavs un izdevējs Baumanis, viņiem šis lēmums nebija patīkams, bet daudz viņi neskuma. Jankavs no Parīzes rakstīja uz Kas-taņolu:

«Nupat saņēmu no Baumaņa karti, kurā raksta, ka krājums tiekot konfiscēts, izdevējs tiekot meklēts. Tāpēc arī grāmatu tirgotāji izturoties bailīgi. Nav rakstījis, cik daudz konfiscēts, laikam tikai pie grāmatu tirgotājiem.»

Pēc astoņām dienām Jankavs rakstīja par šo lietu arī Birzniekam-Upītim uz Baku:

«Līdz šim izdotās Raiņa dzejas un [Kampfa] «Priekšvakarā» esot patiesībā kā ilegālas grāmatas, jo grāmatu pārdotavas baidoties turēt. Tomēr — grāmata ejot diezgan labi arī tāpat no rokas rokā.»

Baumanis gribēja izdot grāmatā arī «Uguni un nakti», jo luga joprojām bija izlasāma tikai «Mājas Viesa Mēnešraksta» burtnīcās, tā bija pusaizmirsta, pusievērota, pusneievērota.

Dzejnieks bija priecīgs par šo nodomu, bet viņš gribēja lugu pārskatīt. Liekas, tur vajadzēja kaut ko papildināt un palabot. Luga bija rakstīta pirms lielajām cīņām, bet tagad dzimtenē arvien drošāk un pašapzinīgāk atskan balsis, ka «laiks ir cits», ka bijusi neprātība lūkot dzīvi pārmainīt ar spēku, ar varu.

Grāmatai gatavojot, dzejnieks «Uguni un nakti» tiešām pārlūkoja īsti cītīgi — pirmo un vienīgo reizi viņš tā darīja ar jau nodrukātu lugu.

Viņu nebija nobaidījis «Jaunā spēka» liktenis. «Uguni un nakti «labojot un papildinot, viņš lūkoja jo ciešāk visu iekļaut pašreizējā laikmeta izjūtā, izcelt senās cīņas kā mudinājumu jaunai, neizbēgamai sadursmei nākotnē.

Viņš lugai uzrakstīja dzejiski skaistu, izjustu prologu, teiksmainu, noslēpumainu, aicinoša spēka pilnu. Mēness staru naktī no miglas un tumsas kāpj tēli, kam nav miera savos kapos. Skan balsis, šķind bruņas, zobeni:

Nepabeigtas senās cīņas,

Uzvara nau gūta,

Atkal, atkal sūta Niknums kareivjus iz kapa.

Dzejnieks uzrakstīja lugai vēl arī otru prologu, prozā, — tā uzdevums bija trauksmainā stāstījumā iepazīstināt ar lugas tēliem. Lāčplēsim viņš atgādināja: «Par maz tu uzvarēji, uzvarētājs!»

Dzejnieks papildināja arī dialogus. Nē, viņš patiešām nebija nobijies, ka «Jauno spēku» konfiscēja, — lugas dialogus viņš padarīja asākus. Viņš uzrakstīja arī gluži jaunas rindas, kas lika atcerēties tikko pārlaisto laiku. Laimdota ir likta važās, viņu grib padarīt par paklausīgu vergu, bet šī maigā, glāsainā sieviete, moku ceļu līdz ar citiem iedama, lepnā spītā saka Spīdolai:

Nāks laiks, un vergi kļūs varoņi.

Spīdola:

Nāks laiks un — laika spaids.

Laimdota:

Mums neļaus dusēt mūsu naids.

Pats briesmīgākais būtu, ja apspiestais un pazemotais vairs pat uz naidu nebūtu spējīgs.

*

Sāpes par tautas likteni — bet tauta dzejniekam nozīmēja proletariātu, — ticība nākotnei bija galvenais saturs visam, ko viņš darīja šais gados, dzīvodams šaurā istabiņā Karlo Kataneo namā vai strādājot brīvā dabā šai skaistajā Šveices nostūrī, kas ar katru jaunu dienu jo ciešāk viņam kļuva par otro dzimteni.

«Ģirtu Vilku» nodrukāja Ansis Gulbis nedēļas žurnālā «Rīts», kas sāka iznākt ar 1907. gadu.

Ar 1907. gadu dažādos izdevumos jau parādījās viens otrs dzejolis ar Raiņa vārdu — kā neliela zīme, ka «Tālo noskaņu» un «Vētras sējas» autors ir dzīvs un nav kritis no lodes, nav aprakts zemē kā tūkstoši citi šais gados.

Viņš turpināja rakstīt poēmu «Zem saules stariem», un tā bija tik pilna saules pavasarīgā spēka, ka, to lasot, pat prātā nevarēja ienākt doma, ka tās autors pavada dienas neziņā par nākotni un neziņā gaidīdams, vai grāmatu izdevēji par nopublicētajām rindām kaut ko samaksās, lai viņš, bez līdzekļiem atstāts, varētu dzīvot.

Viņš aizsūta uz Rīgu savas jaunās poēmas fragmentus, vairākus dzejoļus, arī Iniņa aizsūta dzejoļus un apcerējumu par sievietēm Lielajā franču revolūcijā. Atturības biedrība «Auseklis» sāk izdot jaunu žurnālu, kas nosaukts pašas biedrības vārdā, un labprāt kastaņoliešu sūtījumus nodrukā. Bet žurnāls paspēj iznākt tikai divos numuros, tad abus konfiscē, tiek ierosināta tiesas prāva un beidzot žurnālu aizliedz. Un — likteņa ironija! — otrā žurnāla pēdējais rakstiņš ir par cenzora Adriana Ruperta — «vecā Rupuča» nāvi, 1907. gada 2. maijā viņš «miris ar māgas vēzi». «Uz latviešu avīžniecības un rakstniecības attīstību viņam bijis liels iespaids — gan ne svētīgs un auglīgs. Vara viņam bij izstrīpot veselus virzienus — protams, gan tikai uz papīra, — un šo varu viņš arī izlietoja bez žēlastības. Ja birokrātiskam režīmam bijis kāds reti uzticams kalps, tad tas ir bijis «vecais Ruperts». Nebūs neviena daudzmaz progresīva rakstnieka, kuram nelaiķa sarkanais zīmulis nebūtu paņēmis daļu no spara un sajūsmas.»

Žurnāla redaktoram F. Mierlaukam piespriež gadu cietumsoda. Laikam nevienam nav skumju, ka «vecā Rupuča» vairs nav, arī Kastaņolā ne.

Bet no tāluma atkal bija jāmeklē kāds izdevums, kas riskētu nodrukāt kastaņolieša rakstītās rindas. Ernests Birznieks-Upītis viņam ik mēnesi piesūtīja 50 rubļus, un dzejnieks bija apmierināts ar šādu kārtību — viņam nu bija noteikti, regulāri ienākumi. Bet tad kādā dienā viss sagriezās pavisam citādi: jā, kas tad īsti ir šī nauda, ko viņš ik mēnesi saņem? Dzejnieks to bija uzskatījis kā iepriekšēju honorāru gan par «Jauno spēku», gan rakstu krājumu «Kopums». Bet vai izdevējs Baumanis par to nolīdzinās ar Birznieku-Upīti? Ja tas nenotiek, tad taču viņš, Rainis, dzīvo kā liekēdis. Dzejnieks satraukts rakstīja uz Baku:

«Kā lai atmaksā Jums atpakaļ aizņēmumu? Vai B. vairāk no Jums nau aizņēmies kā to summu, ko Jūs man atsūtījāt kā honorāru? Un tad kā Jūs uz šo summu skatījāties? Es viņu saņēmu kā honorāru par «J. Spēku» un «Kopumu», ko B. man maksāja, aizņemdamies no

Jums. B. turpretī to uzskata tā, it kā es personiski to summu būtu no Jums aizņēmies. Kuram nu taisnība? Ja B. taisnība, tad man būtu tā nauda Jums jāatmaksā atpakaļ (ko es nemaz nespēju tagad), un es tad paliktu bez honorāra. Ja es būtu zinājis, ka tā to uzskatīs, tad es to summu nebūtu nemaz ņēmis. Bet, ja Jūs to uzskatāt kā aizdevumu B., tad lūdzu paziņojiet man, kādā veidā vai kādos termiņos un summās lai B. Jums nolīdzina to parādu.»

Kaut arī nezinādams droši, vai saņēmis honorāru vai žēlastības naudu, dzejnieks gatavoja «Kopuma» nākamo krājumu. Bet, jo tālāk gāja dienas, jo skaidrāk kļuva redzams, ka sadarbībai ar Jankavu un Baumani nav nākotnes — un ne tikai saņemtu vai nesaņemtu honorāru dēļ.

Jānis Jankavs, kas sākotnēji bija gribējis būt marksists un pat uzrakstījis dažu rakstu šai ziņā, pēkšņi kļuva par sociāldemokrātijas pretinieku. Jankavs pats par to paskaidroja: Parīzē viņš klausījies sindikālistu lekcijas, kļuvis marksisma noliedzējs, pārliecinājis arī Baumani par savu uzskatu pareizību, un viņi tagad gribot izdot grāmatas, kas parāda sociāldemokrātus kā kungu partiju, nevis strādnieku partiju.

Padzirdējis šādas domas, dzejnieks sākumā bija iecietīgs, viņš Jankavam rakstīja, ka šādai nostājai nav pamata:

«Jūs noliedzat s. d-ju, bet stāvat uz viņas pamata: vēst. mater. un citām M. teorijām; tā būtu reformēšana; priekš noliegšanas vajag cita pamata. ...Jūs nostādāt s. d-u kā inteliģences šķiras pārstāvi, — par inteliģenci kā šķiru nemēdz runāt.»

Dzejnieks it labi redzēja, ka ar Jankavu viņam vairs nav pa ceļam, tomēr uzklausīja Jankava kritiskos vārdus par latviešu sociāldemokrātijas vadītājiem, kuru pašreizējās darbības pareizību arī pats ne reizi vien apšaubīja.

Dzejnieks turpināja vēl labu laiku sarakstīties ar Jankavu tieši par tiem jautājumiem, kas viņu neapmierināja sociāldemokrātiskās partijas darba stilā un metodēs. Jankavs savukārt pat kāroja sarakstīties. Viņš jau krāja materiālus rakstiem un brošūrām, kuru uzdevums būs apkarot sociāldemokrātiju.

Viņi sarakstījās arī par literāriem jautājumiem. Tā kā nesen grāmatā bija iznākusi «Uguns un nakts» un Jan-kavs interesējās par tās simbolisko tēlu nozīmi, tad dzejnieks rakstīja plaši gan par pašu lugu: gan skaidroja simbolisko tēlu veidošanas principus. Vēlāk «Uguns un nakts» kļuva par vielu neskaitāmām apcerēm, tēlu skaidrojumiem kā grūtas, bet skaistas krustvārdu mīklas minēšanai, un pirmais to sāka dzejnieks pats, pie tam daļēji tikpat pretrunīgi. 1908. gada 23. aprīlī viņš rakstīja Jankavam:

«Es ar Lāčplēsi biju domājis pilsonības spēku, bet ciņa atkārtojas ne lokā, bet spirālē, un Jūs Lāčplēsi varat zīmēt arī uz inteliģenci. ...es idejas gribēju ari tēlot viņu augšanā, attīstībā, dialektiski... kā Markss pirmais tēloja un lūkoja saprast sabiedrību dialektiski, uz šo es liku sevišķu svaru, to es atradu neapzinīgi pašā darbā.»

Šis konstatējums viņam nemaz nekavēja pēc četriem mēnešiem rakstīt tam pašam Jankavam pavisam pretējo par Lāčplēsi:

«Ja gribat materiālu substrātu Lāčplēsim, tad tas varētu būt proletariāts, kurš faktiski nesis visas šķiras un arī cīņas garu.»

Vēlākos gados, kad dzejniekam lūdza skaidrot, kā izprast «Uguns un nakts» simboliskos tēlus, viņš nekad to nedarīja: «Es esmu aizmirsis, kas tai lugā rakstīts,» viņš atbildēja. Pats dzejnieks šādus jautājumus uzklausīja ar nepatiku: vai viss nav pateikts pašā darbā? Vai mātei jāstāsta, kādu viņa gribējusi savu bērnu?

*

Maijā un jūnijā dzejnieks uzrakstīja pēdējo nodaļu saules poēmai.

Viņš bija uzbūris grandiozu ainu: kosmiskajā saules gaitā, kas radīja visu dzīvo pasauli, atspoguļojās 1905. gada revolūcija, atspoguļojās dzīves vispārējā revolucionārā virzība un pati Visuma attīstība nemitīgā mainībā — miršanā un jauna tapšanā. Tēze un antitēze. Viņš bija savienojis savā iztēlē cilvēku sabiedrību ar kosmosa gaitu. Viņu allaž valdzināja, pievilka alkas izprast pasaules vienotību un tās attīstību pretstatu cīņās.

Vajadzēja visas ieceres, uzmetumus, gatavos fragmentus saņemt kopā, visu pārraudzīt un tad meklēt šai poēmai

izdevēju. Pavisam cītīgi viņš strādāja arī pie jaunas dzejoļu grāmatas. Jeb varbūt izveidot divas trīs nelielas? Dzejoļu pietiktu, jo viņš bija rakstījis samērā regulāri, trenēdams sevi. Viņš bija pārliecināts, ka darba mehāniska strādāšana galu galā stimulē un disciplinē arī radošo darbu. Viņš plānoja nodaļas, pārskatīja atsevišķo nodaļu struktūru. Kā romānists viņš pierakstīja iztrūkstošās epizodes, ja redzēja, ka to iztrūkums celtnē rada ne-gludumus vai pat nepatīkamus robus.

Tā būs pēcrevolūcijas grāmata, ko viņš uzrakstīs. Tāda laikmeta grāmata, kad dzimtenē visās malās redzami svaigi kapi vai nomīta zeme, zem kuras parakta dzīva, bet uz visiem laikiem apklususi sirds. Melna veļu laiva nakti brauc pa satumsušajiem Daugavas ūdeņiem, un tā ir piekrauta pāri malām.

Tā būs tāda laikmeta grāmata, kad, plati izpletusies, sēd goda vietā bailība, kas ir viens no pieticības un nelietības daudzajiem veidiem. Sēd un runā čukstus, runā pusbalsī: vai es neteicu, ka labi nebūs! Vai es jau agrāk nebrīdināju! Nedrīkst ar pieri triekties pret mūri.

Tā būs tāda laikmeta grāmata, kad par lišķību, zagšanu, slepkavošanu, bendēšanu piekar pie krūtīm ordeni, kam ar savu mirdzumu un krāsām jāapsedz viss zemiskais, kas nodarīts proletariātam.

Bet tā būs arī tāda grāmata, kur cilvēku krūtīs krājas naids, kur acīs zib lepnums — kā tiem vīriem, kas, raugoties melnajos šauteņu stobros, sauc, balsij nedrebot: «Lai dzīvo revolūcija! Kauns un nāve jums, slepkavām!»

Tā būs grāmata par tiem vīriem, kas iet savās dienu gaitās lepnā spītā un klusā apziņā: «Būsim gatavi, kaut sauktu rīt!»

Katrai nodaļai viņš atrada atšķirīgu iekšējo ritmu, dzejoļu formu. Satīra, epigrammas, divpantu dzejoļi (katrs pants ar četrām rindām, šo nodaļu viņš nosauca «Di-vieši»), un tie skanēja kā sentences, kā skaudras patiesības, kas izteiktas kategoriski un negrozāmi.

Tā bija melnāko sāpju, asākās satīras un uzvaroša spēka grāmata.

Kad viņš rakstīja ievadu, viņš nebija drošs, ka grāmata aizies pie lasītājiem tāda, kāda tā uzrakstīta:

«Sūtīdams savu grāmatiņu jums, mani draugi, es aizlaižu to kā vaļējas lapiņas vējā: cik lapiņu nāks jūsu

rokās, es nezinu. Cik tanīs pašās, ko jūs dabūsat, būs izkliedētu un izplēstu vietu? Varbūt jūs no manām domām, jūtām un sajūsmām atradīsat vairs tikai tukšas domu strīpiņas un garas rindiņas punktiņu kā asaru celiņus? Varbūt arī to vairs nebūs, un tikai mani gara īstenieki starp retām rindiņām nojautīs bijušo garu?»

*

Visintensīvāk dzejnieks strādāja vasaras mēnešos, lai rudenī visu apkopotu, nogludinātu, pabeigtu un grāmata varētu iznākt vēl pirms Ziemsvētkiem, kad cilvēki vislabprātāk pērk grāmatas sev un dāvināšanai draugiem.

Bet viņš atkal nonāca laika trūkumā. No Rīgas pēkšņi pienāca pieprasījums nosūtīt «Virpuļu kalendāru» 1909. gadam. To vajadzēja izdarīt divu nedēļu laikā. Bija vēl viens steigā paveicams darbs: Birzniekam-Upītim nosūtāms Šillera «Laupītāju» tulkojums. Birznieks-Upītis bija tagad cieši izlēmis nodibināt pats savu izdevniecību, un abi kastaņolieši ticēja šim pasākumam. Viņi atcerējās vīru ar kaukāzieša cepuri, nesteidzīgu uz solījumiem, bet ar noteiktību, kas radīja paļāvību.

«Laupītājus» viņš tulkoja kopā ar Iniņu. Bet Iniņa saslima — pavisam smagi. Viņa nekā nevarēja ieēst, viņu mocīja sāpes, neatstāja nespēks. Sazinājusies ar ārstu Bernē, Iniņa devās uz turieni: lai taču reiz viņu kārtīgi izmeklē, izraksta zāles un viņa zinātu, kā ārstēties. Iniņa jutās tik vārga, ka sākumā viņi nolēma braukt abi, bet tad nodomu mainīja: ceļš dārgs, liekas naudas nebija, bez tam viņš bija iestidzis darbos pāri galvai.

Iniņa aizbrauca viena. Dzejnieks par to juta sirdsapziņas pārmetumus, bet laika bēdāties nebija — vajadzēja steigt darbus. Viņš aizsūtīja «Virpuļus» un tad divas nedēļas strādāja pie jaunās dzejoļu grāmatas. Tā bija dabūjusi nosaukumu — «Klusā grāmata».

Brīžam viņu māca šaubas: dzimtenē taču ir jau parastā ikdiena. Visi iet savās gaitās, visiem ir sava dzīve, — vai notikusī revolūcija nav palikusi cilvēku atmiņā kā nevajadzīgs, aplams neprāts? Vai viņa grāmata, kas ir kā ozolzaru vainags uz neseniem kapiem, neliksies lieka, kā skaļi pateikta nepieklājība, kad visapkārt ir rātns klusums? Dzejnieks ierakstīja priekšvārdā par šim šaubām un šīm balsīm: «... es dzirdu jūs atkārtoti sakām:

«tas laiks pagājis; iestājusies ikdiena, kas nesaprot lielo dzeju».»

Viņš pats atbildēja šīm rātnajām iebildumu balsīm:

« .. .nau nevienā laikā ikdienas tiem gariem, kam ir varoņu dvēseles, un tai masai, kam mērķis ir ceļa priekšā.»

Grāmatas nobeigumam viņš paņēma rindas no 1906. gadā rakstītā 1905. gada eposa — par kritušu cīnītāju, drošības pēc to nosauca par karavīru un nodaļai lika virsrakstu «Karā kauta dvēselīte». Tas ir traģisks, svinīgs rekviēms, cildens un liels. Par sevi, par savu kapa vietu runā pats kritušais:

Pašā kalna galā gribu gulēt,

Lai kaut iztālēm es varu redzēt,

Kur svīst brāļi asiņainus sviedrus Karstas dienas piekvēpušā pirtī.

Manim kalna vēji tvaikus kliedēs,

Tur es redzēšu, kā brāļi uzvar. —

Visus locekļus man dodat līdzi,

Uzlasāt, kur mani sakapāja,

Lai, kad vajdzīgs, visi kopā bulu:

Roka labos sānos, sirds iekš krūtīm,

Mute zobu pilna, atkost pretim.

Ik rekviēms ir sāpju stāsts par mirušo. Par tādu mirušo, kas ir svinīga godinājuma, nemirstības cienīgs. Ik rekviēms nobeidzas ar izlīdzinājumu, ar cerību. Tā beidzas arī šī grāmata, kura stāsta par pašām melnākajām šausmu dienām tautas dzīvē un kurai tomēr bija jābūt klusai.

Siltā saulē gaisi augšup ņirbēs,

Dvēsle līdzi celsies priedes galā,

Skuju cekuliņā šūpojoties.

Vēl par priedi tālāk nolūkosies.

Redzēs: baltas dienas mūsu tautai Mūžam netraucētā spožā laimē,

Teiku netraucētā pusnakts saulē;

Dzirdēs atnākam to, ko mēs vedām,

Kādēļ agri gājām smilšu kalnā;

Redzēs telpai, redzēs laikam pāri Žilbinošo nākamības gaismu.

*

Kaut arī viņš bija jurists un pietiekami labi zināja cariskās Krievijas likumus, viņam piemita naivums, kāds palaikam ir tikai bērniem un dzejniekiem: kad viņš sū-tlja «Kluso grāmatu» uz Rīgu izdošanai, viņš patiesi domāja, ka tajā nav nekā tāda, kas nebūtu drukājams, nav nekā cita kā vien pārdzīvojamā laikmeta izjūtas, noskaņas un neseno un pašreizējo notikumu atbalsis.

«Kluso grāmatu» nodrukāja 1909. gadā. Tagad cenzūra lasīja grāmatas, pirms tās aizveda no tipogrāfijas uz veikaliem.

Cenzors, protams, izlasīja arī šo jauno gramatu. Tā viņam likās briesmīga. Sākās dokumentu gatavošana, iesniegumi, ziņojumi, paskaidrojumi, līdz tapa «lieta». Preses lietu komiteja griezās pie Pēterburgas Tiesu palātas prokurora:

«Sv. Pēterburgas Preses lietu komiteja ienākusi grāmata latviešu valodā ar nosaukumu «J. Rainis. Klusā grāmata. Dzejas... 9 iespiedloksnes. 3500 eksemplāri. Cena 75 kapeikas . . .

Minētajā krājumā ir vairāki dzejoji, kuros autors izsaka savu līdzjūtību strādnieku šķiras cīņai pret pastāvošo iekārtu un pat aicina masas saliedēties un cīņu turpināt. Tādi ir:

a) dzejolis 73. lpp. ar virsrakstu «Ceļš uz jaunu»: «Sargāties maldīgi cerēt, ka viss jau no sevis kļūs labi; vecais ar laiku taps jauns, tagadnē nākotne augs. Vecais nemūžam vairs neaugs, tas nomirstot vien tik spēj vērsties; veco būs noārdīt nost, tad tikai jaunam būs ceļš.»»

Pēc punkta a šai iesniegumā seko b, pēc tam — v, g, d, e, ž, un ik punktā minēts pa kaitīgam dzejolim.

Bez tam:

«Dažos dzejoļos autors idealizē strādnieku šķiras mērķus un cildina viņu tieksmi uz cīņu. Tādi ir. . .»

Atkal punkti a, b, v, g, d, — un atkal katrā pa kaitīgam dzejolim.

«Bez tam 65. lpp. ir ievietots dzejolis ar virsrakstu «Birokrāts»: «Cik vien spēji, tu zagi un rāvi, līdi, spiegoji, bendēji, kāvi, kas vien ir kauns, to tu darīji, nu tev ir jāslēpj šie traipekļi — ej, uzkārs tiem virsū — ordeni.»

Pēterburgas Preses lietu komitejai visi pieminētie dzejoļi likās tik nepārprotami kaitīgi, ka viņa pat nemēģināja tos sīkāk izvērtēt, — saprātīgam cilvēkam vajag tikai tos izlasīt, un viņam būs skaidrs, cik tie bīstami.

«Pamatojoties uz sacīto, saskatot minētajā grāmatā nozieguma pazīmes, kas sodāms pēc Krim. Lik. 1903. g. izd.

129. par. 1. p., Sv. Pēterburgas Preses lietu komiteja nolēma: 1) saukt pie likuma atbildības šās grāmatas iespiedējus pēc minētā likuma un 2) saskaņā ar Pagaidu noteikumiem priekš neperiodiskiem izdevumiem IV nod. 3. par. no 1906. gada 26-ā aprīļa, uzlikt uz to arestu.»

Un vēl vienu gribēja Preses lietu komiteja:

«...Komiteja pagodinās vispazemīgi lūgt Jūsu Ekselenci ierosināt tiesas izmeklēšanu pret grāmatas autoru J. Raini (viņa vārds, tēva vārds, dienesta pakāpe un dzīves vieta nav zināmi), kā ari pret citām personām, kas var izrādīties vainīgas šinī lietā.»

Tiesu palāta apstiprināja prokurora priekšlikumu par «Klusās grāmatas» arestu. Sekoja atkal ziņojumi, priekšraksti, — «pamatojoties uz augšminēto», «pamatojoties uz Jūsu ekselences rīkojumu», līdz beidzot Pēterburgas pilsētas galva varēja ziņot, ka Pilsētas valdes tipogrāfijā attiecīgas komisijas uzraudzībā viss grāmatas metiens iznīcināts «caur saplosīšanu gabalos».

Parasti neviens noziegums netiek izdarīts, neatstājot pēdas. Arī «Klusā grāmata» pēc «saplosīšanas gabalos» nebija pilnīgi pazudusi no pasaules — kādus 200 eksemplārus bija noslēpuši tipogrāfijas strādnieki. Netaisni nogalināta cilvēka asinis brēc cauri smiltīm. Tā notiek arī ar grāmatu, kuru mēģina iznīcināt tikai tāpēc, ka tajā ierakstīti patiesības vārdi.

No Maskavas par «Kluso grāmatu» atrakstīja Pauls Dauge, dzejnieka senais draugs. Decembra beigās Dauge bija aizbraucis uz Pēterburgu paciemoties pie Pētera Stučkas un Doriņas, un visi kopā viņi nosūtīja uz Kas-taņolu Jaungada sveicienus, bet februāra sākumā Pauls Dauge rakstīja plašāk:

«No Doras paņēmu līdzi Tavu dzejoļu krājumu — «Klusā grāmata». Nevaru Tev vārdiem izteikt, cik daudz dziļa baudījuma man deva šī grāmatiņa... Varbūt ne daudzi Tevi saprot un sajūt tik tieši, tik naivi kā es. Man vismaz šķiet, ka Tavas dzejas stiprākā puse ir tas, uz ko vairākums griež vismazāko vērību... Tava bezgalīgā sirsnība ... es Tavas dzejas galveno vērtību meklēju tajos dzejoļos, kur Tavs pasaules ieskats, Tava filozofija, Tavs politiskais credo ir pārgājuši miesā un asinīs un kur runā ne sausa loģika, bet dzīva sirds. . . . Mājās pārbraucis, es vairākas dienas un naktis atrados zem tik stipra iespaida, ka domas galvā gāja mutulī, un neatradu miera, kamēr nesēdos un nesāku izstrādāt mazu priekšlasījumu par «filozofiskiem motīviem Raiņa jaunākās dzejās». Darbs bij jāpārtrauc, tālab ka iesākās mana garā darba diena, kura atkal vilksies veselu pusgadu bez atdusas, bez pārmaiņas, bez spirgtiem nerviem. Tomēr vēl šinī pusgadā ceru Latv. biedrībā nolasīt referātu par minēto tematu.»

*

No dzimtenes atrakstījis Vilis Dermanis,_ cilvēks, kas 1903. gadā tik aizrautīgi bija novērtējis «Talas noskaņas». Par revolucionāru darbību viņš tagad bija ieslodzīts Rīgas centrālcietumā uri' gaidīja spriedumu par savu tālāko likteni. Vilis Dermanis rakstīja par to spēku, ko viņam dod abu kastaņoliešu darbi, īpaši «Klusā grāmata»:

««Klusā grāmata» ir manim sirds grāmata. Arī Aspazijas pēdējā laika dzejas mani aizrauj_ ar savu apbrīnojamo formu, ar savām brīnišķām gleznam, ar savam nevaldāmām, trīcošām modernā gara ilgām pēc labākas nākotnes un ideāla. Varbūt liktenis būs lēmis iziet man bnvībā ar tik daudz gara spējām, ka varēšu kādreiz nākotnē plašāki izteikties ir par Raini, ir par Aspaziju — šiem manim «garā tuvajiem» ...»

Kad dzejnieks uzzināja par «Klusās grāmatas» likteni, viņš bija mazliet izbrīnījies par neizdarību: tā nu gluži nevarēja būt, ka nebija iespējams steigā daļu gramatas metiena noslēpt un izpārdot. Kaut kur bija pietrūkusi veiklība, kūda vajadzīga šādās reizēs.

Ko darīt tālāk?

Jāuzzina, kuri dzejoļi bijuši par iemeslu grāmatas konfiskācijai, un jālūko grāmatu izdot no jauna.

NEMIERS

Iniņa slimoja. No Bernes viņa gan pārbrauca ar zāļu receptēm un pamācībām, kā kopties un ārstēties, bet labuma no visa tā nebija nekāda. Viņai bija zarnu katars, viņa mocījās ar reimatismu, bezmiegu, bieži uzbruka neciešamas galvassāpes.

Iniņa nepanesa Kastaņolas ziemas, un šī pēdējā vēl piedevām gadījās neparasti auksta.

Viņi abi bija ziemeļnieki, kas ziemu pieraduši pie istabas siltuma, bet šeit, dienvidos, mājas celtas vasarai, aukstumu te mēģināja pārlaist, pēļos sasegušies, cerēdami uz bagātīgu saules siltumu vasarā.

Iniņa vairākus mēnešus nevarīga, nervoza, apātiska nogulēja gultā, un dzejnieks viņu kopa.

Vakaros viņi aizsedza logus, lai pa to šķirbām nenāktu iekšā nakts saltums. Dzejnieks uz Iniņas gultas krāva visu, kas vien bija noderīgs siltumam. No rīta viņš cēlās, lūkoja brokastis, saposa slimnieci dienai, tāpat tai dažādus drēbju gabalus apkārt vīkstīdams. Iniņa gribēja dienu pavadīt sēdus, gribēja kaut cik atrādāt, lai sajustos, ka ir vēl dzīva, ka nav šai svešajā zemē vēl pavisam pazudusi no pasaules.

«Laupītājus» dzejnieks pabeidza tulkot viens pats un aizsūtīja Birzniekam-Upītim jaunā gada pirmajās dienās. No Iniņas palīga nebija. Kad spēki atļāva, viņa mēģināja pabeigt piesolīto tēlojumu grāmatu. Tur bija darāms pavisam maz, tikai neliels gabals pabeidzams, bet dienas vilkās smagas, garas, tomēr par īsām, lai kaut ko padarītu.

Iniņa arvien skaidrāk saprata, ka šai skaistajā Kasta-ņolā viņa aizies bojā. Nonīks, kā nonīkst puķe, kad tā katru dienu saņem mazāk un mazāk valgmes.

Šais posta gados viņa kavējās atmiņās par laiku, kad bijusi bezrūpīga un laimīga, — atmiņās par bērnu dienām. Tad pasaule staroja tūkstoš krāsās un pat mākoņi pie zilās debess bija zelta mirdzumā.

Ak, vai viņa tiešām jau bija tik vārga, ka vajadzēja to tālo gadu skaistuma, lai tagad Kastaņolā sirdī justu kaut nedaudz prieka? Viņai, kas kādreiz bija izaugusi tik liela un bijusi tik spēcīga, ka vislabāk jutās, kad debesīs nevaldāmi trauca vētras mākoņi — kā Vāgnera «Val-kīrā», pārdroši un spīta pilni pret dievu visspēcību un dusmām. Viņai, kas staroja cīņas priekā, kad pacēlās sašutumā satraukto mietpilsoņu balsis par dzejnieces skaļo pārdrošību!

Viņai patika būt vētras padebešu vidū, viņai patika kā valkīrai izaicināt ir cilvēkus, ir dievus. Viņa nebaidījās piesardzīgo un saprātīgo dusmas un ienaidību. Tā bija dzīve, kurā brīvi elpoja krūts.

Kas no tā visa bija šeit, šai svešajā zemē, šai vientulības cietumā, skaistā, bet briesmīgā? Iniņa sēdēja, apvalkātās, padilušās drānās pret aukstumu ievīstīta, un rakstīja par šo Kastaņolu:

Te sākta, te arī nobeigta,

Kā vidū pušu pārrauta Te mana dzīve visa.

Tas vārds, kas bij vēl jāsaka,

Uz lūpām saistīts palika.

Kā sirds lai neizmisa.

Dzejnieks saimniekoja, viņš gāja uz Lugānas tirgu, pirka un nesa kaut ko vārāmu pusdienām, bet nezināja, ko lai dara — Iniņa gandrīz neko nevarēja ieest, viss viņai sagādāja sāpes.

Pastarpām vajadzēja strādāt, lai viņi nepaliktu bez līdzekļiem. Vajadzēja izlasīt avīzes un žurnālus, kas pienākuši no dzimtenes, vajadzēja atbildēt uz vēstulēm. Ja viņš nelasīja avīzes, ja nesarakstījās, tad viņi bija atšķirti no pasaules, tad viņi abi bija kā vieninieku kamera ieslodzīti, kur nav nekādas dzīvības zīmes no tā, kas notiek zemē, no kuras viņi atbraukuši un kuras dēļ dzīvoja svešumā.

Ar visu dienas aizņemtību un smagumu dzejnieks kaut ko rakstīja — pa dzejolim, pa iedomu dzirkstij. Rakstīja un lapiņas sašķiroja pa atsevišķiem vāciņiem. Viņam patika kārtība un sistematizēšana.

Vāciņu sakrājās daudz. Vai viņš pabeigs celtnes, kuru kontūras brīžam tikai neskaidri apjautās? Nē. Viņš zina j.i, ka savā mūžā nekad nepabeigs visu to, kam pacietīgi ik dienas, slims vai vesels, veda kopā būvmateriālus. Bet viņš arī zināja, ka pienāks diena un pēkšņi būs pilnīgi skaidrs, kura celtne tūdaļ uzceļama līdz galam, un tad būs labi, ka ir vāciņi, kuros redzamas celtnes kontūras. Tad būs labi, ka varēs kaut ko sameklēt arī citos vāciņos — aizņemties, paņemt, — vienalga, vai uz atdošanu vai neatdošanu. Ja esi rakstnieks, tavs dienas darbs ir nemitīgi vākt materiālus nezināmām celtnēm, arī tad vēl, kad zini — rīt būs tava pēdējā stunda.

Viņi pārcieta Kastaņolas miklo aukstumu, viņi pārcieta slimībās un turpināja strādāt. Viņos dega fantastu fanātisms. Tas fanātisms, kas liek cilvēkam traukties buru kuģī pāri ūdeņu plašumiem un meklēt jaunas zemes.

Divi slimi, paguruši cilvēki ik dienas rakstīja rindu pēc rindas. Kam? Tai zemei, kurā viņiem nebija vietas. Tai zemei, kuras vēl nebija nevienā pasaules kartē. Zemei, kura vēl bija jārada, jāatrod.

*

No dzimtenes pamirdzēja cerību stariņš: Rīgā 1908. gada rudenī bija nodibināts jauns teātris. Tā mājas vieta bija Romanova ielā 25, kur 1905. gadā tik pacilājoši bija notikušas «Sidraba šķidrauta» izrādes. Nemaz nebija saprotams, kāpēc šī māja, soda ekspedīcijām darot savu asiņaino posta darbu, kas tām šķita taisnīgs un svētīgs, — kāpēc šī māja netika nodedzināta. Reakcijai uzbrūkot, taču bija tik parasts, ka nobendēja ne vien cilvēkus, bet ar lielu patiku nodedzināja arī mājas, — it kā tās saprastu, par kādiem noziegumiem ir pēkšņi atdotas liesmām.

Jaunais teātris atkal bija radies ka pretstats «māmuļ-nieku» teātrim, kas bija neskarts izdzīvojis cauri revolūcijas laikus, jo prata būt pietiekami solīds un tāpēc nesodīts.

Jaunā teātra saimnieks bija jaundibinātā Skatuves biedrība. Tā bija īpatnēja organizācija, jo tajā par biedriem varēja būt ikviens, kas šīs biedrības teātri gribēja un varēja atbalstīt ar naudu. Par biedriem varēja būt pat veseli kolektīvi. Šai gadījumā par biedriem kļuva arī strādnieku kolektīvi. Viņi tagad bija līdzspriedēji teātra darbībā, repertuāra izvēlē. Daļa šo strādnieku nāca no pagrīdes sociāldemokrātijas un centās teātra darbu virzīt tā, lai tas būtu tuvs strādniecībai. Nelegālo darbu darot, vajadzēja izmantot arī legālās iespējas, un teātris ir tā vieta, kur puspateikts čuksts var kļūt par pilnu vārdu, bet vārda noklusējums — par skaļāko protestu.

Ar «māmujnieku» teātri abi kastaņolieši pat domās nebija mēģinājuši uzsākt sarunas. Kā būs ar jauno? Ar to, kas ir tais pašās telpās, kur 1905. gadā teātris kļuva par tautas forumu? Vai tāds būs arī šis jaundibinātais, kas saucās, par Jauno Rīgas teātri un savu darbu sāka. ar pirms gada mirušā Rūdolfa Blaumaņa «Indrāniem»? Vai sabiedriska paguruma un reakcijas laikā teātrim vispār ir iespējams kļūt par tautas forumu? Tad, kad reakcija skatās uz katru burtu lugā, ko taisās uzvest?

*

Kaut ari «Uguns un nakts» bija nokavējusies grāmata, tā acīmredzot, bija iznākusi pašā īstākajā laikā. Kad Jaunais Rīgas teātris meklēja piemērotu repertuāru, teātra komisijas vīri visilgāk apstājās tieši pie šis lugas. «Mā-muļnieki» par «Uguni un nakti» nebija likušies un joprojām nelikās zinis, kas vien jau liecināja, ka luga ii derīga, jo tās literārā vērtība nevienam nelikās apšaubāma.

Vienu tomēr saprata visi: «Uguni un nakti» labi parādīt ir neparasti grūti. Bez tam šī luga prasa lielus līdzekļus: dekorācijām, mūzikai, bija vajadzīgas plašas ļaužu masas, kurām cilvēki arī nav bez naudas sadabūjami. Un kur ir tie aktieri, kam būs pa spēkam noticami priekšā celt šīs lugas simboliskos tēlus, kādi nebija redzēti nevienā lugā? Dieva laime, ka tikko nejaušā ugunsgrēkā nodedzis «māmuļnieku» teātris un tā aktieri klīst bez darba — no «māmuļniekiem» dažs labs spēks pievācams jaunajam teātrim.

Dzejnieks no sava tāluma uzmanīgi sekoja visam, kas notika ar Jauno Rīgas teātri. Tajā patiešām, šķiet, nebija nekāda apgrēcība arī viņam ar Iniņu līdzi darboties. Arī «Ugunij un naktij» tur, liekas, bija vieta.

īsteni tā bija klusa nepieciešamība: pierādīt, ka šī luga ir laba un vajadzīga. Ko par «Uguni un nakti» rakstīja nedraugi, tas dzejnieku sevišķi neuztrauca: kas gan tas būtu par uzskatu pretinieku, kurš slavētu sava ienaidnieka darbu? Bet dzejnieks sajuta vajadzību pierādīt arī saviem cīņu biedriem, ka ir tiesības pastāvēt arī tiem daiļrades principiem, pēc kādiem rakstīta «Uguns un nakts». Vajadzēja pieradīt, ka proletariāta brīvības cīņas idejas ir iespējams izsacīt ar teiku un senas vēstures tēliem. Ka šādi tēli varbūt pat vislabāk piemēroti, lai runātu par lielajiem jautājumiem, ko izvirzījis laikmets.

Viņš nebija atteicies no diskusijas ar Jāni Jansonu, ar tā uzskatiem par literatūru un par to, kas literatūrā ir reālisms.

Dzejnieks jau no agrākiem gadiem zinaja, ka Janso-nam «Uguns un nakts» nepatīk. Tagad, kad luga bija nodrukāta atsevišķā grāmatā, Jansons rakstīja «Pēterburgas latviešu tautas kalendārā»:

«Raiņa «Uguns un nakts» — nelūkojoties uz dažām ģeniālām gleznām — tomēr neapmierina viņa draugus un cienītājus: pārāk dziļi un traģiski mēs pārdzīvojam tagadni, lai varētum vēl kavēties pie teiksmainās senatnes ēnām, pārāk daudz mums tuvu un dārgu kapu visapkārt, lai staigātum prom pie pagātnes sabirušiem zārkiem. Uz Lāčplēsi un Spīdolu, uz Kangaru un Melno bruņinieku mēs nolūkojamies kā uz kādas varoņu operas figūrām, šie tēli slīd mums garām raibā virknē, bet mēs tiem nepieķeramies ar visu dvēseli, šī «senā dziesma» skan mums iz miglaina tāluma un izliekas mums pat sveša tagadnes ieroču troksnī.»

Jānis Jansons pat neatzina, ka par tagadni var sekmīgi rakstīt tā, kā rakstīta «Uguns un nakts», viņš tai pašā kalendārā nokritizēja arī kādu Iniņas nesen publicētu alegorisku tēlojumu: «Tas pierāda vēlreiz tikai, ka tagadējā laikmeta saturs neļaujas ievīstīties «fantāzijās» un «alegorijās», ka, salīdzinot ar reālas mākslas plastiku, šādi «simboli» pilnīgi nobāl un izdziest.»

Dzejnieks ar pastiprinātām aizdomām skatījās uz katru vārdu, ko uzrakstīja Jansons. Vai šis nebija jauns mēģinājums iedzelt, noniecināt?

Jansona spriedumi viņam šķita visskaidrākā liecība, ka šis cilvēks nebija ticis tālāk par 90. gadu reālisma izpratni, nekā nemācījās no tā, kas notika jauns pasaulē, tāpēc neauga un vairs nespēja saprast jauno literatūru.

*

Ar Jauno Rīgas teātri kastaņoliešiem kontakts nodibinājās itin drīz: jau 1909. gada janvārī šai teātrī tika iestudēts Hauptmaņa «Nogrimušais zvans», ko dzejnieks bija tulkojis Siobodskā, drīz pēc tam teātris uzveda «Faustu», nākamā rudenī «Vilhelmu Tellu». Kā īpašu sadraudzības apliecinājumu abi kastaņolieši uzskatīja «Vaidelotes» uzvedumu tā paša gada 20. martā. Tas nebija sevišķi izdevies iestudējums, bet ievērību izpelnījās ar mākslinieka Jāņa Kugas dekorācijām. Skatītājiem pavērās acis negaidītam brīnumam: dekorācijas arī ir māksla, tās papildina izrādi, izceļ lugas domas. Tā uz latviešu skatuves notika pirmo reizi.

Pēc tam vairs nevarēja dzīvot kā agrāk: jaunām izrādēm salasīt pa noliktavu pažobelēm meža, lauka, dārza, istabas skatus un no jauna sastatīt kopā. Dekoratoram ikvienā izrādē vajadzēja būt māksliniekam.

«Uguns un nakts» sagatavošanai izveidoja īpašu komisiju, šīs lugas iestudēšanai presē tika izsludināta līdzekļu vākšana. Notika tā, ka luga, kam kritika piesardzīgi staigāja apkārt vai novērtēja kā lāgā neizdevušos, piepeši bija sabiedrībā atzīta un gaidīt gaidīta. Naudu savās sanāksmēs nosprieda dot arī strādnieku pulciņi. Bija tāda sajūta, ka jāpaveic uzdevums, kas kļuvis ne vien par teātra, bet arī plašas sabiedrības pasākumu, un ikviens atbildīgs, lai viss izdotos labi.

Sabiedrībā bija sakustējušies speķi, kas nīda reakcijas laika klusumu un pieticību. Vajadzēja rast izpausmes veidu šai neapmierinātībai, kas bija kļuvusi par vispārēju sajūtu. Neapmierinātība varēja izteikties caur «Uguns un nakts» simboliskajām, pusvārdos un sajūtās izteiktajām rindām.

*

Dzejnieks dzīvoja Kastaņolā, un viņam no jauna vajadzēja kāpt augšā no bedres, kurā bija iegrūsts. Viņa pirksti iecirtās kraujas radzēs, viņa kājas meklēja atbalstu, viņš kāpa, bet viņu grūda un grūda atpakaļ.

Kādā dienā dzejnieks atcerējās sapni, ko bija redzējis dzimtenē: viņš slāv augsta torņa vai piramīdas virsotnē un visa zeme — mierīga, tāla — ir lejā pie viņa kājām. Vai tā sātans kādreiz nebija kārdinājis Kristu, uzvedis kalna galā, rādījis pasaules bagātības, solījis kundzību pār visu, ja vien Kristus zemosies viņam, sātanam, un pielūgs to?

Bet tais senajos rakstos bija ari cits mīts, par kuru bija jāmācās tur, dzimtenē, kopš skolas bērns pazina Inu I u zīmes grāmatā. Tas bija Jāzeps, vecās derības Jāzeps, apspļautais, nicinātais, bedrē mestais, pārdotais, — vēlāk viņš lika goda, un tad nāca laiks, kad viņš varēja sodu spriest par nodarīto netaisnību.

Kad dzīve novērsīs netaisnības, kas nodarītas?

Vai tur — senajā teikā — nebija tā mūžsenā cīņa, kas jo asa kļūst laikos, kad viena kultūra nomaina otru? Toreiz lopkopju kultūras vietā nāca zemkopju kultūra. Ierastā ikdienība nīst jauno, kaut arī šis jaunais nāk, lai atvieglotu, iznīcinātu vecās dzīves smagumu.

Jāzeps ar savu likteni dzejniekam piestāja pavisam nepiemērotā reizē. Iniņa bija smagi slima, māja bija auksta, vajadzēja noņemties ar brokastīm, pusdienām, vakariņām. Tomēr Jāzeps neatkāpās, un dzejnieks atrada laiku, lai kaut nedaudz uzrakstītu par Jāzepa likteni. Acīmredzot tā varētu būt traģēdija. Piecos cēlienos.

Vai viņš nav spiests noņemties ar mājas rūpēm cauras dienas tieši tāpēc, ka ir iemests bedrē? Iemests cerībā, ka nekad no tās netiks ārā? Nē, ne jau paša brāļi — bedrē viņu bija iemetis vecais laiks, kas, savu dzīvību glābdams, kļuva arvien neiecietīgāks un asiņaināks.

*

Sai gadā radās vairāki dzejoļi, kas bija visdrūmākie, kādus vien viņš savā mūžā rakstījis. Viņš nesteidz tos publicēt, viņš tos ieliek vāciņos — lai dus. Lai guļ kā sēkla zemē. Sēkla mostas dzīvei, kad ir klāt tās īstais laiks.

īsto laiku viņš prata gaidīt. Viņam nekad nepietrūka pacietības šai ziņā.

«ZELTA ZIRGS»

Ar Ansi Gulbi, kas brīžam dzīvoja dzimtenē, brīžam atradās Maskavā vai Pēterburgā, šķiet, nebija īsti labi. Kādu laiku viņš bija it ka atsvešinājies no dzejnieka, tad sāka atkal rakstīt vēstules — pusdarīšanu, pusžēlabu.

Agrāk tik centīgais, ideālu nodomu aizņemtais grāmatu izdevējs tagad reizēm bija pilns neticības darbam, ko pats aizsācis. Uznāca brīži, kad Ansim Gulbim likās, ka ir tīrā muļķība rūpēties, lai lasītāju rokās nonāk labas grāmatas. Vai šādas grāmatas kāds gaidīja? Negaidīja! Gaidīja vieglu lasāmvielu, kas noderēja starplaikā starp ēdienreizēm un miegu. Ansis Gulbis kādreiz sāka grāmatizdevēja darbu, lai latviešu kultūru darītu bagātu ar pasaules klasikas tulkojumiem, — bet vai tās nebija muļķīgas iedomas? Kurš gan ilgojās pēc šīs klasikas? Un vai pati šī klasika nebija vienīgi sapelējušas, apputējušas grabažas, ko tikai aiz ieraduma cildina, ieteic, apjūsmo, bet noliek plauktā nelasītu — lai stāv rāmi kopā mirušie ar mirušajiem! Kā baronu un firstu zārki ar dzelzs sētām apjoztās kapličās, kur svinīgajiem zelta uzrakstiem jāliecina par vērtībām, kas slēpjas šais sagrabējušajos šķirstos.

Dzejnieks Kastaņolā lasīja kādreizējā drauga vēstules un bija sašutis. Vai tās ir mirkļa noskaņas, ko Ansis Gulbis uzrakstījis, vai varbūt šī agrākā ideālista jaunā pārliecība?

Klasikas nopulgošana dzejnieku aizskara tik tieši, ka viņš nespēja atbildēt vienīgi ar joku vai draudzīgu mierinājumu. Viņš rakstīja Ansim Gulbim neiecietīgi un stingri, kā skolmeistars, kas nepieļauj savā stundā pēkšņas aušības. Vai Ansis Gulbis vieglu prātu nepasmejas par kādu lielu mūža sapni, par ko bija sapņojis kādreiz pats un par ko jau kopš jaunības bija sapņojis dzejnieks? Kā var tā rakstīt tas pats cilvēks, kas ar Gētes tulkoto rakstu izdevumiem tieši modināja cerības, ka šim aizsākumam sekos tikpat nopietns turpinājums!

Dzejnieks rakstīja:

«Tev jāzin, ka Tava vēstulē ir tik savada, kādu es saņēmu tikai reiz — 06 vai 07 gadā, kad Tu biji galīgā izmisumā par sevi. Tonis tagad gan ir gluži citāds, un tikai vecs draugs to var panest, bet varbūt Tu taču atkal esi izmisis, un tādēļ es Tev atbildu, neskatoties ne uz ko.

Tu atsakies tagad no sava galīgā lēmuma — izdot_ pasaules literatūras tulkojumus... Tu atsākies, tas pārāk dārgi maksājot. Labi! Bet nu Tu pieved vēl pulka citu motīvu, kuri Tev laikam ieteikti no kādiem neattīstītiem un iedomīgiem cilvēkiem, jo Tevi pašu es taču esmu turējis par pārāk prātīgu priekš tādiem ieskatiem. Tādi ieskati arī nebūtu cienīgi priekš vīra, kurš grib saukties par manu draugu. Tu saki: pasaules literatūras izdevums nevar ierosināt neko lielu un jaunu: «pasaules literatūra pat būtu kaitīga», jo Tu viņu pielīdzini «citiem sekliem un nevērtīgiem izdevumiem, kuru jau tā leģions». Tātad taisni no Tevis man jādzird, ka Šekspīrs, Šillers, Gēte, Puškins, Ļermontovs, Lesings, Ibsens un daudzi citi, kuri līdz šim tika atzīti par cilvēces lepnumu un kurus vien es tulkoju, ir «kaitīgi, sekli un nevērtīgi»! Un visa pasaules literatūra neko lielu un jaunu nevar dot! Tikai Gēti Tu gribētu, lai es tulkoju, it kā Gēte nepiederētu pie pasaules literatūras vai atkal būtu kas pārāks! Tu gribētu mani izsargāt, ka manos rakstos nebūtu ne mazākās ēnas no sakara ar šo «tirgus preci», t. i., pasauls-literatūru, un taču taisni es visvairāk, no visiem latviešu rakstniekiem varbūt pat vienīgais, esmu uzņēmis sevī visu šo cilvēces kultūru... kura vienīgā spēj dot pamatu un spēku ne vien personām, bet masām un virzieniem.»

Dzejnieks atgādināja, ka pasaules kultūras iepazīšana ir pamatu pamats ik tautas kultūras lielumam, un tāpēc Anša Gulbja nievīgie vārdi dzejnieku tik ļoti satraukuši un saniknojuši:

«Pusmūža ziedodams veselas klasiķu bibliotēkas tulkošanai, es gribēju arī latviešu tautai dot pirmo pamatu un iespēju radīt iz sevis ko jaunu un lielu. Un man liekas, es to arī esmu panācis, jo mūsu tauta sāk sabiedriski atmosties un piedalīties pie civilizētās pasaules, pie Eiropas dzīves.»

Var jau būt, ka Ansis Gulbis tieši alka no kastaņolieša noteiktus vārdus pretim uzbrukušajai depresijai un paguruma neticībai. Acīmredzot kastaņolietis Ansim Gulbim bija aizrakstījis īstos vārdus. Viņi atkal sāka cītīgāk_ sarakstīties, un Ansis Gulbis atgriezās pie kādreiz aizsalcta nodoma: dot latviešu valodā galvenos darbus, kas ir pasaules literatūras stūrakmeņi.

Dzejnieks nomierinājās. Viņš gluži labi saprata, ka tikai ideālists var uzņemties Anša Gulbja iecerēto lielo uzdevumu, bet viņš arī uzskatīja, ka tik maza tauta kā latvieši, kas pie tam gadu simtus turēta verdzības un kalpības tumsā, nevar ieiet Eiropas tautu pulkā bez pašaizliedzīga ideālisma, kas var prasīt no cilvēka ne vien pēdējo kapeiku, bet arī pēdējo asins lāsi. Ja nebūs šīs pašaizliedzības, nebūs spējas ziedoties, tad nebūs arī pašas tautas, un tas nozīmētu nekad vairs neatgūstamu vērtību bojāeju.

*

Dzejnieks cītīgi sarakstījās ar vērīgo, smalkjūtīgo reālistu Birznieku-Upīti, kas bija izveidojis izdevniecību, ko nosauca savas dzimtās puses vārdā par «Dzirciemnie-kiem». Zemnieka pamatīgums, lietišķība un cilvēcība bija klāt visam, ko darīja šis Latvijas kaukāzietis, kas vadīja savu izdevniecību, deva līdzekļus, bet kam Rīgā izdošanas lietas kārtoja viņa novadnieks Iniņbergs. Birz-nieks-Upītis ar kastaņoliešiem labprāt pārrunāja «Dzir-ciemnieku» plānus, bet galvenās viņam bija un palika rūpes par šiem abiem trimdiniekiem. Viņš tikai ne ar puszilbīti tiem neļāva noprast, ka visi šie honorāri, avansi nāca no viņa paša kabatas. Birznieks-Upītis bija pārliecināts, ka dara darbu, kuru viņam ir pienākums darīt. Kādam taču jāuzņemas gādība un rūpes — dot iespēju netraucēti strādāt tiem cilvēkiem, kuriem ir talants un kuru darbus lasītāji gaida:

Vismazāk Birznieks-Upītis atcerējās, ka arī viņam pašam ir talants un ka šim talantam ir savas tiesības. Bet var jau būt, ka viņa talants vislielāko dzīvības spēku saņēma no viņa siltās, pašaizliedzīgās sirds un tās vienkāršības un noteiktības, ar kādu rakstnieks darīja visu, ko atzina par labu un vajadzīgu.

*

Kamēr Rīgā atkal un atkal sprieda par «Uguns un nakts» iestudēšanu, bet daudz tālāk par runāšanu nebija aiztikts, dzejnieks, kā parasti, rakstīja vēstules — nepārredzamu daudzumu vēstuļu, — rakstīja dzejoļus un lika tos vāciņos, un pavisam cieši nolēma īsā laikā uzrakstīt «Jāzepu».

Gluži nejauši viņam nācās to atlikt. Pēkšņi atgadījās tāds darbs, kas viņu aizrāva tik ļoti, ka pat vēstules un sīkākā dzejolīša uzrakstīšanai neatlika laika.

Bija oktobris, un Kastaņolas saule zaudējusi vasaras karstumu, kad viņš saņēma vēstuli no Rīgas, no Jaunā teātra: vai dzejnieks nevarot dot lugu, bērnu lugu, uz Ziemsvētkiem, kad teātros labprāt nāk mazie skatītāji?

Te nu bija!... Desmitiem nodomu viņam jau gadiem brieda un gatavojās, bet, kad nu vajadzēja, izrādījās, ka nekā pat pusgatava nav. Jāatzīstas — par bērniem viņš nebija domājis. Vismaz tad ne, kad domāja par traģēdijām, kas būtu rakstāmas.

Dzejnieks uzrakstīja vēstuli un nesa to uz Lugānas pastu. Vēstulē bija sacīts, ka viņam lugas bērniem nav un īsā laikā nevar uzrakstīt.

Ceļš līdz Lugānas pastam nav tāls, un dzejnieks gāja vilcinādamies: tik vien viņš dzīvoja kā tai tālajai zemei aiz trejdeviņiem kalniem un jūrām, un tagad viņš nesa vēstuli, ka nevar izpildīt tās lūgumu.

Viņš gāja lejā uz Lugānu, viņa acis redzēja kalnus, kuru galotnes slējās pretim mākoņiem, Lugānas ezerā atspoguļojās debesu zilums, bet viņš skatījās cauri šim priecīgajam, gaišajam skaistumam. Viņš redzēja rīta miglas apņemtus rūsganus tīrumus. Pelēks cīrulis cēlās pret debesīm, vīrs sadilušās pakulu drānās, vīzēm kājās gāja uz lauku, lai izdzītu melnas vagas. Zeme gulēja rīta miglā un bija rasota, vientulīga un klusa.

Viņš redzēja savu dzimteni, Latgales lauku pelēkumu. Un zilus ezerus šai miglā.

Aizmigusi princesīte...

Bērnu lugu uz Ziemsvētkiem... Labāk būtu sacīt — uz saulgriežiem. Jo tai laikā dienas beidz dilt un saule atkal pavēršas uz pavasara pusi. Pēc tam drīz pienāk brīdis, kad sakrīt ledi, veras upes, urdz strauti un sākas lielā atmoda.

Aizmigusi princesīte ...

Bērnu lugu uz saulgriežiem...

Protams, nebūtu nemaz tik grūti no kādas pasakas iztaisīt Jaunajam teātrim glītu ludziņu. Bet vai tāpēc vajadzīgs rakstnieks, lai tik vien izdarītu kā par jaunu izstāstītu sen zināmu pasaku?

Viņš, piemēram, bez lielām grūtībām varētu salikt it pievilcīgās bildēs pasaku par tēvu un trim dēliem — diviem gudriem un mu]ķīti. Viņš varētu pastāstīt, ka ar godīgu sirdi un pašaizliedzību šis muļķītis tiek tālāk nekā viņa vīzdegunīgie brāļi ar savu gudrību. Par muļķīti turētais trešais dēls varētu nonest no stikla kalna princesīti, kas tur guļ jau septiņus gadus un kas nonesējam apsolīta par sievu. Ja princesīte paliktu tur augšā, viņa aizmigtu uz visiem mūžiem._

Jā, viņš itin drīz varētu izkārtot lugā šādu pasaku.

Lugāna nav tālu, tā ir sasniedzama divdesmit trīsdesmit minūtēs, bet dzejnieks vēl iet un iet. Ak, viņš laikam nemaz vairs negāja. Viņš raudzījās kalnos un neredzēja tos. Viņš redzēja miglotā tālumā pelēkos Latgales laukus, kas snauda rīta krēslā, jo diena vēl tikai modās.

Aizmigusi princesīte, kas guļ jau septiņi simti gadus ...

Septiņus vai septiņsimt? ...

Un tad viņam pēkšņi likās, ka ausīs iedunas zirga pakavi. Jā, tie bija zirga pakavi, kas cirtās zilganā stikla ledos. Tie cirtās arvien asāk, neatlaidīgāk, līdz zeltainais jātnieks ir stikla kalna galā un nones ļaudīm princesīti, kas gulējusi tur augšā septiņus mūžus ilgi. Lejā pret viņu pastiepjas priecīgas rokas, gaišums ir ļaužu acīs: Saulgrieži! Saulgrieži! Laimīte atkal atgriezusies pie mums! Ziemai, salam, tumsai gals!

Dzejnieks tagad patiesi vairs negāja uz Lugānas pastu. Viņš kāpa kalnā, viņš gāja atpakaļ uz savu Kastaņolu, un viņa gaitā bija steiga. Zirga pakavi joprojām asi cirtās cietajos ledos. Jātnieks devās kalnā pirmo reizi, otro reizi, trešo reizi... Līdz viņš bija aizmirsis sevi, savu dzīvi, — jo tieši tāda pašaizliedzība vajadzīga, lai atnestu ļaudīm laimi.

Dzejnieks tagad gāja pavisam steidzīgā solī, jo viņš zināja — ir rakstāma gluži citāda vēstule.

Bērni, kas spēlējās uz ielas dzejnieka mājas priekšā, bija nesaprašanā.

— Tu nemaz nebiji līdz Lugānai, — sacīja jaukā Džu-zepīne.

' — Nē, es patiesi nebiju aizgājis tik tālu.

— Bet savu vēstuli senjors nekur citur nevarēja nodot. — Bērni sen zināja, ka šis senjors bez pasta apmeklēšanas nespēj nodzīvot nevienu dienu.

— Nē, to es patiešām nevarēju izdarīt. Tāpēc vēstule vēl joprojām ir manā kabatā.

— Un tagad tai tālajai zemei — tai, no kurienes tu esi pie mums atbraucis, — nebūs tavas vēstules?

— Nē. So vēstuli es tai tālajai zemei nemaz nesūtīšu. Tā nebija laba vēstule. Tajā es biju uzrakstījis, ka bērni nedabūs kādu skaistu pasaku.

— Hm, — bērni bija nesaprašanā, ko domāt par tādiem vārdiem.

— Es tagad eju uz māju un rakstīšu, ka šo pasaku bērniem tomēr aizsūtīšu.

— Tad viņi gan ļoti priecāsies. Bet to pasaku tu vispirms izstāsti mums.

— To es labprāt izdarītu. Bet man vēl nav šīs pasakas. Tā man vēl jālūko ciešāk atcerēties.

— Tur gan laikam bērniem klājas labi — tai tālajā zemē? — mazajiem jautātājiem iemirdzējās acis kā katru reizi, kad Džuzepīne tā sacīja šim senjoram, kas labprāt reizēm piestāja un ar viņiem parunājās.

— Kā to lai saka? Viņi, tāpat kā jūs, staigā nodriskātās bikšelēs un kleitiņās, un mutes viņiem reizēm ir tikpat jauki nosmulētas kā patlaban tev, Džuzepīne. Vienīgi cauru gadu viņi nevar skraidīt kailām kājām, jo tur ziemās nokrīt no debesīm daudz sniega, un tad ir ļoti auksti.

Un atkal jaunu reizi bērniem par to bija liels brīnums. Viņiem likās, ka sniega dēļ var paciest ari mazliet aukstuma. Ak, ja viņiem būtu kaut drusciņ, drusciņ vairāk sniega!

— Toties jums te ir daudz saules, — dzejnieks sacīja.

Kas gan bija saule, šī karstā, dedzinošā saule — viņi

to labprāt atdotu, ja tikai pretī saņemtu kaut drusciņ vairāk sniega.

*

Kad Iniņa atnāca ar iepirkumu grozu, viņa atrada dzejnieku lasām iezaļganu sējumiņu un kaut ko ātri rakstām, nervozi, aprauti, kā viņš to parasti darīja, kad roka centās tikt līdzi steidzīgai domai, kas varēja tikpat pēkšņi pagaist, kā negaidīti uzradusies.

— Es nolēmu tomēr uzrakstīt to lugu Jaunajam teātrim, Ziemsvētkiem, — viņš teica. — Var pat sacīt, luga man ir jau tikpat kā gatava. To vajag vienīgi izlikt uz papīra.

— Droši vien neko vairāk viņi tur teātri no tevis arī negaida, — Iniņa piezīmēja, bet dzejnieks neklausījās. Viņš paņēma mātes austo lakatu, žūksni papīra lapiņu, paņēma zaļgano sējumiņu — tās bija igauņu "tautas pasakas un teikas — un devās kalnos. Viņam gribējās strādāt. Istabas šaurībā strādāt nevedās.

Bet «Jāzepam» vajadzēja pagaidīt.

*

Viņa rīcībā bija tikai pusotra mēneša. Lugas uzrakstīšanai, pārrakstīšanai, aizsūtīšanai uz Rīgu. Tā kā lugu iestudējot, visvairāk laika Jaunajam teātrim prasīja dekorāciju izgatavošana, dzejnieks itin drīz paziņoja, kādas būs vajadzīgas šai lugai. Nabadzīga kalpa vīra istaba (tāda dekorācija teātra noliktavā droši vien ir jau sen), mežs rudenī (arī droši jau ir), no jauna būs jāpiegatavo cēlieniem, kas notiek stikla kalna pakājē un pašā stikla kalna galā.

Pasaka par ķēniņmeitu bija izlasāma vāciski izdotajā igauņu teiku un pasaku grāmatā. Tajā vispirmām kārtām ķēniņš ir tas, kas ilgojas, lai princese tiktu atdzīvināta, jo ķēniņš ir tēvs un princese ir viņa meita. Jāšana stikla kalnā ir kaut kas līdzīgs puspargalvigām, pusdraiski jautrām sacensībām: kurš būs tas, kas uzvarēs? Tad, kad princese būs nonesta no stikla kalna — priecīgs būs ķēniņš, priecīgs būs uzvarētājs, laimīga būs princese.

Dzejnieks rakstīja, un viņa lugā viss bija tāpat, tomēr viss pārvērtās citādi. Neatkarīgi no tā, ko dara ķēniņš, lai meitu atgūtu dzīvei, neatkarīgi no tā, pēc kā tiecas dažādie sacensību dalībnieki, notiek vēl kāda cita cīņa par kalna galā dusošo princesīti, kuru dzejnieks nodēvēja par Saulcerīti. Notiek cīņa starp Balto tēvu un Melno māti. Notiek cīņa starp ziemu, salu, sastingumu, kas ved uz nāvi, mūžīgu nekustību, un dzīvības spēkiem, pavasari, saules atgriešanos, dzīvības nebeidzamo daudzveidību, kurai nekad nav gala. Melnā māte iet pa pasauli vienā veidā — kā nāve, kā dzīvības daudzveidības nīdēja, iznīcinātāja. Baltais tēvs ir «tūkstošveidis», viņš pat ledus gālēs, salā un stingumā prot atrast sev veidu, lai pastāvētu, lai būtu.

Vienkāršajā pasakā ienāca dzejnieka doma par dzīves, pasaules attīstību pretstatu cīņās. Rakstot bērniem pasaku lugu, dzejnieks neattēloja tos, kas, ložu caururbti, krita zem ābeles, krita vientuļa purva malā, krita savu bērnu, savu sievu, savu līgavu acu priekšā. Krita, ticēdami, ka ne jau šauteņu melnajiem stobriem atturēt saules nenovēršamo gaitu, kas iet uz krāšņu vasaru, uz lieliem, pārvarīgi skaistiem ’ziedu svētkiem. Dzejnieks šai pasakā vienīgi apliecināja dzīvības uzvaru pār nāvi, pār sastingumu, kas dižojas būt neuzvarams un mūžīgs.

Pasakās trešais dēls, labsirdīgais, mazliet vientiesīgais, sirdi krietnais jauneklis, ko gudrie brāļi uzskata par muļķīti, vienmēr uzvar. Tāpēc ka dzīves pamati balstās godīgumā, patiesīgumā, sirds skaidrībā.

Arī šajā pasakā uzvar trešais dēls. Dzejnieks to nosauca par Antiņu — šo vārdu viņš atrada Vecā Sten-dera vārdnīcā, tāpat kā vārdus tur atrada arī Antiņa gudrajiem brāļiem.

Antiņa ceļš nav tik viegls. Antiņš ir labs, godīgs — gluži kā pasaku trešais dēls, — bet par varoni viņam jāizaug. Antiņš tikai tāpēc var uzjāt stikla kalnā (viņš tāpat kā pasaku varonis jāj trīs reizes — ar vara, sidraba un zelta zirgu), ka nedomā par algu, ko saņems par savu darbu («alga novērš nost no mērķa»). Tāpēc ka viņš lielā mērķa vārdā spēj atdot «sevi visu», «savu dzīvi, savu gribu». Tāpat kā saule debesu tālē izstaro savu spēku, raisa dzīvību, neprasot par to algu, nejautājot, kas viņai tiks par sevis sadedzināšanu.

Kad dzejnieks veidoja Antiņu, viņa acu priekšā bija 1905. gada revolūcijas cīnītāji. Arī viņi, par sevi nedomājot, izgāja pret pārspēku, savu dzīvību netaupot, savu labumu nekārojot, sevi un savu dzīvi aizmirstot. Lugā nebija ne vārda par tām šausmām, ko nesen pārcieta tauta, bet tajā kā zemūdens straumes mutuļoja šo lielo, dramatisko dienu atceres, nesalaužamā pārliecība, ka pašā ziemas vidū saule pagriežas uz ziedoņpusi. Vēlāk dzejnieks lugai deva ļoti konkrētu apakšvirsrakstu; «Saulgriežu pasaka».

Saulgriežu pasaka ...

Vai tikai ticība viņa dzimtenes saulgriežiem? ...

Jā un nē.

Jā, — jo princesīte Saulcerīte, kas guļ stikla kalnā kā ļaužu laimīte jau septiņus gadus, ikvienam Jaunā Rīgas teātra skatītājam liek iedomāt par septiņiem gadu simteņiem, kurus tauta nodzīvojusi svešas varas jūgā. Tāpat tie septiņi kraukļi, kas sarga princesītes zārku un pašpārliecināti un truli ķērc aizsmakušām balsīm: tā ir bijis, tā ir paliks, krā! — nepārprotami ir septiņi gadsimti.

Nē, — jo lugā ienākusi ari Uguns un Nakts, Baltā tēva un Melnās mātes lielā cīņa, tā ir pasaules cīņa — cilvēces sabiedrības maiņas ūn attīstības likumu likums:

Savs ir tas, kas ir priekš cita.

Ņems, kas atdos, veiks, kas zaudēs,

Pastāvēs, kas pārvērtīsies.

Vai viņš rakstīja lugu bērniem? Uz Ziemsvētkiem, kad tie satrauktās gaidās pulcēsies teātrī un līdzi viņiem būs māmiņa, tētis vai vecmāmiņa?

Vai viņš rakstīja lugu pieaugušajiem? Tiem, kas līdz ar bērniem ieradīsies teātrī un varbūt pēkšņi ieklausīsies, ka izrādē saaužas domas un jūtas, kas pielej sirdi ar ticību saulgriežu spēkam?

1909. gada oktobra un novembra dienās dzejnieks par to nedomāja. Viņš steidza.

Iniņa kā parasti sekoja viņa darbam, kā parasti viņi vakarā pārrunāja dienā uzrakstīto. Laika bija pavisam maz, un kādu skatu jaunajai lugai uzrakstīja arī Iniņa pati. Viņai šķita, ka būtu īsti vietā un jauki, ja rudens naktī, kad Antiņš mežā guļ izdzisuša ugunskura vietā, ierodas arī Sniega māte ar saviem bērniem. Līganus, mīkstus vārdus runājot, Sniega mātes bērni ar sniega baltajām pūkām apsedz gan pelēko zemi, gan uzliek sniega sedziņu pusnosalušā puiša sirdij.

Dzejnieks šai steigā pat vēstules rakstīja, cik maz vien iespējams, un decembra sākumā luga bija gatava.

Tie tur Rīgā, teātrī, droši vien vajadzīgās dekorācijas jau būs pažobelēs sameklējuši, arī vajadzīgos zirgus izgatavojuši.

Laikam gan, jo 26. decembrī notika pirmizrāde. Paredzētajā laikā. Tā bija viņa otrā luga teātrī, un arī šoreiz viņš neredzēja pirmizrādi.

*

Jaunā luga saucās «Zelta zirgs». «Uguns un nakts» vēl kavējās.

TIE, KAS NEAIZMIRST

Pamazām viņi sāk apgurt.

Viņi domā par darāmajiem darbiem, kopīgi pārrunā tos — visbiežāk vakaros, kad jau iestājies dienas nogurums, vai pirms aizmigšanas — viņi joprojām nokaujas ar bezmiegu. Viņi uzmudina viens otru ar atsaucīgiem vai paskarbiem vārdiem, un tas dod spēku strādāt.

Viņi sarakstās — ar cilvēkiem dzimtenē, ar emigrantiem dažādās zemēs.

Paretam iegriežas kāds viesis no dzimtenes un pastasta kaut ko. Dažkārt varbūt vienīgi vecas vai jaunas tenkas. Reizēm viņus apmeklē kāds emigrants, braukdams no vienas pilsētas uz otru, no vienas zemes uz otru.

Viņi kāri tver katru vārdu, kas rakstīts avīzēs par dzimteni un dzīvi tajā. Dzejnieks vēl joprojām avīzes lasa regulāri ik rītu un to, kas licies svarīgāks, pastāsta Iniņai vai iesaka izlasīt.

Gadi iet, un arvien grūtāk ir radīt priekšstatu par dzimteni, tās tagadni. Varbūt tā nemaz nav īstā dzimtene, ko viņi skata savās iedomās? Jā, viņi ir bijuši vērīgi, bet varbūt tomēr tā ir tikai fatamorgāna, kas eksistē vienīgi viņu iedomā un nekur citur. Viņi to rada savās vakara stundās, savās dienas gaitās, kas ir vienveidīgas un tāpēc apaug ar vienmuļības smagumu. Viņi ir līdzīgi arheologiem, kas no arhīvu dokumentiem un paretiem izrakteņiem uzbur sen aizgājušus laikmetus un dzīves. Kādā brīdī tiek atraktas jaunas drupas, atrasts jauns dokuments, un tad izrādās, ka viss iedomātais, agrāk uzmanīgi konstruētais ir tikai maldīga ilūzija.

Dzejnieks ir izturīgāks nekā viņa sieva. Viņš varētu kā vientuļnieks aiziet tuksnesī, nozust kādā klints alā un turpināt savu darbu. Lai tikai viņam katru dienu ir iespējams lasīt avīzes, lai tikai atļauj rakstīt vēstules un saņemt vēstules — tad viņš var strādāt. Viņš ir pieradis pie vientulības, un viņu šeit Kastaņolā arvien vairāk nomāc tieši drūzma, skaļums, kad gadās iemaldīties cilvēku pulkā.

Iniņa turpretī baidās no vientulīgas dzīves. Viņa arvien vairāk ienīst šādu dzīvi. Viņa nespēj dzīvot tikai starp avīzēm, vēstulēm un retu viesu sarunām. Starp papīra lapām vien dzīvojot, Iniņa noplok kā ugunskurs, kam vairs neliek malku klāt.

— Tas ir tāpēc, ka tu tik cieši neapzinies mērķi savai dzīvei un savam darbam, kā to apzinos es, — dzejnieks dusmojas un ir paštaisns. — Kad es kādreiz — pirms daudziem gadiem — nezināju savai dzīvei uzdevuma, arī es biju nelaimīgs un bieži jutos kā pazudis. Reizēm man pat likās, ka dzīvei nav nekādas jēgas, un es gribēju no tās aiziet. Kopš tā laika, kad zinu, kas ir dzīves galvenais uzdevums, mani var ieslodzīt cietumā, sūtīt trimdā, mani var nopulgot draugi vai ienaidnieki, — es tomēr turpināšu savu darbu, un tāpēc nekādai varai nav iespējams mani padarīt nelaimīgu un nevarīgu.

Iniņa klausās šais vārdos un neiebilst. Vai viņai sacīt, ka arī Lielais Pūks šeit, Kastaņolas vientulībā dzīvodams, ir pārvērties?

Iniņa raksta dzejoļus par bērnību. Tie ir skaisti, brī-num skaisti, tās ir atmiņas no tāles par sen aizgājušām dienām. Agrāk viņa pagātnē nekavējās, agrāk viņu visvairāk aizrāva mīlestība vai naids pret tagadni.

Bet varbūt šī aiziešana bērnu dienās ir protests pret tagadni? Protests, ka tā nav nedz skaista, nedz brīnumaina?

Dzejoļus Iniņa sakārto krājumā, ko nosauc par «Saulainu stūrīti». Tā ir Iniņas liriska autobiogrāfija, un, kad viņa vakaros lasa dzejoļus priekšā no šī krājuma, dzejnieks ir gluži apburts no Iniņas dzejoļu izjūtu patiesīguma un svaiguma. Nē, ne, viņš pats nekad neko tādu nevarētu uzrakstīt!

Sie vakari, kad viņi lasa priekša viens otram dienā uzrakstīto un sīki visu pārrunā, ir kā paglābšanās no draudošas nelaimes. Viņi ir vajadzīgi viens otram. Bet ir briesmīgi, ka pēc tam paliek pāri pavisam maz vārdu, viņi arvien nenovēršamāk dzīvo katrs par sevi.

Iniņa ar bailēm iedomā: vai Lielais Pūks nemaz nav ievērojis, ka vārdu viņiem paliek mazāk un mazāk?

Nē, dzejnieks to ir pamanījis, viņš tikai vairās runāt par šo mēmo nelaimi, kas stāv tepat pamalē un lēnām tuvojas. Lēni, bet noteikti, kā smags nogruvums, kas ir jau sakustējies un veļas uz priekšu. Kas to apturēs?

Viņi šad tad meklē vārdus — lai noskaidrotu, kāpēc viņu starpā ienāk vienaldzība un vēsums. Viņi runā piesardzīgi, jo zina — ik noskaidrošana var vēl straujāk tuvināt katastrofu.

Ar šausmām viņi nojauš — kad iestāsies pagurums,. pilnīga vienaldzība, tad pietiks izšauties kaut sīkai dzirkstij, lai nodārdētu negaisa pērkoņi.

Tāpēc viņi abi piesardzīgi klusē. Viņi cenšas aizmirst, ka sastindzis klusums gaisā ir tieši pirms tuva negaisa.

*

Birznieka-Upīša izdevniecībā «Dzirciemnieki» iznāca «Ave sol!» glītā izdevumā, kas liecināja par izdevēja rūpēm, lai labas grāmatas iepriecinātu arī pircēju acis.

Uz Kastaņolu rakstīja Ansis Gulbis — viņš beidzot bija pavisam cieši nolēmis dot lētos izdevumos latviešu valodā pasaules klasikas un jaunākās literatūras labākos darbus. Tā būtu vesela sērija, universāla bibliotēka pēc vācu un krievu līdzīgu izdevumu parauga. Tajā būtu arī labākie, ikvienam kultūras cilvēkam vajadzīgie zinātniskie darbi.

Dzejnieku valdzināja šī ideja, ta viņam bija darga, atbalstāma un attīstāma. Šādi tulkojumi kļūst par tautas kultūras daļu un ir vislabākais pamats un mudinājums jaunradei un nākotnei.

Ansis Gulbis gribēja, lai kastaņolietis kļūst par šī izdevuma virsredaktoru. Kastaņolieša padoms būtu izšķirošais darbu izvēlē, viņš varētu ieskatīties arī, cik labi izdevušies tulkojumi. Uz gada beigām varētu iznākt pirmie desmit šīs universālās bibliotēkas izdevumi.

Dzejnieks padomāja un bija mierā uzņemties virsre-daktora pienākumus, kaut ari pienākumu viņam šeit, Kastaņolas vientulībā, gluži nemanot saradās arvien vairāk.

Ak, bija labi, ka ir šādi pienākumi, — tad viņš juta, ka ir dzimtenei vajadzīgs. Un visa viņa dzīve taču nebija nekas cits kā vien mēģinājums būt noderīgam dzimtenes tagadnei un nākotnei. Būt noderīgam dzimtenei un cilvēcei.

Dzimtenē Jaunais Rīgas teātris cilāja «Sidraba šķidrautu» — lugai bija cenzūras atļauja, kāpēc gan to nevarētu izrādīt?

Abi dzejnieki Kastaņolā pārskatīja šo lugu. Atmeta asākās rindas pa atsevišķiem cēlieniem, pašu lugu pārdēvēja par «Gunu» — galvenās varones vārdā, — varbūt tādā pakropļotā veidā tā var parādīties uz skatuves un tomēr būt skatītājiem noderīga? Ja ne vairāk — skatītāji atcerēsies 1905. gada sajūsmu un smelsies spēku šai pagātnē, kad ir domājams par nākotni.

1910. gada 20. aprīlī notika «Gunas» izrāde.

Vai tā nebija zīme, ka reakcija pagura savā trulajā niknumā un dzīvības spēki pašā ziemas vidū pagriežas uz pavasara pusi? Ku nāves punkts ir pāri un neapturami sāksies jauna atmoda.

1910. gada ziemā dzejnieks uzrakstīja dzejoli nelegālās «Cīņas» simtajam numuram, kam drīzumā vajadzēja iznākt. Tas bija aicinājuma, atgādinājuma un mudinājuma dzejolis — dzimtenes proletariātam, visas pasaules proletariātam. Tās cīņas pamudinājums un apliecinājums, kas ir sākusies un kas nebeigsies, līdz nebūs sasniegta uzvara:

Ej cīņas liesmu kop!

Ej rindā mūsu sarkans simts!

Reiz visa cilvēce taps brīves dzimts!

Lai top!

«Uguns un nakts» sagatavošanā, šķiet, visu laiku dzimtenē kaut ko darīja, bet viss ar šo lugu vienmēr ieilga, stiepās garumā. Nekas negribēja raisīties ar vieglu roku, allaž radās jaunas grūtības, cēlās jaunas nesaprašanās.

Dzejnieks vēlējās, lai lugu iestudē Duburs — mākslinieks, kas savos deklamāciju vakaros tik bieži bija runājis viņa dzejoļus. Viņa un Iniņas. Šis cilvēks, kas dzejnieka rakstīto vārdu tik lieliski spēja darīt dzīvu, arī vislabāk sapratīs domas un jūtas, kas izteiktas lugā.

Bet Duburu, kas ar prieku bija deklamējis desmitiem Raiņa dzejoļu, šī luga nesaviļņoja. Vēl mazāk viņš ticēja, ka šis darbs, kas prasīja sarežģītu skatuves tehniku un talantīgus aktierus, ir sekmīgi iestudējams Jaunajā Rīgas teātrī. Duburam šķita, ka šai teātrī visi aktieri grib būt pirmām kārtām progresīvi protestētāji un tikai pa vaļas brīžiem atceras, ka aktierim vispirms nepieciešams talants un nevainojama sava amata prasme. Progresīvs savos uzskatos var būt jebkura nama sētnieks, bet ar to vien nepietiek, lai tīras būtu kāpnes.

Nē, Duburs bija vairāk nekā rezervēts pret «Uguni un nakti». Protams, uz skatuves no šī gabala iznāktu it saistošs krāsu un skaņu feierverķis, kas publikai, iespējams, patiktu, bet kopumā?... Ne jau tukšu, bengālisku uguņošanu gaidīja tie, kas tik ļoti iestājās, lai šī luga parādītos uz skatuves.

Bez tam — Duburs jūtas nevesels.

Duburs patiesi bija slims. Viņš nespēja strādāt tik aizrautīgi un daudz, kā prasīja darbs pie šīs lugas, kur raibas fantāzijas šķita vairāk nekā labas dramaturģijas. Duburs raisījās vaļā no uzdevuma, kas nevilināja ar panākumiem. Arī tāpēc, ka teātrī bija bezgalīgas ķildas starp direkciju un Skatuves biedrību, starp direkciju un aktieriem, starp aktieriem un Skatuves biedrību. Ķildas aizķēra arī Duburu, viņš jutās aizvainots un sarūgtināts un nemaz neslēpa to. Kāpēc šādā brīdī viņš lai vēl uzņemtos režiju apšaubāmai, bezgala grūti iestudējamai lugai? Luga bija tik grūta un dārga, ka ir pilnīgs pamats jautājumam: vai teātrim tā ir vajadzīga? Neveiksmes piedzīvo ik teātris, bet šī būtu tāda, kas maksātu tik daudz naudas, ka apdraudētu teātra eksistenci.

Par Skatuves biedrības locekļiem bija arī strādnieku organizāciju pārstāvji, un tieši viņi jo vairāk gribēja un gribēja, lai lugu iestudē. «Uguni un nakti» «māmuļ-nieki» neiestudēs, tā bija vienīgi Jaunā Rīgas teātra luga. Un tika no sabiedrības j au vākta nauda... Tas būtu skandāls, ja naudas vākšana izrādītos par nepārdomātu niekošanos.

Kārtējo reizi nedienas ar «Uguni un nakti» apspriežot, Skatuves biedrība beidzot izšķīrās par Aleksi Mier-lauku — ja Duburs atsakās, lai teātra direktors Aleksis Mierlauks ir tas režisors, kas stājas pie darba.

Tas bija izaicinājums Duburam.

Aleksis Mierlauks vēlāk atcerējās:

«Saradušies kādi 80 cilvēki — ļaudis no visām malām, ir no Latvijas, ir no Krievijas, pat no Volgas krastiem, visi aizdevēji un ziedotāji. Sanākusi pilna istaba, vēl blakus durvis uz direkcijas istabu vaļā, un arī tur cilvēki iekšā. Ap galdu sēž direkcijas kungi ar teātra komisijas priekšsēdētāju Gustavu Zemgaļu priekšgalā, turpat arī Duburs ...

Ienākot jau pirmajā istabā, mani pārsteidz, ka ļaudis, mani ieraudzījuši, ceļas augšā. Eimu iekšā, palieku durvīs starp abām istabām, saku: «Labuvakar!» Zemgals piedāvā krēslu, bet es palieku stāvam tikai soli aiz sliekšņa...

— Vēl tagad mēs griežamies pie jums, — saka Zemgals, — tagad no jums atkarājas, vai «Uguni un nakti» iespējams uzvest. Dubura kungs apgalvo, ka nav iespējams: skatuve par mazu, mašinērijas nav, aktieru ari nav.

Es paskatos uz Duburu — viņš nolaidies uz galda, salicis rokas, raugās tik fauniski uz mani, kā ar izsmieklu: kad es saku, ka nevar, ko tad jūs vairs varat tur teikt. Viņam bija tāds raksturīgs mefistofelisks smaids. Bet manī no tā saceļas pretišķības gars, es savelku to snurķi tā un saku: «Galvaspilsētās ir galma teātri, kam nekā netrūkst — ne mašinērijas, ne prominentu spēku, tur var izrādīt klasiķus, kā pienākas ... Mēs neesam pirmklasīgi, tomēr klasiķus esam izrādījuši, — un kāpēc tad «Uguni un nakti» nevarētu izrādīt?»

Visapkārt ļaudis atviegloti uzelpo — acīmredzot viņi bijuši sagatavoti, ka inscenējums izjuks.»

Mierlauks pieprasīja, lai Duburs sagatavotu lugas režijas eksemplāru, Duburs, joprojām mefistofeliski Mier-laukā noskatīdamies, bija ar mieru, tikai — lai viņam par darbu samaksājot.

Teātris piekrita samaksai.

*

Lugu labi iestudēt gribēdami, viņi bija itin kā ļauno garu no pudeles izlaiduši. Ķildas un nesaprašanās turpinājās.

Duburs sagatavoja režijas eksemplāru, bet jau tas vien, ka viņš par šo darbu prasīja īpašu samaksu, cilvēkus noskaņoja naidīgi gan pret viņu, gan pret šo režijas eksemplāru. Tiek vākta iestudējumam nauda no plašas sabiedrības, bet, palūk, teātra režisori tai pašā laikā grib iedzīvoties no šī iestudējuma!

Duburs aizsūtīja sagatavoto režijas eksemplāru uz Sveici. Dzejnieks to izskatīja, izlasīja Dubura paskaidrojumus un bija pagalam neapmierināts. Dzejniekam Dubura iecerētais nemaz nepatika. Ko Duburs gribēja uz skatuves parādīt? Operu, melodrāmu? Jaukas muzikāli dekoratīvas bildes? Pie tam, tekstu īsinot, bija atmestas vairākas tādas vietas, kam vajadzēja skaidrāk iezīmēt lugas ideju. Bet, ja uzvedums zaudē lugas ideju, tad taču «Uguns un nakts» var kļūt par gluži pilsonisku pasaku gabalu, kur galvenā vērtība ir dekorācijām un aizkustinošai skatuves jutoņai... Tad Jaunais Rīgas teātris pārvēršas par daudz kritizēto un apsmieto bezzobaino «mā-muļnieku» teātri.

Dzejnieks jutās pārsteigts un sašutis, kad uzināja, ka Duburs par šo savu darbu, ko varēja uzskatīt vienīgi par «Uguns un nakts» sabojāšanu, prasījis 229 rubļus. Un viņam tie jau apsolīti! Vai tā nebija ziņa no avīžu feļetona joku kakta? Autors par «Uguns un nakts» nodrukāšanu «Mājas Viesa Mēnešrakstā» saņēmis 217 rubļus, par lugas izdevumu grāmatā — ne kapeiku, bet Duburs, kas tik vien darījis kā darbu sapostījis, saņem vairāk!

Vēl nervozāks, kā izmuļķots dzejnieks jutās, kad uzzināja, ka arī komponistam Nikolajam Alunānam ir izredzes par mūziku «Uguns un nakts» izrādei saņemt vairāk, nekā saņēmis par lugu autors. Nikolajs Alunāns prasa par vienu mūzikas numuru 20 rubļu, bet Duburs izrādē mūzikai paredzējis 15 vai 20 numurus, kaut arī autoram šķiet, ka mūzika vajadzīga trīs četrās vietās. Vai nebija tā, ka visi gan vaimanāja par inscinējuma dārgumu, bet ikviens gribēja arī krietni nopelnīt? Naudas pietika, kā izrādās, visam, tikai ne autora darba samaksai.

Dzejnieks aizrakstīja teātrim: Dubura izstrādātais režijas projekts viņam nav pieņemams. Kāpēc režisors ieņēmis galvā, ka luga radusies sakarā ar operas libretu konkursu? «Uguns un nakts» nav operas librets. Nav! — un to vajag atcerēties. «Uguns un nakts» ir jauna veida drāma, traģēdija, par šo darbu vajag domāt vispirms kā par literārisku ražojumu, nevis tikai kā par būvmateriālu izrādei, kurā ir katrā ziņā jādzied. It īpaši bīstami, ja par melodrāmu pārvērš lugas pēdējo cēlienu, kur atrisinās galvenie konflikti. Melodrāma pēdējā cēlienā nozīmētu lugas pazudināšanu.

Dzejnieks bija tik norūpējies par lugas likteni, ka atkārtoti rakstīja teātra valdes loceklim Kārlim Ķirpēnam: nepārvērtiet «Uguni un nakti» par jauku, jūsmīgu dziedamu gabalu, kur pa vidam skatītājus atpūtina tīkamas pasaku bildes.

Duburs sarūgtināts atsūtīja uz Kastaņolu garu vēstuli. Viņš bija nikns uz visu pasauli, arī uz «Uguns un nakts» autoru, dažādi taisnojās un skaidroja, un beigās iznaca, ka viņš ir pat teātra labdaris, kas, 229 rubļus par «Uguni un nakti» prasīdams, ir bijis pāri mēram pieticīgs un solīds . ..

Dzejniekam tomēr vairs nekādas uzticības pret Duburu nebija, un, kad par «Uguns un nakts» režisoru iecēla Aleksi Mierlauku, dzejnieks apjautājās Ķirpēnam: vai nav iespējams izdarīt ta, ka Mierlauks atbrauktu uz Kastaņolu? Tad viņi par visu izrunātos, vienotos, kādai jābūt izrādei.

Izteicis šo vēlēšanos, dzejnieks tūlīt sāka pārdomāt, šaubīties — vai teātris var atļauties tādus liekus izdevumus?

«Biļetes vien būtu turpu atpakaļ kādi 70 r., pase 25, uzturs u. c. kopā 150 rbļ. ...Tas ir par daudz. Iztiksim ar sarakstīšanos.»

Tomēr miera viņam šai lieta nebija. Viņš apdomaja un rēķināja, rēķināja un apdomāja, līdz vēlāk paziņoja Ķirpēnam: ja labi saknapinās (Mierlaukam tiek sameklēta lēta pansija!), varbūt pat ar 100 rubļiem var izbraukt Kastaņolu.

Bija ļoti svarīgi pierādīt visiem, ka «Uguns un nakts» ir laba, vajadzīga luga. Pierādīt gan ienaidniekiem, gan tiem draugiem, kas ar neticību un vienaldzību skatījās uz šo lugu kā nevajadzīgu, tālu teiku pasaku. Vājš, pelēcīgs pirmuzvedums radītu pārliecību, ka vāja ir pati luga, un tas nozīmētu literārā darba pazudināšanu. Pašam autoram arvien ciešāk nostiprinājās pārliecība, ka viņš ir uzrakstījis labu, bet neparastu jauna veida lugu.

*

Dzejnieks «Uguns un nakts» sagatavošanā kļuva neparasti aktīvs, viņš pieprasīja sniegt sīkākas ziņas par iestudēšanas izdevumiem un, šādas ziņas kaut cik saņēmis, deva savus priekšlikumus par to, kur iespējams taupīt. Viņš rēķināja, pamācīja, bārās. Tas viss uztrauca teātri — ak, ne jau «Uguns un nakts» ir pasaules sākums un gals, kāpēc gan šeit visiem vajadzētu būt īpaši pašaizliedzīgiem, atteikties pat no pelnītas atlīdzības un neuztraukties par liekām darba stundām?

Tomēr kaut kas no autora drudžainās cenšanās un pārliecības pielipa ari teātrim: tā bija sajūta, ka «Uguns un nakts» veiksme vai neveiksme nosacīs teātra visu tālāko gaitu, teātra vietu sabiedrībā.

Vasarā Aleksis Mierlauks tomēr atbrauca uz Kasta-ņolu, un viņi trijatā — Iniņa vienmēr bija klāt — dienas desmit pavadīja, visu pārrunājot, gan saprototies, gan strīdoties. Sarunā Mierlaukam aizvien skaidrāk atklājās un kļuva dārgas autora domas šai lugā.

Dzejnieks gribēja uzzināt kaut ko sīkāk par Jaunā Rīgas teātra iekšējo dzīvi — vai nesaprašanās un strīdi netraucē visu darbu?

Atbildēs uz šiem jautājumiem Mierlauks bija skops:

— Aktieri un direktori ir kā kaķi, kas dzīvo katrs savā mājas vietā. Kolīdz satiekas, tā šņāc un skrāpē, reizēm paši nezinādami, par ko un kāpēc. Bet vai tāpēc būtu atstājams darbs nedarīts? Ja nebūs darba pie lugu iestudēšanas, nebūs arī teātra, un, ja nebūs teātra, tad nebūs arī, par ko šņākt un skrāpēties. Bet dievs ar šādām ikdienas jezgām! Man ir jāsagatavo izrādes, jāspēlē pašam, tāpēc man jālaiž pār galvu tās kašķēšanās, kas traucē manu galveno darbu.

Autors un režisors šķīrās apmierināti.

— Vienīgi šo zemes nostūri es iepazinu pamaz, — Mierlauks sacīja šķiroties, kaut arī bija katru brīvu brīdi izmantojis, lai pakāpelētu pa kalniem un kaut ko redzētu. — Te ir skaisti, bet tas ir svešāds glītums. Gan pievelk un iepriecina kā gluda bilde, un tikai vēlāk tu,

cilvēks, apjēdz, ka rupjas maizes stipruma mums, kas nākuši no pavisam svešas puses, šis jaukums nesniedz.

— Jums vajadzētu šeit būt. ziemā, kad visas mājas piesūkušās pilnas drēgna mitruma un cilvēkam nemaz vairs nav glābiņa, — Iniņa ieminējās.

— Jā, Iniņai tā liekas, un viņai katrā ziņā ir taisnība. Bet es šeit esmu sarakstījis grāmatu, kas ir sveiciens saulei, — sacīja dzejnieks. — Arī «Zelta zirgs» šeit radies, un tā ir saulgriežu pasaka. Ar to es nemaz negribu sacīt, ka te rodas tikai gaišas domas.

Mierlauks par to nezināja spriest, viņš domās atgriezās pie darba, kas viņu gaidīja mājās.

— Man ir pārliecība, ka viss galā iznāks pavisam labi. Tikai lai netraucē mani ar pārgudrībām dažādi spriedēji tad, kad ir jāstrādā ilgi un nopietni.

Mierlauks aizbrauca, un dzejnieks vēl joprojām pilns rūpju rakstīja uz Rīgu Kārlim Ķirpēnam: lai Mierlauks stingri apzinās, ka «Uguns un nakts» var kļūt par lielāko notikumu šā mākslinieka dzīvē. Te Mierlaukam ir iespējams pacelties lielā spožumā kā režisoram, kas nāk ar jaunu laiku dvesmām latviešu teātra vispār provinciālajā pelēcībā.

Dzejnieks tagad jau bija pārliecināts, ka «Uguns un nakts» tiks uzņemta kā pārsteigums, kā nebijis notikums.

Par «Uguni un nakti» viņš rūpējās visu 1910. gadu. Viņš atkal un atkal rakstīja Ķirpēnam, jautādams, cik tālu viss pavirzījies, viņš aizrakstīja, kādam jābūt dekorācijām, un bija sajūsmināts, dzirdot, ar kādu nopietnību pie sava darba ķēries mākslinieks Jānis Kuģa. Ja Kugam laimēsies, «Uguns un nakts» uzvedums būs notikums arī dekorāciju mākslā. Dekorācijām jākļūst par izrādes sastāvdaļu, kas atbalsta un izceļ to, ko autors skatījis ar savām gara acīm.

*

Lai arī dzejnieks iedegās par «Uguns un nakts» uzvedumu, viņam pašam šī luga bija tikai pagātne, pirms gadiem pārdzīvotas un izlolotas domas un izjūtas.

Dzejnieks gatavoja jaunu dzejoļu krājumu.

īsteni viņš rakstīja to no jauna — nevis sakopoja dzejas, kas radušās dienu klaidā, bet rakstīja dzejas rindas noteiktam krājumam.

Kad viņš lasīja laikrakstus, grāmatas, lasīja saņemtās vēstules, klausījās vārdos, ko stāstīja cilvēki, kas ciemojās Kastaņolā, dzejniekam likās — skaudrās varonības laikmets viņa dzimtenē aiziet tālāk un tālāk. 1905. gads nogrimst pagātnē. Ir atnākusi ikdiena, kas sajūtas pieticīgi un labi.

Asinis, kas izlietas, apaug ar zāli, tie, kuri klīst svešumā un patur bijušās lielās dienas piemiņā, pamazām zūd no atmiņas. Pagātnes pieminēšana kļūst par traucējumu ikdienas praktiskajos, lietišķajos darījumos.

Jauno grāmatu dzejnieks rakstīja par tiem cilvēkiem, kas neaizmirst bijušo dienu lielumu. Viņš nevienam asi neuzbruka, tikai aizrādīja ar klusām sērām: atcerieties, ka ir joprojām arī tādas degošas dvēseles, kas neaizmirst. Neaizmirst varoņu laiku, kuram jāiet — jā, tomēr neatvairāmi, negrozāmi jāiet — pāri tagadnei, lai cik tukša un sīka tā būtu, uz nākotni.

Tā bija trimdinieku grāmata, ko viņš rakstīja. Tajā ienāca ir vieglas mākoņu ēnas, kad tie slīd pāri kalnu augstumiem, ir kalnu rēnā vientulība un trimdinieku ilgas šai vientulībā pēc dzimtenes.

Kad dzejnieks rakstīja šo grāmatu, viņš atcerējās citu zemju un laiku trimdiniekus. Arī viņu ilgas pēc dzimtenes ienāca šai grāmatā. Ilgas, kas nebija nekas cits kā sāpes un vēlēšanās redzēt cilvēku lielu un brīvu. Šais ilgās un sāpēs sasaucās zemes un laikmeti, sasaucās cilvēki, kuri bijuši spiesti atstāt savu zemi tikai tāpēc, ka to mīlējuši.

Sansalvatores virsotnē bija maza baznīciņa — kā uz daudziem kalniem šai zemē. Baznīcā bija apglabāts kāds emigrants, kam liktenis nebija lēmis atgriezties mājās. Dzejnieks atcerējās šo trimdinieku, kad gatavoja jauno grāmatu, un ierakstīja prozas rindas starp dzejoļiem:

«Skaistākā kalnā, kādu esmu redzējis, ir neaizsniegta izredze pār sniegoņiem līdz pat līdzenumam un tālē tikko nojaužamai jūras maliņai. Tūkstoši ceļotāji ik gadus kāpj tanī kalnā un skaistumā skaidrotam sirdīm nāk lejā. Tanī kalnā licies sevi uznest arī viens noguris ceļotājs no tālienes, lai tur paliktu uz mūžīgo dusu. Cik augšā uzkāpju, tik ar aizgrābtību lasu uz kapa akmeņa vienkāršos, naivos vārdus, kurus tur uzrakstījis viņam svešnie-kos iegūts draugs: tas ceļotājs no tālienes ir bijis poļu emigrants, viņš vēlējies no augstā kalna gala saredzēt savu dzimteni.»

Ak, arī viņš pats cik reižu kāpis šais svešuma kalnos, lai varbūt aiz miglām apvāršņa malā pamanītu kaut nelielu svītriņu dzimtenes mežu ziluma!

Dzejnieks pārāk labi zināja, ka nav tāda kalna, no kura var redzēt dzimteni, tomēr viņš sevi atkal un atkal pieķēra šajā grēkā — viņš bija kalnu augstumā un lūkojās tālē.

Kad viņš ziņkārīgākiem kastaņoliešiem sacīja, ka ir no Latvijas, tie skatījās platām acīm, un bija skaidri redzams, ka viņiem šis vārds neko neizteica. Tad viņš sacīja: «No Rīgas.» Arī tas neko neizteica. Tad viņš teica: «Mana dzimtene ir ziemeļos, un tajā nav tik daudz saules kā pie jums.»

— Ahā! — kastaņolieši izlikās, ka tagad viņi atcerējušies, kur tas ir. — Mēs jau tā domājām: tas ir kaut kur aiz Turcijas.

— Jā, aiz Turcijas! Patiesi aiz Turcijas, — dzejnieks piekrita, un kastaņolieši priecājās, ka tomēr zina, no kuras puses šis kalsnais, slaikais, klusais sinjors atbraucis.

— Sakiet savējiem, lai viņi brauc pie mums ciemos. Mums ir brīvas istabas, un viņiem šeit klāsies labi, — sacīja Pačeks. — Jums taču ir labi pie mums, sinjor?

— Ļoti labi, — atbildēja šis sinjors. — Es nemaz nezinu, kur citur zem saules var būt vēl labāk.

Viņš gāja projām.

Aiz Turcijas ...

Viņš bija visu mūžu strādājis, lai viņa dzimtene nebūtu kaut kur aiz Turcijas, lai tā būtu pamanāma pasaules tautu saimē. Ar savas kultūras lielumu. Jo cita lieluma nevar būt mazai tautai, un kultūras lielums dzejniekam šķita pati augstākā vērtība un nozīmīgums. Valsts, kura stipra vienīgi ar saviem karavīru pulkiem, var būt sīkāka par pašu mazāko tautu pasaules tautu vidū.

*

Viņi iet vientuļi vakarā pie miera, un viņiem nav gandrīz ne vārda, ko runāt. Viss ir jau izrunāts šais gados. Viņi ir pat jau paspējuši nomocīties, meklējot vārdus tad, kad nav ko sacīt un runāt liek tikai pienākums. Viņi

kā senāk lieto mīlināmos vārdus, viens otru uzrunājot, — ir Iniņa vai Mazais Pūks, ir Lielais Pūks, bet tas ir tikai ieradums, no kura sirds siltums bieži vien atkāpies.

Viņi iet pie miera un nolemj, ka šovakar veronāls netiks lietots. Viņi aizmigs bez zālēm.

Viņi guļ katrs savā gultā un mēģina aizmirst, ka veronāls nav dzerts.

Tagad jau viņi ir tik bagāti, ka īrē divas istabas un var gulēt katrs savā. Viņu jaunā dzīves vieta arī saucas īsti lepni — Stella d'Oro — Zelta zvaigzne, kaut gan nekā īpaša te nav — pavisam parastas divas istabas.

Viņi guļ klusi, nekustēdamies, bet tieši šis mēmais klusums, šī nekustība ir labākā liecība, ka otrā istabā gulētājs nav aizmidzis. Minūtes iet, dziest vakarblāzma, iestājas nakts. Viņi nevar aizmigt. Ir tikai apziņa, ka jāmēģina gulēt un ka šī siltā, smacējošā dienvidu vasaļus nakts ir īsa un tomēr pāri mēram gara.

Dzejnieks reizēm piesardzīgi paceļ tumsā galvu un, elpu aizturējis, kluusas.

Viss klusu.

Tomēr ne. Viņam šķiet, ka otrā istabā saklausāmas apspiestas elsas.

Otrā istabā raud cilvēks. Vientuļš, nelaimīgs, pamests cilvēks. Tā nav pirmā reize, kad tā notiek. Bet Iniņa nesūdzas, neapsūdz, vienīgi guļ klusi, nekustēdamās.

«Mazajam Pūkām pat reimatisms muguru šai naktī laikam nemoka — guļ tik mierīgi, kā sastindzis,» nodomā dzejnieks.

Viņš atkal atlaižas guļus. Lūko aizmigt. Aizmigt, nekā nedzirdēt. Viņš skaita līdz simtam, skaita līdz divi simti. Skaitu no simta līdz vienam. Nelīdz. Pēc laika viņš paceļ galvu un klausās. Ir un ir taču sadzirdama raudāšana tur, olrā istabā. Varbūt piecelties un iet raudzīt?

Ak, šīs divas istabas! Tās kļuvušas par diviem klusu moku kambariem. Dienā tās ir dzīvojamās telpas, bet, kad satumst, pārvēršas par inkvizīcijas ceļiem.

Viņi abi ar Iniņu ir uzrakstījuši neskaitāmus cildenus vārdus par mīlestību, tās lielumu un skaistumu, — varbūt tieši tāpēc viņi kļuvuši tik nabagi, ka tagad pietrūkst vārdu, ko pasacīt šādā naktī, kad vakarā nav iedzerts veronāls un tāpēc nevar aizmigt.

Ar katru jaunu dienu viņi arvien mazak tic, ka atradīsies īstie vārdi, kas atnestu saprašanos, atnestu dienai prieku ari šai vientulības cietumā, kāda ir šī skaistā Kastaņola. Tās ir šausmas. īstie vārdi nogrimst arvien dziļāk melnā bezdibeņa akā, no kuras neviena zvaigzne nav saskatāma.

Rītā viņi mostas, strādā savās guļvietās. Pēc tam, kamēr dzejnieks vingro, Iniņa gādā par brokastu. Tad ir laiks darbam: dzejnieks paņem mātes austo lakatu un dodas kalnos vai dārzā pie Kastaņolas baznīciņas, Iniņa mazgā traukus, piekopj istabas, dodas uz Lugānas tirgu, jo tirgū preces ir labākas un lētākas nekā veikalā.

— Tu, mīļo Iniņ, varēji tirgu atlikt un strādāt savu darbu.

— Es pavisam drīz būšu atpakaļ, — Iniņa atbild,

— tad es kaut ko padarīšu.

— Bet pielūko, ka vakarā, tiesas stundā, tu neierodies gluži tukšā.

— Par mani nebēdā. — Iniņa atsaka un pasmejas.

— Sieviete arī pastarās tiesas priekšā nezaudēs valodu un pratīsies sevi aizstāvēt. Bet tagad ej — tev termiņi nāk virsū un darbi vēl nav galā.

Dzejnieks paklausa. Viņam patiešām nāk virsū termiņi. Viņš nevar velti laiku tērēt, viņam jābūt savā darba vietā.

Dzejnieks aiziet kalnos — ar mātes austo lakatu, ar aprakstītām un neaprakstītām papīra lapiņām. Kad viņš ir ceļā uz darba vietu, viņš Iniņu jau aizmirsis.

Citā vakarā viņi nav tik pārliecināti par savu miegu un tāpēc dzer veronālu, kaut gan tieši tagad to nevajadzētu darīt, — viņi ir pietiekami noguruši no iepriekšējās bezmiega nakts un tāpēc gulēs.

*

Vasarā, augusta otrā pusē, pie viņiem ieradās reti viesi — tie bija Dora un Pēteris, kurus arī liktenis nebija taupījis visus šos gadus.

Pieci gadi bija pagājuši, kopš viņi pēdējo reizi tikušies. Svešums, ilgā neredzēšanās, šķiet, viņus bija tuvinājuši. Viņi nejuta neuzticību viens pret otru, viņi nemēģināja izpētīt viens otru.

Iniņa bija mājasmāte šais dienās: laipna pret visiem, uzmanīga un vērīga.

Un viesi? — viesi prata cienīt māju, kurā viņi viesojās, un cienīt mājasmāti, kura pret viņiem bija pilna gādības, lai ikviens sajustos labi.

Viņi devās izbraukumos pa apkārtni. Viņi kāpa pa takām, un viņiem patika būt kalnu galos.

Savāda pievilcība bija šīm dienam. Sastapušies cilvēki, kas kādreiz dziļi, mīlējuši viens otru, pēc tam starp viņiem pavērusies plaisa, un viņi to atkal un atkal sajutuši kā ļaunu pārpratumu.

Un, lūk, tagad viņi kā jaunībā kopā pavada dienas, veras acīs, kas raugās pretim. Sīs acis piesardzīgi jautā: vai viss ir pagājis, vai viss nogrimis? Viņi negrib melot un sacīt: «Jā, viss ir pagājis, viss aizgrimis nebūtībā,» — bet nav arī nekāda pamata neuzticībai.

Jā, laikam taču nav ...

Viņi priecājas par dienvidu gaišo sauli, par kalnu tīkamo vēsumu, dodas no kalna uz kalnu, no ciemata uz ciematu. Viņi atpūšas, viņi krāj spēkus. Nākotnei. Tās ir skaistas dienas, patiešām skaistas dienas, ko viņi pavada Kustaņolā 1910. gada augusta beigās.

«Lielam kalnam ir liela ēna, un tam ta arī jābūt,» nodomā Pēteris, trimdinieka māsasvīrs. «Bet tas, kas redz tikai ēnu un nepamana paša kalna lielumu, ir neciešami sīkumains cilvēks.»

Doriņa saslimst. Viņa mocās ar temperatūru, viņai sap kakls. Angīna. Doriņa guļ gultā, un brālis viņai kavē laiku. Brālis laikam ir pat laimīgs, ka Doriņa saslimusi un viņš var sēdēt uz gultas malas un stāstīt, kā aizgājušas dienas šeit svešumā.

Tās ir vienmuļas, un es cenšos šo vienmuļo tukšumu aizdzīt ar neatlaidīgu, nepārtrauktu darbu.

Māsa Ir mīļo. Māsa ir bezgala mīļa. Visa bērnība ar savu vieglumu, rotaļību un ātri gaistošajām bēdām atkal paceļas augšup, kad dzejnieks tā sēd un raugās māsas sejā.

Pirms gada viņš, domājot par Doriņu un kavējoties Kas-taņolas dabas krāšņumā, bija uzrakstījis dzejoli, ko nosauca «Saules ieleja»:

Se visu ziemu cauri Uz klints ir zaļi mauri, —

Še mana saules ieleja.

Nekad še puķes nebeidz augt,

— Un man lai nespētu še plaukt Sirdsceiība:

Tam ziedēt likt, kas novīta?

Cik dīvaina ir dzīve! Ko visvairāk mīli, to visdrīzāk zaudē.

— Pēteris ir vienmēr pilns rūpju, un darīšanu viņam bez gala, — saka māsa. — Bet vienu viņš paspēj vienmēr — izlasīt ik rindiņu, ko tu esi uzrakstījis. Kad viņš lasa tavas grāmatas, viņš nemaz neatceras, ka jūs kādā brīdī esat kļuvuši noslēgti viens pret otru. Viņam bezgala patīk tavas grāmatas. Viņš tās vērtē kā augstāko, kas radies latviešiem.

Brālis sēd uz gultas, un viegla ēna pārslīd viņa sejai: Pēteris ir tik pilns vitāla spēka, ka spēj nedzirdēt to, ko negrib dzirdēt, un neredzēt to, ko negrib redzēt.

Sirds dziļumos dzejnieks varbūt ir pat mazliet skaudīgs, ka šim cilvēkam visas nedienas pavisam nesaprotamā kārtā kļūst par ikdienišķām grūtībām, kas pārvaramas ar humoru un plašu vērienu.

Kad viesi brauc projām, dzejnieks paliek uz perona vēl ilgi pēc tam, kad vilciens jau pazudis skatienam. Kaut ko viņi ir pazaudējuši, ko vajadzēja saglabāt kā pašu lielāko dārgumu dzīvē. Reizēm liekas, vajag tikai pavērt smagas, piesmirkušas dēļu durvis, pa kuras spraugām caurļ spiežas gaisma, un tūlīt, visa istaba pielīs saules spožuma un dzīvē ienāks nenoturams pavasara bērzu plaukšanas nebēdīgais prieks.

Nekā vairāk nevajag kā vienīgi pavērt šīs smagās, melnās, laika ūdeņiem piesmirkušās durvis.

*

Neviens no viņiem trim nezināja, ka nekad vairs nesatiksies. Ka dzīve viņus jau ir izšķīrusi uz visu mūžu.

Un ka turpmāk viņi būs tuvāki viens otram, nekā bijuši visus šos pēdējos gadus.

*

Jauno dzejoļu grāmatu dzejnieks pabeidza vēlā rudenī. Viņš saprata, ka nav labi vienā grāmatā dzīvot tikai ar vienas stīgas skanējumu. Melodija var būt vispatiesākā, bet, ja kļūst vienmuļīga, tā apnīkst, nogurdina, top nepanesama.

Dzīvodams svešumā, viņš dziļāk izjuta tautu brālības ilgas. Sīs lielās jūtas vienoja viņu ar Karlo Kataneo, ar Garibaldiju, ar Valtu Vitmenu, ar visu to nepārskatāmo pulku, kas no tāliem mūžiem domāja, ka tiem, kas ar zemi un kaļ lemešus, nav vajadzības savā starpā naidoties, — lai kurā zemē viņi dzīvotu un lai kur viņi savu darbu strādātu.

Jaunajā krājumā viņš izcēla tautu draudzības un sadarbības domu. Viss viņa mūžs un divas trimdas bija cieši iemācījušas, ka cilvēka dzimtene ir daudz lielāka nekā nelielā zeme pie Daugavas, Ventas un Gaujas.

Visa dzīve bija iemācījusi vairāk, daudz vairāk. Dzīve bija iemācījusi domāt par visām zemēm un tautām, par ikvienu stūrīti uz zemes un visur saklausīt rītdienas soļus. Zemes modās, sasaucās. Sasaucās pāri tālēm, pāri kontinentiem, laikmetiem, un trimdiniekiem tas varbūt vislabāk bija sadzirdams, šīs nenoslāpējamās balsis, kurām piederēja nākotne:

No asiem ziemeļiem,

No maigiem dienvidiem.

No cilvēces dziļās pirmdzimtās —

No pašos mutes Āzijas,

No krustiem — dzelžiem kaltās Eiropas,

No jaunus Āfrikas Un pāri no viņpus okeāna Nāk līdz ar vētrām saukāšana:

Brāļi, brāļi!

Esat tuvi, kas tāļil

Sauc: brāļi, vai esat nomodā?

Sauc: atbildat tur dziļumā!

Dzejnieks varēja atbildēt no saviem kalniem, no savas vientulības, kas bija līdz malām pilna piestrēgusi kopības alku:

Mēs nomodā, mēs nomodā!

Mcs dzirdam tālumā, dziļumā,

Mēs dzirdam pašā klusumā,

Mēs nomodu!

Dzejoļu krājumu viņš noslēdza ar sāpju pilnu, skumju

izskaņu:

Nekad vairs tevis neredzēt,

Nekad vairs nesūkt tavas dvesmas,

Kad cilas ar, kad taisās sēt —

Nekad vairs tevis neredzēt,

Mans mīļais lauks!

Nekad vairs tevis nesajust,

Ne tavas maigās rīta vēsmas,

Ne dienas kvēles, kad viss klust —

Nekad vairs tevis nesajust,

Mans mīļais lauks!

Nekad vairs tevis neapskaut,

Kad rudens sūta lēnas dzēsmas,

Kad sirpes trin, ko rudzus pļaut,

Nekad vairs tevis neapskaut,

Mans mīļais lauks!

Viņa asinis izsīka, domājot par dzimteni. Viņam nebija žēl šīs asinis. Viņš savu dzimteni redzēja brīvu tautu kopībā. Brīvu cilvēci, kur tauta tautai brāļu rokas sniedz. Viņš gatavs atdot ik asins lāsi šai nākotnei.

*

Kādā dienā dzejnieks no jauna atgriezās pie «Klusās grāmatas». Tagad viņš zināja, kuri dzejoļi apšaubāmi un tāpēc no krājuma izmetami. Viņam riebās šī piemērošanās, kas īsteni ir dzīva organisma kropļošana, un tāpēc viņš bija vilcinājies pārskatīt šo grāmatu, lai varbūt to izdotu no jauna.

Oktobrī, kad bija pabeigts darbs pie jaunas grāmatas, kurai dzejnieks deva nosaukumu «Tie, kas neaizmirst», viņš saņēmās un pārtaisīja «Kluso grāmatu». Visu pārkārtoja tā, lai izmesto dzejoļu dēļ grāmata nezaudētu domas un izjūtas vienību. Šo sapostīto un reizē saglābto darbu viņš aizsūtīja uz Rīgu Augustam Deglavam. Vai vispirms grāmatu neparādīt cenzoram? Varbūt arī šādā sakropļotā veidā tā vēl joprojām ir nepatīkami dzīvīga, nepieļaujami stipra un spēcīga?

Deglavs runāja ar cenzoru, parādīja grāmatu.

Cenzoram bija iebildumi. Cenzors nekā nepavēlēja, viņš tikai silti ieteica «izranžēt» vēl kādus piecus apšaubāmus gabalus:

— Tie ir tādi, kas var radīt pārdomas, bet, kad sākas pārdomas, tad ir klāt arī aizturēšanas briesmas.

Deglavs ieminējās, ka šie dzejoļi iepriekšējo reizi nav ar sliktu vārdu pieminēti. Viņam atbildēja:

— Bet ar labu arī ne. Tobrīd laikam bija pietiekami daudz citu, kuru dēļ grāmatu aizturēja. Tādos gadījumos nebūt nav jāmin viss sliktais, kas par grāmatu sakāms.

3. novembrī Deglavs jau rakstīja uz Kastaņolu:

«... tagad Tev ātri jāizšķir, vai pavisam esi ar mieru bez tiem izdot krājumu. Citādi viss ir jau gatavs, man drukātava sarunāta, tā ka decembra sākumā varam būt jau tirgū.»

Dzejnieks pārplānoja visu no jauna, lai gan tagad vēl jo vairāk grāmatas dzejoļi kļuva kā nejaušas lapas, ko vējš, pa gaisu jaukdams, aiznesis līdz dzimtenei.

Grāmatu viņš tā arī nosauca — «Vēja nestas lapas».

Tā kā «Klusās grāmatas» ievadpiezlmes cenzūrai nebija pretvalstiskas likušās, dzejnieks tās pilnībā atstāja arī jaunajā grāmatā, tikai pierakstīja vēl divas rindkopas, norādot uz «Klusās grāmatas» likteni:

«... nu man pretī nāk mērenība, uz pirkstu galiem virzīdamās, brīdinot rokas pacēlusi, neatlaidīgi čukst: «Lūk, nu: ko es teicu? Tā nevar. Tas laiks pagājis, ir ikdiena!» Ar prieku rāda man, ka vaļējās dziesmu lapiņas aiznestas no vēja projām, ka grāmatiņa saplosīta, ka priedes nolauztas, ka laiks, bailīgi ierāvies alā, nekustas.»

Viņš nenocietās un kļuva ass šai ievadā. Un lepns, jo brīvi lepnam būt ir cilvēka daļa:

«Ar visām sērām man neviļus jāsmejas. Vai tad tas lur alā ir laiks? Tas jau ir gļēvums. Laiks neietilpst nekādu alu; viņš slāv brīvā gaisā, kalna galā, un griež savu lielo riteni, ka vaļējās lapiņas klīst vien. Vai nemānāt, ka ritenis pārvar nāves punktu? Ka lēni pārvēršas ikdiena par svētdienu? Lai klīst lapiņas vējā, lai cik maz jūs viņas uzlasāt — viņas ir zīmes no bijušās un — nākošās svētdienas.»

*

«Vēja nestas lapas» nonāca pie lasītājiem, nonāca gandrīz pilnīgi vienā laikā ar grāmatu «Tie, kas neaizmirst».

Vesels tautas vēstures posms, liels un traģisks, bija šais grāmatās, un tā šīs grāmatas novērtēja kritika. Neviens nebija uzrakstījis un arī nespēja uzrakstīt patiesākus lappuses par pagājušo, esošo un nākamo laiku kā šis dzejnieks, kas mita jau piekto gadu tālu no savas dzimtenes.

Vai viņš kaut dienu bija tāluma?

Vai viņš nebija ik dienu dzimtenē, katrā mājā, kur vēl nebija nožuvušas asaras par nobendētiem tuviniekiem? Vai viņš nebija tāpat vienpulk ar tiem, kam acīs dzirkstīja dzelžaina spīts un lepnums?

Nē, īsteni viņš bija tālumā, jo vai citādi savā jaunajā grāmatā būtu atgādinājis cita kāda trimdinieka vārdus:

«Es nāvi paciestu ar mīļāku prātu, kad es tik vēlreiz redzētu tēva mājas.»

Beidzot pienāca diena, kad «Uguns un nakts» parādījās uz skatuves. Tas notika 1911. gada 26. janvārī.

Sarežģījumi atgadījās pat pēdējās dienās un stundās.

Teātris pirms pirmizrādes gribēja dot īpašu izrādi visiem tiem, kas bija palīdzējuši uzveduma tapšanā — naudas ziedotājiem, aizdevējiem, atbalstītājiem. Izrāde jau bija izziņota, bet galu galā publika tajā neiekļuva. Izrādi noskatījās vienīgi cilvēki, kam jārūpējas par nelikumību novēršanu Vidzemes guberņas kultūras dzīvē. Zālē sēdēja ierēdņi ar lugas cenzūras eksemplāru rokās, klausījās, ko runāja uz skatuves, un skatījās, kas rakstīts cenzūras eksemplārā.

Šie ierēdņi bija birokrāti, un tā bija viņu labākā īpašība, Cītīgs ierēdnis, ja viņš pie tam ir birokrāts, dzird un klausās vienīgi burtu. Šiem vīriem nebija daļas par to, kādu nevēlamu spēku var iegūt arī atļauts, ar citiem augstākiem ierēdņiem un kancelejām saskaņots vārds, kad tas nāk no aktieru mutes un to dzird skatītāji, kas atvērtu sirdi sēž zālē.

Šajā izrādē zāle bija mēma, jo tur sēdēja tikai ierēdņi, kas bija aizņemti sava īpašā nodarbībā un tāpēc nemaz nejuta izrādes garu.

Pret burtu netika grēkots, tika norunāti vienīgi tie vārdi, ko apstiprinājusi cenzūra. Tāpēc ierēdņi, darbu beiguši, aizgāja, nekā nepieļaujama teātrī nesaskatījuši, pirmizrāde varēja notikt, kad tā paredzēta.

Atbalsis par «Uguni un nakti» dzejnieks gaidīja ar nepacietību. «Pusideālistam» bija panākumi tad, kad pastāvēja lugas aizlieguma draudi, bet, kad tie krita, zuda arī skatītāju interese, «Zelta zirgs» bija iestudēts steigā, pavirši, panākumi bija arī šādam pajukušam iestudējumam, bet dzejniekam šķita, ka īstā spožumā ar «Zelta zirgu» teātra pasaulē viņa vārds nenāca. Dzejnieks alka vairāk, viņam vajadzēja patiesas atzinības, un viņš bija cieši pārliecināts, ka «Ugunij un naktij», ja vien tā labi iestudēta, šāda vispārēja atzinība jaiegūst. Lugā ir pietiekami daudz dumpības, pietiekami daudz patiesas cerības uz nākotni, lai šāda atsaucība būtu. Masas vienmēr ar prieku sveic vārdu, kas iet tālāk par šodienu.

Augusts Deglavs otrā dienā pēc izrādes rakstīja uz Kastaņolu garu vēstuli. Viņš bija rakstnieks un praktiskas darbības cilvēks. Ar vērotāja skatienu un vieglu smīnu viņš sekoja gan notikumiem ap «Uguni un nakti», gan pašai izrādei:

«No reakcijas puses, cik manāms, sacelts viss kājās, lai lugu dabūtu aizliegt... Man šķiet, ka pie visa tā visvairāk vainīgi «interimnieki», jo, ja «Uguns un nakts» ilgāku laiku tiek izrādīta, tad kga Kangara iestādei ar visu lielo subvenciju jāsapūst. — To visu ievērojot, arī ļoti saprātīgā un inteliģentā publika arī lietas labā atturējās no ovācijām, kas citādi būtu bijušas lieliskas. Tikai pašās beigās, lai viss nenoritētu klusībā, tika pasniegts Kugam, Alunānam, Mierlaukam buķetes un kroņi. Man nevajadzēs Tev apgalvot, ka Tu pie tam biji visvairāk domāts, bet neko nevar darīt — tagad mums briesmīgi tumši un muļķīgi laiki.»

Par izrādi:

«Par pašu izrādes tehniku, ievērojot mūsu trūcīgos skatuves līdzekļus, kā kritiķis varu izsacīties tikai atzinīgi. It sevišķi Kuģa, var redzēt, cilvēks ir studējis daudz un mēģinājis iedziļināties Tavā garā un pie tam arī vēstures pareizībā, neaprobežojot pie tam fantāziju. ... Tā publikas uzmanība pie skatuves tiek saistīta ar visiem līdzekļiem, kuri pie tam vēl ļoti klapē kopā.»

Aktieru spēle Deglavam nebija lāgā patikusi:

«Kaktiņam ar Lāčplēsi ir tik daudz kopēja, ka tas ir «lempīgs», kur tad nu paliek varoņu uguns? Zibalts kā melnais bruņinieks gan bija šoreiz pietiekoši izveicīgs sava lomā, bet citādi viņš nevarēja sniegt to šausmīgo iespaidu, kādu Tu esi domājis. Te Kaktiņš būtu īsti vietā. Bel nav |aužti, ko Uti dara. Varons Amtmanis no auguma par niecīgu. Biruta — Laimdota bija Latvija pēc stila, pret kuru man nav ko iebilst. Turpretim Spīdolas loma ir bīstama priekš tēlotājas tādēļ, ka tā neiegūst īsti ne publikas simpātijas, ne arī antipātijas. Viņa paliek vidū. Šoreiz tēloja viņu Tija; no sākuma bija laba, bet vēlāk atslāba. Kangaru bija uzņēmies Mierlauks, bet kur tad šim ir tas nešķīstais, tumšais dēmonisms, kādu tur va-jaga? Tas, ko viņš sniedza, bija tāds muļķa pāters.» Deglavs turpināja savu spriedumu omulīgā vaļībā:

«... vispār ņemot, var iztikt, jo mums vajag ievērot: nekas nav tik labi, ka nevarētu būt vēl kas labāks, un nekas nav tik slikts, ka nevarētu būt vēl kas sliktāks.»

Uz Kastaņolu sīku «Uguns un nakts» izrādes aprakstījumu atsūtīja Antons Birkerts. Viņš bija pilns sajūsmas un ar lielu rūpību fiksēja, ko bija ievērojis.

Nodeva autoram:

«Redzot šo lugu uz skatuves, man katrā cēlienā nāca prātā un iedūrās sirdī doma: cik žēl, ka pats autors neredz savu darbu!

Tad — otras domas.

Kas pulcē te šos ļaudis vakaru no vakara? Un atbilde manā dvēselē noskanēja: dzejnieka ģēnijs!

Un trešās domas: būtu autors klāt, bez šaubām, mēģinājumos būtu viņš izmainījis vietas, kur kas grozāms. Citādi — neiespējami to noteikt.»

Par aktieriem Birkerts sprieda labvēlīgāk nekā Degļa vs:

«Mierlauks (Kangars) un Laimdota (Biruta Skuje-niece) — spēlē teicami. Arī Lāčplēsis (Kaktiņš) un Spīdola (Tija Banga) tēlo labi, bet gribētos, lai te būtu sevišķi spējīgi mākslinieki. Lāčplēsis atradis diezgan spējīgu attēlotāju, bet bagāto Spīdolas lomu izmantot, liekas, nevarēs neviena no šī teātra māksliniecēm. Tai sievietei ir iekšā velns, un mūsu sievietēm tā velna dvēselē nav. ... lai šo lomu attēlotu, vajag ģeniālas mākslinieces, un mums ir tikai talanti.»

Dzejnieks lasīja atsūtītās vēstules, lasīja vērtējumus avīzēs.

Pats galvenais bija nepārprotami skaidrs: «Uguns un nakts» radījusi nekad nebijušu atbalsi un ievērību. Lugu izrādīja vakaru pēc vakara, un visas izrādes bija izpārdotas. Sīkajos dienas darbos iegrimušajā Rīgā nekad nekas līdzīgs nebija noticis. Dzejnieka rakstītais vārds bija satraucis, saviļņojis cilvēku prātus, teātris kļuvis par skatītāju tūkstoš ilgu izteicēju un virzītāju.

Vēlāk atrakstīja arī pats Mierlauks.

Viņš bija ir nomocījies, ir sanervozējies, ir apmierināts.

«Lielākais gandarījums man bija, kad cienījamais Du-bura kungs pēc izrādes teicis: «Viss, ko pie tās lugas šinīs apstākļos varēja darīt, ir darīts! Ir strādāts!» Un saviem dramatiskajiem audzēkņiem ir pat izteicies ar lielu atzinību par manu iekārtojumu.

Nu redziet, ja nu ir pēc labākās sirdsapziņas strādāts, ja ir visi tie grūtumi pārspēti, ir arī naidnieki radīju-sies! ... Es gaidu to dienu, to stundu, kad varētu pie Jums aizbraukt un tur jaukajā vietā atspirgt no tām daudzajām vātīm, kuras man ir «labie ļaudis» situši!»

«Uguns un nakts» panākumi nemaz netraucēja teātra kolektīvam turpināt savstarpējo plēšanos. Notika kārtējā direktoru maiņa, ar aprīli Mierlaukam no teātra direktora amata bija jāaiziet.

Vēlāk, jau vasarā, apmeties Majoros un domādams par veselības uzlabošanu, Mierlauks rakstīja dzejniekam, kādi grūtumi bijuši jāpārspēj, lugu iestudējot:

«Esmu tik noguris, biju pilnīgi caur visu, kas man bija jāizdzīvo, tik ļungans palicis, bez dzīves prieka, pat bez enerģijas. Dažu labu vakaru, kad likos gulēt, domāju: labi būtu, ka no rīta vairs neceltos! Tad, kad iestudēju un mēģināju «Uguni un nakti» un jau laiks bija vairāk uz galu virzījies, izrāde tuvojās ...tad kādas pāris nedēļas pat nevarēju gulēt, ne ēst! Dzīvoju no papirosiem un stipras tējas. Tā apziņa, ko šī luga priekš mums nozīmē, ka mēs ar viņu ceļamies jeb krītam, tā nedeva man mieru ne dienu, nedz nakti. — Bija pat tādi cilvēki, kuri labus panākumus «nepareģoja»! Nebūšot nekas daudz! Tagad, kur nu, paldies dievam, viss labi ir izgājis, jā, tagad viņi gan prot runāt atkal savu valodu un griež mēteli uz otru pusi.»

Dzejnieks saprata, ka ir pilnam uzvarējis. Cik noprotams, izrādē skatītāji saklausa tās cīņas atbalsis un aicinājumus, kas viņam bija tik dārgi, lugu rakstot, un kas ii visas vil,īa patības pamata stiprums un būtība. Lielā Uguns un Nakts ciņa, kas iet cauri gadu simtiem un kas beigsies ar mūžīgās, skaidrās Uguns uzvaru. Lāčplēša un Spīdolas uzvaru. Jaunais gadsimts ir aicināts to piepildīt.

Saviļņots, aizkustināts dzejnieks sveica «Uguns un nakts» sagatavotājus:

«Šis ir spilgts piemērs, kā sabiedriskā kopdarbā saplūst visu atsevišķu indivīdu darbi, arī mākslinieku, un nau vairs izdalāmi, ne izceļami par sevi laukā. Visi ir vienādi nepieciešami un vienādi svarā, visi izauguši no vienas lielas kopidejas. Šinī kopradīšanā ir arī tas jaunais moments, kas atšķir pagātnes mākslu no nākotnes mākslas un darīs pēdējo par īstu tautas mākslu.»

Pirmajā maijā Jaunais Rīgas teātris slēdza sezonu. Tai vakarā izrādīja «Uguni un nakti», un tā bija šīs lugas 41. izrāde. Vienīgi Iniņa ar «Sidraba šķidrautu» 1905. gadā bija līdzīgi aizrāvusi skatītājus kopīgā nākotnes sajūsmībā.

*

Prieks, ko dzejnieks uzskatīja par normālu, dabisku cilvēka dzīves formu, spārnoja darbam. Dzejnieks piesolīja teātrim jaunu lugu — viņš to uzrakstīs šajā gadā, varbūt jau tuvākajos mēnešos.

Vēstulē Kārlim Ķirpēnam:

«... lasīju avīzēs, ka Lautenbahs sarakstījis «Induli un Āriju». Tas ir tiešs drauds Jaunajam teātrim un izaicinājums man, t. i., «Ug. u. N.». Vecais teātris jau ne velti daudz mēnešus meklē lugu, kas nokonkurētu «U. N.», nu viņi domā to atraduši pazīstamā vēsturiskā tematā, kurš dod iespēju izrādīt skaistas dekorācijas un vēl tādas pat kā «U. N.». To uzbrukumu Jaun. teātrim un man arī es gribu atgainīt un rakstīšu ari «Induli un Āriju» priekš Jums. Par vajadzīgajām dekorācijām es varēšu Jums drīz vien rakstīt itin sīki, kad būšu saņēmis Tavu atbildi. Man tāda dūša uzvarēt vecos tautībniekus viņu pašu mājās un viņu pašu ieročiem.»

«Vecais teātris», protams, nekā necerēja nedz no Lau-tenbaha, nedz viņa lugas, pat Lautenbaha draugiem viņa lugas šķita neglābjami vārgas un nekur liekamas. Tāpat kastaņolietis gluži labi zināja, ka nav nekāda goda lieta spēkoties ar diletantu un to uzvarēt. Vienīgais Lautenbaha nopelns bija tas, ka viņš_ar savu jauno lugu bija pamudinājis pārcilāt Induļa un Ārijas teiku.

Tā bija Baltijas vācieša literarizēta teika, nodrukāta vācu izdevumos, pietiekami rosinoša, un vairāki vietējie vācu autori to jau bija izmantojuši

Tāpat kā «Ugunij un naktij», vēsturiskais laikmets šai teikai bija 13. gadsimts, laiks, kad notika senās Latvijas dažādo novadu brīvības cīņas pret vācu krustnešiem.

Teika bija romantiska, tai bija viduslaiku krāsas: bruņinieki ar zobeniem, cildena mīlestība, kas beidzas ar mīlētāju nāvi, beigās dārd pērkons, pēkšņos plūdos slīkst karapulki. Pie tam viss notiek uz kuršu un vācu cīņu fona, saistīts ar šīm cīņām. Dzejnieku pievilka šī romantika, cildenā traģika un teikas vēriens — tādu vielu varētu izmantot arī Šekspīrs un Šillers. Te bija pamats piecpēdu jambos rakstītai traģēdijai.

... Kuršu virsaitis Indulis nākamajā rītā pēc zaudētas kaujas sastop mežā dzelzīs kaltu bruņinieku, cīnās ar to, uzvar, bet tad izrādās, ka šis bruņinieks īsteni ir sieviete, kuršu sīvākā pretinieka vācu komtura meita Ārija. Indulis iemīlas Ārijā, un Ārija mīl viņu.

Induļa tālākais ceļš ir grūts. Viņa kurši ir nemierā ar savu virsaiti: tā nekad nav noticis, ka sagūstīts pretinieks tiktu žēlots un saudzēts; šai reizē līgstot ar vāciem, pret Āriju varbūt varētu pat bez kaujas atgūt zaudēto Induļa pili Emboti.

Vācu komturs, kas tagad saimnieko Embotē, savukārt ir ar mieru dot savu meitu Indulim par sievu tikai tad, ja Indulis kristās, top par viņa vasali un tā līdz ar kuršiem kļūst par vācu sabiedroto.

Indulis mēģina izdarīt neizdarāmo — saprasties ar ienaidnieku. Viņš dodas uz Emboti, kristās, apprec Āriju, cer līdz ar saviem kuršiem būt tiesībās līdzīgs vāciešiem, uzvarētāju nenomākts un nenicināts.

Induļa cerības ir veltas, viņš nekad vācu starpā nebūs līdzīgs starp līdzīgiem, tāpat viņa kurši. Viņš nav sastapies ar pašu vācu tautu, ar kuru varētu saprasties, viņš, izrādās, aizgājis pie kara algotņiem, kuru uzdevums ir laupīt, iekarot, paverdzināt. Indulis atstāj Āriju, dodas prom no Embotes pils, viņš atgriežas pie saviem kuršiem.

Teika stāsta, ka Indulis pēc tam tiek sodīts: par novēršanos no senajiem dieviem Pērkons Induli nosper. Tik vien vēl Indulis paspēj kā atjautīgi apslīcināt leišu karapulkus, kas Mintauta vadībā ieradušies pie Embotes un cer pakļaut kuršus sev.

Dzejnieks deva citu atrisinājumu senajai teikai: pāragrs ir Induļa sapnis par tautu sadraudzību, kad brāļu rokas sniegtu gan vāci, gan leiši, gan kurši un tautu dzīves pamati sakņotos nevis varmācībā, bet cilvēku un tautu patiesā līdztiesībā. Indulis mirst ar sapni par nākotni — «būs citas rokas, kas reiz sadosies».

Lugu «Indulis un Ārija» dzejnieks veidoja kā «jaunības traģēdiju». Jaunas ir tās domas un jūtas, ar ko dzīvo Indulis: pavisam citādiem nekā agrāk jābūt cilvēku sadzīves principiem, tiem jābalstās mīlā un cieņā pret cilvēku, līdztiesībā un sadraudzībā zemei ar zemi.

Mintauta un Indula dialogos dzejnieks risināja pavalstnieku un valdnieka attieksmju problēmu.

Lugas uzrakstīšana negāja tik raiti, kā dzejniekam likās 1911. gada ziemā. Jaunā luga varēja uz skatuves parādīties tikai nākamajā gadā — ja to iestudētu jau rudenī, tā novērstu uzmanību no «Uguns un nakts», kura, kā visas zīmes liecināja, tiks arī vēl rudenī izrādīta ar krietniem panākumiem. Bet, ja teātris jaunu lugu vēl negaidīja, tad nebija arī iemesla steigai. Ziemā uzrakstījis pirmo cēlienu, dzejnieks vairs nepiespiedās, un darbs pie «Induļa» pārtrūka.

*

«Uguns un nakts» lielajiem panākumiem nāca līdzi arī ēna: teātris par izrādēm taisījās maksāt uz pusi mazāk, nekā tika maksājis par «Zelta zirgu», nekā maksāja par izrādēm Iniņai. Ierasto desmit procentu vietā no ienākumiem teātris gribēja maksāt tikai piecus, — laikam teātrim šķita, ka arī tad autors saņemtu naudas pietiekami, jo izrāžu bija nepieredzēti daudz.

Dzejnieks iedegās: tātad atkal gribēja kaut ko ietaupīt vienīgi uz autora kabatul Te taču no jauna bija galvu pacēlis dīvainais uzskats, ka rakstnieka darbs ir tīrā izprieca, par kuru naudu prasīt lāgā neklājas, un autors pat var justies pagodināts, ka viņa darbs vispār tiek nodrukāts vai parādīts uz skatuves!

Kāpēc lai dzejnieks būtu lūdzējs? Bez viņa darba nebūtu ne teātra panākumu, ne skatītāju sajūsmas. Vienam vajadzēja būt visa sācējam, un tas bija autors, nevis režisors, nevis aktieri.

Dzejnieks rakstīja Kārlim Ķirpēnam:

«Saproti nu Tu atkal mani, cik pārsteigts es biju, ka teātra direkcija taisni tagad, kur man bija vienīgais gadījums, ko pelnīt ar savu darbu un kur viņai ir arī gadījums desmitreiz vairāk pelnīt un maksāt un ar to nostiprināt savu stāvokli, — ka taisni tagad viņa man grib nosist algu uz pusi! Es teātrim vienmēr un visur esmu pretim nācis līdz pēdējam... Riebjas man visu to Tev uzskaitīt, bet, ja es to nedarītu, jūs ieskatītu, ka es neesmu nervozs, un tādiem jūs nemaksājat. N. Alunāns, piem., Tu raksti, gauži nervozs, un tas dabū visu, ko grib. Visi aktieri laikam arī būs dabūjuši visu nolīgto, tātad tie arī nervozi. Vai pietiks ar šo vēstuli pierādījumam, ka es arī nervozs? jeb vajadzēs vēl ko?»

Arī viņš var parādīt, ka ir par lepnu, lai kaulētos pēc kapeikām, kas likumīgi pienācās:

«Kad viņa [«Uguns un nakts»] gulēja 7 gadus, viņa var gaidīt vēl otrus 7 gadus, viņa nenovecosies, bet varbūt taisni tad tik nāks īstā laikā... Cik būs nospēlēts līdz šīs vēstules saņemšanai, tik pietiks visu izdevumu segšanai un vēl atlikumam: tad mans pienākums pret dāvā-tājiem būs izpildīts un izrādes vairs neturpināsat.»

Kad Ķirpēns atrakstīja, ka teātrim ar naudu joprojām klājas ļoti grūti, dzejnieka sašutums un apvainojuma sajūta pieklusa. Viņš nekad nespēja atteikt, kad pie viņa griezās atklātā vaļsirdībā un lūdzēja balsī.

Viņš rakstīja Ķirpēnam no jauna, jā — viņš bija gatavs savās prasībās piekāpties, jo galvenais jau nebija viņš pats, bet tas darbs, kas tika darīts. Tikai lai nebūtu jādzīvo ar pāri nodarījuma sajūtu.

Vēlāk viņš rakstīja vēl — kā atvainodamies, kā taisnodamies, lai par viņu nedomā kā naudas kārīgu cilvēku:

«... no manis jau arī nebija untums, kad tā uzmācos pēc naudas, — Tu zini, ka Asp. slima un sanatorijai daudz vajga.»

Viņiem abiem, trūcībā dzīvojot, bija izaudzis kluss sapnis: lai dzīves rocība būtu tāda, ka varētu strādāt bez steigas un pie paša svarīgākā, sirdij tuvākā.

*

Tieši tagad, kad «Uguns un nakts» ienesa naudu, gadījās pircējs viņu vasarnīcai Rīgas jūrmalā. Visus šos gadus vasarnīca bija saglabājusies kā pēdējais glābiņš, ja līdzekļi pavisam aptrūktu. Par vasarnīcu saņēma 5300 rubļu. 300 rubļi izgāja, šo darījumu kārtojot, 2000 viņi lika nosūtīt uz Sveici. «Atlikušie trīs tūkstoši ir uz laiku brīvi un var nākt uz obligāciju Tev, kad Tev viņi steidzami vajadzīgi,» dzejnieks rakstīja Augustam Degla-vam, kas bija kārtojis vasarnīcas pārdošanu.

Sai pašā laikā Birzniekam-Upītim bija padomā izdot Raiņa kopotus rakstus vairākos sējumos. Solīdus, glīti nodrukātus, ar tādu rūpību izkārtojumā, kādu pelnījis šo darbu saturs. Lai dzejnieks pats šos rakstus sastāda, viņš arī vislabāk zinās, cik sējumu sanāktu.

Birznieks-Upītis, dienu noņēmies praktiskā darbā naftas rūpniecībā, bet vakaros grāmatu pasaulē nobēdzies, allaž bija pilns rūpju un gādības par abiem kastaņo-liešiem.

«Vai Jums tur vēl vienmēr tāds dzīvoklis kā toreiz, kad pie Jums viesojos? Tas nepavisam nebija piemērīgs ziemai un ziemas darbiem istabā. ...Tādēļ Jums visādā ziņā, ja vēl esat turpat, jāpāriet siltā un sausā istabā.»

Birznieks-Upītis gribēja, lai kopotos rakstus ievadītu plašāks apcerējums par Raini un viņa dzeju. Tas varētu būt pat tik pamatīgs un nopietns, ka būtu vienlaikus izdodams atsevišķā brošūrā. Ko dzejnieks domājot — kas varētu būt šāda apcerējuma sarakstītājs? «Man liekas, šimbrīžam vislabāk pratīs apgaismot Jūsu idejas Andrejs Upīts. ...Ja Jums vien nebūtu kāds cits padomā, tad palūgšos viņu.»

Dzejnieks bija mierā.

Birzniekam-Upītim bija vērīgas acis. Viņš šai reizē satuvināja kopā divus rakstniekus un cilvēkus, kas dzīves atveidojumā un raksturā bija pavisam tāli: zvērinātu reālās dzīves attēlotāju un dzejnieku, kas dzīves īstenību savā mākslā centās parādīt ar simboliskiem tēliem un ainām. Bet Birznieks-Upītis šai reizē bija iedomājis galveno: abu šo rakstnieku mākslas mērķi bija kopīgi, un tas ir pamats pareizai savstarpējai izpratnei un novērtējumam.

Andrejs Upīts apcerējumu uzrakstīja, un tas bija plašākais un nopietnākais raksts, kāds vien līdz tam par Raini uzrakstīts, tēlains un vērīgs dzejas satura un izteiksmes bagātību izcēlējs. Birzniekam-Upītim tas «loti patika», un arī dzejnieks bija apmierināts un varbūt pat izbrīnījies par tiem labajiem vārdiem, ko Andrejs Upīts par viņu bija rakstījis.

Vēstulē Andrejam Upītim:

«... brīnumskaisti Jūs rakstāt par mani, un visam cauri es jūtu kā pirmā un paliekamā iespaidā: Jūs taču esat mans draugs, Jūs, asais ērkšainais cilvēks, ērkšainā-kais starp mūsu ērkšainiem latviešiem. Jūs esat gan cīņas cilvēks, laikam jau dzimis tāds. Jūs mani tā saucat, bet es tas dzimis neesmu, es pats ar nolūku sevi izaudzējis par cīņas cilvēku, tādēļ ka bij vajadzīgs, un citāds arī nevarēju dzīvot.»

Andrejs Uplts bija uzrakstījis savu apcerējumu, pirms vēl dzejnieks paspēja kopoto rakstu pirmo sējumu sakārtot, — dzejniekam nekad nepatika pārcilāt agrāk rakstītos darbus, un tikai ar mokām viņš pats sevi piedabūja, lai kādreiz rakstīto un nodrukāto no jauna pārlasītu.

*

Naudas beidzot bija vairāk nekā nepieciešams dienas vajadzībām, un Iniņa varēja domāt par ārstiem un sanatoriju. Ja Iniņa kaut cik salāpītu veselību, viņa varbūt šai gadā varētu aizbraukt ciemos uz dzimteni — Iniņa ļoti, ļoti gribēja redzēt māti.

Iniņa ļoti gribēja pārvest kaut daļiņu uz Kastaņolu no tās sajūsmības, kas dzimtenē bija par «Uguni un nakti». Pati izjust un pārvest.

Viņi rakstīja Ansim Gulbim un apjautajās par mājās braukšanas iespējām: kas Aspaziju sagaida dzimtenē, ja viņa tur parādītos?

Ansis Gulbis plānoja Pēterburgā izdot jaunu avīzi, un viņam šķita, ka Aspazija varētu dzīvot Pēterburga un šo avīzi rediģēt. Tāpēc viņš steigšus lūkoja skaidrot, kāda ir dzejnieces drošība, ja viņa atgriežas Krievijā.

Neko iepriecinošu viņš atbildei nesaņēma.

«Par Asp. es ievācu ziņas no Apsardzības nodaļas, kurā nelaiķa Pērsieša brālis, ar kuru man bij savā laikā veikala darīšanas, ieņem saimnieciskās nodaļas pārvaldītāja vietu. Apstākļi šādi: Asp. skaitās par karstu revoluc. Dzīvot Pēterb. var vienīgi ar Iekšl. ministr, vai pilsētas priekšnieka atļauju. Nometoties še uz dzīvi, tiks uz katru soli stingri pakaļ skatīts.»

*

Augusts Deglavs griezās pēc padoma pie kastaņolie-šiem — kur drukāt romānu «Rīga», kura pirmo daļu Deglavs tikko uzrakstījis: «Dzimtenes Vēstnesī»? «Jaunajā Dienas Lapā»?

Dzejnieks atbildēja:

«Vai dot romānu Dz. V., tas Tev jāizšķir pēc tā stāvokļa, kādu Tu gribi ieņemt sabiedriskā dzīvē; ja Tu no sabiedriskas darbības atsakies, tad Tev itin viegli, citādi Tev pārmetīs politiķi. Dz. V. ir godīga demokrātiska avīze, apm. kadetiska.»

Tai pašā dienā — tas bija 1911. gada 24. jūnijā — Deglavam vēstuli rakstīja arī Aspazija:

«...es ļoti priecājos, ka Tev ar romānu tā veicas, arī tas man tīk, ka esi svarīgu vielu izvēlējies. Man šķiet, ka labāk Tev visu dot Dz. V., tas taču var labi aizmaksāt un D. L. un Vēst. ir gandrīz tas pats, tikai nu Hermanis pirmajā ienes vairāk jaunības spirgtuma.»

Viņa rakstīja arī par mājās braukšanu:

«... kaut gan biju nodomājuse, tomēr nevarēšu šogad mājā braukt. Man vispirms jārauga izlāpīt sava veselība, jo nu es varu ar līdzekļiem svabadāki rīkoties, un, otrkārt, man jāierīko uz drošāka pamata pale mājā braukšana, citādi es varu nokļūt, kur man nepatīk.»

Tieši tai stundā, kad Iniņa rakstīja šo vēstuli, dzimtene, mājas atgādināja sevi: pienāca telegramma, ka miris viņas brālis Kristaps.

Vēstuli Deglavam dzejniece turpināja vairakas stundas pēc telegrammas. Viņa rakstīja par Kristapu:

«Viņam jau nu ir labāk, jo dzīve priekš viņa bija no pat maziem gadiem nepārtraukta ciešana, bet man tas sāp, jo ar to vājo dzīvībiņu mani saistīja tūkstots atmiņas un bērnības saites.»

Iniņa šais dienās divkārt juta svešuma slogu.

«Kas nu būs ar māmu? Tur Jelgavā viņa slimo un vārgo viena pate, tur viņa var nomirt, ka neviena acs viņu neredz.»

Kur attaisnojums dzīvei, ja tā kļūst par nebeidzamu gausu ciešanu dienu?

*

Pie «Induļa» dzejnieks no jauna atgriezās augusta otrajā pusē, un darbs veicās neparasti raiti.

Viņš izveidoja tik grandiozu ainu, kāda vēl nekad nebija redzēta latviešu dramaturģijā. Teiku par Induļa un Ārijas mīlestību viņš paplašināja līdz tautas likteņstāstam. Tā ir daļa no tautas mūža cīņas, ko izcīna Indulis. Cīņa par brīvību nerimsies, tā ies no pagātnes cauri tagadnei uz nākotni, līdz pašas tautas masas draudzībā sapratīsies. Tad būs atrisināts visu, arī mazo tautu liktenis, viņu nākotne:

Laiks vizot ved mūs visu tautu valstī,

Kas Balto jūru slēdz kā rotaļā Un visām tautām brāļu rokas sniedz.

Brīva tauta brīvu tautu vidū. Reizē sava un reizē vienota ar citām.

«Induļa» tēlojuma veids sasaucās ar «Uguni un nakti», — arī jaunajā lugā dzejnieks senā vielā tēloja sava laika jūtas un centienus, ielika proletariāta lielās atsvabināšanās cīņas domas. Tā nerakstīja Šekspīrs, lielas idejas spārnoja Silleru. Kastaņolietim tuvāks bija Sil-lers ar drāmas, traģēdijas notikumu pakļaušanu brīvības idejai. Bet kastaņolietis neatkārtoja Silleru, viņš dzīvoja citā laikā, un viņam cīņa par brīvību nozīmēja proletariāta atsvabināšanās cīņu.

Dzejnieks cītīgi rakstīja ainu pēc ainas, cēlienu pēc cēliena, luga pieņēma milzu apjomu, bet viņš neiegrožoja sevi, kaut arī zināja, ka vajag divus trīs vakarus, lai šādu lugu pilnībā izrādītu.

Viņš mierināja sevi ar domu, ka neraksta vienīgi izejmateriālu teātrim, nē, viņš rakstīja traģēdiju, literāru darbu, kas var dzīvot arī bez teātra. Viņš pat lūkoja sev iestāstīt, ka luga grāmatā ar pilnām tiesībām var būt plašāka, nekā vajadzīga teātrim, — lai lasītājs var dzīvāk iztēloties un iedomāties personas, notikumus un idejas, kad viņam trūkst skatuves.

Mintauta un Induļa dialogos dzejnieks risināja domu par to, kādai jābūt valstij, lai valsts vara kalpotu tautai un nebūtu tautas nomācēja. Pretstatā Mintauta despotisma principam, pēc kura «Tik viens lai kungs», Indulis izvirza savu — «Ikviens lai kungs».

*

Septembra otrā pusē Iniņa iekārtojās sanatorijā Cī-rihē. Pēc diezgan daudziem gadiem viņi atkal dzīvoja šķirti.

Kad vilciens ar Iniņu pazuda skatienam, dzejnieks gāja mājā un jutās tikpat vientuļš un nelaimīgs kā kādreiz Slobodskā, kad Iniņa pēc apciemojuma atgriezās Rīgā. Viņš rakstīja:

«Nokopu te visas Tavas mantiņas, vecas brilles dārgumu arhīvā, deķīti no krēsliņa kumodē, lai neviens cits tur nesēd virsū, krēslu noliku.»

Viņš deva padomu Iniņai:

«Sāc pēc dienas vai divām strādāt, būs Tev vieglāk.»

Viņš tomēr, izrādās, bija maldinājis sevi un tikai iedomās atsaucis Slobodskas gadus. Viņa jūtām vairs nebija tā laika stipruma. Drīz Kastaņolā viņš jutās ļoti labi ari bez sievas. Izrādījās, ka, viens būdams, viņš varēja negaidīti labi strādāt. Viņu neviens netraucēja, un tas bija brīnumaini.

Kā senāk Slobodskā viņš pats sev lūkoja ēdamo, pats piekopa istabu. Slobodskā viņš nevarēja un nevarēja darbu atsākt, ilgi bija nelaimīgs par Iniņas aizbraukšanu. Tagad viss bija kļuvis citādi.

Pie «Induļa» viņš strādāja aizgūtnēm. Gulbis lugu gribēja izdot grāmatā vēl pirms Ziemsvētkiem, Jaunais Rīgas teātris gribēja «Induli» iestudēt, pirms vēl pavisam nav pavasaris pie durvīm, un šīs abas prasības bija saprātīgas. Vajadzēja steigties. Lai viss ietu raitāk, viņš sameklēja cilvēku, kas pārrakstītu lugu ar mašīnu. Cī-rihē dzīvoja Roberts Ivanovs, kas gribēja piepelnīties, un dzejnieks sūtīja viņam uzrakstītās ainas.

Piekto cēlienu dzejnieks rakstīja vēlā rudenī — oktobra beigās un novembra sākumā. Dramatiskie notikumi šeit šalc kā viļņi okeānā, pret klintīm triecoties.

Traģiska, dziļi cilvēciska ir Mintauta un Induļa pēdējā tikšanās. Indulis ir apslīcinājis ūdens palos Mintauta karapulkus, kas gribēja iznicināt kuršus, bet tagad Indulis dod pārbiedētajam, dziļi satriektajam Mintautam padomu, kā paglābt tos karavīrus, kas vēl palikuši dzīvi. Cietais, dzelžainais Mintauts ir aizkustināts par Induli, viņš, gudrais, spēcīgais, varmācīgais praktiķis («kas liels, tas asiņains») atvadoties saka gudri, bet ne bez rezignācijas:

Par mani lielāks, Indul, tev ir gars,

Tik nau tavs gars šīs saules un ši laika.

Mans spēks no naida nāk un tavs no mīlas;

Tavs tevi nāvē ved, mans mani dzīvē.

Indulis atbild:

.., i mans reiz vedīs dzīvē.

«Indulī» dzejnieks apliecināja savu pārliecību, ka dzīves pārveidotājam spēkam jāizaug no mīlestības uz nākotni, nevis no naida. No mīlestības pret nākotni, kurai jābūt lielai un skaistai. Dzejnieks nepamanīja, ka to, ko parasti sauc par naidu pret nelietību, varmācību pret veco dzīvi, viņš ir pārdēvējis par aktīvu mīlestību pret nākotni, pret cilvēcību, pret tautu. Viņa lugu varoņi, rīkodamies mīlestības vārdā un sludinādami mīlestību, nekad nekļuva gļēvi, nekad nepiedeva nelietībai un varmācībai. Dzejnieka izpratnē aktīva bija tā mīla, kura zina, kas ir «nākams laiks», un nepagurdama, ar dzelžainu neatlaidību iet uz šo «nākamo laiku».

IKDIENA

«Induli» dzejnieks pabeidza melnrakstā 2. novembrī un jutās tik pacilāts, ka nespēja savu atbrīvotības sajūtu apslāpēt arī tad, kad šai dienā rakstīja vēstuli īniņai, mierinādams viņu sakarā ar mātes slimību. Viņš rakstīja jautri, kā blēņodamies, un tas bija pavisam neparasti.

Iniņa bija noredzējusi savādu sapni un, kaut īpašu vērību sapņiem nepiegrieza, gaidīja, ka notiks nelaime — droši vien ar māmiņu kļūs arvien ļaunāk. Ak, viņa tik ļoti gribētu kaut dažas nedēļas, kaut dažas dienas vēl pabūt kopā ar māmiņu! Jo vairāk Iniņa par māmiņu domāja, jo mīļāka tā šķita.

Dzejnieku nogurdināja šī gaušanās un pēkšņi uzradusies karstā mīlestība, un viņš nepieļāva domu, ka ar māmiņu notiks pats ļaunākais, — no māj nieku vēstulēm tas nav izlasāms. Varbūt lai Iniņa aizraksta viņu kopīgajai paziņai Lilijai (prozaiķe Ivande Kaija), lai tā aizbrauc māmiņu apraudzīt. Bet par Iniņas nelabo sapni viņš var atsaukties uz drukātu autoritāti — ēģiptiešu lielo sapņu grāmatu. «Tur par šo lietu teikts tā: redzēt mirstam cilus - - Frohe Kunde; māte — Freund Wiedersehen; radus redzēt mirstam — reiche Erbschaft. Ko Tu uz to vari atbildēt?»

Vislabākās zāles pret bēdām Iniņa jau esot atradusi pati — ātru strādāšanu. Vajag domāt par savu veselību: «...tad Tu daudz vieglāk visu pārcietīsi. Domā vienmēr, ka zvirbuļi nekad nemeta ēšanu pat visnopietnākos dzīves brīžos... Ēdot visas bēdas varot vieglāk panest, un ēdot viņi [zvirbuļi] esot iekarojuši visu pasauli. Tikai vajagot dot ēst... Vai veronālu vēl sūtīt?»

Viņš instinktīvi šais dienās baidās, lai rūpes, satraukumi, kaut arī tie nāktu no Iniņas puses, neizsistu no pacilātās noskaņas, kādā viņš patlaban bija un kādā tik labi veicās darbs. «Indulis» vēl tikai melnrakstā, vēl vajadzēja labot, pārveidot, piegludināt, vajadzēja atrast svītrojamas vietas — luga bija iznākusi pāri mēram gara.

Kad Iniņa arī nākamajas dienās sūrojās par savām lietām, viņš lūdza, lai mīļdvēselīte pagaidām pieklust, — lai nenotiek tā, ka viss apstājas un lugas pabeigšana ieilgst uz nezināmu laiku.

Iniņa pieklusa. Dzejnieks strādāja azartiskā steigā, viņš pats bija izbrīnījies un pārsteigts par to papīra daudzumu, kas «Indulim» aprakstīts. Viņš rakstīja uz Cī-rihi: vai Iniņa nevarētu paraudzīties un atmest lieko, pieciešamo. Viņam pašam neatliek laika, jo visi termiņi jau garām un Ziemsvētki tuvojas.

Kad Iniņa cēlienus vai ainas tik ātri neatsūtīja izskatītus un saīsinātus, kā to dzejnieks gaidīja, viņš kļuva nervozs un pieklājīgi atvainojās: kā gan viņš nebija iedomājies, ka Iniņai jāpietaupa savas mīļās actiņas! Viņš pats visu pārskatīs, visu izdarīs, un gan jau būs labi.

Varbūt vairāk par palīdzību viņš īsteni gaidīja atzinīgus vārdus — pēc pacilātības tuvojās reakcija, kad nekas nelikās labs.

«.. . es pilnīgi izsamistu, cik darbs sasteigts, nesaskaņotas daļas, izplūdis garumā, ar vārdu sakot, neizdevies. ...strīpošana vien daudz nepalīdz, jāpārstrādā.»

Viņš tomēr sūtīja uz Rīgu šo pašu neizstrādāto, nesakopto rakstījumu, jo laika vairs nebija. Varbūt vēlāk, korektūrā, vēl varēs visu pārstrādāt?

Viņš nebija veltīgi sūtījis lugu pa cēlieniem, pa ainām uz Cīrihi. Iniņa atrakstīja sajūsmas pilnas rindas — viņai ļoti «Indulis» paticis. Ivanovs esot pat raudājis, lugu pārrakstot.

Dzejniekam patika šīs uzslavas, bet viņš atbildēja: tas, ka Ivanovs raudājis, vēl nav liecība, ka «Indulis» labs — «resni cilvēki raud, tas viņiem palīdz gremot».

Visu vēl līdz galam nepabeidzis, viņš pēc 10. novembra aizbrauca uz Cīrihi — ārstēties un pārliecībā, ka darbs tagad ir tādā stāvoklī, ka Iniņas klātbūtne vairs netraucēs lugu pabeigt.

Pabijis dienas desmit Cīrihe, dzejnieks atgriezās Kas-taņolā, vēl kārtoja manuskriptu, dusmojās, ka teātris lugu gan pieprasa, bet šaubās, vai šajā sezonā varēs uzvest. Ja tā, kāpēc gan jāsabeidz veselība un luga tik ļoti jāsteidz?

Kādā dienā dzejnieks no Briseles saņēma sūtījumu, kas gan mulsināja, gan neparasti iepriecināja: Jānis Jan-sons viņam atsūtīja savu tikko iznākušo grāmatu «Baltijas revolūcija». Jansons bija pasācis to, ko emigranti 1906. gadā bija Cīrihē sprieduši un neizdarījuši. Parādnieks bija arī dzejnieks pats — 1905. gada eposs gulēja vāciņos neturpināts. Jansona sūtījumu dzejnieks uzskatīja par draudzības zīmi un uzrakstīja pateicības vēstuli. Vispirms savu atbildes vēstuli viņš gan aizsūtīja uz Cīrihi, lai to izlasa un padomu dod arī Iniņa, Iniņa neiebilda, un dzejnieks rakstīja Jansonam:

«Manu mīļo Janci! Sen jau uz Tevi neesmu tā teicis. Kā par Tevi runāju, Doriņa būs Tev atstāstījusi, kāpēc, Tu arī zini. Bet ar laiku mūsu naids un mīla, un darbi visiem tikuši vienaldzīgi un aizmirsti, tik mums ne — tik šaurā lokā mēs griežamies; es pats iekš sevis pārdzīvoju krīzi, un tagad atnāk Tava grāmatiņa ar piemiņu par bijušām un nākošām cīņām un par manis neaizmir-šanu, — lai tad paši tie gadi top aizmirsti arī no mums.»

It kā jau paredzēdams jaunas sadursmes, kastaņolietis turpināja:

«Tikai katrs jauns rūgtums būtu daudz grūtāk nesams par veciem. Es gribu to ievērot, un, kad Tu arī to darītu, tad jau viss varētu vēl tikt labi. Raksti par visu, kā Tu reiz solījies. Es gribu cerēt.»

To varēja uzskatīt par piedāvājumu visas vecās lietas aizmirst. Bet tas bija tāds senas draudzības atjaunošanos piedāvājums, kad tiek arī atgādināts: es tomēr palikšu vērīgs un modrs.

Tā arī notika. Līdz Kastaņolai atklīda dažas nevalodas, un trīspadsmit dienas pēc šīs vēstules dzejnieks rakstīja rindas, kur laipni vārdi pavisam nevarīgi sedza dzelkšņu asumus:

«Mīļo Janci! Nupat man tiek teikts, ka Tu atklāti pasludinājis svēto karu pret — mani. Tu man pārmetot, ka es nerakstot artiķeļus partijas orgāniem. Tiešām, es rakstu tiem dzejas; un, tā kā artiķeļu rakstītāju ir mums vesels tūkstots, bet dzejnieku vēl ne pilns simts, tad es domāju, ka partijai derēs no manis vairāk dzejas nekā artiķeļi... Pirms pāris mēnešiem man bij dibināts iemesls skaitīt Tevi par savu draugu... Vai te kāds pārpratums?»

Vēstules turpinājums bija dzēlīgs, jo kaut arī dzejnieks labprāt cildināja mīlestības spēku, viņam nekad netrūka satīriķa asuma:

«Vai Tev teikts, ka neesmu vairs dzīvs? Varu Tev uz noteiktāko apgalvot un pierādīt, ka esmu dzīvs. ... Bet tagad paskaidro man draudzīgi: kas noticis?»

Jansons atbildēja un dzejnieku pārliecināja: tādas valodas ir tikai tukšas tenkas, kādu pasaulē nekad netrūkst un kādas tik labprāt lodā ap cilvēkiem, kas mīt svešumā un ir vieni.

Dzejnieks nomierinājās. Bet pa tam presē bija aizsākusies kāda polemika, un dzejnieks atkal kļuva uzmanīgs: vai Jansons, kaut it kā draudzībai roku pasniedzis, tomēr slepus nestrādā pret viņu?

*

Polemikā, kas dzimtenes laikrakstos bija aizsākusies, dzejnieka vārds nemaz netika minēts, bet viņš jutās dziļi aizskarts: polemikā — kā viņam šķita, pavisam netaisni — bija ierauta Iniņa. Viņš nekad nevarēja mierīgu sirdi paciest, ja par Iniņu saka kaut vārdu slikta.

Viss bija it kā aizsācies tukšā vietā. 1911. gada 15. oktobrī, dienās, kad dzejnieks steidza «Induļa» piekto cēlienu, «Dzimtenes Vēstnesis» nodrukāja iesācēja rakstnieka Jāņa Vainovska rakstu «Es kaunos». Vainovskis pārmeta rakstniekiem, ka tie pārlieku gaužas par savu stāvokli un tādējādi lūko iežēlināt buržuāziju, lai tā vairāk atmestu no saviem bagātajiem galdiem mākslai un rakstniekiem. Vainovskis kā tādus nosauca Akurateru, Skalbi, Jaunsudrabiņu. Diedelēšana apkaunojot latviešu mākslinieku vārdu.

Pēc divām dienām Jaunsudrabiņš, Skalbe un Akuraters ievietoja «Jaunajā Dienas Lapā» paziņojumu, ka viņi turpmāk vairs nepublicēsies «Dzimtenes Vēstnesī»,_ jo šis laikraksts arvien vairāk pieņemot bulvāru avīzes toni. _ _

«Dzimtenes Vēstneša» redaktors Aronu Matīss bija uztraucies: viņa vadītās avīzes prestižs ir apdraudēts!

Kad Aspazija Cīrihē izlasīja gan Vainovska rakstu, gan Jaunsudrabiņa, Skalbes, Akuratera protestu, viņai šis strīds šķita nenopietna aušošanās, — kur gan ir tie laikraksti, kas darbotos pa prātam rakstniekam! Vai «Dzimtenes Vēstnesis» nav galu galā gluži līdzīgs dažam citam

izdevumam — kaut vai tai pašai «Jaunajai Dienas Lapai», kuru varbūt vienīgi aiz ieraduma cilvēki, kas sevi uzskata par progresīviem, īpaši nelamā? Aspazija nenocietās un 3. novembri aizsūtīja Aronu Matīsam vēstuli — viņa arī turpmāk došot savus darbus «Dzimtenes Vēstnesim»: «Jūs varat pretī izskaidrot, ka pasniegsiet drīz vairāk izvilkumu no mana krājuma «Ziedu klēpis», kurš būs 9 loksnes biezs un kuru 2 vai 3 dienās no-* sūtīšu.» _

Vēstule publicēšanai nebija domāta, bet Aronu Matīsam bija izdevīgi pazīstamu rakstnieku nostājai pretstatīt vēl pazīstamāko un iecienītāko Aspaziju un viņas rakstītās rindas nopublicēja.

Tas šķita Aspazijas tīšs izaicinājums «Dzimtenes Vēstneša» pretiniekiem. Var jau būt, ka Iniņa nebūtu aizsūtījusi šādu spīts vēstuli, ja viņa būtu sazinājusies ar dzejnieku. Viņš bija piesardzīgs pret rakstīšanu laikrakstos un vēl piesardzīgāks strīdēties tajos: parasti tādās reizēs patiesībai līdzi gāja negodīgums, kāds rodas, laikrakstam mundiera godu sargājot un glābjot. Bet dzejnieks pašlaik bija ļoti aizņemts ar «Induli», un Iniņa negribēja viņu traucēt.

Pēc mēneša «Jaunajā Dienas Lapā» un vairākos citos laikrakstos parādījās protests pret Aspazijas solījumu arī turpmāk strādāt līdzi «Dzimtenes Vēstnesī». Protestu bija parakstījuši — kā viņi sevi dēvēja — «Pēterburgas latviešu studenti-marksisti». Tas bija ass protests, neiecietīgs līdz klajai netaisnībai:

«Ar Aspazijas vārdu plašākās tautas masās līdz šim arvien saistījās paliesi demokrātiskas ilgas un centieni. Tagad Aspazija atklāti un demonstratīvi izsaka simpātijas un piekrišanu «Dz. V.» virzienam, kurš jau slavens tapis ar savām denunciācijām, provokatoriskiem janka-viem un izbijušiem veinberģistiem.

Cerams, ka strādnieku šķira nepalaidīs šo faktu neievērotu, bet zinās viņu pienācīgi novērtēt, viņa sapratīs, ka bijušās demokrātes demonstratīvais solis un viņas līdzdalība «Dz. V.» nevar pacelt «Dz. V.» morālisko un sabiedrisko līmeni, bet tikai liecina, ka Aspazija sabiedriskā atplūduma laikmetā ir noslīdējusi līdz minētam līmenim.»

Bija pasacīts neticamais un neiedomājamais: Aspazija pēkšņi ir tikai bijusi demokrāte, un sabiedriski politiskā

ziņā viņa pielīdzināma «Dzimtenes Vēstnesim», kas — «jau slavens tapis ar savām denunciācijām, provokatoriskiem jankaviem un izbijušiem veinberģistiem».

Kastaņolieši bija pārsteigti un sašutuši: kas gan pasaulē notika, ja demokrātiskajā presē varēja publicēt tik nekaunīgas, apvainojošas lietas?

*

«Induli un Āriju» uz Rīgu aizsūtījis, dzejnieks atkal ' aizbrauca uz sanatoriju Cīrihē, pēc lielās darba steigas un sarūgtinājuma par uzbrukumu Iniņai juzdamies pavisam saguris.

Bet atpūta bija traucēta, — viņš jau iepriekš zināja, ka atpūtas nemaz nebūs. Viņš gulēja gultā, ārstējās un bija sašutis. Tas, ka protests pret Iniņu uzreiz parādījās vairākās avīzēs, šķita skaidra liecība, ka raksts ir sagatavots organizēti un ka ir ļaudis, kas par šādu uzbrukumu priecājas. Dzejnieks nodrukāto protestu novērtēja kā netaktisku, netaisnu uzbrukumu gan Iniņai, gan viņam pašam. Ansim Gulbim, kas steidzināja sūtīt atpakaļ «Induļa» pirmā cēliena korektūras loksnes, viņš nenocietās pasacīt par savu sašutumu:

«...šo rakstu sanatorijā un gultā; gribēju reiz krietni atpūsties, un man tā vajadzēja, bet neļaus man arī šoreiz atpūtu: jāiet A[spaziju] aizstāvēt pret neģēlīgiem uzbrukumiem no Pēterburgas.»

Viņš neslēpa arī, ka uzskata šo protestu vērstu pret viņiem abiem. Nervozs, saniknots, spītīgs viņš rakstīja laikrakstu redaktoriem, kas ievietojuši studentu protesta vēstuli. Viņam bija pretīgi līdzi strādāt šais laikrakstos.

Ermanim Pīpiņam — «Jaunās Dienas Lapas» redaktoram:

«Cien. kolēģi! Ta kā Jūs viena personā rediģējat neoficiāli «Domas» un oficiāli J. D. L., tad Jūsu izturēšanās J. D. L-ā nodrukātā nepieklājīgā uzbrukumā Aspazijai, man Jūs jālūdz ieskatīt manus iesūtījumus «Domām» par nenotikušiem.»

«Jaunā Laika» redaktoram:

«Biedri redaktor, lūdzu ... nedrukāt vairs tālāk izvilkumus no manas lugas un atsūtīt atpakaļ visus tekstus.»

Viņam šķita nemorāli izlikties, it kā nekas_ nebūtu noticis, ja šie izdevumi ir nepieļaujami izturējušies pret viņa sievu.

Pēc pāris dienām dzejnieks no Cīrihes rakstīja ari Jan-sonam uz Briseli, nojautādams, vai Jansons arī nav iejaukts šai lietā:

«...saņēmu... «J. Laiku» un ziņās, ka visi soc. un arī demokrātiski laikraksti nākot klajā ar nepieklājīgu uzbrukumu Aspazijai. Tā kā tas parādās visur vienā reizē, tad ir jau iepriekš sagatavots, un varbūt arī Tu par viņu zināji, kad rakstīji man vēstuli. Vai tā ir? Un vai tiešām šinī miera laikā top rīkots karagājiens?»

Jānis Jansons atbildēja:

«Tava kartīte mani dziļi aizskāra. Ja pēc manas vēstules, kur es pret Tevi biju tik atklāts un tik sirsnīgs, Tu tomēr vari domāt, ka es tanī pat laikā «akmeni turējis azotē» un kaut ko līdzzinājis par minēto «uzbrukumu»; jā, ko tad lai vairs saku! Pēterb. studentu pulciņa protests man nāca tikpat negaidīts kā Tev (lasīju viņu varbūt vienā dienā ar Tevi «J. Laikā»), nevienu Pēterburgas studentu es nepazīstu un ar nevienu nesarakstos. Man nākas diezgan daudz vēstules izmainīt ar partijas ļaudīm mājās, bet par šo incidentu tur nav minēts ne vārda. Un vispārim nav nekāda pamata aizdomām, ka te būtu organizēts vesels «karagājiens» no mūsu pašu ļaužu puses. Ne vārdiņa par to nav kritis mūsēju starpā! ...Saku vēlreiz, ka man tas ļoti, ļoti žēl, ja Tu par mani varēji būt tādās domās.»

Dzejnieks pateicās Jansonam — «Tava kartiņa mani ļoti nomierināja, jo noņēma man nospiedošās, nelabās aizdomas», bet ciešāk pārliecināts par Jansona vārdu patiesīgumu nebija.

Dzejnieks jutās aizvainots, ka šis uzbrukums Aspazijai, ko izdarīja demokrātiskā nometne, bija sagatavots slepenībā, nesazinoties ne ar viņu, ne Aspaziju, kaut arī laika tam pietika — vesels mēnesis atradās starp Aspazijas vēstules publicēšanu un studentu protestu! Kur gan Aspazija būtu rīkojusies kā demokrātijas ienaidniece? Vai viņa ar visu savu dzīvi un darbību nebija tieši demokrātijai kalpojusi un tās labā cietusi?

Decembra sākumā Aspazijai mierinošus vārdus no Baku atsūtīja Birznieks-Upītis, kas jau bija paspējis izlasīt viņam aizsūtīto «Ziedu klēpja» manuskriptu. Birznieks-Upītis rakstīja:

«No «Laika Balsij» tuvu stāvošiem ļaudīm saņēmu vēstuli, iz kuras redzams, ka viņiem nav pa prātam, ka Jūs

piestājusies par līdzstrādnieci «Dzimtenes Vēstnesim». Pat Jūsu dzejas saturs esot mainījies. Par vienīgo atbildi uz to izrakstīju viņiem no Jūsu «Ziedu klēpja» dzejoli «Magone».»

Dzejolis, ko Birznieks-Upītis aizsūtīja uz Rīgu, bija

šāds:

Kur tāda radusies, kur nē:

Nezāle kviešu pasaulē;

Visapkārt briest kviesīši,

Apaļi, smagi, mierīgi,

Pilnās vārpas kā maciņus žvadzina,

Sī sarkanās lapas tik vēdina,

Lauka čigāne.

Magone!

Kā kviesīši klanās, kā klanās,

Kā vējam izpatikt manāsl Kā noliec muguru!

Kā kurš spēj līkāku!

Stāv tikai vienīga,

Lepna un spītīga,

Protesta dvēsele,

Magone!

Viennotaļ viss lauks;

Vecs, jauns, liess, tauks,

Teic visai dažādā skaņkārtā:

«Jā, jā, jā, jā!»

Pret tūkstošiem «jā» viens vienīgs «nē»!

Tu ilgi vis nepaliksi te,

Lepnā spītniece,

Magone!

Visu decembri vēlās kā smagi rati: «Dzimtenes Vēstnesis» aizstāvējās, demokrātiskā prese uzbruka. Pa vidu tika deldēts Aspazijas vārds un arī spriests par domu un vārda brīvību.

Šveicē jau bija pienācis jaunais — 1912. gads, kad Aspazija uzrakstīja atbildes rakstu un aizsūtīja to «Jaunajam Laikam». Latvijā vēl bija vecā gada beigas, un Aspazijas raksts tika nodrukāts 29. decembrī. Pēc studentu konstatējuma viņa ir zemu grimusi. Viņa jautāja: «Caur ko? Vai mana māksla tapusi citāda, nekā līdz šim bijusi? Vai es tagad esmu ko rakstījusi, kur parādītos mana pagrimšana?»

Aspazija šai savā paskaidrojumā negaidot ierunājās arī par citu jautājumu, kas vēlāk tika dažādi locīts un cilāts: viņa atklātā vaļsirdībā, kādu no viņas nemaz neprasīja, paskaidroja, ka nav sociāldemokrāte, bet tikai demokrāte. Vēl vairāk — viņa nekad nav bijusi sociāldemokrāte un arī tagad tāda nav. Kāpēc tad viņu apspriež «no s.-d. redzes viedokļa»?

Tas tā saniknoja pretiniekus, ka tuvākajos pāris gados demokrātes vārds, Aspaziju pieminot, kļuva kaut kas līdzīgs apsmejamai palamai. Daļai spriedēju šķita, ka Aspazija ar šo paskaidrojumu sabiedrību apvainojusi, jo visu laiku šie cilvēki ticējuši, ka dzejniece ir sociāldemokrāte. Un nu pēkšņi — tikai demokrāte! . ..

Dzejnieku arvien smagāk nomāca šīs nesaskaņas. Viņam šķita, ka polemika ar briesmīgu skaidrību parāda, cik nepievilcīga ir preses ētika un morāle.

Sveicot Augustu Deglavu uz Jauno gadu, dzejnieks rakstīja:

«...no veseļošanās un atpūtas nekas daudz neiznāk, jo Elzas lieta velkas garumā. Kamēr es biju Castagnolā, viņa bija aizrakstījusi Aronam; es par visu dabūju tik zināt, kad jau lasīju nodrukāto vēstuli Dz. V-ī. Nevajadzēja Elzai arī vēlāk atbildēt uz m. studentu uzbrukumu, bet viņa citādi par daudz uztrauktos. Bet to studentu muļķība un rupjība nebūtu vēl tik ļauna, kad visas t. s. progresīvās avīzes nebūtu klausījušas to muļķu pavēlei; tas rāda, cik zemu stāv mūsu t. s. progresīvā prese. .. ka Ārons nelietīgi izlietojis privātu Elzas vēstuli, vēl saprotams kā avīžnieka paņēmiens, bet ka progresīvie paši apkaro un atraida progresīvos šinī laikā, tā ir gan lielāka muļķība, nekā klājas pat latviešiem.»

Polemika turpinājās visus nākošos mēnešus, tā pārgāja uz citiem jautājumiem, bet arī tad uzsita atkal un atkal kā saglumējušas duļķes un padarīja dzīvi smagāku. Vienu viņi šeit Šveicē saprata abi: dzimtenē ir izveidojusies asāka situācija starp «Dzimtenes Vēstnesi» un demokrātisko nometni, nekā viņi to no tāluma bija ievērojuši un uzskatījuši.

Vēstulē Ansim Gulbim 1912. gada sākumā:

«Protams, ka «Dz. V.» loma nau patīkama, daudz kas man arī bij nezināms, un es par to dabūju zināt tikai no Tevis, piem., par Skļatuves] b-bas denuncēšanu, par biedrības sludinājumu lietu, par to, ka Dz. V-im nebūt nau jāpateicas par pabalstu A-jai, caur ko viņa jutās saistīta.»

Ka Iniņa būtu uzskatāma par sociālisti, tādas domas dzejniekam nekad prātā nebija ienākušas. Turpretim ka sarīkotais skandāls Iniņu vedināt vedina aiziet no aktīvas līdzdalības progresīvajās aprindās — tas šajā troksnī varēja būt pats ļaunākais. Būtu muļķīgi domāt, ka nolamātais un izsaukātais kļūtu par draugu un varbūt pat pateiktos par tādu izrīcību.

Vēstulē Kārlim Ķirpēnam:

«Kad Aspazija arī drukā savas dzejas «Dz. V.», tad tas izskaidrojas tā, ka viņa taču nekad nau bijusi pēc pārliecības sociāliste... Aspazijai vispār nau politiska daba; zem mana iespaida viņa tuvojās manam soc. pasaules uzskatam, tad tagad atkal atgriežas atpakaļ pie sava vecā pilsoniskā uzskata, — sarūgtināta diezgan viņa ir. Uz viņu sarūgtinājums spēj darīt iespaidu, kamēr pār mani tam nau nekādas varas, lai arī mans sarūgtinājums būtu daudz lielāks. Mana daba ir citāda.»

Dzejnieks lūkoja šais dienās novērtēt Aspazijas nozīmi sabiedriskajās cīņās un literatūrā. Viņš darīja to pietiekami objektīvi, kaut arī tā bija viņa sieva, kuras darbību viņš apsprieda un izvērtēja.

Savās piezīmēs dzejnieks rakstīja:

«Jaunļā] strļāva]... nau domājama bez A. Ko jaun. str. sludināja priekš literatūras teorētiski, to A. izveda dzīvē liter. tēlos. Tikai politika nekad nau bijusi un nebūs viņas daļa. Bet pils. kultūra bez viņas nau domājama. Viņa devusi visaugstāko kult. vērtību.»

Tā kā dzejnieks visu šo polemiku uzskatīja par netiešu uzbrukumu arī sev, viņš mēģināja noskaidrot pats savu attieksmi pret tālāiko sabiedrisko un literāro darbību:

«... es palikšu s. d., kā bijis, un Asp. d[emokrāte], kā bijusi, un, galvenais, no darba tādēļ neatteikšos... es iešu to kult. ceļu, ko esmu gājis līdz šim.»

*

Dzīves būtība bija nevis šie strīdi, nesaskaņas, bet padarītais darbs — pozitīvais darbs, kā to sauca dzejnieks. Polemikas laikā notika sarakstīšanās ar Jauno Rīgas teātri par «Induļa un Ārij as» iestudēšanu.

Dzejnieks bija nepacietīgs — jaunā luga šoreiz ir pabeigta pat ātrāk, nekā solīta un kā viņš pats ticējis, bet nav zināms, kad to plāno parādīt uz skatuves. Ja pastāv tāda vilcināšanās, tad pirmizrāde var notikt tikai vēlā

pavasarī, bet tas nozīmē, ka lugai tiktu kaitēts, — kurš cilvēks tad, kad ārā saule un pavasaris, sēdēs teātrī? Un rudenī šāda, kaut maz izrādīta luga, ir jau veca! Dzejnieks rakstīja teātrim, taujāja, uztraucās.

Beidzot atnāca ziņa no teātra: «Induļa un Ārijas» pirmais mēģinājums noticis jau 12. janvārī, bet būtu labi, ja autors atsūtītu režisoram galveno personu raksturojumus. «Jūsu strīpoto eksemplāru gan vēl neesam saņēmuši.» Līdz Šveicei veiklas, manīgas mēles bija atnesušas

I valodas, ka strādnieki, protestēdami pret Aspaziju, nolēmuši boikotēt «Induļa un Ārijas» izrādes. Dzejnieks jautāja Ķirpēnam: «Vai tiešām grib rīkot karagājienu pret mani un teātri tādēļ vien, ka es arī neuzbrūku savai sievai? Vai viņi gluži apmulsuši no pastāvīgām intrigām?»

Līdz Šveicei — Kastaņolai, Cīrihei daudz kas nonāca sagrozīts, greizs, pārspīlēts, noklusēts, un viņiem pastāvīgi bija jādzīvo starp reālo un satenkoto. Tas radīja pārpratumus, sarūgtinājumus, lieku uztraukumu. Dzīve starp iespējamo patiesību un iespējamiem meliem (kaut negribētiem) reizēm sagādāja daudz smagu brīžu.

Bet darbs bija jādara, un viņi nepārstāja strādāt. Dzejnieks aizsūtīja izrādēm saīsināto «Induļa un Ārijas» eksemplāru, aizsūtīja galveno personu raksturojumus, kaut likās, ka tas ir nevajadzīgi («šinī acumirklī man liekas,

! ka viss vajadzīgais jau izteikts pašā tekstā»).

Lugu iestudēja Teodors Amtmanis. Dzejnieku šāda iz-ij vēlē sevišķi neiepriecināja, viņš bija pārliecināts un drošs par Mierlauka spēku un lielumu. Vis

vairāk viņu apmierināja tas, ka dekorācijas atkal taisa Kuģa, — šis mākslinieks, kā dzird, pat uz Lietuvu esot izbraucis, lai iepazītu lietuviešu arhitektūru, apģērbus, ieročus. Jaunais Rīgas teātris arvien noteiktāk kļūst par agrāk neietu ce|u gājēju, ar to sācies jauns laikmets i latviešu kultūrā.

GALS UN SAKUMS

Dzimtenē turpināja strīdēties. Iniņu pašreiz lika mierā, ; visvairāk vēl joprojām rakstīja «Dzimtenes Vēstnesis», lūkodams izskaidrot savu pozīciju kā nevainojumu, uzbrukdams citiem laikrakstiem par rupjību, no kādas pats nedz atteicās, nedz kautrējās.

Dzejnieks jaunu reizi nolēma norobežoties no visiem strīdiem un polemikām — tie uztrauca, un tad bija grūti strādāt.

Atrakstīja Andrejs Upits. Viņš, Birznieka-Upīša uzaicināts, sastādīja almanahu «Vārds», kas domāts literatūrai un literatūras kritikai. Vai arī abi dzejnieki negribētu piedalīties šai izdevumā?

Kastaņolieši bija mierā — viņi labprāt dos savus darbus šim jaunajam pasākumam.

Atrakstīja arī Jānis Jansons no Briseles un lūdza Maija dzejoli, lūdza vispār sūtīt dzejoļus «Cīņai».

Dzejnieks apsolīja. Viņš gan jutās pavisam saguris — pēc neveiksmīgi izdarītās operācijas (viņam izgrieza augoni pie kakla) bija zaudējis daudz asiņu un nevarēja un nevarēja atgūt spēkus. Viņš daudz nopūlējās ar šo Maija dzejoli, beigās uzrakstīja un solīja «tā iekārtoties, ka varu izpildīt Tavu uzaicinājumu un dot ik numuram pāris dzejoļu». Viņš atvēlēja arī vienas «Uguns un nakts» izrādes ienākumus partijas darba vajadzībām.

Sai 1912. gadā dzejnieks gribēja pabeigt jaunu dzejoļu grāmatu. Pagaidām viņš to nosauca par III krājumu. Bija viņam «pavasara dziesma» — tā saucās «Vētras sēja», bija «rudens dziesma» — «Tie, kas neaizmirst». Tagad viņš gatavojās nodot lasītājiem savu «ziemas dziesmu».

Kāpēc nebija «vasaras dziesmas»?

Kad viņš rakstīs savu «vasaras dziesmu»?

Kad?...

Tad, kad būs dzīvota un sajusta šī vasara. Viņš gaida šo vasaru jau garus gadus. Klusībā cer, ka tā pienāks tad, kad viņš kādreiz atkal atgriezīsies dzimtenē...

Viņš noteikti kādā dienā atgriezīsies dzimtenē, un šī atgriešanās vien jau būs alga par mūža grūtumu. Tā nozīmēs, ka ir kritis tumsas slogs, kas guļ pār viņa zemi. Tad sāksies vasara.

Bet varbūt mūžs būs par īsu, lai sagaidītu šo dienu? Varbūt viss gadsimts paies, līdz pienāks šī diena? . ..

Dzimtenē patlaban par viņu ik žurnāla «Domas» numurā raksta Antons Birkerts, tas pats, kas kādreiz — dzejnieks atceras: tas laikam bija 1904. gadā,_— no Vla-divostokas Latvijā atgriezies, bija ieradies jūrmalas vasarnīcā, lai izlūgtos no Raiņa kaut ko kādam rakstu krājumam, un toreiz nodzīvoja vairākas dienas viņu vasar-nu (i, pārrakstīdams savai vajadzībai laikam «Uguns un mikls» pirmo cēlienu... Tagad Antons Birkerts ir uz-i.ikstījis un publicē Raiņa dzīves un daiļrades plašu ap-:.k.itu, dažviet īsti labu, dažviet pasausu.

Vismaz ir labi, ka par tevi un tavu dzīvi tagad pla-sak.i vispārība var kaut ko izlasīt, — teic Iniņa un ir priecīga.

Ja, laikam gan, — dzejnieks atsaka.

Ar Iniņu viņi joprojām dzīvoja ir pieticīgi, ir smagi. Kad viņi domāja par darbiem, viņi jutās vienoti, centās viens otram palīdzēt, bet aizvien biežāk notika tā, ka, blakus dzīvodami, viņi traucēja viens otru. Nu jau tas bija kļuvis par ikdienu, ka viņi brauca viens pie otra tikai tad, kad nebija steidzamu darbu vai kad ar garāku vai īsāku strīdēšanos nokārtojami kārtējie sastrēgumi.

Dzejnieks vislabprātāk dzīvoja savā vientuļajā alā, Kastaņolā. Tur darbs veicās vislabāk, tur nebija pļāpīgo, dīkdienīgo latviešu kolonistu, no kuriem nebija brīva neviena diena Cīrihē. Kastaņolā viņš dzīvoja viens un, tāpat kā kādreiz Slobodskā, ēda ēdienus, kas nebija gatavoti sievas rokām, rakstīja gluži nepārredzamu skaitu vēstuļu, rītos vingroja, pēc tam aizmirsdamies lasīja avīzes.

'Te nebija noteiktu robežu kā Slobodskā, kad gāja pastaigāties. Te drīkstēja iet, cik vien tālu cilvēkam patika. Te nebija, sazinoties ar sievu un draugiem, vēstules jaraksta svešā valodā, lai ziņkāras acis tās varētu izlasīt.

Te nebija ...

Ak, te līdz apnikumam bija izstaigātas visas takas! Te viss bl|a kjuvis par ikdienu, viss bija sen zināms. Pat Brē kalna galotnē, no kurienes varēja tālu redzēt, viņš uzkāpa reti.

Bet strādāt Kastaņolā varēja.

Varbūt paldies tiem moku gadiem Slobodskā — dzejnieks bija pieradis būt viens. Tikai ar sevi. Un kā toreiz, Slobodskā, nervozs un tulkojumu aizņemts, viņš katru viesi uzskatīja par darba traucētāju, tā tagad labprāt gan cilvēkus sagaidīja, bet bija priecīgs, ja tie netērēja laiku ar garām sarunām un — pasargi, dievs! — nepaliek kādas dienas pat dzīvot pie viņa vai apmetas blakus pansijā. Viņš bija vēlu savu gaitu sācis, viņš nedrīkstēja izšķiest laiku.

Visbriesmīgākās bija sievietes — par viņa dzejoļiem, lugām un likteni sajūsminātas un aizkustinātas dāmas, pat jaunas, simpātiskas, bet parasti pāri mēram runīgas. Viņam vajadzēja būt laipnam, līdzi aizkustinātam par savu likteni, vajadzēja nopūsties un runāt par emigrācijas grūtumiem. Dāmas līdzcietībā nopūtās un māja ar galvu: tā tas ir! Šausmīgi! Bet viņš sēdēja, un pašas lielākās šausmas bija tās, ka tika kavēts darbs.

Tagad, 1912. gada pavasarī, no Latvijas bija atbraukusi Anna Ķēniņa, dzejnieka Ata Ķēniņa sieva, runīga un enerģiska, un nolēmusi palikt Kastaņolā vairākas dienas.

Dzejniekam nekas nebija kārtojams ar šo sievieti — ne jauns iestudējums pārrunājams, ne spriežams par jaunas grāmatas izdošanu, un viņu nogurdināja viešņas laipnība un vārdu plūdi.

Viņš neizturēja. Atstāja uz brīdi viešņu vienu un steidza uz Lugānu. Viņš neuzticējās pat telegrāfa ātrumam, bet lūkoja sazināties ar Iniņu pa telefonu. Viņi labprāt nekad nesazvanījās, jo telefonā parasti kaut kas iūca, sprakšķēja, viņš ar šo nelabo trubu pie auss kļuva nervozs, neiecietīgs, tās bija mokas, kas nav cilvēka spēkiem izturamas.

Arī šoreiz viņi lāgā nesadzirdējās, bet tik daudz Iniņa laikam saprata, ka Lielais Pūks ir briesmās un jāsteidz turpu.

Iniņa patiešām atbrauca un, ar viešņu tērzēdama, pat aizmirsa, ka braucieni ar vilcienu viņu allaž nogurdina un padara gluži slimu.

Dzejnieks šīs četras dienas, kamēr viešņa skanēja viņu istabās, jutās kā pazudis. Ak, viņam taču taisni tagad vajadzēja strādāt pie III krājuma, viņam bija arī īsti labas, jaunas domas par «Imantu», bet nu tas viss palika nepierakstīts un droši vien pagaisīs un izzudīs bez pēdu. Kur tad vēl neatbildētās vēstules — tās taču krājās ar briesmīgu, nenovēršamu ātrumu, kolīdz kādu dienu paļāvās pagurumam un nerakstīja atbildes!

Viņš nolēma izstrādāt īpašu darba režīmu tiem gadījumiem, kad mājās ir viesi, kas nogurdina. Gētem bijusi šai ziņā sava gudrība, un tāpēc šim saprātīgajam veimā-rietim nebija dienu, kad viņš netika nekā padarījis.

3. [16.] aprīli notika «Induļa un Ārijas» pirmizrāde.

Viņi ēda brokastis, dzejnieks jutās pacilāts, — vajadzēja būt labi, jo luga bija rakstīta ar prieku un iedvesmu.

Iniņa neatbalstīja dzejnieku viņa priekā.

— Tava luga ir laba, bet vai laba tāpēc būs arī izrāde, tas nemaz nav droši zināms. Aktieri dziļas domas neizprot, viņi pat nepapūlas visu lugu izlasīt. Viņiem vajadzīgas tikai lomas. Vai es Rīgā neredzēju, kā rīkojās mūsu mīļā Olga — kāpj uz skatuves svētā pārliecībā, ka publika ir sajūsmināta jau par to vien, ka Olga muti vaļā pavērusi un savus lindrakus paplivinājusi. Kad es ieminējos, ka tā nav labi, gāja skandāls vaļā.

— Par «Induli» kritikā jau ir labi vārdi, — dzejnieks nezaudēja savu satraukti pacilāto noskaņu.

Iniņa arī tagad atbildēja tā, it kā viņu kāds šai brīdī tīši kaitinātu:

— Kurš lasītājs dzīvo, paļaudamies uz kritiķu spriedumu? Cilvēki uz šiem skatās kā uz andelmaņiem — palūk, kādu maitātu preci lūko kā labu iesmērēt!

Dzejnieks sēdēja un klusēja. Viņš dusmojās — Iniņa ir spējīga sabojāt pat vislabāko dienu.

Paēduši viņi devās pastaigāties un par izrādi vairs nerunāja.

Dzejnieks nomierinājās, kad ap viņiem bija kalnu klusums. Kalni prata klusēt un tomēr būt lieli. Viņš lūkoja aizmirst nesaprašanos un laipni sacīja Iniņai:

Tavi piesardzīgie vārdi liecina vienīgi par tavām mīļajam rūpēm, ar kādām tu domā par mani.

Iniņa atplauka:

Kapec gan es vispār būtu runājusi, ja es tev negribētu labuV Tikai tev ir tāds nelāgs ieradums uzreiz apvainoties un pretim runāt. Es tev sen jau esmu sacījusi, ka tava luga ir bezgala skaista, bet viņi teātrī var visu samaitāt. To esmu pati piedzīvojusi, un to es saku arī tagad.

Dzejnieks raudzījās kalnos. Viņš laikam atkal sadrūma. Gribējās atstāt Iniņu un doties pa taku augšup, kaut arī viņš bija jau tūkstošiem reižu gājis pa to un tā sen vairs nesolīja negaidītus pārsteigumus.

— Ej vien, es tevi pagaidīšu, — sacīja Iniņa, Lielā Pūka acis ievērojusi. — Es redzu, ka tu nomirsi un vēl nebūsi atmetis savu indevi visādā ziņā aizkulties katra akmens metuma virsotnē.

Dzejnieks devās kalnos. Viens. Tas nebija labi, tomēr viņš priecājās, ka šai brīdī var patverties klusumā. Viņš lūkojās apkārt, kā no sprosta izkļuvis, — viņam bija nebeidzams prieks noraudzīties saules gaišuma un ēnu rotaļās kalnu galos, apakšā ielejās un ezera ūdeņos.

Teodors Amtmanis, pa «Induļa» sagatavošanas laiku Kastaņolā viesodamies, bija sacījis: «Kalni mani šeit aplenc, un es jūtos kā no visām pusēm apdraudēts.»

Dzejniekam šādi vārdi šķita netaisni. Kalni nekad neapdraudēja. Kalni vienīgi cilvēku pārsteidza ar savu mieru. Pat tad, kad pāri gāja negaisi un bez valda trakoja auka. Kalni prata izturēt visu un pat pēc visļaunākās nakts pirmie sveica lēcošo sauli. Kalni bija kā teiku varoņi, kas nekļūst mazi arī tad, kad apkārt zemiskums dara savus sīkos, necienīgos darbus.

Augstu dzejnieks neuzkāpa. Viņš kādā brīdī pagriezās un nāca atpakaļ. Iniņa galu galā Kastaņolā bija uzlūkojama par viešņu, kas atbraukusi no Cīrihes. Viešņu mājastēvam neklājas atstāt vienu.

Vakara stundās, kad notika «Induļa» izrāde, dzejnieks atkal domās bija dzimtenē. Luga saucās «jaunības traģēdija», — bet vai tā paaudze, kura dzimtenē izaugusi pa šiem gadiem un kuru viņš nav redzējis, lugu sapratīs? Un vai «Induli» negaida kā augstāku kāpienu pēc «Uguns un nakts»? Vai pēc «Uguns un nakts» panākumiem «Indulis» neliksies sīks un pelēks?

Pirmo reizi viņam piestāja doma, ka tā paaudze, kura nākusi pēc viņa, var viņu nesaprast, iet garām un pat uzsaukt: «Apstājies! Tavs ceļš ir nepareizs.» Viņš var tikai klusēt, jo jauno paaudzi nav vaigā skatījis.

Viņam jau pāri četrdesmit gadiem, var pat sacīt, ka turpat piecdesmit. Katra jaunā paaudze nāk ar savu laiku, un tas ir atšķirīgs no tās paaudzes sapņiem un laika, kurai ir jau pāri četrdesmit...

— Te ir dzīves traģika, — viņš sacīja Iniņai. — Jo četrdesmit gadi vēl nav norieta vecums, tie gadi vēl ir spēka pilni, tomēr... Sai laikā jau radies jauns spēks. Tas nav vecā spēka atkārtojums, bet, tālāk iedams un arī no vecā spēka stiprumu smeldamies, ir jauns un reizē noliedz veco spēku.

— Mani nebaida tavs atzinums, pat ja tas būtu pareizs, — Iniņa palika noslēgusies sevī. — Es tagad rakstu tikai bērnības atmiņas, bet šādas atmiņas nekad neiet pret tām domām, kas rodas jaunajā laikā. Jaunā paaudze uz šādām atmiņām skatās kā uz vecīšiem pieļaujamu vaļīgu, bet pieciešamu niekošanos.

Dzejnieks vērīgi raudzījās Iniņā un atkal bija piesardzīgi galants. Viņš šai vakarā, kad notika «Induļa» pirmizrāde un Iniņa bija sadrūmusi, gribēja viņai pasacīt kaut ko labu:

— Viss, ko tu pēdējos gados esi uzrakstījusi, ir neparasti skaists. Tā neviens cits nevarētu uzrakstīt. Tikai tu.

Iniņa nekļuva priecīgāka par šo laipnību.

— Bet es taču tieši tagad tieku izsaukāta par reak-ctonārl un tumsoni! . . . Vai varbūt tāpēc, ka esmu slima pa sirm gadiem kļuvusi un, šeit postā dzīvodama, esmu atcerējusies savu bērnību un par to rakstījusi? Vai man nebija tiesības bērnību atcerēties? Tieši tagad, kad man jad/.ivo šai vientulībā?

— Tu neliecies ne zinis par tiem neiecietīgajiem vārdiem, kas par tevi sacīti, — dzejnieks bija nelaimīgs, ka aizsācis šo sarunu. Viņš gribēja pavērst Iniņas domas uz citu pusi un sāka runāt par Iniņas braukšanu uz dzimteni.

Iniņa palika neatsaucīga. Viņai šai dienā pasaule bija viena vienīga sāpoša brūce.

Mam vaibūl saņemtu ciet jau uz robežas. Itin kā es bulu zagle vai skaļi valsts slēpjamās vainas izpaudusi. Viņi m bulu maldījušies. Es patiešām arī esmu savas dzimtenes kaites izpaudusi, jo esmu pilnā balsī pasacījusi, ka nebrīvība un cilvēka pazemošana ir tās valzivis, uz, kurām dibināts carisma stiprums.

— Tev derētu mēģināt aizbraukt uz Somiju, un tur varētu ierasties arī tava māmiņa. Jūs būtu abas kopā, un māmiņai būtu iespējams ārstēties.

- Uz Somiju ārstēties aizveda Blaumani, un viņš tur nomira, — Iniņa joprojām palika rūgta. — Kam man vienas svešas zemes aukstumu samainīt ar otru?

— Ar tevi ir kā ar Anteju — tev vajag pieskarties dzimtajai zemei, lai tu atgūtu savu spēku.

Iniņa pavērās dzejniekā ar nožēlu un līdzjūtību:

— Un tu? Vai tu uzrakstītu kaut vienu no iecerētajiem darbiem, ja es dzīvotu tur — Somijā vai Rīgā? Tu pie pasta kastītes vien savas dienas pavadītu un gudrotu, kad un kur jāiemet vēstule, lai es to ātrāk saņemtu. Un rīkotu mani, aprādīdams, kur un kad man sava vēstule jāiemet, lai tu mazāk nomocītos, to gaidīdams un strādāt nevarēdams.

Dzejnieks sēdēja, un viņa lūpas bija cieši sakniebtas — kamdēļ gan agrāko, tagad apdrupušo mīlestību un dievināšanu izlietot iedzelšanai?

«Viņš tagad sacīs, ka viss notiksies citādi,» Iniņa domāja. «Viņš nekad nav pratis novērtēt ne savu stiprumu, ne savu vājumu. Citus mācīt — to viņš ir zinājis allaž.»

— Nē, tā nemaz nebūtu, — dzejnieks sacīja mierīgi. — Man ir savi pienākumi pret teātri, grāmatas gaida Gulbis, Birznieks . . . Ķirpēns mani. . .

— Ķirpēns un Mierlauks, Birutiņa un Amtmanis, Gulbis un Iniņberģis... Tie visi ir tur, Rīgā, bet tu sēdi šeit.

Dzejnieks zaudēja pacietību. Viņš kļuva ass:

— Es protu strādāt viens. Arī tad, kad mani lamā un nicina. To vienīgo es protu labāk par visu dzīvē — būt pie sava darba.

— Nu protams! Strādātājs esi tu! Mans uzdevums ir bijis vienīgi tevi darbā traucēt. To es laikam daru arī tagad?

Dzejnieks atkal neatbildēja.

Tad Iniņa saprata, ka ir savā postā par tālu aizrunājusies. Salūza saltums, kas gāja līdzi šai sarunai, viņa sāka raudāt:

— Dienas aiziet tukšas un pelekas, tomēr es ļoti, ļoti gribētu uzrakstīt to drusciņu, kas ir mans. Varbūt tas nav daudz, nav nekas liels, bet pašas izauklēts, izprie-cēts un izsāpēts. Esmu pat tik lepna, ka domāju — tas viss varētu kādai dvēselei noderēt. Es zinu, ka maniem vārdiem nav tavu rindu spēka, tomēr.. .

Negaidītā dedzīgumā viņa pēkšņi raudzījās vīrā un runāja apbrīnā un cieņā:

— Es zinu, — es nekad neko tādu nevarētu uzrakstīt kā tu «Induli», kuru šovakar izrāda, un nav pat saprotams, kāpēc mēs šai dienā sakām viens otram nepatīkamus vārdus. Kas manu jaunības gadu zibeņu spožums,

sajūsmlba un pērkonu dārdi pret tām liesmām, kuras tavā lugā ceļas pret melnām debesīm, cilvēku un tautu likteņus gaismojot no neminami tālas pagātnes līdz neminami tālai nākotnei! Cilvēki un tautas ies gadu simtus un tomēr vēj nebūs aizgājušas līdz tavas lugas pēdējam cēlienam, kur Indulis, nākotnes domu aizņemts, liek sadoties rokas tiem, ko liktenis nolicis pretstatos dzīvības un nāves cīniņā.

— Es ceru, ka cilvēki vēl šai pašā gadsmitā nonāks līdz manas lugas pēdējam cēlienam, — dzejnieks sacīja savā parastajā noslēgtībā, un viņa lūpas cieši saslēdzās. — Bet tu patiešām izdarītu vislabāko, ja lūkotu doties uz dzimteni un apciemotu savu māmiņu.

Iniņa klusēja: kā Lielais Pūks varēja būt tik nedzirdīgs un akls? ...

*

Viņi vēl sprieda par braukšanu uz dzimteni, bet Iniņas māte jau bija mirusi. Pienāca telegramma par apbērē-šanu: vai Elziņai nav iespējams atbraukt uz māmiņas bērēm?

Iniņa neaizbrauca.

Viņi rakstīja uz mājām: papīru nokārtošana vien aizņemtu tik garu laiku, ka visa steiga būtu kļuvusi nevajadzīga, jo māte jau būtu apglabāta.

Bez tam — Elza pati ir pavisam sanīkusi, vārga.

Viņi lūdza atkal Augustu Deglavu — lai viņš ir tik labs un rūpējas par māmiņas pēdējo gaitu.

Augusts Deglavs rīkojas. Pie kapa viņš sacīja labus vārdus par aizgājēju, pieminēja meitu Elzu — pazīstamo dzejnieci Aspaziju, kura ir spiesta dzīvot svešumā. Deglava nolika vainagu no tālumā skumstošās meitas un viņas vīra.

Iniņa dzīvoja melnās sāpēs, mocījās pašpārmetumos, nākotne viņai šķita kā augsta, sastingusi siena. Bija taču skaidri redzams, ka viņa še, svešumā dzīvodama, pamazām kļuva pavisam viena: aizgāja Kristaps, tagad māmiņa. Visi viņi bija pirms gadiem redzēti un skatīti veseli un mīļi. Tagad visapkārt ir vienīgi tukšums. Tikai kapu kopas viņa atradīs, ja kādreiz atgriezīsies dzimtenē.

Par ko tā notika? Kāpēc? Ko noziegusies viņa? Ko šie cilvēki? Kāpēc dzīve iet tik smagu un sāpīgu gaitu?

Tagad viņai apkārt ir vienīgi šīs Kastaņolas miklais miers, kur pat ezera līmenis sakust bez steigas, kad kalnu galos plosās negaiss.

Dažas dienas pec telegrammas Iniņa vel pabija Kasta-ņolā, tad drūma, sevī noslēgusies, aizbrauca uz Cīrihi. Kaut gan atgriezties pie dakterienes un vannām bija pretīgi: vai tik vien vēl viņai mūžā palicis kā nīkstot un vārguļojot saglabāt savu dzīvību? Un viņai vēl nav pat piecdesmit gadu!

Dzejnieks posās līdzi.

Nē, Iniņa negribēja. Nē, nē. Iniņa vēlējās būt viena. Pavisam viena. Lai Lielais Pūks pa tam netraucēts strādā Kastaņolā pie savas dzejoļu grāmatas vai «Imantas».

— Es ar prieku lasīšu, kad tu būsi uzrakstījis kaut ko jaunu.

— Es nevaru saprast, kas būtu šobrīd vairak vajadzīgs — «Imanta» vai «īls», — dzejnieks atbildēja, lai neiestātos klusums. — «Imantu» es pabeigtu ātrāk, te visa viela gluži skaidra. «īls» nāk ar veselu domu gūzmu, un tad ir jāiet itin kā caur biezokņu, kurā nav lāga takas.

— Tu atsūti manas lietas. Nepiemirsti. Es visu esmu salikusi grozā. Tu vēl paskaties istabā pats, vai nav kaut kas aizmirsts.

— Vai tu visu saliki vienā groza? Tas nebija labi. Grozs būs smags, to grūti nogādāt uz pastu. Tev arī Cīrihē nebūs viegli tādu smagumu sakopt.

— Katrā ziņā tu man atsūti visu, ko esi no jauna uzrakstījis.

— Tu vari būt pilnīgi droša, mīļo Iniņ. Man ir akurāta grāmatveža daba. Tu jau sen to būsi ievērojusi.

Vilciens sāka kustēties, viņš palika Lugānas stacijā uz perona viens. Varbūt nevajadzēja paklausīt un braukt Iniņai līdzi? . ..

*

Pēc dažām dienām viņš saņēma no Iniņas vēstuli, un tad dzejnieks no jauna nodomāja, ka nevajadzēja šajā reizē Iniņu uz Cīrihi laist vienu. Iniņa rakstīja:

«... es visus tos vakarus sēdēju viena tumsā, tā es vislabāk galā tieku. Pamazām sāk atkal spēks kopā lasīties, tikai tas ir tāds nikns, rūgts spēks. Man ir pāri da-

rīts, briesmīgi pāri darīts, tikai nezinu, kas man to nodarījis un pret ko man jāvēršas. Mehāniskie dabas ķermeņi spēj dzīvību dot, saule var likt augiem zaļot un ziedēt, bet es ar savu mīlestības pilno sirdi nespēju ne raisīt, ne novērst. Tā es no māmas nespēju likteni novērst, nespēju ne to vienu pašu vasariņu viņas dzīvi pasaldināt, uz ko es taču visus gadus biju cerējusi un pēc kā es tik ļoti biju noilgojusies... Tāpat ari es Tev ar visu mīlestību neesmu spējusi ne laimes nest, ne spēku dot, ne novirzīt apkārtnes rupjumu un nejaukumu.»

Dzejnieks rakstīja pretim mierinājuma vēstuli: «Māmiņai tu esi visu labu darījusi, ko varējusi.. .»

Viņš kā parasti visu vainu ņēma uz sevi, kā parasti arī skaidrodams, kāpēc tā noticis, ka ir pāri nodarījis. Bet to Iniņai vajag saprast — viņš nu vienreiz ir tāds nekur neliekams, kaut allaž gribējis būt labs:

«... ar savu straujumu esmu Tevi nomocījis visu mūžu, vienmēr bez apstāšanās rāvis un rāvis uz priekšu, pirms pa savu ceļu, tad tikpat strauji dzinis pa Tavu ceļu. Un tas nau bijis untums vien vai skaidrs nolūks. Pusmūžu biju sevī audzis un rūdzis, nu sāka muca pāri iet no nestrādāšanas. Kā es noputojies staigāju un visu plēšu un rauju — tās ir stīpas tai mucai. Man visur vajag tādu apstākļu, ka varētu strādāt, es pats un Tu arī tikai apstākļi. Un ies pušu abi divi, kad netiks ārā tas sakrājies rūdzējs-spēks. Tev nau tādas nelaimes steigas kā man, Tu nevari sekot tik ātri, kā man vajadzētu, un, kad Tu beigas atnāc turp, kurp Tevi vilku, tad man jau ir par veļu. lii mums bijis visu laiku, bet tā tam nau jābūt — tas ir mans problēms. Un, kad es ar to netieku drīz gala, tad man mm labi un Tevi es saplosu galīgi.»

Viņš negribot turēt lniņu pie sevis ar varu, tā būtu pāri darīšana patībai, un to viņš uzskatot par lielāko noziegumu pret cilvēku:

«Ej, kad Tev vajadzīgs, gluži pats savu ceļu, lai kur tas aizvestu. ... Es Tev, mana mīļā, dziļā sirds, negribu pāri darīt; es gribu, ka Tu augtu. Es Tev nepārmetīšu nekā, ne mācīšu, ne dzīšu. Kad prasīsi, došu padomu un palīdzēšu. Tev jau vairs otra tik tuva cilvēka nau kopš māmiņas. Tā apziņa lai Tev paliek, ka Tu velti sev pārmet, it kā man nebūtu devusi laimes un spēka. Tu man esi devusi: Tik pie manis tā neredzas kā pie citiem: tā vārda laimes es arī nesaprotu, jo tā man

liekas, pieder pie dzīvības spēka tāpat kā enerģija pie matērijas. Un dzīvs es esmu.»

Arī nākamajās dienās viņš mierināja Iniņu par māti: bēres bijušas skaistas.

Viņš atcerējās savu māti, kas mira, kad viņš atradās pēdējā postā — Slobodskas trimdā, iedomāja, ka Iniņas māte taču sagaidījusi laiku, kad Iniņas un viņa vārds tiek godīgu cilvēku mutēs ar cieņu izrunāts.

Tad viņš saņēma vēstuli no Lilijas. Lilija pārmeta — kāpēc Iniņa nav laista pie māmiņas? Kāpēc nedodot Iniņai brīvību?

Šais vārdos dzejnieks saklausīja pašas Iniņas domas, sajuta to kā Iniņas slēpšanos, divkosību un tūdaļ rakstīja uz Cīrihi:

«Es nezinu nemaz, kur likties, ka, manis dēļ še palikdama, Tu to slimību dabūji un nu netieci vaļā vairs un aizej postā. ...Kad Tev Cīriha arī vairs nepalīdz, dabon tūliņ pasi, kādu ārzemnieces, kā, piem., dakterienes . .. un brauc tūliņ uz Somiju vai ar savu pasi uz Zviedriju, padzīvo tur, tā pate Rīgas jūra arī tur, klimats līdzīgs, pilsēta smuka, tāpat apkārtne... Tur tu atspirgsi, būsi brīva no uztraukumiem, varēsi sākt strādāt.»

Viņi dusmojās, viņi salaba, uzvedās kā bērni. Nebija nekādas skaidrības — un viņi joprojām nemaz necentās īsti noskaidrot pašu elementārāko — vai dzejnieci Aspaziju neieliktu cietumā, kolīdz viņa parādītos dzimtenē.

Iniņa kļuva īgna, ka Lielais Pūks atkal un atkal rakstīja par viņas veselību. Tad kūkumu uzmeta arī Lielais Pūks — nekad un nekur viņš vairs nevarēja Iniņai izdarīt pa prātam:

«Vai tad ar jautājumiem par veselību es apspiežu Tavu savpatības garu? Es varu atteikties arī no tā, bet labāk saki man to pate.»

Turpinājums šim strīdam bija negaidīts: 18. maija dzejnieks saņēma no Cīrihes telegrammu — Iniņa nākamajā dienā ieradīsies Kastaņolā.

Iniņa nespēja izturēt viena ar savām bēdām starp svešiem, ziņkāriem un runīgiem cilvēkiem.

Naktī pirms Iniņas atbraukšanas dzejnieks sapņoja, ka runā ar Iniņu uz otru istabu.

...Viņi ir jau ilgu laiku runājuši, kā parasti tais reizēs, kad jānoskaidro pārpratumi. Bet, kad viņš beidzot iet uz otru istabu, tad redz, ka Iniņas tur nemaz nav.

Viņš stāv šai istabā, kur Iniņas nav, istaba liekas pamesta un tukša, un viņš domā: kādēļ tu man neteici, ka aizej? Es izturētu. Es varu daudz izturēt, tu pati to gluži labi zini.

Un tad viņam pēkšņi ienāk prātā, ka Iniņa varbūt jau sen no viņa aizgājusi, tikai viņš to nav pamanījis. Un pati Iniņa nav pamanījusi, ka ir sen aizgājusi. Ka abas istabas jau sen ir pamestas tukšas, bez dzīvības.

Kur viņam iet, kur palikt?

Dzejnieks pamodās un jutās smagi.

Varbūt patiešām otrā istabā jau ilgus gadus neviena nebija? ...

Iniņa aizgāja tālāk un talak ar katru jaunu dienu. Uzbrukumi, pēkšņas bēdas vēl piepalīdzēja. Nemanāmi aizveda projām kā pa taku, kas tīta bāli pelēkā miglā.

Šai dienā, Iniņas atbraukšanu gaidīdams, dzejnieks četras reizes sēdās un rakstīja dienasgrāmatā. Sprieda par sevi, Iniņu, kopā pavadīto un pavadumo dzīvi.

Aiziešanai acīmredzot vajadzēja notikt. Cilvēki, kas uz gadiem ieslēgti vienā cietuma kamerā, pamazām sadeldē savu mīlestību. Kameras vientulība beidzot uzceļ nepārkāpjamu sienu. Svešuma, noslēgšanās stingro, mēmo sienu.

Dzejnieks iedomāja kaut kur lasītas rindas par kādu gleznotāju — tas laikam bijis holandietis, šis gleznotājs. Šis cilvēks prasījis no savas mīļotās, lai tā pavada kopā ar viņu vientulībā divus gadus. Viņš droši vien gleznoja šai laikā un varbūt jutās pavisam labi, bet viņa mīļotā bija turpat blakām, un viņai nepatika šī vientulība. Viņi tomēr nodzīvoja šos divus gadus, un to uzskata par hcroismu.

Bet Iniņu un viņš — nevis divus, bet sešus gadus viņi ir divi vieni Un kur vēl Slobodskas vasaras un ziemas!

Dienasgrāmatā viņš ierakstīja:

«Sieviete nevar to izturēt gluži fiziski. Kaķi mīl cilvēkus, bet vairāk to māju, kurā dzīvo. Sieviete ir tuvāk dabai, vairāk saistīta pie vietas, un tā vietas pārmaiņa viņai grūti panesama, kur nu vēl pilnīga atrautība no zemes, karāšanās gaisā ... Iniņa nevar to izturēt, tā vientulība viņu nokaus.»

Iniņai vajag atgriezties dzimtenē, mājās. Tikai tad viņa kļūs vesela.

«Jālaiž ir.»

Tālāk dzejnieks turpināja un uzrakstīja vārdus, kas viņam šķita paši briesmīgākie:

«... es zinu, ka tā ir nekad neredzēšanās... tad es būšu gluži viens. Vai man būs varbūt mans darbs? Varbūt pirmā laikā. Tad arī tas vairs nebūs, jo pa gariem gadiem esmu pieradis pie ierosinājuma.»

Ak, viss būtu atrisināms pavisam vienkārši, ja uz mājām varētu braukt viņi abi! Tikai diemžēl viņam nav tiesību brīvi izvēlēties, kur iet un kur dzīvot. Viņš nedrīkst dzīvot tur, kur Iniņai ir dzīvības iespējas, veselība. Viņam dzimtenē ir jau rezervētas mokas, varbūt pat nāve.

Nu, lūk, Iniņa šodien ieradīsies Kastaņolā un būs kā vienmēr augstsirdīga. Viņa sacīs, ka nebrauks uz dzimteni, ka grib palikt tikai šeit. Iniņa melos, jo viņai tas liksies cēli, varonīgi. Bet kāds gan prieks var būt par šiem meliem ...

«Redzēt savām acīm, ka mīļots cilvēks vīst ar katru dienu, ir briesmīgāk nekā pašam vīst ar katru dienu.»

Iniņa ieradās, viņi runāja par sevi, par savām nesaskaņām, runāja līdz pārgurumam, kamēr vairs nesaprata, ko runā, un otrā dienā neatcerējās, par ko runājuši. Bet vārdi bija tērēti, kaut kas bija mēģināts noskaidrot un kaut kas bija nolemts darīt turpmāk — otrās dienas nogurums šķita kā apmierinājuma un miera sajūta.

Bet, kad šis lielās izrunāšanās nogurums bija pāri, viņi saprata, ka nekur tālāk nav tikuši. Dzejnieku pat no jauna pārņēma dusmas, viņam šķita, ka Iniņa vēl vairāk nekā agrāk vienīgi grib būt valdītāja un noteicēja, pat pēdējos sīkumos būt vienmēr pamācītāja un gudrā, arī lietās, kam nebija sakara ar viņu attiecībām.

«Kad es straujāk runāju, ka Antons pelēki raksta biogrāfiju un ka vajadzētu to viņam atņemt, tad Iniņa atkal teica kā agrāk: «Tu visu gribētu sagraut un izdzēst sev apkārt, — bet kas tad paliktu pāri un kur tu pats paliktu?» Es nebiju nekā ļauna domājis un teicu: «Ko tad es viņiem daru? Mana lamāšanās dvaša viņus taču nesagraus. Ļauj man arī izlaist sakrājušos tvaiku.» Iniņa: «Kad es projām esmu, man vienmēr bailes, ka tu ko neizdari. Kādu nesasit vai neaizraksti rupju vēstuli.»

Viņš nesaskatīja izeju, jo no visas Iniņas runāšanas saprata vienu: Iniņa grib pār viņu neierobežoti valdīt, un viņam pieklājas dzīvot bez savas gribas. Vienīgi paklausīt ir viņa tiesības! Tad būs saprašanās, tad būs miers. «Katra mana spējāka dzīvības zīme ir jau ļaunums. Man jātop nedzīvam. īniņai vajag padevīgas dvēseles.»

Tad dzejnieks savās dusmās un izmisumā iedomāja, ka kopš laika gala tā bijis. Nu patiešām — arī savu māti Iniņa tikai tad sāka iemīlēt, kad viņa jau bija pilnīgi padevīga meitai: vairs nekā nepārmeta, nepamācīja, neatrunāja, pat pret meitas jaunajām laulībām ne vārda netika bildusi.

Kad dzejnieks visu to apdomāja, viņu pārņēma šausmas: Iniņa gribēja iznīcināt tieši to, ko viņš sevī ar tādām pūlēm un neatlaidību bija mēģinājis ieaudzināt un attīstīt: enerģiju.

Viņu sāka kaitināt šie strīdi un nesaprašanās, kas sagriezās kā smilšu vērpete. Vai Iniņa nemaz neiedomāja, ka dienas ir izlietojamas arī darbam?

Un viņam pat savas istabas kādreiz nebija, kur būtu varējis ieiet, justies viens, netraucēts un strādāt. Viņš gluži ka suns ir te klimtis, gaidīdams, kad atbrīvosies galds un viņš varēs tīrrakstā uzrakstīt kādu rindu.

Dzejnieks tomēr mēģināja nezaudēt mieru. Nakts melnumu gultā klusībā nomocījis, nolēmis, ka Iniņa gluži instinktīvi vairās no kopdzīves un tāpēc viņam ir jāizbeidz šis slogs, kāda kļuvusi viņu dzīve, viņš nākamajā dienā, pusdienas laiku gulēdams, nemanīts ieklausījās, un viņam par šausmām likās, ka Iniņa otrā istabā klusi raud.

Viņš bija izmisumā par šo kluso elsošanu otrā istabā. Tas ir vecās briesmas, kad viņi jau kādreiz tā raudāja — katrs savā pusē, mēnešiem ilgi, kamēr vairs nebija spēka. 7,i bija klusa, mēma taka uz saltu ziemu un svešumu.

Vel pec: dažam dienām, pēc bāršanās un stindzinošā klusuma katram «savā pusē», viņi runāja, skaidrojās no jauna — «mierīgi, ar prātu vien». Šoreiz piekāpās Iniņa: viss bijis tikai kā sekas aiz skumjām un bēdām par māmiņu. Iniņas jūtas pret Lielo Pūku nav atslābušas. Vai tad par to neliecina kaut vai tas, ka Iniņa nav viņu pametusi šeit vienu, nav braukusi pie māmiņas, kaut arī gadiem ilgojusies māti vēl redzēt?

Dzejnieks neiebilda, viņš apvaldījās, bija rāms, runāja tikai ar prātu. Iniņa taču nesaprata, ka ar šo laipnības apliecinājumu viņa tieši no jauna pasacīja, ka tikai viņš pie visām kaitēm un asarām vainīgs. Viņš palika paštaisns: «Viens es bijis, viens es būšu mūžam.»

Strīdējušies un izlīguši, atkal sanaidojušies un atkal salabuši, viņi beidzot pieklusa un tikai mēmā uzmanībā vēroja viens otru. Jaunu strīdu neuzsāka. Dzejnieks gudroja par «Imantu», rakstīja šo to, gudroja par jaunu dzejoju krājumu, kas drīzumā sastādāms, bet viscītīgāk pievērsās dienasgrāmatai. Viņš tajā tikai reti ierakstīja kādus vārdus par Iniņu («Viņa jūtas melanholiska un apspiesta, ka nevar savu sabiedrību, t. i., še mani apspiest»), bet sprieda par savu raksturu, ka tas joprojām nav labs. («Esmu vēl kā Strindbergs, kurš kā suns koda visus cilvēkus un domāja, ka viņš aizstāvas. Arī pret Iniņu esmu vēl straujš. Un Iniņa saka, ka laipnība un maigums satiksmē ir vienīgais, ko viņa prasa.») Visvairāk viņu šais nesaprašanās un salīgšanas dienās pēkšņi nodarbināja drāmas teorijas jautājumi, un viņš diendienā par tiem rakstīja dienasgrāmatā. Viņam ienāca prātā, ka «Imantu» varētu rakstīt pēc pavisam jauna principa: darbības dzinējspēks nav divu pretspēku cīņa, «bet viena liela dziņa, kas kā atspere dzen pulksteni un ceļ varoni vienmēr augstāk». To viņš nosauca par atsperes drāmu, un šis dzinējspēks būtu «mīla, kas dzen cilvēku uz arvien augstāku attīstību». Atmetis pretspēku cīņu kā drāmas notikumu un idejas virzītāju, viņš bija spiests atzīt, ka atsperes drāma nebūtu traģēdija, bet skatu luga. Vaitā viņu apmierinātu, jāšaubās, jo par augstāko literārā darba formu viņš arī šais dienas uzskatīja traģēdiju.

«Traģēdijai tikai viens uzdevums no daudziem, kas ir mākslai, — tikai izšķirt cīņu starp indivīdu un masu... Nevienai mākslai nau tik augstu uzdevumu, viņām jākalpo traģēdijai.»

*

Dzejnieks gaidīja ziņas par «Induļa» panākumiem. Tās ne sevišķi iepriecināja. Recenzijas bija cildinošas, bet izrādes — cik kļuva zināms — negāja pilnībā izpārdotas. Arī pašu grāmatu, kā ziņoja Gulbis, pirka pagausi.

Dzejnieks nosprieda, ka teātrim acīmredzot nevajadzēja dot «Induli» tik vēlā pavasaru

Tad viņš padzirda, ka izrādes pēdējā cēlienā režisors apvienojis divas ainas. Viņš sadusmojās un rakstīja Teodoram Amtmanim: ja tik liela patvaļa notikusi bez autora ziņas, tad kāds vispār izrādē ir lugas teksts? Varbūt tāpēc

izrādei nav panākumu, ka teātris visu sajaucis, nepieļaujami sasvītrojis.

Teodors Amtmanis atrakstīja garu izskaidrošanās vēstuli:

«Nava neviena dramaturģiska darba, pie kura es tik rūpīgi, tik sirsnīgi strādājis, visos sīkumos nodziļinādamies, kā «Indulis un Ārija».»

Ja ir notikušas kļūdas, tad ne aiz paviršības, bet aiz pārliecības. Amtmanim likās, ka lugai pāri viņš nav nodarījis.

Pret aktieriem režisors bija rezervēts. Teodors Amtmanis vispār bija neapmierināts ar latviešu aktieru spēli.

«Ja izrāde neatstāja tādu iespaidu, kādu prasa luga, tad tur nava vaina meklējama ne sarežģītās lomās, ne tehniskā uzbūvē, bet gan aktieros. Ir vajadzīgi apdāvināti aktieri, kuri spētu pilnīgi atdot to, kas Jūsu darbos. Es nevaru noliegt, ka visi nebūtu pielikuši gribu, enerģiju, pat sajūsmu, bet viss tas tomēr neko nelīdz — ja aktierim maz attīstīta psiholoģiskā izglītība un domu bagātība. Tas ir liels mīnuss mūsu teātru aktieriem. Visas lomas pa lielākai daļai tēlo pēc viņu — aktieru individualitātes, bet ne rakstnieka doto tipu. . . . Sabiedriskā iekārta, — visa dzīve spiež traukties uz priekšu pēc kā labāka, bet maz, ļoti maz starp viņiem ir tādu, kas to redz. Uzturēt viņos šo dziņu — «nekad neapmierināties ar esošo» — visā garā sezonā ir pārāk nogurdinoši un prasa daudz enerģijas un darba mīlestību. Viens otrs atzīst manus «masu skatus» un domā, ka tā ir mana stiprā puse režijās, bet es varu teikt, ka '/3 katrā lugā esmu piegriezis viņiem vērību un % aktieriem galvenās lomās, un, ja pēdējie būtu papūlējušies uzņemt tikai '/s no sacītā, ir tad jau būtu lugas nesamērojami labāki attēlotas.»

Režisors mierināja autoru: «Indulis», cerams, publiku īsti ieinteresēs rudenī. Rudeņos skatītājos ir lielāka interese par teātri.

Teodors Amtmanis iepriecināja dzejnieku, paziņodams, ka Jaunais Rīgas teātris rudenī no jauna iestudēs «Pus-ideālistu» — «ar jaunām dekorācijām, kuras jau Ku-gas kgs ir pagatavojis».

Gadiem ejot, dzejnieks jo ciešāk bija pārliecināts, ka «Pusideālists» ir ļoti laba komēdija («Varbūt mana vislabākā luga»), tikai ne teātri, ne skatītāji nav īsti pratuši nedz uztvert, nedz novērtēt tās humoru. Reiz tomēr pienāks arī «Pusideālista» īstā diena un luga atklāsies lielā spožumā.

Šajos gados dzejnieks nepieļāva domu, ka viņš būtu kaut ko viduvēju vai vāju publicējis. Sākuma gadu pārliekā neticība saviem spēkiem bija zudusi.

#

Jūnija otrā pusē bez sanīšanās un liekiem asumiem Iniņa no jauna devās uz Cīrihi. Viņa joprojām bija pavisam sanīkusi.

Dzejnieks šai vasarā palaikam rakstīja «Imantu». Ja vien īsti vajadzētu, šo lugu viņš pabeigtu vēl rudenī. Bet, kad Gulbis atrakstīja, ka jauna luga nav lāgā vajadzīga, jo repertuārā joprojām ir gan «Indulis», gan «Uguns un nakts», dzejnieks apslinka un «Imantu» neturpināja. Viņam nepatika rakstīt lugas, ja nebija drošs, ka tās tūliņ uzņems repertuārā.

Dzejnieks laboja agrāk uzrakstītos un no jauna uzrakstīja dažus dzejoļus. Viņš vēl joprojām nebija atradis jaunajai grāmatai īsto uzdevumu un tāpēc kavējās. Viņš rakstīja kārtējo reizi lielu daudzumu vēstuļu — tās bija krājušās pa Iniņas apciemojuma laiku. Ar Deglavu iznāca skaidrošanās par savu agrāko grāmatu izdošanu. Jezgu bija sacēlis Platess:

«Platess aizliedz man pārdrukāt man mana paša darbus, tulkojumus; kuram viņš piedūries, tas piederot viņam uz mūžīgiem laikiem... Pēc likuma man brīv jau pēc 2 gadiem izdot savus darbus no jauna, un viņš grib liegt pēc 5—10 gadiem. . .. Man viņa tagadējā rīcība jo nepatīkamāka, ka es Gulbim pārdevis savus tulkojumus, un nu tas domā. ka tiešām es blēdis un ne Platess. Ar Platesu man nekādi kontrakti par tulkojumiem nau bijuši. Tikai «Faustu» izdodot ar ilustrācijām, man bija jāparaksta, ka es pats uzņemos visu ilustrāciju samaksu.»

Cilvēkiem taču aizvien likās, ka rakstnieks ir pielīdzināms dīkdienim, kuram tikai aiz dīvainas labvēlības maksā par uzrakstīto — bez pūlēm, bez sviedriem no tukša gaisa sagrābstīto un uz papīra izlikto. Papīrs un tinte, kas jāiztērē, taču ir smiekla cenā.

Dzejnieks sarakstījās ar Augustu Deglavu par Marksa «Kapitāla» tulkošanu, rakstīja apgādam «Taurētājs», kas bija izdevis «Vēja nestas lapas».

«Es tulkojumu uzņemtos ne viegli, un mans galvenais noteikums būtu: dot pietiekoši laika . .. termiņš ne pirms 1914. gada. Tas tādēļ, ka varu tulkot tikai blakus saviem oriģināldarbiem, no kuriem man jādzīvo. Ja tie man nau jāpārtrauc, tad es varu honorāru ņemt no Jums itin lētu, man neparasto, Jūsu parasto (laikam 15 r. par loksni); varbūt pat iztieku bez.»

*

Pie jaunā dzejoļu krājuma dzejnieks intensīvi sāka strādāt jūlija beidzamajās dienās, pēc tam kad Iniņa, dienas piecas pabijusi atkal Kastaņolā (23. 7. 12.: «Atbrauc mana mīļā Iniņa. ... Norunājām visu vakaru līdz 1 naktī. Viss labi.»), no jauna atgriezās Cīrihē.

Piezīmēs 28. 7. 12, kad Iniņa ir aizbraukusi:

«Sis dzejoļu III krājums korespondē ar «Tālajām noskaņām». Persona tur meklē sevi un atrod revolūcijā. Te — iziet no revolūcijas, sociālisma, cilvēces brīvības, nošķir sevi un atrod sevi un cilvēci — kosmosā. Tā ir visas līdzšinējās dzīvības, dzīves augstuma pakāpe un gala atziņa.»

Tai pašā dienā viņš uzmet rindas krājuma ievaddzejo-lim — «Tev, pamatšķira».

Tieši viņai — pamatšķirai — būs veltīta šī jaunā grāmata.

Jauno krājumu viņš veidoja kā izaicinājumu tiem, kas sociālismu iedomājās kā cilvēka individualitātes, personības nomvelelaju un ignorētu ju. Veidoja kā izaicinājumu marksisma ienaidniekiem un arī vulgarizētājiem. Viņš gribēja atklāt, parādīt visu to dvēseles bagātību, kāda ir cilvēkam, kas sevi sajūt un apzinās kā proleta kareivi.

Jauno krājumu dzejnieks veltīja pamatšķirai kā savu visintīmāko grāmatu, kādu vien bija rakstījis. Viņš bija stiprs un spēja būt. līdz galam atklāts un patiess.

Viņš sameklēja arī pirms gadiem četriem rakstītu dzejoli, kas bija gaidījis laiku, kad dzejnieks sāks runāt par savām gluži cilvēciskajām sāpēm un prieku. Šim dzejolim bija virsraksts «Apaļš cilvēks», un tajā dzejnieks lielā atklātībā apliecināja, ka nekas cilvēcisks viņam nav svešs: viņš ir raudājis, ir smējies, viņa «dusmības kauss ir pāri lejies». «Es izmisis kliedzis», «es vaidējis esmu», bet «zinājis allaž, ka nelabums pāries»:

Pilns cilvēku jūtām Mans dvēseles klēpis,

Nekā saviem mīļiem Es neesmu slēpis.

Cilvēks, kas slēpj no cilvēkiem savas dvēseles sāpes un dvēseles prieku, nekad nevar būt dzejnieks, liels dzejnieks. Tādu cilvēku jo drīz aizmirsīs — gan viņu pašu, gan viņa dzīvi. Kastaņolietis jaunajā dzejoļu grāmatā nekā negribēja slēpt par sevi. Par sevi kā cilvēku, par sevi kā pamatšķiras kareivi.

Savā vienbūtībā ik cilvēks ir slēgta pasaule par sevi; un reizē ik cilvēks — būtne, kas cieši saistīta ar pasauli, nekad nepierimstošā dziņā izprast un pārveidot pasauli un pašam sevi. Un pali cilvēka dzīve, visa cilvēce? Kāda ir tās vieta Visuma grandiozajā — varbūt aklajā, varbūt bezmērķīgajā? — ritumā, kustībā, pārvērtībā, «kur telpas klēpī jaunas saules dzimst...»?

Nevienu savu lugu viņš tik rūpīgi neapsvēra un neapdomāja, kā to darīja ar dzejoļu grāmatām. Lugā vienmēr vienotību un mērķi palīdz izveidot sižets. Tēlotie notikumi saista vienībā darbību, domas, idejas. Dzejoļu grāmatai arī vajadzīgs sižets — iekšējais sižets. Nobeigtī-bas izjūtā desmitkārt lielāka nozīme ir ik vārdam, noskaņai, domu un emociju sabalsojumam. Kā puķēm pļavā, kas veido daudzkrāsainu un reizē vienotu audeklu, kur jaunu skaistumu iegūst gan saules gaišums, gan mākoņu ēnas, gan putnu lidojums un vēja straujais skrējiens vai vēsmas sakustēšanās. Dzejoļu grāmata nav liela vai sīka tikai labu vai sliktu dzejoļu dēļ — tai jāveido kopīga emocija, domu aizmezglojums un virzība, katra nodaļa ir emocionāls veselums un visas nodaļas kopā — jauna nobeigtība, kā simfonija, kur ik daļa ir patstāvīga un reizē posms no lielāka veseluma, noslēgtas pasaules.

Visi viņa līdzšinējie dzejoļu krājumi bija iziešana klajā laukā, kad tur patlaban briest vai plosās negaiss. Vai arī tad, kad negaiss ir pāri, lūzuši koki, zemē viss asas varas noslaucīts un tikai, palūk, šur tur vēl palicis pa vētras nepieveiktam stāvam, un — kas ir pats skaistākais — drausmajā laukā, par spīti visam, jau pretim saulei ceļas jauna, zaļa galotne, klausīdamās, vai līdz ar jaunas dienas ausmu pāri pasaulei pārgalvīga neiet jauna vēja spirdzinošā elpa.

Bija jāatbild uz jautājumu: kāds gan īsti ir šis cilvēks, kas gājis pretim negaisam? Kāds ir šis cilvēks, kas gavilējis priekā un naidā, kad negaiss drāzās pāri?

Ai, neaizmirstiet vienu, neaizmirstiet pašu galveno! Šis cilvēks pats ir negaisa atnesējs, tā ir bijusi viņa stihija, viņa diženums, viņa lepnā sasliešanās un viņa ticības apliecība nākotnei.

Kāds ir šis cilvēks?

Kāds viņš ir, kad atrodas pretvaras postažā? Kāds ir šis cilvēks, kas spēj saules mirdzumu saglabāt acīs, kad pret viņu pacelti melni šauteņu stobri?

Un vai šis cilvēks ir liels un dižens tikai vētru dienās? Cik bagāta ir viņa dvēsele ik dzīves stundā? Kur viņš tiecas, kā viņam apliecināt savu būtību — kā personībai, kā sabiedrības daļai, kā būtnei, kas apzina sevi, sabiedrību, visu dzīvo un nedzīvo pasauli, Visumu?

Dzejnieks sapulcēja vienkopus šai grāmatā dzejoļus, kuri bija radušies pa dažādiem gadiem un kuros runāja viņa meklējumi, šaubas, dziņa izprast pasauli, dabu, cilvēka dzīves jēgu, pašas dzīvības sevis apzināšanos, — arī vilšanās sāpes, kad nostaigāts līdz pēdējai melnajai robežai, aiz kuras ir tikai mēma nebūtība. Un turpat blakus — nekādu pretspēku nesagraujamā pārliecība par dzīves lielumu un skaistumu. Būt stipr-am, skaistam, skaidram ir cilvēka daļa. Tur viņa lielums. Sāpes, ļaunums, izmisums lā nav dzīves būtība, tā ir dzīves kroplība, kas jāparvar un jāiznīclna.

Cilvēka un cilvēces būtības jautājumiem dzejnieks veltīja sevišķi lielu uzmanību šai vasarā, kad strādāja pie jaunās grāmatas. Tiem vajadzēja aptvert visu kā vienotā gredzenā to, par ko stāstīja tvirtie, stingrie panti, kādus viņš izvēlējās šai grāmatai. Smagai, gruzdoša nemiera pilnai grāmatai, jo atziņas ceļš ir ērkšķu ceļš. Ar izbrīnu viņš redzēja, ka dažs šai grāmatai derīgs dzejolis aizsākts pirms daudziem gadiem — jau pirms revolūcijas. Jau tad viņš bija mēģinājis abstraktas zinātnes atziņas par kosmosu un cilvēka vietu kosmosā ietvert dzejas tēlos un ainās. Tas bija pats grūtākais — filozofiju par pasauli pārvērst filozofijā par cilvēku, Viņš atkal un atkal atgriezās pie šiem dzejoļiem, kuros cilvēks raudzīja izprast pats sevi un pasaules vienbūtlbu, meklēja pašus īstākos vārdus. Bija neapmierināts ar atrastajiem Vārdiem, visu atmeta un atkal no jauna visu turpināja.

Šai grāmatā viņš nodaļas veidoja kā cilvēka iziešanu cauri dažādiem atziņu lokiem un tāpēc šoreiz negribēja tās atdalīt ar virsrakstiem. Viņam radās doma šādam uzdevumam izlietot dzejoli, kur katrs pants iezīmētu ik nodaļai raksturīgo. Viņš apstājās pie kāda 1910. gadā aizsākta dzejoļa un no tā izveidoja vajadzīgos moto katrai nodaļai. Dzīvi uztverdams kā nemitīgu tapšanas gaitu, ritumu, viņš šo rituma, ritēšanas momentu izcēla kā būtisku jaunajai grāmatai.

Es ritu, ritu,

Ņemot un dodot topu par citu —

Vēl ritu.

Dzīves, cilvēka gaitu, meklējumus viņš saprata un izjuta kā nebeidzamu sakarību virkni, kur gals un sākums stāv ciešā vienotībā.

To viņš gribēja atspoguļot arī dzejoļu krājuma virsrakstā.

Virsrakstu viņš meklēja cītīgi, neatlaidīgi, līdz izšķīrās, ka dzejoļu krājumam būs nosaukums «Gals un sākums». Tā apakšvirsrakstā dzejnieks rakstīja «Viena rituma ziemas dziesma». Viņam likās, ka atradis precīzu apzīmējumu tai izjūtai, kas neatstāja, šo grāmatu kārtojot. Ziemas salti palsā gaisma krīt pār šīs grāmatas rindām arī tad, kad vārdi stāsta par dienvidu saules siltumu un koku mūžīgo zaļumu.

Grāmata bija kāda cilvēka dzīves un atziņu stāsts.

«Iedalījums nodaļās ir vajadzīgs dzeju krājumos tad un tikai tad, kad grib lirisku būtni, kurai ir gribas moments, no kura nāk viss iespējamais spēks, kurš veido ari ārīgo formu.»

Labs, nobeigts dzejoļu krājums ir pielīdzināms gribas un mērķu cauraustam drāmas, traģēdijas monologam. Monodrāmai.

«Kad nau gribas nolūku, tad paliek tikai nenoteiktas sajūtas, viena vai vairākas un tās neprasa un nepanes ari iedalījumu. Mērihe pats par iekārtojumu nerūpējās, viņam pat nau caurejošas sajūtas, ne sakara, tikai atsevišķi dzejoļi kā indivīdi. Gēte šķīris pēc dzejas šķirām, pēc cunftēm. Šilleram ir laika periodi, vēsture, Heinem pirmajam drusku gribas moments. Tur bija individuālisms, man kārtotā masa, organizācija, šķira, kas iet uz visuma aptveršanu.»

*

Intensīvi dzejnieks pie jaunās grāmatas strādāja ari visu septembra pirmo pusi. Darbs veicās, tuvojās nobeigumam, un viņš jau pastarpām bez sevišķām grūtībām spēja kārtot citus uzdevumus, plānot jaunus darbus.

25. 9. 12. Iniņai:

«Šo mēnesi jau esmu 40 [vēstulēs] rakstījis.»

24. 9. 12.:

«Errojos ari, ka nevaru atrast bībeles. Nopērc Tu man veco testamentu ar apokrifiem, vai nu visu, vai kādu vienu daļu.»

Viņš no jauna cilāja «Jāzepu», rakstīja tam pa rindai, pa fragmentam, bet, lai «Jāzepu» turpinātu un pabeigtu, nevarēja iztikt ar skolas gadu atmiņām vien par seno Kanaānu, vajadzēja pašam no jauna ieskatīties puspiemir-stajā leģendā.

Kad oktobra sākumā uz Kastaņolu atbrauca Iniņa, atvezdama līdzi Cīrihē nopirkto bībeli, viņš jau varēja parādīt gandrīz pilnīgi gatavu jaunā dzejoļu krājuma manuskriptu.

Iniņa bija saviļņota un sajūsmināta. Viņi kopā izlasīja jauno grāmatu, un Iniņai aizmirsās visi pārmetumi un sarūgtinājumi, pāridarījumu — viss šis smagais gads, kad viņi tik bieži bija staigājuši viens otram garām noslēgušies vai ilgi līdz pagurumam skaidrojušies. Iniņa bija tik sajūsmināta par jauno grāmatu, ka ataicināja mājās viesus, lai nosvinētu šo gadījumu.

Dzejnieks nepretojās — nekad viņš nebija spējis pretim stāt. Iniņas darbošanās gribai. Viņam nepatika šis prieks, kas izgāja ārpus viņu istabas sienām. Viņu pat pārņēma īgnums par šo spējo skaļumu, kurā, šķiet, kaut kur nozuda tās domas un emocijas, kas vēl bija jaunajā krājumā izceļamas un iezīmējamas. Viesi sanāca, Iniņa bija pacilāta, bet dzejnieks pēc tam gandrīz veselu mēnesi manuskriptam nepieskārās. Viņš pat baidījās, vai šis pēkšņā skaļuma izraisītais pretīgums jebkad Jaus viņam grāmatu pabeigt.

No jauna viņš pie tās atgriezās mēneša otrā pusē, pabeidza un 25. oktobrī aizsūtīja drukātavai. Viņš beidzot bija brīvs.

Gada beigās grāmata iznāca, un draugs Ansis Gulbis bija parūpējies, lai tā būtu skaista, sava satura cienīga.

Ar šo grāmatu dzejnieks bija sevi visu — savu dvēseli, savu vientulību, savu ticību cilvēka lielumam un cilvēka izziņas alku bezgalībai nodevis atklātības spriedumam. Nodevis uzticībā tiem cilvēkiem — pamatšķirai, kam bija veltīta katra viņa dzīves stunda.

Par grāmatas adresātu domādams, savās piezīmēs viņš ierakstīja:

«Nepalieciet pie šīs grāmatas, ejiet tālāk. Tik paturiet viņu vienmēr piemiņā.»

Jo viņš bija uzrakstījis savas dvēseles, savu atziņu grāmatu, ne bauslības galdiņus. Bauslības galdiņi cilvēkam nav vajadzīgi. Vismazāk tie vajadzīgi pamatšķirai.

*

Dzejnieks šķirstīja Iniņas atvesto bībeli un tūlīt nākamajās dienās mēģināja rakstīt «Jāzepu», bet jutās tukšs un saguris. Nāca atplūdi, ar jaunu asumu atkal uzmācās domas par Iniņu, par viņu attiecībām:

«Iniņa nevar no pagātnes tikt vaļā. Neatzīst audzināšanu un augšanu. Gribētu dzīvi bez mērķa, kā jau sieviete.»

Ar rūgtumu viņš redzēja, ka tie smagie brīži, ko Iniņa pārdzīvojusi un pārdzīvo avīžu polemiku dēļ, it kā dzī-šus dzen Iniņu pagātnē atpakaļ. Polemika nekā cita nebūs panākusi kā vien ļaunu.

Paguruši, dzīves novārdzināti viņi ķildojās šais rudens dienās. Viņi aizrunājās līdz šķiršanās nepieciešamībai. Tad atkristu visi pārpratumi, visi rūgtumi. Dzejnieks piedāvāja šo atrisinājuma iespēju. Viņš bija nervozs un straujš: ja viņi aizietu viens no otra, tad beidzot būtu miers.

Bet viņš veltīgi izteica šo priekšlikumu: Iniņa lāgā pat neklausījās šādos vārdos.

«Iniņa negrib šķirties, bet tikai lai viss iet pec viņas sajūtas.»

Vai tad tas nav desmitreiz briesmīgāk?

1. novembrī dienasgrāmatā:

«Es netieku nekur tālāk ne ar izlīgsmi, ne ar varu. Lielu sadursmju nav, bet strādāt nevar. Traucējumi psihiski un fiziski. Mana dzīve pamazām top izpostītā. Kas būs?»

8. novembrī dienasgrāmatā:

«Jūtas aizvien vēl pretojas aiziešanai, un paklausīgais prāts dod iemeslu palikšanai. Tā var novilcināt līdz nejēdzībai, līdz galīgam vecumam, kā Tolstojam, kad aiziešana nau vairs brīvprātīga, bet dabas likums, kad nau vairs nopelna un nau vairs jaunā stāvokļa apzinīgas izlietošanas.»

Tomēr pat smagākos nesaskaņu brīžos viņi kaut kur dvēselē joprojām saglabāja neizdzēšamas svētas, skaidras jūtas viens pret otru, juta, ka ir saistīti. Tas kaitināja, bet lika arī būt klāt ar draudzīgu vārdu, kad vienam no viņiem klājās grūti vai kad vajadzēja padoma.

31. oktobrī dienasgrāmatā:

«Liela ir sievietes mīla, bet kā saule viņa gan dzīvina, gan izdedzina, un no izdedzināšanas nevar izsargāties ne ar kādu prātu.»

KĀRTĒJO REIZI...

«Jāzepu» vajadzēja turpināt un pabeigt.

Turpināt un pabeigt? Viņš taču «Jāzepu» nemaz nebija lāgā sācis rakstīt. Bija atsevišķi skati, atsevišķas ieceres, tās krājās līdz ar pārdomām, bet pa kārtai rakstīts bija pavisam maz. Tomēr viņš ticēja, ka nu ir tik tālu, ka atliek visu vienīgi uzrakstīt. Salikt ieceres un uzmetumus vajadzīgajā kārtībā, pierakstīt trūkstošo, un tas viss izdarāms pavisam īsā laikā.

Tagad viņš sāka ar pirmo cēlienu. Viņš atcerējās, ka arī Sillers rakstījis pa kārtai skatu pēc skata, cēlienu pēc cēliena, pretim sadursmēm un atrisinājumam iedams.

Iniņa dzīvoja atkal Cīrihē, neviens netraucēja, tomēr «Jāzeps» neveicās. Atsevišķos skatus dzejnieks agrākajos gados bija rakstījis ar prieku, bet tagad, kad bija jāveido visa celtne, viņš vilcinājās.

Bija jākonstruē, jātaisa gatava visa sāpju celtne, liela un smagnēja, kur ik rindā paliek daļa no sirds asinīm.

Vai viņš nebūs kļuvis galā pavisam tukšs, bez dzīvības, kad šī celtne būs uzcelta?

«Kad kas uztrauc no vēstulēm, jāatbild tūliņ, lai uztraukumu ašāk novērstu... Citus uztraukumus var novērst, pārvēršot viņus lirikā vai ieliekot kādu vietu drāmā; vai, ja liels un ilgs, rakstīt tam visu drāmu, kā «Jāzepu».»

Pārvērst lielu un ilgu «uztraukumu» drāmā, tas nozīmē gadiem no tā netikt vaļā, gadiem dzīvot savādās mokās — it kā atdarījuma alkās, it kā šo atdarījuma alku pārvarēšanas, iznīcināšanas mokās. Jo rakstnieks nedrīkst tirgus sievas vientiesībā izrēķināties ar saviem pretiniekiem. Viņam jābūt tik stipram, ka spēj atkāpties no personīgā atriebības prieka un uz visu paraudzīties kā no malas. Viņam jāalrod dzīves likumsakarības, problēmas, kur vairs nav nedz viņš pats, nedz viņa draugs vai ienaidnieks, bet jautājumi, izjūtas, kas spēj saviļņot ikvienu, kurš izlasa šo no sāpēm vai prieka izaugušo dzejoli, drāmu, stāstu.

Tā nu notika ar šo «Jāzepu».

Kas ir Jāzeps? — Cilvēks, kas gribējis savējiem labu un ieguvis naidu tikai tāpēc, ka viņa dzimta jūtas savā patstāvībā traucēta un grib dzīvot pēc saviem ierastības principiem. Dzīves traucētājs tās pārveidošanas vārdā — tas ir Jāzeps. Šis traucētājs, saņēmis naidu un atraidījumu, varētu noiet malā, bet viņā ir tik liela pārliecība un pienākuma apziņa, ka šādu malā atiešanu viņš uzskatītu kā noziegumu pret dzīvi. Viņš, mīlas alcējs, tāpēc uzsāk cīņu. Bet varbūt tā nemaz nav cīņa par nākotni? Varbūt nākotne šim cilvēkam vajadzīga tikai tāpēc, lai attaisnotu savu kāri atriebties par pāridarījumu?

Jo tālāk gāja laiks, kopš dzejnieks kavējās pie «Jāzepa» domām, jo asāks kļuva vēl cits jautājums: vai pēc tam, kad pagājuši gari gadi, ir jēga prasīt nolīdzinājumu? Vai novēlojusies atmaksa nav tikai vītis zieds, kas uzsprausts kapam?

«Esi tāds kā citi — tad tevi mīlēsim!»

Tā saka Jāzepam viens no brāļiem.

Tas tiek teikts miera un saskaņas vārdā. Bet vai tā nav pati briesmīgākā prasība, ko var izvirzīt cilvēkam. Tā taču ir prasība pēc savas patības noliegšanas. Tas nozīmē arī cilvēka individualitātes noliegšanu, verga bez-tiesīguma un bezkrāsainības pieprasījumu.

1912. gada pēdējos divos mēnešos dzejnieks uzrakstīja «Jāzepa» pirmo cēlienu un pašās gada beigās sāka to pārrakstīt — arī lēni, ar kavēšanos, atlikdams no dienas uz dienu, jo vairījās no sāpēm.

Nervozs kā parasti, kad darbs neveicās tā, kā iedomāts, nelaimīgs, apmulsis viņš sagaidīja gada beigas viens Kastaņolā. Kaut arī viņi ar Iniņu allaž bija atzinuši, ka cilvēkam ir tiesības uz prieku, viņi nekad mūžā neprata svinēt svētkus. Svētku dienas viņiem bija tās pašas parastās darba dienas, kas virknējās garas, darba steigas pilnas, nepārredzamas.

Iniņa bija pavisam cieši nolēmusi martā vai aprīlī doties uz dzimteni. Viņa vēl saposīs veselību Cīrihē un tad brauks.

Viņa varbūt varēs tur, savas tautas vidū, nosvinēt savas dzīves četrdesmit piekto jubileju. Tad būs arī pagājuši divdesmit pieci gadi literārajā darbā.

Joprojām gan nomāca bažas, vai viņu tur, dzimtenē, nesameklēs varas kalpi un nesauks pie atbildības, bet varbūt arī šīm bažām martā, aprīlī vairs nebūs pamata — bija gaidāms, ka tuvākajā laikā tiks pasludināta amnestija, kas skars lielu daļu to, kuri uzskatīti par vainīgiem 1905. gada notikumos.

Ar savādām bažām dzejnieks atkal un atkal domāja par laiku, kad Iniņa aizbrauks uz dzimteni. Tad viņš paliks gluži viens, un tā viņam likās kā nepieļaujama nodevība no Iniņas puses. Bet viņš negribēja Iniņu ierobežot, viņš nevienu cilvēku negribēja izrīkot pēc sava prāta, ik cilvēks ir brīvs savā gribā un rīcībā . ..

Jaunā— 1913. gada sākumā dzejnieka dienasgrāmatā parādās dažādi spriedumi par sievieti. Tajos ir neparasti daudz negatīva. Arī par Iniņu. 6. janvārī:

«Redzu, ka Iniņai tikai viena vien dzīve: brīvība, ilgas, nepastāvība, meklēšana, pretība pret mācīšanu, pret regulu, pret taisnu ceļu, pret darbību, — viss tikai viens — sievietes raksturs, kurš negrib būt viens ieslēgts un nest augļus, kurš ir bez mērķa un grib bezmērķību, grib baudīt un iznīkt nekā nebaudīt; kurš pats sev nespēj būt mērķis un negrib, — tikai priecājas kā kumeļš, vaļā palaists.»

Viņš pat apšaubīja Iniņas slimību, kaut arī bija nemitīgi mudinājis Iniņu ārstēties:

«Iniņa sirgst tādēļ, ka nav izmantojusi brīvību.»

Bet kārtējo reizi viņš grib būt cilvēcīgs un tāpēc nobeidz šīs pārdomas ar atzinumu: «Man jālaiž brīvē.»

Gadi bija gājuši un mainījuši viņa pārliecību: kādreiz — Paņevežas, Pleskavas, Slobodskas laikos — viņš bija cieši ticējis, ka veido Iniņas raksturu, ka viņi vajadzīgi viens otram, lai savstarpēji garīgi augtu un attīstītos. Tagad viņš to lāgā neatcerējās.

Dzejnieku kaitināja doma, ka Iniņa tur, Cīrihē, varēja iztikt bez viņa un pat uzskatīja, ka tas ir gluži normāli. Kad pēc Cīrihes apmeklējuma 1913. gada februārī dzejnieks atgriezās Kastaņolā, viņš rakstīja dienasgrāmatā:

«Iniņa domā, ka katrs attīstās par sevi, lai es mācos iztikt bez viņas, lai ziedoju savu enerģiju sīkā saimniecībā, un, kad būsim katrs tā nomierinājušies, tad varēsim kopā būt. Cik savāds pārpratums: tad kopa iet, kad viens otram nevajadzīgs un nesajūt vajadzību pēc otra.»

Kārtējo reizi viņš izdarīja vispārinājumu:

«Sievietes dzīve ir gadījumu virkne bez mērķa.»

Tai pašā laikā viņš atkal kā Slobodskas gados pastiprināti domāja, kā nokārtot, lai vēstules uz Cīrihi un atpakaļ ceļotu ātrāk un viņi varbūt jau tai dienā saņemtu, kad tā uzrakstīta.

Neiecietīgs, sarūgtināts par Iniņas vēsumu un noslēgšanos Cīrihē, viņš reizēm pārmet Iniņai, ka viņa vainojama, ja darbs neveicas: Iniņa nav pietiekami bikstījusi un mudinājusi uz strādāšanu. Tagad viņam jāatrod kāds cits līdzeklis, kas pamudinātu uz strādāšanu, bet viņš tādu vēl joprojām nav atradis.

20. februārī dienasgrāmatā:

«Es esmu izsviests no vecām sliedēm un netieku iekšā jaunās; jau pusgads — un nevaru sevi piespiest kārtīgi strādāt, nevaru atkratīties no avīzēm. Vajga jauna, mehāniska dzinuļa vecā — Iniņas vietā; nevaru atrast un pieturēties pie jebkādas sistēmas. Pārejas laiks. Te bija sievas uzdevums. Viņa no tā atkāpjas.»

Iniņai viņš «sievas uzdevumu» aizrādīja vēstulēs, pavisam aizmirsdams, ka ir vēlējies, lai sieva viņu netraucē. Ak jā, viņu vajag vērīgi un smalkjūtīgi allaž pamudināt uz darbu, nesarūgtināt:

«... man nau pretī, ka Tu mani biksti un baksti, Tev tik jāpārliecina mani, ka man tas der. Piem., es tagad pat veselu mēnesi briesmīgi cīkstējos ar sevi pret aizlasīša-nos ar avīzēm un grāmatām, jo man nebij Tevis, kas man mehāniski ar bikstīšanu palīdzētu tikt pie darba. Tā esmu tikai ar mokām pārrakstījis I cēl. un nobeidzis (vēl nepārrakstījis) II cēlienu, kur taču varēja būt beigti arī III un IV. Te man Tevis trūka, un tā Tu man esi pie daudz darbiem palīdzējusi ar bikstīšanu (Ug. N. bez Tevis vēl tagad nebūtu gatava).»

Dzejnieks uz Cīrihi šai laikā aizrakstīja vistiešākos pārmetumus arī par daudz nopietnākām lietām: par viņa personības nenovērtēšanu un neievērošanu: «... Tu dari labu, bet pēc sava prāta un nekad neklausi lūgumu. Otrs jūtas pazemots no labdarības un nedabū palīdzību, kādu viņš gribētu, kāda vien nodibina kopdzīvi, kompromisu, savstarpējo palīdzību un cienīšanu...»

Viņš nemaz neiedomāja, ka allaž bija dzīvojis tikai pēc savas gribas un pārliecības — pat par spīti cietumiem un trimdām. Viņš neatcerējās šai brīdī, ka dzejniece Aspazija bija braukusi uz Slobodskas sniegiem un īsajām vasarām, ka tagad šī dzejniece dzīvoja vientuļa un nelaimīga Šveicē — un tas viss tāpēc, ka viņš bija nelokāmi dzīvojis vienīgi pēc savas gribas un tāpēc sev pakļāvis citu cilvēku dzīves un likteņus.

Viņš turpināja:

«Tu mani sauc par lielu bērnu, — tur daudz taisnības, jo man grūti gādāt par savām sīkām saimniecības lietām, bet tā tikai puse taisnības. Jo es apzinos arī šo savu trūkumu un zinu pats, kā tur izlīdzēties, vismaz domāju par iespējamām izejām. Bet Tu vari saprast tikai pirmo pusi no šīs patiesības un doma, kad jau ir bērns, tad arī pilnīgi neapzinīgs. Un nu Tu mīļi rūpējies par mani, bet nemaz neklausies uz maniem lūgumiem, priekšlikumiem, ierunām un protestiem — it kā manis paša nemaz nebūtu. Tā ar Tevi apgājās Tava māmiņa, par ko Tu gan nebeidz rūgti žēloties pat vēl tagad. Bet, ka Tu pati dari tāpat ar mani un arī ar visu citu dzīvi, to Tu nemani. Tas Tev ir ieaudzēts, tādēļ nemani. Bet citi gan to mana; sevišķi tie, kas ir paši brīvi auguši vai sevi brīvi audzējuši un kas atzīst visur otra personību un paš-nolemšanos.»

Sevi viņš, kaut kritizēja, tomēr attaisnoja:

«Es straujš esmu, gribu Tevi pārliecināt par sava uzskata pareizību aši, bet no tā jau Tu redzi, ka es gribu Tevi pārliecināt, tātad atzīstu, ka Tev ir savas domas un ka man ar tām ir jārēķinās. Par savu vainu es atzīstu šo straujumu (man ir briesmīgi daudz ko teikt un tik daudz laika esmu zaudējis), bet Tava vaina ir: nesaprašana, ka otrs ir arī persona, kura nolemj pate par sevi un ar kuras gribu jārēķinās. Tava vaina ir Tavs mantojums no dzimšanas un audzināšanas, no veciem despotisma laikiem, no patriarhālisma, no Tava negantā vectēva. Tu viņu nolādēji: nicht gedacht soll seiner werden,— bet arī nepieminēts viņš ir nu Tevī pašā iekšā... Un es redzu, ka sava ideāla es nevaru panākt, par agri dzīvot vīrietim ar sievieti kā gluži līdzīgiem. Līdzības nevar vēl būt, tādēļ ka sieviete vēl uzskata sevi par nupat vaļā atlaistu vergu un visur vēl baidās no kunga... Varbūt Tu, kā gudrāka un lielāka sieviete, sāksi agrāk griezties pret savu vectēvu; varbūt es Tev varēšu palīdzēt tikt no viņa vaļā. Esi tad pati sava.»

Viņš bija savu sirdi atvieglojis.

«Tā, mīļā dvēselīt. Te Tev nu ir viens pavediens uz saprašanu; varbūt to, ko Tu gadiem cauri nesaprati, Tu sapratīsi piepeši un netīšām. Tas jau bieži tā bijis ar Tevi. Lai nu notiek. Tu vēl šinī kartiņā mini, ko ari citkārt bieži, — lai es paciešos^ ar Tevi: kas 20 gadus pacieties, var jau ari vēl vairāk, jo ir paradis. Tikai pacieties Tu arī, kad es sākšu pie sevis strādāt. — Nu, kur garās runas uzrakstītas, man paliek žēl Tavu actiņu.»

Pēc pāris dienām viņam bija jāraksta paskaidrojums par šo vēstuli. Iniņa bija nemierā: vai tiešām viņa ar savu mudināšanu kavējusi Lielo Pūku darbā? Ar savu nepareizo, netaktisko mudināšanu?

Viņš no jauna skaidroja savas domas — ar mācīta jurista prasmi, kad melns pārvēršas par baltu un balts par melnu. Viņš to varēja darīt mierīgu sirdi, jo zinaja, ka Iniņa pie šādiem skaidrojumiem ir pieradusi pa šiem divdesmit kopdzīves gadiem, Iniņa sapratīs, ka viņa vārdi nenāk no viltības vai ļaunas sirds:

«Kad es pret bikstīšanu reaģēju un daru Tev to grūtu, tad te jau taisni viņas labuma atzīšana. Kad gulētāju agri ceļ un viņš spārdās pretī, tā taču nau celšanas neatzīšana. Un, kad Tu mani esi ari kavējusi, tad arī tā nau neatzīšana Tavai gādībai. Nē, es — sekodams savam uzskatam par kopdzīvi — esmu sevi nesamērojami stingrāk piespiedis pie viņas nekā Tevi. — Un viens piespiešanas veids bij arī šī paļaušanās uz Tavu bikstīšanu. Kad Tu nu uzreiz — aiz kaut kādiem iemesliem vai bīdamās no manas pretspārdīšanās vai no guruma — mani vairs nebikstīji, tad Tu kavēji mani darbā. Jonu man šie bikstuļi un dzenuļi bij jāmeklē citur, iekš sevis paša un ārienē. Tas ir tāpat, kā man bij jāatrod sava ēšanas sistēma, kad uzreiz pusdienas apsika, un vispār jāmeklē, kā tapt neatkarīgam no ārpasaules. Tas ir tā: man visi spēki par daudz nodarbināti ar domām, un es nespēju gādāt pats par savām materiālām vajadzībām. Pie tādām es skaitu arī bikstīšanu. Jo cilvēks, kurš nau pārāk nodarbināts, tas var savu enerģiju vērst arī uz savu gribu, var pats sevi bikstīt. Es nē. ... Tādēļ es tā atzīstu Tavu bikstīšanu, esmu no viņas tik atkarīgs tapis.»

No jauna bija pārspriežams arī jautājums, kā viņi vislabāk varētu saprasties:

«... kā ierīkot, lai Tu vēl vairāk varētu mani veicināt? vēl mazāk kavēt? Un kā es Tevi varētu veicināt? Kā veseliem tapt? Kā to kopdzīvi labāk ierīkot visās lietās? .. . mēs tiešām ļoti dažādas dabas. Viens piemērs: Tu tagad dzenies visuvairāk pēc straujuma iznīdēšanas pie sevis un pie manis. Un es domāju, ka nebūtu iznī-dams, tikai saskaņojams ar maigumu, kas ir mums abiem. Tev pat asa straujuma gluži maz, man viņš neriebj. Un, ja Tu man iznīcināsi visu straujumu, tad būs beigta arī visa darba spēja, Jau tagad viņa ir manāmi cietusi, jo es visur baidos: kad tik nau atkal par strauju? Tā es topu vienpusīgs un sentimentāls ari darbos. Un tās ir briesmas. Ai/, tām tūliņ stāv beigas visam. Tu, nepieņemdama manu straujumu, dzen mani pilnīgā vientulībā un vēl tālāk tanī adeptībā, par kuru Tu smejies. Man var iziet kā Jāzepam ... Veronālu sūtīšu. Lido.»

Dzejnieks tagad varēja bez sirdssāpēm par zaudēto laiku rakstīt garas vēstules: 31. janvārī viņš bija pabeidzis «Jāzepa» otro cēlienu un sajutās brīvs un priecīgs. Bija dienas, kad viņš nemaz neuztraucās par to, ka darbs nesekmējās, viņš bija vienīgi izbrīnījies, — kāpēc nav ar sevi neapmierināts?

11. janvārī:

«Es... manāmi neuztraucos, ka nestrādāju «Jāzepu». Vai tā ir jau vecuma zīme? Tās būtu briesmas, kuras tikpat neuzkrītošas kā iemigšana pirms nosalšanas.»

Dzejnieks turpināja rakstīt lugu. Otrā cēlienā brāļi vientuļās ganībās slepus no tēva acīm izrēķinās ar Jāzepu. Tie, kas asinskārīgāki, tīko viņu nokaut, tie, kam mīkstāka sirds, ir priecīgi, ka tas nenotiek un Jāzepu vienīgi iemet bedrē, no kuras viņam laukā neizkļūt. Vēl priecīgāki viņi ir, kad rodas iespēja Jāzepu pārdot par noderīgām mantām tirgotājiem, kuru karavāna ceļā uz Ēģipti patlaban dodas garām. Nu ir sirdsapziņa tīra. Ļaunums pret brāli nav noticis, bet ir tikts vaļā no cilvēka, kas bijis sodāms, jo negribējisbūt tāds kā citi.

Trešajā cēlienā Jāzeps ir Ēģiptē lielā godā un varā. Slavas viņam pietiek pāri pārēm, vienīgi nav bijusi iespēja atdarīt ļaunumu, kas pastrādāts pirms septiņpadsmit gadiem. Un tad ierodas brāļi. Kā nabagi, kā maizes lūdzēji, un Jāzepa sirds var uzgavilēt: nu būs iespēja atdarīt! Par bedre mešanu, par pārdošanu, par to, ka visa dzīve aizskrējusi no sava ceļa.

Dzejnieks tai ziemā tomēr vairs neturpināja «Jāzepu». Pēc otrā cēliena darbs apstājās. Trešais cēliens ir pievilka, ir atbaidīja. Vai Jāzeps, savu taisnību prasīdams, neremdina vienīgi alkas pēc atriebības? Ir pretīgi uzņemties cīņu, kurā var uzvarēt tikai tad, ja arī pats kļūsti netīrs. Kad ir jāpazemojas līdzi ļaunumam, lai to uzveiktu, tad nevari palikt tīrs.

«Jāzeps» tika atlikts pie malas.

Dzejnieks meklēja citu darbu, vielu citai lugai.

īstenībā viņš jau bija iekavējis laiku, un viņam steidzīgi bija jāraksta kāds pavisam cits darbs. Viņš kopš janvāra jau bija sācis par to domāt.

*

Viss bija aizsācies iepriekšējā gada rudenī, kad dzejnieks steidza «Galu un sākumu». Bet var jau būt, ka vel agrāk — nevis 1912. gada rudenī, bet pirms gadiem diviem trim. Jo jau 1910. gada 15. oktobrī, kad dzejnieks plānoja darbus turpmākajiem gadiem, viņš savās piezī-

mēs ierakstīja, ka 1913. gadā rakstāma luga «Laivenieks». Vēlāk, kārtējo reizi pārskatot ieceres, viņš «Laivenieku» no 1913. gada tomēr svītroja — citi darbi likās steidzamāk uzrakstāmi, vajadzīgāki.

Bet, lūk, notika tā, ka «Laivenieks» no jauna likās rakstāms tieši 1913. gadā, pie tam ļoti steidzami un neatliekami.

Arī šoreiz tiešais ierosinājums bija nācis no āra: dzejnieks saņēma uzaicinājumu no Pēterburgas Latviešu labdarības biedrības uzrakstīt šīs biedrības 35 gadu jubilejai lugu un svētku prologu.

Dzejnieks bija aizmirsis, ka ir tāda biedrība. Viņš apjautājās Ansim Gulbim par to, un Iniņa savukārt atgādināja, ka studenta gados Lielais Pūks pats bijis šīs biedrības biedrs. Tad dzejnieks visu atcerējās un aizrakstīja atbildi: viņš jūtoties pagodināts par priekšlikumu. Biedrības priekšniekam P. Ļūjam viņš vēl nojautāja tuvākus noteikumus: vai luga vajadzīga tikai jubilejas vakaram, jeb vai tā var būt arī tāda, kas nav ar šo vakaru saistīta? Cik cēlienos? Cik lielu personu skaitu? Kur lai notiek lugas darbība — dzimtenē, Pēterburgā?

Viņam nekādus īpašus noteikumus neizvirzīja — viss lai ir paša dzejnieka ziņā. Vienu viņš saprata — tehniski sarežģītu lugu — un tādas viņam vedās rakstīt vislabāk — Pēterburgā izrādīt nav pa spēkam, lai cik stipri un labi būtu nodomi.

Domīgu viņu darīja jau toreiz, 1912. gada rudenī, darba pabeigšanas termiņš: 1913. gada 1. jūlijs. Vispirms taču uzrakstāms «Jāzeps». Bet, kad viņš oktobrī rakstīja piekrītošu atbildi, viņš bija pārliecināts, ka «Jāzepu» pabeigs līdz jaunajam gadam, jā, varbūt tā pirmajā mēnesī... Tad vēl atliktu pat laiks īsai atelpai pirms jaunās lugas.

Termiņi sajuka, bet tas nebija pats ļaunākais. Slikti bija tas, ka viņā nebija īsta priekšstata par jauno, rakstāmo lugu. Tematu bija daudz, bet tādu, kuri sirdi piesaistītu un kur jau iezīmētos skaidrākas kontūras, nebija.

1913. gada sākumā dzejnieks, tematus meklēdams, sāka strādāt pie lugas, ko nolēma rakstīt prozā. Viņam pat šķita, ka prozā rakstīšana ir sava veida atpūta.

«Jālūko, ka prozas lugā nebūtu tik daudz domāšanas, vajag būt avīžu domām, tikai koncentrētām. Var būt arī jaunas domas, bet visādā ziņā nedrīkst būt domāšana, domu rašanās.»

No jauna pasākto lugu viņš tiešām rakstīja prozā un nosauca to «Marts un Mirta». Bet viņš nemaz nespēja rakstīt lugas, kurās nebūtu «daudz domāšanas» un būtu tikai «avīžu domas».

Jaunās lugas Marts bija iecerēts kā jauneklis, kas jūtas vienots ar strādniecību, Mirta turpretim nāk no vecās pasaules.

«Marts jūtas saistīts un pret gribu pievilkts pie viņas (Mirtas! smalkuma manierēs, rokās, no vienkāršās, bet izglītotās runas. ... Marts vienmēr jūt viņas skaistumu.»

Kā «Indulī», arī jaunajā lugā iezīmējās «divas pasaules, kas nevar līgt».

Mirta saistīta ar veco, aizejošo pasauli: viņa mīl veco kultūru, viņai mīla draudzība, vientulība, daiļums. Savās piezīmēs dzejnieks dēvēja tās par vecajām jūtām un veco kultūru. Tam visam gan vieta arī jaunajā — nākotnes kultūrā, bet citā aspektā, citā izjūtā. Vecā un jaunā pasaule nekad nav pilnīgi šķirtas, tāpat kā ir saikne starp tēvu un dēlu, lai cik atšķirīgos uzskatos viņi būtu.

Mirta nevar netraucēti savienoties ar Martu, jo viņu pasaules uzskati un pat pasaules izjūta nesaskan. Mirta gan iemīlējusi Martu — citas šķiras cilvēku, — tomēr nespēj pavisam šķirties no savas pagātnes.

«Es nekad nevaru būt,» viņa saka, «pilnīgi jūsējā. Es varu tikai protestēt pret savējiem, bet ne pozitīvi ko jaunu domāt un darīt. Atzīstu tikai jūsu taisnību.»

Vai, par Mirtu domājot, dzejniekam nebija prātā Iniņa? Vai Marta un Mirtas pretrunās neienāca atskaņas no viņa un Iniņas attieksmēm?

Iniņa 2. februārī rakstīja par sevi no Cīrihes:

«Mans mūžs taču ir aizgājis uz kreisās puses, lai arī es nekā nevaru pierādīt. Un mana sirds ir tur, lai nu es to tā neesmu izteikusi kā Tu.»

To, šķiet, varēja sacīt arī Mirta.

*

2. martā dzejnieks pēkšņi sāka plānot pavisam citu lugu — jau pirms vairākiem gadiem iedomāto «Laive-nieku». Plānoja cēlienus, skatus, tēlus — kādreizējā neskaidrā iedoma izveidot lugu, izmantojot tautas dziesmu bagātību un pantmēru, pēkšņi kļuva dzīva, un viss diezgan skaidri nostājās savā vietā.

«Pūt, vējiņi, dzen laiviņu, aizdzen mani Kurzemē!» Sena, visiem zināma tautas dziesma par puisi, kas lepns un bravūrīgs brauc pār Daugavu uz Kurzemes krastu precībās. Tautas dziesma nesaka, vai puisis pārved mājās līgavu. Zināms tikai, ka meitumāte nesola viņam savu meitu — sauc šo par krogus dzērāju un «kumeliņa skrē-jējiņu». Var domāt, ka puisis atgriežas mājās tukšām rokām, dziesma beigās atkārto kā atbalsi sākuma rindas: «Pūt, vējiņi, dzen laiviņu, aizdzen mani Kurzemē!»

Steigā dzejnieks šķirstīja tik labi pazīstamās^Krišjāņa barona Dainas, šķirstīja Aronu Matīsa sakopotas «Mūsu 1,1111,1', dziesmas» un savā asajā, pasīkajā rokrakstā atzī-tni'ļ.i lo dziesmu numurus, kas šķita piemēroti lugai. Līdz

.......vicu.un latviešu dramaturgam nebija ienācis prātā,

I 1111 i i , tauta:; dziesmas skopajām rindām var izaugt vesela luga.

'I.nītus dziesma nekā nestāsta par mātesmeitu, ko šis puisis, kas brauc uz Kurzemi, ir nolūkojis.

Dzejnieks lika puisim braukt pēc bagātas mātesmeitas. So mātesmeitu puisis sastapis un saderējis jau pērnajā gadatirgū, Daugavas malā. Māte tagad jau zina, ka ieradīsies šis precinieks, gaida viņu un pēc tradicionālas tie-lēšanās būs ar mieru viņam dot savu meitu.

Met, izrādās, šais mājās ir arī bārenīte, un puisis, pēc mute .medus braukdams, ieskatās bārenītē.

Nekā tādu nav lautu pazīstamajā dziesma, tomēr dzejniek,i pārveidojumu nav ari nekā negaidīta — tā allaž it seidtenlto, kas tautas dziesmās un pasakās iekritusi ncis preciniekam, un tas paiet garām bagātajām mātes-meitām. Sērdienītes kautro tikumu precinieks vērtē augstāk par mātesmeitas greznajām drānām un bagātību sētā.

Tautas dziesmām un pasakām nav traģisku beigu, bet dzejnieks bija tieši traģēdiju rakstnieks.

Kādai jābūt notikumu attīstībai jaunajā lugā, lai lai-venieka precību brauciens beigtos kā traģēdija? Vai šāds atrisinājums nebūtu pretrunā ar folkloras tēlu pašu dziļāko būtību?

Dzejnieks bija neziņā, viņš šaubījās, vai iet pret šo tradīciju, bet tai paša laikā neskaidri zināja vienu — jaunajā lugā beigas būs traģiskas.

Vai nepamatotas? Ja viņš atradīs arī šai gadījumā «senu dziesmu — jaunās skaņās», tad nekā nepamatota nebūs.

Bija arī citas grūtības, ar kuram viņš sastapās jau pirmajā dienā, kad radās lugas plāni:

«Nevar savienot bailīgās meitenes tematu ar dzērāja tematu.»

Puisis sērdienīti gan var iekarot, — bet ar kadam jutām lai atbild sērdienīte? Vai viņa lai priecājas par šo skaļo, bravūrīgo, iereibušo puisi, kas pie tam atbraucis precībās ne pie viņas, bet jau nolūkotas, bagātas, greznas mātes-meitas?

Iniņas jubilejas diena tuvojās, viņi vēl arvien nebija īstā skaidrībā, vai Iniņai braukt uz dzimteni vai ne. Bažas par to, ka Iniņu dzimtenē varētu sagaidīt sods, arestēšana, bija atkritušas. Bija pasludināta amnestija. Kad Ivande Kaija atsūtīja dzejniekam avīžu izgriezumu par amnestiju, viņš to pārsūtīja tālāk uz Cīrihi, piezīmēdams: ir «tā, kā es domāju. Teroristus un laupītājus nē, bet ko par tādiem uzskatīs? Tev jau nu gan būs pēc iespējams braukt.»

Ko šī amnestija nozīmēja viņam pašam? Tikai to, ka tagad vairs nav ārēju šķēršļu, kas Iniņu saista svešumā. Iniņa bija brīva, kā viņa bija brīva Pleskavas un Slo-bodskas laikos. Tikai tagad daudz kas bija kļuvis citāds. Tolaik viņi bija nepieciešami viens otram, tolaik viņi bija tikko precējušies, tagad . .. Tagad viņi dzīvoja šķirti, jo traucēja viens otram strādāt. Viņi brauca ciemos viens pie otra kā divi radinieki, un gluži kā divi ne sevišķi mīļi radinieki apnika viens otru jau nedēļas laikā.

Bet, ka Iniņa ir pelnījusi jubileju, lielu un cildenu, par to dzejnieks nešaubījās ne mirkli. Viņš bija gatavs darīt visu, lai šāda krāšņa jubileja notiktu.

Ja Iniņa dotos uz dzimteni, tad vislabāk būtu, ja viņa savus mūža un darba svētkus nosvinētu tieši savas tautas vidū. Tad būtu lietderīgi sagatavot šim vakaram speciālu uzvedumu. Viņam bija padomā tāda «Festspiel» — no lugu fragmentiem, no dzejoļiem. Cīrihes apciemošanas reizēs un arī vēstulēs viņš par šo nodomu gribēja dzirdēt Iniņas domas, bet Iniņa bija savādi atturīga. Likās, ne aiz kautrēšanās. Iniņa laikam pati īsti neticēja, ka aizbrauks uz dzimteni, kaut arī par šo braucienu viņi daudz runāja ik reizi, kad satikās.

Iniņu, šķiet, šie svētki — šī jubileja mazliet baidīja. Vai var priecīgu sirdi svinēt darba svētkus, ja ir tik maz padarīts, kā viņa to iespējusi nu jau ilgus gadus? Tagad viņa raksta un raksta šo «Boasu un Rūti» un nekur uz priekšu netiek. Agrāk viņa būtu tādu lirisku drāmu uzrakstījusi dažās nedēļās, nakts stundās vien. Kad sanatorijas ārste kārtējo reizi ieteica atpūsties, Iniņa par to rezignēta rakstīja uz Kastaņolu:

«It kā es būtu ko strādājusi. Visi mani darbi ir 20 gadus atpakaļ rakstīti, un tagad tie 2 dzejoļu krājumi un starpā tie 7 gadi redakcijas.»

Vai viņa, tā rakstīdama, gribēja pateikt ļaunus vārdus? Divdesmit klusēšanas gadi — tas bija pārspīlējums. Vai Iniņa īsteni negribēja sacīt, ka nekā nav padarījusi visus tos gadus, kopš viņi ir precējušies?

Iniņa skatījās kā saulrietā. Viņa šais gados ir nodarbojusies gan it cītīgi ar sevis audzināšanu, it īpaši lai viņa, sieviete, būtu līdzvērtīga vīrietim, bet visas šīs pūles aizgājušas tukšgaitā, jo pats galvenais — jaunu grāmatu viņai nav.

Tas bija pārspīlējums, bet patiesības tajā bija krietni daudz. Vismaz savu klusēšanu viņa ar katru gadu ir izjutusi smagāk un mocošāk. Dzīvot un nekā nerakstīt, — vai dzejniekam var būt vēl ļaunāks liktenis?

iniņu iepriecināt gribēdams, dzejnieks cītīgi viņai piesūti ja ik avīžu izgriezumu, ik žurnālu, kur vien atradās kādas rindas par jubilāri. Dzejnieks rakstīja arī uz dzimteni, atgādinādams par šo jubileju, mudināja, lai teātri iestudē jubilāres jaunās lugas vai izrāda jau iestudētās. Viņš gatavojās pats rakstīt kādu rakstu par Iniņu un tāpēc sāka pārlasīt Iniņas jau drukātos darbus. Viņš pēkšņi pavisam naivi pārsteigts bija par «Ziedu klēpi». Kā jaunatrastu brīnumu vēstīdams, viņš rakstīja no Kas-taņolas:

«... lasīju «Ziedu klēpi», izlasīju visu cauri un sabijos. Kā es nebiju ieklausījies, kad Tu lasīji priekšā? Tas jau ir lielākais, ko jelkad esmu lasījis! Kā to neviens nau redzējis? Es visu nakti negulēju. Mana sasodītā nelaime, ka es nelasu nekā, ne Tavas, ne savas... Tev vajdzēja gluži citādi dzīvot.»

Viņš bija priecīgs, ka varēja Iniņai pasacīt labus vārdus.

Gribēdamas atzīmēt Aspazijas jubileju cik iespējams plaši, bija cēlušās kājās Cīrihes latviešu kolonijas dāmas. Dzejniekam tas lāgā nepatika: ja Iniņa brauc uz dzimteni, tad būtu aplam, ka šo Cīrihes sarīkojumu uzskatītu kā īstos svētkus.

17. martā viņš nobažījies rakstīja Iniņai:

«Kad neesi vēl Lilijai rakstījusi, tad telegrafē, ka neieskati Cīrihu par galveno jubilejas vietu, bet Baltiju. Lai to paziņo.»

Tai pašā dienā viņš rakstīja vēlreiz:

«Mīļo sirdslabumiņ, šorīt, saņēmis Tavas kartiņas — skaistas vien tik nāk, — aizrakstīju Tev tūliņ, lai telegrafē Lilijai, bet nu redzu, ka pats esmu velti uztraucies un ka Lilija pēc telegrammas varētu sacelt vēl lielāku jukumu. To jau Tu esi ziņojusi, ka brauksi mājās, un es viņai arī par to rakstīju, — tad jau Dz. V. uz to būs sagatavots. Un, kaut gan nesmuki bij, ka Cīriha uzņēma sev tik lielu lomu, bet nu nevar vairs neko grozīt. ... Varbūt tikai korespondenta sūtīšanu varētu apturēt, jo tas redzētu, cik smieklīgi maza te ir tā rīkošanās.»

Viņi posās svētkiem dzimtenē pāragri: varas iestādes aizliedza rīkot Aspazijai jubileju Rīgā. Tad dzejnieks samierinājās par cīrihiešu nodomiem:

«Lai tad nu arī Cīriha iznāk par to galveno vietu, kad Rīgā policija neļauj.»

Pats viņš devās uz Cīrihi 20. martā. Vai šīs svinības reizē nekļūs par sava veida viņa un Iniņas atvadīšanās svinībām? Tad viņš paliks viens.

Nedēļu pirms izbraukšanas viņš bija sācis intensīvi rakstīt «Laivenieku». Piecās dienās uzrakstīja pirmo cēlienu un bija ar to apmierināts. Varbūt tomēr viņš paspēs laikā pabeigt lugu Pēterburgai?

Jeb vai turpināt «Martu un Mirtu»? Strādniecības aprakstīšana tagad bija nākusi modē, un Marts ir strādnieks. Bet varbūt tomēr tas ir pārāk amatnieciski, ja uzskata, ka strādniecības domas un idejas var paust tikai ar reāli attēlotu strādnieku muti? Vai tā nav mākslas iespēju vienkāršošana, ko var izdomāt vienīgi cilvēki, kam mākslas daudzveidība palikusi neizprasta un sveša?

*

Aspazijas vakars pagāja sirsnībā un cildenumā, kaut arī visu laiku neatstāja sajūta, ka tie ir svētki miniatūrā. Var pat sacīt — cietumnieka svētki, domājot par dzīvi brīvībā.

Rosījās cilvēki, lielāko tiesu damas, kas stāvēja krietni tālu no tiem centieniem, kam savu mūžu bija veltījusi dzejniece. Viņas gāja un rīkoja. Dzejnieks bija neapmierināts, — kāpēc gan Cīrihē un dzimtenē par Iniņas jubileju vairāk neiedegās cilvēki, kas bija garīgi tuvāki tam darbam, ko Iniņa visus šos divdesmit piecus gadus darījusi? Kāpēc jo īpaši dzimtenē pieļāva pirmām kārtām izrīkoties pilsonības aprindām? . . .

Vakars nelielajā Platengartena sapulču zālē sākas pulksten deviņos. Bija sapulcējušies cilvēku piecdesmit — vietējie emigranti, delegāti, korespondenti no Latvijas. Tika nolasīti divi referāti, jaukts koris nodziedāja «Mēness starus stīgo», «Sapņu tālumā», bija sameklēta šveiciete, kas latviešu valodā dziedāja vairākas solodziesmas. īsi pirms pusnakts sākās jubilāres sveikšana, un tā ilga trīs stundas. Tika lasītas telegrammas: adreses, vēstules — no lielas tāles, no pagājušām dienām, no tagadnes ar ticību uz nākotni. Visdziļāk jubilāri saviļņoja no dzimtenes atsūtīts lauku puķu pušķītis — dzimtenē nāca pavasaris, un tur ziedēja vizbulītes.

Telegrammu no Itālijas bija atsūtījis Maksims Gorkijs, no Briseles sveica Jānis Jansons, apsveikumu bija atsūtījis Andrejs Upīts, bet komponists Alfrēds Kalniņš — divas jaunas' dziesmas ar jubilāres tekstiem — «Pa negaisa joņiem» un «Saulains stūrītis».

Nobeigumā dzejniece pateicās apsveicējiem. Viņa šai brīdī atcerējās aizgājušos gadus, un tie viņai, pusmūža sievietei, kas šeit, Cīrihē, mēnešiem bija mocījusies ar dažādām kaitēm, likās liela gaišuma pārpilni:

— Kaut dzimusi privileģētā šķirā, dzīve mani no turienes atsvieda, jeb labāk — es pati aizgāju. Un nu'ilgus gadus jau esmu dzīvojusi starp tiem, kuru daļa dzīvē ir ciešanas. Es mācījos viņus saprast, un tie man tapa tuvi. Esmu darījusi priekš viņiem, ko varējusi un zinājusi, un manu darbu ir vērtējusi mana tauta, un to ir vērtējuši cilvēki, kuru rokās šodien ir gan vara, bet nav taisnības. Tāpēc šimbrīžam esmu šeit starp jums, un es jūtos apmierinātāka un laimīgāka nekā jebkur, kaut arī esmu svešumā. Manas lakstīgalas un mani cīruļi lai aiznes sveicienus dzimtenei, kurai piederējusi mana dzīve un mana sirds.

Vēlāk Andrejs Upīts «Vārdā» rakstīja par šo jubileju un jubilāres vārdiem: «No runas bij izmanāms, ka, neskatoties uz birģeru lakstošanos, dzejniece arī turpmāk grib turēties pie jaunatnes un demokrātijas.»

Dažas dienas pēc jubilejas no Sibīrijas trimdas jubilārei vēstuli atsūtīja Vilis un Henriete Dermaņi:

«Jūs, cik mums zināms, neesat bijusi strādnieku šķiras principu stingra atzinēja un nekur neesat šos principus noteikti sludinājusi, tomēr ar visu savu literāro virzienu Jūs esat stipri radnieciska tai sociālajai un politiskajai strāvai, kuras ideoloģijai mēs piekrītam. Tāpēc Jūsu darbu sociālais virziens aizvien mums sniedzis baudu un sociālas sajūsmas.»

Tai pašā vēstulē Vilis Dermanis bija ierakstījis siltus vārdus ari par kastaņolieša jauno dzejoju krājumu. Viņš domājot uzrakstīt apcerējumu par to — kā pretrakstu presē izsacītajām domām, ka ar «Galu un sākumu» Rainis aiziet no revolūcijas:

««Galu un sākumu» esmu lasījis un studējis. Kā rādās, saprotu to visā dziļumā. Nav tur pretrunas ar mūsu ideoloģiju, bet ir tai loģisks turpinājums... Kaut man atliktu vaļas realizēt savas domas par «Galu un sākumu».»

*

29. martā dzejnieks rakstīja no Kastaņolas:

«Nu, Tu Mazais Pūks, esmu atkal mājā. ...Lugānā sapirku pārtiku uz veselu nedēļu — pusduci limonu. ... Tev arī nopirku pārtiku — veronālu. Izgulies nu labi un sāc strādāt.»

Arī viņš pats sāka strādāt — bet tikai ne pie lugas, ko gaidīja Pēterburgā.

Jau gada sākumā viņam bija atrakstījis komponists Alfrēds Kalniņš, ka gribot komponēt vai nu «Uguni un nakti», vai «Induli». Dzejnieks bija atbildējis, ka «Uguns un nakts» jau pirms pāris gadiem apsolīta Emilim Meln-gailim, bet «Indulis» ir brīvs. Viņš apņēmās sagatavot «Induļa» libretu, vispirms nosūtīt pirmo cēlienu ieskatam, un tāpēc tagad, aprīļa sākumā, strādāja pie operas libreta. Pirmo cēlienu viņš pabeidza aši, aizsūtīja un sāka no jauna vairākas dienas strādāt pie «Marta un Mirtas».

Rakstīja atsevišķu dialogu uzmetumus, precizēja darbības līnijas.

Rakstot «Martu un Mirtu», dzejnieks no jauna iedomāja savas attieksmes ar Iniņu. Kaut gan — Mirta nebija Iniņa. īniņa bija daudz lielāka par Mirtu. Vai viņš nenodarītu Iniņai pāri, ja Mirtā viņa saskatītu sevi?

15. aprīlī dzejnieks pēdējo reizi strādāja pie šīs lugas, kurai jau bija aptuveni izplānoti visi pieci cēlieni.

Bet var jau būt, ka «Marts un Mirta» aprāvās tāpēc, ka sākās notikumi, kas viņa nākamos mēnešus piepildīja ar satraukumu un darīja no jauna dzīvas tās sāpes, kas Kastaņolas gadu klusumā bija pierimušas.

SMAGAS DIENAS

Pēkšņi dzīva kļuva pagātne.

«Dzimtenes Vēstnesis» bija sameklējis un 1913. gada marta beigās nodrukājis Rīgas Policijas departamenta direktora Svoļanska rakstu, kas 1897. gada augustā ticis «caur iekšlietu ministru Goremikinu zināmā vietā priekšā stādīts». Tas bija ziņojums par to, ka «students Jānis Jansons ... deva plašus paskaidrojumus» žandarmērijai apcietināto jaunstrāvnieku nopratināšanas laikā. «Dzimtenes Vēstneša» lasītājiem pēc šī raksta izlasīšanas bija jāsaprot, ka Jansons, lai glābtu sevi, vainu centies uzvelt saviem līdzbiedriem, itin vaļsirdīgi tos nodevis.

Dzejnieks izlasīja šo rakstu, un senie notikumi neatvairāmi iznira no pagātnes tumsas. Tas, kas bija smel-dzis, skaļi neizpausts, — šaubas, aizdomas, pāri nodarījuma sāpes, — viss, viss steidzās izlīst no savām paslēptuvēm.

«Dzimtenes Vēstneša» raksts bija nekrietns — par to dzejniekam šaubu nebija ne brīdi. Ne Jansons un viņa vainīgums vai nevainīgums «Dzimtenes Vēstnesim» svarā — galvenais bija uzmest dubļus sociāldemokrātu partijai, tās vadītājiem.

Dzejnieks gaidīja, kas notiks tālāk. Uzbrukums bija izaicinošs, provokatorisks, to nevarēja atstāt neievērotu.

Pēc nedaudz dienām dzejnieks saņēma sociāldemokrātu partijas Ārzemju Komitejas sastādītu protesta rakstu, kas vērsās pret «Dzimtenes Vēstneša» provokatorisko publicējumu. Ārzemju Komiteja vāca parakstus, ar kuriem protestu nopublicētu legālajā presē.

Parakstu gribēja dabūt ari no Jāņa Pliekšāna.

Jānis Pliekšāns neparakstīja piesūtīto protestu. Ja viņš parakstītu šo papīru, tad apliecinātu, ka viņam nekad nav bijušas nelabas domas par Jansonu. Tie būtu meli. Viņš apliecinātu, ka ir gluži nesaprotamā kārtā dzīvojis pāridarījuma sajūtā un rūgtumā veselus sešpadsmit gadus.

Jānis Pliekšāns neparakstījās, viņam šķita, ka vispirms ir noskaidrojams: vai tas ir vai nav patiesība, kas rakstīts «Dzimtenes Vēstnesī». Kad viss būs noskaidrots, tad ikviens zinās, ko darīt: protestēt pret «Dzimtenes Vēstnesi» vai neprotestēt. Kādēļ Ārzemju Komitejai vajadzīga šāda savāda steiga? Kāpēc tā negribēja vispirms faktus pārbaudīt?

Viņš joprojām bija pārliecināts, ka Jansons nopratināšanā ir nepieļaujami izpļāpājies. Vēl vairāk — Jansons ir pat tīšu prātu gribējis viņu pazudināt. Visus šos gadus Jāni Plickšānu nekad nebija atstājusi šī briesmīgā sajūta.

*

Jānis Jansons, turpinādams ar kastaņolieti aizsākto draudzīgo sarakstīšanos, pa tam sūtīja vēstuli no Briseles uz Kastaņolu. Tas notika 16. aprīlī.

«Mīļo! Varbūt Tev jau būs rokās nācis «Dzimtenes Vēstneša» 73. numurs, kur visneģēlīgākā un nelietīgākā nolūkā pret mani tiek publicēta 1897. gada lieta. Laikam jau būsi atminējis, ka aiz «Svoļanska» te stāv mani sensenie pretinieki...»

Viņš ieminējās ari par pašiem 1897. gada notikumiem.

«Ja visas toreizējās būšanas nebūtu bijušas tik bērnišķīgi nekonspiratīvas, ja žandarmērija līdz mūsu nopratināšanai nebūtu jau savākusi visus materiālus, ja nebūtu nonāvējies Krumbergs, ja nebūtu atradušās manas vēstules un par visām lietām, ja es toreiz būtu zinājis, ka var rokrakstu noliegt un var pavisam atteikties no liecību došanas, — tad bez runas žandarmi nekā nebūtu no manis izspieduši.»

Jansons nebija ar sevi mierā par toreizējiem notikumiem:

«Man visa šī lieta ir nejauki sāpējusi ilgus gadus.»

Bet —

«... bet tagad es uz to skatos citādāki. Ir jau pagājuši man pēc tam sešpadsmit gadi darbā un cīņā, es esmu partijas labā darbojies un upurus nesis, cik vien stāvējis manos spēkos, es esmu desmitām reizēm pierādījis savu stingrību un drosmi, un man nav ne mazāko šaubu, ka viss mans vēl pārējais mūžs tiks ziedots šai pašai cīņai... Mēs toreiz tikām 1897. gadā par šīm lietām cietumā jau runājuši. Pēc mūsu atgriešanās dzimtenē 1903. g. Majoros (zināmā viesību vakarā) Tu man teici, ka viss pagājušais esot «izlīdzināts». Man pašam no svara zināt, kā Tu tagad skaties uz visām šīm lietām un kurā pusē Tu šinī karagājienā nostāsies. Tādēļ, lūdzams, atraksti man klaji, kā Tu spried ...»

Šī vēstule vēl nebija sasniegusi Kastaņolu, kad no Kas-faņolas uz Briseli jau tika izsūtīta cita vēstule. Dzejnieks rakstīja smagus vārdus un bija pārliecināts par savu patiesīgumu, godīgumu, principialitāti:

«Mi|o Jauci, Tev tagad pienācis grūts brīdis, un tad jāslājas savās tiesībās draudzībai no tiem seniem laikiem, kad viņa vēl nebija lauzta un apvainota ... Un šī pirmā skaidrā draudzība man saka, ka viņa cēlusies no kopējas sajūsmas uz lielu lietu un ka tikai lielumā var pastāvēt viņa un lieta; un lielumā_ jāņem arī par labu vēršana, kad viņām pāri darīts. Tādēļ es Tev teiktu: neuzskati arī savu grūto brīdi par mazu; neizturies pret to kā pret kuru katru parastu polemiku vai frakcijas ķildu un in-trigu. Tur ir parasts pierādīt ar apgalvojumiem, atbildēt ,ir noliegumiem un ar sadošanu. Te vajadzīgs lielāks slils, lai Tu palīdzētu sev kļūt pie skaidrības un — kas vel vairāk partijai, kura kā tāda nau nemaz vainīga un kurai tomēr jācieš...»

Pēc ievadvārdiem viņš rakstīja konkrētāk. Un nežēlīgāk:

«Tu zini pats, ka viss, kas teikts dokladā, ir patiesība. Tu atminēsies, ka labāko jūtu uzliesmojumā Tu man cietumā pats rakstīji un atzinies, ka prokurora priekšā visus apvainojumus grūdis uz mani; ka Tu to darījis, kaut gan es bijis Tavs skolotājs un vadītājs; ka ne vien pats izteicies pret mani, bet arī citus pierunājis to darīt, — visu to tādēļ, ka es neesot vairs tā kā tā glābjams.»

Viņš deva Jansonam padomu, ko darīt šajā, kā viņš rakstīja, briesmīgajā un reizē lielajā brīdī:

«Un te nu ir manas domas, kā Tev palīdzēt: ņem visu, kas bijis, lielumā; maziski nenoliedz, ko esi darījis, un par attaisnojumu sev liec visu vēlāko darbību partijas labā daudz gadus cauri. Tā Tu ārēji vēl cietīsi, bet morāliski uzvarēsi un tā dosi gandarījumu mūsu taisnai lieta un vēsturei, kura bij liela.»

Jānis Jansons, pirms saņēma šo vēstuli, jau bija publicējis «Dzimtenes Vēstnesim» pretrakstu: viņš «Dzimtenes Vēstneša» rakstu vērtēja vienīgi kā reakcijas kārtējo apmelojumu, šantāžu. Kad Jansons saņēma kastaņolieša vēstuli, viņš atbildēja sašutumā, dusmās:

«Es esmu gadiem šos notikumus pārdomājis un pārbaudījis, un es zinu, ka manas toreizējās liecības nav uzskatāmas par «nodevību». Var to saukt par neapdomību, par nestingrību no manas puses, par neprašanu i.zturēties pie doprošiem, bet nodevības te nav, un neviens godīgs cilvēks neies mani tiesāt un sodīt, kas pazīst šīs prāvas apstākļus.»

Dzejnieks rakstīja Ārzemju Komitejai. Viņš prasīja izmeklēšanu jeb, kā viņš parasti rakstīja, «goda tiesu». Viņš prasīja, lai visu pārbaudītu, noskaidrotu. Lai nav jādzīvo ar neziņu, nav jādzīvo ar ēnu, kas met savu tumsu ne vien uz Jansonu, bet arī uz tiem, kas bijuši un ir ap viņu.

Dzejnieks pats sev jautāja un lūkoja atbildēt:

— Vai Jansonu vajag tiesāt un pazudināt?

— Nē. Ar savu vēlāko darbu Jansons ir izpircis savu vainu, senais nodarījums vienīgi ir jāizlīdzina atklāti, bez divkosības, bez slēpšanās. Tad nevarēs ne paslepus čukstēt, ne celt nevalodas. Tad nevarēs ienaidnieki uzbrukt un pārmest par noklusējumu.

Dzejnieks gaidīja atbildi, viņš mēģināja saklausīt, kādas ir citu biedru domas. Viņš dzirdēja, ka Ārzemju Komitejai joprojām parakstu vākšana par Jansona uzticamību liekas galvenais, kas darāms. Dzejniekam tas šķila nesaprotami. Kā gan var pierādīt Jansona vainu vai pierādīt viņa godīgumu, ja nav notikusi noskaidrošana?! Vai visu var izšķirt ar nobalsošanu?

Jansonu pret «Dzimtenes Vēstneša» uzbrukumiem presē aizstāvēja Pēteris Stučka. Jansonam uzticību apliecināja Internacionālais Birojs.

Tas viss dzejnieku satrauca jo vairāk. Aizvainots un iespītējies viņš nepierima prasīt pēc lietas izmeklēšanas. Viņam šķita, ka Jansona vainīgums vai nevainīgums nevienu pat neinteresē, bet visi vienīgi cenšas pēkšņi uzradušos skandālu noklusēt.

Tad kādā dienā visi šie notikumi ieguva pavisam negaidītu pagriezienu. Jau 19. maijā šai lietā iejaucās jauna persona: dzejniekam vēstuli atrakstīja kādreizējais

draugs, bet tagadējais pretinieks Jānis Jankavs.

Redzēdams, ka Rainis «Jansona lietu» mēģina nokārtot ar «goda tiesu» un tādējādi visu izbeigt, Jankavs no tumsas iznāca atklātībā. Viņš bija strādājis, lai būtu «Jansona lieta», un tāpēc tagad lika noprast, ka tik viegli visu palaist nevar, — Rainim nav jāmēģina noskaidrot tikai «Jansona vainu», bet jāraksta par visu latviešu sociāldemokrātu partijas vadību kā par šauru, nelietīgu kliķi.

Dzejnieks atbildēja Jankavam jau nākamajā dienā pēc vēstules saņemšanas. Izlikdamies Jankava draudus nenoprotam, viņš Jankavam aizrakstīja, ka ir pieprasījis Jansona nodarījuma noskaidrošanu.

Jankavs tūlīt nolēma sarīkot skandālu. Viņš bija gatavojies tam ar psihiski slima cilvēka fanātismu un ne-kautrību. «Dzimtenes Vēstnesis» nodrukāja Jankava rakstu, kurā bija prasīts, lai Rainis izsakās ne vien par «Jansona lietu», bet par sociāldemokrātijas vadītājiem kā par šauru kliķi, kas liekulīgi uzmetušies par strādnieku aizstāvjiem. Jankavs piedraudēja, ka Raiņa klusēšanas gadījumā viņš, Jankavs, šai sakarā publicēs vēstules, ko Rainis agrāk rakstījis Jankavam par latviešu sociāldemokrātiskās partijas vadītājiem.

Dzejnieks nenobijās no šī piedraudējuma, kaut arī bija skaidrs, ka Jankavs tagad centīsies sagādāt viņam ne mazums nepatīkamu brīžu. Viņš pat vēlējās atklātības priekšā nokārtot savas attiecības ar Jankavu, cilvēku, kas no kādreizējā drauga bija kļuvis par provokatorisku, zemisku pretinieku. Dzejniekam pat prātā neienāca slēpt, ka viņš dažkārt bijis un joprojām ir neapmierināts ar latviešu sociāldemorkātiskās partijas vadības rīcību atsevišķos jautājumos, bet:

«... manas vēstules bij rakstītas cīņas biedri m, sociālistam un revolucionāram, kurš bij nemierā ar tā laika s.-d. kustības vadību kā par daudz mērenu, ne diezgan sociālistisku ... Ar biedri un turklāt vēl radikālāku biedri nekā es pats, es varēju ar pilnu uzticību sarakstīties arī par personām, arī par sociālisma teorētiskiem un praktiskiem trūkumiem (esmu sarakstījies un sarunājies ar ļoti daudziem un dažādu virzienu biedriem tikpat vaļsirdīgi), jo biju un varēju būt pārliecināts, ka šādu trūkumu izzināšana un pārspriešana mūsu pašus novedīs tik pie s-a dziļākas izprašanas un pie ciešākas pieķeršanās viņam.»

Rakstu viņš nobeidza asi un kategoriski:

«. .. uz vēstulēm, kas rakstītas revolucionāram J. J-vam, nevar atsaukties reakcionārs J. J-kavs, it kā viņam rakstītām; ar manas partijas pretiniekiem es neiešu pārrunāt manas partijas trūkumus.»

Viss sagriezās arvien raibākā murskulī.

Tā, protams, vairs nebija «Jansona lieta». Nu uzradās «Raiņa lieta», un tās negaidīti sapinās kopā.

Atskanēja satrauktas balsis gan presē, gan sociāldemokrātiskās partijas biedru vidū. Vai nav prasāms atklāts paskaidrojums no paša Raiņa par viņa agrāko rīcību, par partijas vadības atsevišķu cilvēku nepamatoti kritisku vērtējumu?

Šādi pieprasījumi lika arī publicēti. Tiem pretim daļa partijas grupu savukārt uzskatīja, ka kritizēt trūkumus nenozīmē izdarīt noziegumu un tāpēc nav pamata runāt un rakstīt par Raiņa saukšanu pie morālas atbildības.

Dzejnieks bija saniknots:

«Jūs noprasāt man, kas es esmu. Es varu atbildēt, norādot uz saviem darbiem, kuri vēl atbildēs arī tad par mani, kad es galīgi klusēšu. ... es esmu tas, kura vārdus runā tad, kad grib darīt iespaidu, kad grib savas demokrāt. brīvības domas izteikt visspilgtāk.»

Visā šai nervozajā, smagajā laikā dzejnieks turpināja «Laivenieku». Nedaudzās dienās maija beigās un jūnija sākumā viņš uzrakstīja «Laivenieka» otro cēlienu. Viņš tagad jau droši zināja, ka šo lugu pabeigs. Viņam veicās rakstīt, pie »Laivenieka» varēja patverties pēc ikdienas nepatikšanām un rūgtuma. Vismaz uz mirkli paglābties citā pasaulē, starp citiem ļaudīm un būt līdzdalībnieks viņu likteņos. Jaunajā lugā ienāca gaiša, skaidra poēzija. Kā vienmēr, viņš bija drošs par jau uzrakstītās lugas daļas gatavību un nobeigtību un dažus fragmentus aizsūtīja uz dzimteni nodrukāšanai presē. Atklātībai nodoti fragmenti siimulēja iesākto darbu turpināt un pabeigt.

Ik jaunu mēnesi viņš uzrakstīja pa cēlienam — jūnijā trešo, jūlijā ceturto.

Kad viņš, Cīrihi pametis, strādāja pie ceturtā cēliena, no dzimtenes atbrauca mākslinieks Jānis Kuģa, «Uguns un nakts» dekorators. Viņam līdzi bija sieva, «maza ģim-nāzistene». Šiem viesiem bija prieks satikties ar slaveno dzejnieku un trimdinieku un varbūt vēl lielāks prieks pakāpelēt pa Kastaņolas un Lugānas kalniem.

Dzejnieks rakstīja uz Cīrihi par šo viesu ierašanos un piebilda, ka Iniņa var mierīgi palikt sanatorijā un ārstēties — viesus viņš nolicis «Villa Eden», un tāpēc lieku saimniecības rūpju nebūs.

Jānis Kuģa būs atkal dekorators jaunajai lugai, un, tā kā dzejnieks teātrim bija apsolījis arī «Jāzepu», tad pie viena bija runājams par divu lugu dekorācijām. Kuru katru dienu vajadzēja ierasties arī Jaunā Rīgas teātra direktoram Teodoram Amtmanim un režisoram Aleksim Mierlaukam — tad viņi visu izrunās un pārspriedīs.

Dzejnieks steidza «Laivenieka» ceturto cēlienu. Viņš bija aizkavējies, bet viesiem to neteica. Kad atbrauca Amtmanis un Mierlauks, ar ceturto cēlienu viņš, paldies dievam, bija jau galā.

Viesi bija cerējuši, ka abas lugas jau pabeigtas, bet viņi dabūja izlasīt tikai divus pirmos cēlienus. «Pārējie abām lugām vēl nav pārrakstīti,» Teodors Amtmanis rakstīja uz Rīgu Eduardam Smiļģim. «Lugas būs interesantas »

Viņi pārsprieda gan vajadzīgās dekorācijas, gan lugu idejas un tēlus. Viņi sapratās labi. Arī tagad dzejnieks, domājot par jaunajām lugām uz skatuves, redzēja tās ļoti konkrētās, reālās dekorācijās, tāpat reālu cilvēku attieksmēs. Lugas bija teiksmainas, ar atkāpi vēsturē, bet viņš uz skatuves tās iedomājās bez abstraktas fantastikas.

Viņi šķīrās apmierināti. Kad viesi bija projām, dzejnieks jutās noguris un devās uz Cīrihi, lai dienas desmit atpūstos un tad pabeigtu lugu.

Tā paša gada jūnija mēnesī iekrita vēl kāds notikums, kas ļoti tieši attiecās uz dzejnieku: 5. jūnijā bija parakstīts Pēterburgas tiesu palātas prokurora ziņojums par to, ka Jāņa Pliekšāna meklēšana tiek pārtraukta sakarā ar

Dubultu prāvas izbeigšanu. Bija atkāpusies kāda ēna, tikai dzejnieks pats to nezināja un tāpēc nevarēja pienācīgi novērtēt.

*

«Laivenieka» piekto cēlienu viņš pabeidza 27. augustā.

Viņš tomēr bija savienojis «bailīgās meitenes tematu» ar «dzērāja tematu». Dienu pirms pēdējā cēliena pabeigšanas viņš kārtējo reizi lūkoja noformulēt jaunās lugas ideju:

«Pretstats: varmācībai, pats dara, kaunība, kas necieš varmācību... tomēr mīl, arī viņai tikai nāve — izeja. Viņai ir traģēdija.»

Vai arī Uldim, dzērājpuisim, bija traģēdija?

Jā.

«Ar savu lielo varvērsību, patstāvību ciņu — izposta pats savu smalkāko laimi, kura vien var būt viņa papildinājums, viņam nepieciešama kā saule.»

Dzejnieks no jauna, tikai atšķirīgā veidā, bija nonācis pie savas iemīļotās problemātikas jau kopš «Uguns un nakts» laikiem: spēkam, lai tas būtu liels un dižens, jāiet roku rokā ar dvēseles bagātību, ar «kautro skaistumu». Tikai šoreiz viss ieguva citādu nokrāsu: šī dvēseles bagātība, šis dvēseles maigums vajadzīgi tieši jaunajai — cilvēcīgākajai pasaulei, tās cēlājiem, citādi tiks sapostīta pati jaunā dzīve, pēc kuras viņi tiecas. Jaunās dzīves bagātība un krāšņums nav iedomājama bez šīs jaunās cilvēcības.

Viņš bija atkal apstājies pie nākotnes cilvēka problēmas. Nākotne un jauns, garīgi bagātāks cilvēks viņam arī šoreiz likās reizē risināms uzdevums.

28. augustā dzejnieks jau atvadījās no jaunās lugas varoņiem. Viņš rakstīja piezīmēs ar mazliet sentimentālu nopietnību:

«... žēl abu mīļu cilvēciņu: cik tur bij to šķēršļu, cik labi bij iespējams saprasties un sajusties kopā, kad jau reiz bij atradušies. Un tomēr tik nelabi jābeidzas. Tā ir: jo lielāks tuvums raksturiem, jo vairāk pievelkas, jo ātrāk ir iespējama traģiska izeja. Traģika no laimes nemaz nau tik tāli šķirta. Drusku mazāka mīla, un Uldis un Baiba varēja palikt dzīvi kā Zane.»

Luga dabūja nosaukumu «Pūt, vējiņi!». Tā radās no trimdinieka sastrēgušajām ilgām pēc dzimtenes, no jūsmas par dzimtenes kautro skaistumu. No tāles šis skaistums likās labāk saskatāms, izlasāms dainu īsajās rindās. Jaunā luga radās arī no tiem strīdiem, apvainojumiem, pārpratumiem, polemikām, ko tik asi viņš pārdzīvoja šajā gadā. Vēlāk, pēc divpadsmit gadiem, dzejnieks atcerējās šo laiku un šī laika sajūtas:

«Bij smaga toreiz trimdinieku atmosfēra ne vien no vispārējām trimdas nastām, bet arī no biedru savstarpējiem konfliktiem un viņu citādas gara orientācijas un uzskatiem uz disciplīnas un ētikas jautājumiem; tas bija polemikas laikmets pret mani un prasīja no manis atbildi — un cik neticami tas arī neizlikās — «Pūt, vējiņi!» bija polemikas raksts no manas puses. Protams, savāds... «Pūt, vējiņi!» izteica ne vien manu negribu negatīvi darboties polemizējot, bet deva arī man pozitīvu, jaunu uzskatu par dzimtenes kautro skaistumu kā vēlamu ideālu. ...«Pūt, vējiņi!» tēlo tēva māju daiļumu un grib gatavot to kā jaunu dzīvi uz lielo kopību —

Nes citā apvārsni, kur top tā brīva,

Kur pats top skaists un smalks, ved lēnā varā Uz jaunu būtni tautu cilvēcībā.»

Smagās savas dzīves dienās viņš bija uzrakstījis savu vispoētiskāko lugu.

31. augustā sešos pēc pusdienas dzejnieks no Cīrihes atgriezās Kastaņolā. Visu ceļu noguris, viņš aizrakstīja Iniņai: «Te nu es esmu, mīļo zelta graudiņ, sveiks, vesels, kā runcis pēc kaušanās.» Pulksten deviņos viņš jau bija gultā, sapnī redzēja, ka tiek vajāts.

Ar 1. septembri viņš cītīgi pārskatīja jauno lugu. Pārrakstīja atsevišķas vietas, piegludināja, strādādams līdz sešām stundām dienā, bija apmierināts, jo darbs veicās un gāja pretim beigām.

«Darbs ir vislabākā atbilde man pretniekiem. Tur izteikti mani pozitīvie uzskati, un tie paliek ilgāk nekā neauglīgās, tik negatīvās polemikas. Tātad ar pozitīvu darbu es gribu strādāt sociālisma un partijas labā.»

8. septembrī viņš «Pūt, vējiņi!» pabeidza pilnīgi un aizsūtīja uz Pēterburgu. Ansim Gulbim viņš paziņoja par jaunās grāmatas apjomu: «Manai lugai «Pūt, vējiņi!» ir 2500 panti, gandrīz uz pusi mazāk par «Induli».»

Tai pašā 8. septembri dzejnieks atsāka «Jāzepu» un nostrādāja pie tā četras stundas. Viņš cerēja «Jāzepu» pabeigt vēl šai pašā rudenī, kaut arī zināja, ka Jaunajam Rīgas teātrim divas jaunas viņa lugas vienā sezonā nav vajadzīgas. Viņš meklēja aizmiršanos, paglābšanos spriegā, nerimstošā darbā.

Bet pa tam «skaudīgajiem dieviem» bija padomā vēl citi sarežģījumi.

*

13. septembrī (jaun. st.) dzejnieks saņēma 28. augusta (vec. st.) «Jaunās Dienas Lapas» numuru un izlasīja tajā slavinošu rakstu par Jansonu. Ugunskurā, kas visus šos mēnešus bija dedzis ar augstu liesmu, jaunu reizi tika pielieta krietna šalts degmateriāla.

Raksta autors bija Andrejs Upīts, un šis raksts bija radies, atzīmējot Jansona referāta «Domas par jaunlaiku literatūru» divdesmito gadadienu. Andrejs Upīts cildināja Jansonu, augsti vērtēja viņa nozīmi kritikā un literatūras attīstībā;

«Jansona literatūras kritika bij viens no svarīgākajiem faktoriem jaunā, pozitīvi reālistiskā pasaules uzskata attīstībā un cīņā pret vecajām varām. . . . neredzēt latviešu jaunākā literatūrā arī Jansona «domu» tiešā ierosinājuma pēdas, to var tikai tāds, kam par zināmu atlīdzību jāsimulē nedziedināma tuvredzība vai pat pilnīgs aklums . . . Aspazijas pirmā laikmeta sociālā tendence, Zvārguļu Ed-varda pesimisms un sabiedriska, sarkasma dzeja, Jukuma Paļeviča reālā sadzīves drāma — tas un vēl daudz kas sīkāks un mazāk pazīstams gandrīz vai tieši atvasināms no Jansona reālistiskās sabiedriski estētiskās propagandas. ... Ar Jansonu sākās apzinīga, reāla rakstniecības un kritikas strāva.»

Raksts nobeidzās ar uzmudinājumu:

«Lai Jansons turpmāk piegrieztos jaunlaiku kritikai — to vēlamies mēs visi, kas ar dziļu cieņu lūkojamies uz viņu pašu un ar aizrautību viņa «Domās par jaunlaiku literatūru».»

Tāda sajūsmīga Jansona noslavēšana dienās, kad viņa «lieta» joprojām nebija beigusies, dzejniekam šķita kā tīšs izaicinājums.

Un kāpēc nebija aprādīta «Dienas Lapas» nozīme jaunā literatūras virziena attīstībā? Vai pašu Jansonu neradīja «Dienas Lapa» un ar šo avīzi nešķirami saistītā «jaunā strāva»? Vai tāpēc, lai izceltu Jansonu, vajadzēja sagrozīt pašus vienkāršākos faktus? «Dienas Lapas» nozīmi noklusējot, taču bija noklusēta arī viņa — Raiņa nozīme jaunās literatūras tapšanā un attīstībā.

Nākamajā dienā, 14. septembrī, kad dzejnieks sūtīja kārtējo vēstuli uz Cīrihi, viņš mudināja Iniņu rakstīt iebildumus Jansona saslavēšanas rakstam:

«. . . noraksti . .. vienu mazu atsauksmi pret Upīti, ka Tavas pirmās drāmas nau Jansona «Domu» iespaidā rakstītas. Patiesībā viņas sarakstītas agrāk par «Domām».»

Vienpusīgs, sadomāts, vienīgi lai izceltu Jansonu, dzejniekam likās arī spriedums, ka ar Jansonu sākas reālisms latviešu literatūrā:

«... reālisms latviešu literatūrā nenāk no Jansona, bet no vācu un krievu literat. — pa daļai no Zudermaņa. Kritiķi nekad nerada literatūru, bet literatūra kritiķus, un iespaidus literatūra dabū arī ne no kritikas, bet no literatūras citās valodās. Arī Zvārg. Edv. nau atkarībā no Jansona. Pat Paļevičs nē, bet gan no Zudermaņa.»

Viņš kļuva klaji neiecietīgs pret Jansonu un tāpēc netaisns:

«Jansonam vispār it nekāda iespaida nau uz literatūras darbiem; viņš tikai bija politisks feļetonists un noliedza literatūrai patstāvīgu dzīvi...»

Dzejnieku vienmēr bija kaitinājusi Jansona reālisma izpratne. Viņš uzskatīja, ka Jansons reālisma izpratnē palicis deviņdesmito gadu līmenī, pārstājis augt un nu kā jaunu un veicināmu mēģina izplatīt un nostiprināt to, kas ir kļuvis vecs-un tāpēc atmetams, lai ietu tālāk. Ja viņš, Rainis, pieņemtu kā pareizas Jansona domas par reālismu un literatūru, tad viņam būtu jāpārstāj darboties dramaturģijā.

Dzejnieks šais dienās rakstīja dienasgrāmatā:

«Kas par nejēdzīgu pārpratumu, it kā tik reālisti tēlotu šī laika cilvēku un es ne! Vai tad Šekspīra romieši ir senlaiku romieši un ne Šekspīra laika modernie angļi? Vai Korneja un Rasina grieķi ir sengrieķi un nau tā laika modernie franči?»

Vai arī viņš, Rainis, dramaturģijā neizsacīja sava laika cilvēku domas un jūtas, viņu tiekšanos uz nākamību? Vai viņa darbi kļūtu labāki tikai tāpēc vien, ja šīs pašas domas un jūtas viņš dotu tādiem tēliem, kam mugurā strādnieku darba blūzes un kam tulznās sastrādātas rokas?

««Indulī un Ārijā», tāpat «Ugunī un Naktī» nau vecie vēsturiskie tipi un raksturi. Tie domāti moderni, bet ar nolūku aizstādīti pāri par modernības šodienu. ... Nākotnes spēkus un indivīdus, kādus tos iedomājas šodienas cilvēks, rāda šīs drāmas.»

Dzejnieks kādā brīdī nosprieda vēl tai pašā rudenī «pa savu brīvo laiku» «piedalīties cīņā» pret literatūras vienpusīgu un tāpēc aplamu izpratni. Viņš tomēr neuzrakstīja nevienu polemisku rindu. To lūdza nedarīt Ansis Gulbis, un arī pašam dzejniekam šķita, ka tad, kad jāraksta šādi uzbrukuma un atgaiņāšanās raksti, viņš kļūst vecāks un pat ēstgriba zūd. Viņš jau kopš gadiem bija aizgājis no žurnālistikas.

Viņš rakstīja «Jāzepa» trešo cēlienu un bija priecīgs, ka darbs veicas. Noderēja jau agrākos gados rakstītie «Jāzepa» skati, tie nu ieguva lugā noteiktu vietu. Jau 18. septembrī desmit dienas pēc «Pūt, vējiņi!» aizsūtīšanas uz Pēterburgu — «Jāzepa» trešais cēliens bija pabeigts, atlika pielabošana un pārrakstīšana.

19. septembrī dzejnieks pacilāts un apmierināts pēc ilgāka laika uzkāpa Brē kalnā, no kurienes bija plaši skati uz apkārtni. Iniņai: «... rakstu no paša kalna gala. Vakar pabeidzu Jāz. III cēlienu un sev atļauju šodien uzkāpt augšā.»

Viņš jutās tik brīvs un drošs par sevi, ka atkārtoti aicināja Iniņu uz Kastaņolu — viņi varēs strādāt abi, Iniņa netraucēs. Vai Iniņa polemikas rakstu pret Upīti jau uzrakstījusi?

Iniņa atbrauca, viņa bija paņēmusi līdz arī savu iebilduma rakstu, bet dzejnieks tajā neieskatījās tais dienās, kad sieva uzturējās Kastaņolā.

Tikai kad Iniņa oktobra sākumā atgriezās Cīrihē un atsākās kārtējā sarakstīšanās, viņš beidzot rakstu izlasīja. Viņš bija sajūsmināts:

«Manu sirdsmīļumiņ, tas jau ir brīnum skaists, gatavs, svaigs raksts. ... Man ļoti žēl, ka nespēju saņemties un pārvarēt riebumu tūliņ, kad Tu atvedi to rakstu šurp; bet arī tagad viņš būs tikpat labs.»

īsteni rakstā bija lielāko tiesu paša dzejnieka izteiktās domas, vienīgi plašāk izklāstītas. Rakstu Iniņa aizsūtīja uz dzimteni «Jaunajai Dienas Lapai», kas to nodrukāja.

Oktobri, kad vajadzēja turpināt «Jāzepu», dzejnieks pēkšņi sāka strādāt pie drāmas «Načiketa un Jarna», kam ierosmi bija devusi indiešu folklora. Indiešu dzīves filozofija dzejnieku vienmēr saistīja.

Načiketa nonāk nāves valstībā (vēlāk mazliet līdzīga būs «Spēlēju, dancoju» Tota gaita). Mirušo valdnieka Jamas tobrīd nav mājās, un jaunais viesis tāpēc nodzīvo trīs dienas bez pienācīgas uzņemšanas. Atgriežas Jama, jūtas neērti un, savu vainu izlīdzināt gribēdams, ļauj jaunmirējam izteikt trīs vēlēšanās. Trešā vēlēšanās, ko izsaka Načiketa, īsteni ir jautājums: «Kad cilvēks miris, vieni saka — viņš turpina eksistēt, citi apgalvo — viņa nav. Ko tu par to domā?» Jama atbild: «Šinī jautājumā pat dieviem agrāk nebija skaidrības. Tas nav viegli izprotams, jo lieta ir neskaidra. Saki citu vēlēšanos, tādu, kura mirstīgajam ir visgrūtāk pieejama, — skaistas jaunavas, kuras tev kalpotu, un mūzika. Bet nejautā man par miršanu.»

«Negribu,» atbild Načiketa.

Jama nobīstas. Načiketa rokas lietās, «kam tik vieta rakstos», un Jama aizsūta Načiketu atpakaļ uz zemi:

«Neesi vēl dzīvi izbaudījis, tādēļ ar nāvi neesi mierā.»

Tālāk dzejnieks tomēr netika, aprakstītās lapiņas nolika atsevišķos vāciņos — varbūt pienāks diena, kad šī luga taps dzīva un viņš pie tās strādās un pabeigs.

Pirms «Jāzepa» ceturtā cēliena sākšanas viņš uzrakstīja prologu «Pūt, vējiņi!» izrādei. Prologs iznāca garš, un tajā viņš tiešos vārdos izteica tās domas un dzimtenes izjūtas, kas bija vadījušas, lugu rakstot, iezīmēja Ulda un bārenītes pretstatu un reizē liktenīgo, nenovēršamo tiekšanos vienam pēc otra:

Iet bārenīti iegūt tautas dēls —

Kas nāk par Daugavu ar baltām putām,

Tas jaunais gaišums, kas pirms saules spīd,

No kura kautrā Austra liālst un zūd,

Tas jaunās zemes spēks, kas ceļas augšā Un visu pasauli iet apkārt gāzt,

Bet līdzi sagāž to, pēc kā tā dzinās,

To smalko skaistumu un savu laimi.

Te varbūt vistiešāk ieskanas atbalsis no polemikas, kas notika 1913. gadā, «Pūt vējiņi!» sarakstīšanas laikā: brīdinājums «jaunajam zemes spēkam, kas ceļas augšā», spēka apziņā un bravūrībā, nesagāzt to, pēc kā viņš cenšas, — savu laimi, kas nav domājama bez dvēseles skaistuma un skaidrības.

6. oktobrī notika «Pūt, vējiņi!» izrāde Pēterburgā. Baibu tēloja Biruta Skujeniece, kas uz šo vakaru pacilāta un sajūsmināta bija speciāli devusies turpu. Skatītājiem izrāde patika.

Vēl tai pašā gadā lugu Ansis Gulbis izdeva grāmatā, īsteni lugu dzejnieks nebija rakstījis tikai jubilejai, tā bija rakstīta Jaunajam Rīgas teātrim, jo būtu pārāk liela izšķērdība rakstīt pieccēlienu lugu vienīgi labdarības biedrības gadskārtai.

Pirmizrāde Jaunajā Rīgas teātrī tomēr kavējās — aktieri, sanīdušies ar teātra vadību, pasludināja streiku, un izrādes nenotika vairāk nekā četrdesmit dienas. Direktors Teodors Amtmanis bija spiests iesniegt atlūgumu. Tāds nu bija šis teātris — tā popularitāte skatītājos auga ar katru dienu, bet vai gan tāpēc lai mākslinieki pagurtu savā starpā ķildoties?

«

Kaut arī «Pūt, vējiņi!» tika sīki izrunāta Kastaņolā, Mierlauks, lugu iestudējot, bija apjucis un nelaimīgs. Viņš staigāja, cilāja lugas eksemplāru un nezināja, ko darīt. Luga ne luga! Rindā salikti runājami pantiņi. Ne vairāk. Nekas tāds agrāk nebija redzēts.

— Nudien, visa izrāde pārvērtīsies par šo īso pantiņu skaitīšanu, — viņš savā nemierā griezās pie Kārļa Frein-berga, teātra dramaturga. — Pasargi, dievs, kā tagad sākuši rakstīt — saliek kopā īsas dziesmiņas, un lai tad teātris tiek ar visu galā! Kas to skaitīšanu varēs noklausīties, kas noskatīties. Blamāža vien teātrim būs!

Kārlis Freinbergs lūkoja režisoru mierināt: te ir mēģināts jaunā veidā uzrakstīt lugu, parādīt...

— Pats redzu, ka jaunā veidā, — Mierlauks bija nervozs. — Tur jau viss grūtums teātrim, ka jaunā veidā!

Arī aktieri nejutās droši — nedz deklamēt, nedz ko darīt uz skatuves. Aiz viegli ritošiem pantiņiem ne īsti raksturs noķerams, ne doma.

Ar tadam runām Mierlauks nebija mierā.

— Tā ir pavisam nepareiza spriešana. Sai gabalā ir raksturi, ir arī domas, bet tas viss tik savādi izsacīts, ka nudien nemaz nezini, ko iesākt.

Kad viņi bija kādas reizes mēģinājuši, šis tas tomēr it kā sāka atdzīvoties.

— Nu, dievs ar viņu! — Mierlauks samierinājās. — Var jau būt, ka viss galu galā nemaz nav tik nedra-matiski. Nudien — tie pantiņi, jo vairāk mēģina, jo ciešāk sacērtas it glītās jautāšanās un atbildēs.

Jo vairāk tuvojās pirmizrāde, jo sirds Mierlaukam kļuva mierīgāka. Ka teātris blamāžu nepiedzīvos, par to viņš bija gandrīz drošs.

*

Dzejnieks kā parasti vērīgi sekoja ik rindai, kas par viņa jauno darbu uzrakstīta.

Par «Pūt, vējiņi!» kritikas tika sarakstīts daudz. Tik vien veltīgi tajās bija meklēt vārdus, kas liecinātu, ka rakstītāji būtu uztvēruši tās domas un izjūtas, kas nodarbināja autoru, kad tas strādāja pie lugas.

Jeb varbūt kritiķi bija neizpratnē: visu gadu cauri presē locīts gan Jansona, gan Raiņa, gan Jankava vārds, rakstīts par un pret, un nu pēkšņi Rainis nāk ar šo «Put, vējiņi!», senu etnogrāfisku ainu par puisi, kas brauc precībās. Un ar šo puisi un pāris meitiešiem vien aiziet visa luga! Viena precību diena! No agra rīta līdz vakara krēslai. Un nekas vairāk.

Vienā jautājumā sapratās visi vērtētāji, lai kailos uzskatos viņi bija savā politiskajā pārliecībā: luga ir ar pavisam vāju dramaturģiju. Lirika, ar pagarām precību izdarībām pa vidu! Un arī pārsteigti bija visi: bija pierasts, ka Rainis vienmēr izvirza lielus sabiedriskus jautājumus, bet šeit, jaunajā lugā? ... Progresīvā kritika domīga sacīja labus vārdus, meģinaja saklausīt lugā «agrākā Raiņa» atbalsi, simbolu atskaņas un noskaņas, bet pretinieku nometne saausījās: vai sociālisma pravietis nav beidzot pārstājis ļaudis gumdīt ar savam «lielajam» idejām?

Andrejs Upīts «Domās»:

«... kā dzīva, kustoša aina no veciem laikiem «Pūt, vējiņi!» ir pievilcīgs un vērtīgs darbs.»

Vilis Knoriņš — arī «Domās»:

«Te aizejam mums tālā lirisku sapņu valstī, aizejam no šodienas trokšņa klusā vakardienā. To pirmoreiz nākas sacīt par Raini.»

Fricis Bārda «Dzimtenes Vēstnesī» rakstīja visplašāk un ar neslēptu prieku pasacīja, ka luga ir neizdevusies:

«Skaidri redzams, Rainis gribējis rakstīt tīru mīlestības traģēdiju bez kāda modernās sabiedriskās dzīves problēmu piemaisījuma. . . . Kopībā ņemot .. . jāsaka, ka šī Raiņa drāma ir stipri vājš darbs. Nerunāšu nemaz par tīri formālām nepilnībām; par uz priekšu ritošas dramatiskas darbības trūkumu drāmas pirmajā un lielākajā daļā; par to, ka trešais cēliens beidzas ar to pašu, ar ko beidzās pirmais cēliens, tātad divi cēlieni bijuši mīņāšanās uz vienas vietas ar vēsturiski etnogrāfiskiem laika kavēkļiem.»

Friča Bārdas nepatika pret viņam svešo Raiņa mākslu bija tik liela, ka viņš, kaut talantīgs dzejnieks un pilns poēzijas, pavisam vulgārā veidā, paņirgādamies skaidroja lugas simbolisko nobeigumu tā, it kā «Pūt vējiņi!» būtu sadzīves luga:

«Tad nu iznāk šāds nostādījums: rupjš, brutāls «vīna brālis», kurš gandrīz visu dienu pavadījis skurbumā, vakarā grasās palikt par Romeo! Pārāk daudz autors no mums prasa, ja viņš grib, lai mēs tam ticam. Tāpēc arī Ulda dziesmai, drāmas beigās priekškaram krītot: Pūt, vējiņi, dzen laiviņu, Aizdzen mūs jūriņā! Jūras baltā augstumā! — kritiski domājoša skatītāja ausīs jāskan kā Ironijai, kas atstāj drīzāk uzjautrinošu nekā aizgrābjošu iespaidu. Tam jaunkungam varam ar mierīgu sirdi šo braucienu novēlēt: atvēsināsies, pāries skurbums un paģiras — būs atkal viss labi. ... Drāmas uzvedums var būt tekošā sezonā notikums, bet mūsu literatūras vēsturē — nē.»

Dzejnieks allaž likās nedzirdam, kad kritika gribēja viņu pamācīt, kā pieklājas un kā nepieklājas rakstīt. Rakstniekam jānāk sabiedrībā nevis ar to, kas jau visiem zināms, nevis ar to, kas kļuvis par priekšā sakāmu vispārību, bet ar paša izauklēto un atrasto. Tālab nav arī jāuztraucas tikai tāpēc vien, ka uztraucas kritika, nesaskatīdama to, ko gribējusi ieraudzīt.

Dzejnieks sajuta, ka progresīvajai kritikai nepatika viņa lugās pasvītrotais etnogrāfiski latviskais. Tas šķita

pieskaitāms kā «māmuļnieku» īpašums un labai strādniecības mākslai nepiedienīgs. Viņš gluži labi zināja, ka arī šoreiz ir ielauzies «māmuļnieku» nodeldētajā senatnes pasaulē. Bet vai viņš vainīgs, ka «māmuļnieki» šai senatnē sēdēja liesi un piesārtuši_ starp putekļu klātām tīnēm, turpretim viņš tajā saskatīja dzīvību, tautas dvēseles skaistumu. Vajadzēja izcelt, parādīt šo galveno, būtisko, tās vērtības, kuru nozīme nav zudusi un kuras ir spēks nākotnei. Viņam bija vajadzējis rakstīt par Baibu, par šo sērdienīti tieši tāpēc, ka viņš apzinās sevi par jaunas mākslas radītāju. Viņš mākslā nebūtu sociālists, ja necienītu un neizceltu savas tautas, tās cilvēku neatkārtojamo savdabību. Tieši sociālisms ir aicināts atklāt ik tautas spējas, tās savdabību, iekļaut to kopīgajā kultūrā un tādējādi padarīt bagātāku pasaules kultūru.

Nē, viņš, Rainis, šai ziņā neklausīs kritikai un pavisam jau nu Jansonam ne! Jansons nupat bija publicējis rakstu «Vai gaidāma mums proletāriska māksla?» un tur viņa drāmas no jauna kritizējis. īpaši aizdomīgs, nepieņemams Jansonam liekas arī tieši šo drāmu latviskums. Augsti novērtējis Raiņa dzeju, par drāmām Jansons turpretī rakstīja:

«Man ... gluži nesaprotama dažu R. cienītāju cenšanās Raiņa kultu dibināt uz viņa lugām, sevišķi uz «Uguns un nakts». Ir jau dažas jaukas un dzejiski spožas vietas šinī darbā, bet trūkst taču viņā drāmas stiprums un plastiskums un, cik es varu spriest, tad uz skatuves iespaids tiek panākts galvenā kārtā ar dekorācijām, mūziku un balelu, jo lasot vien šī luga atstāj mūs vēsus. Var jau nu ari izprātot un uzminēt, kas šinīs «simbolos» (Lāčplēsī, Laimdotā un Spīdolā) domāts, bet mākslas darbam jārunā tieši, ne caur tulkiem un paskaidrotājiem. Un tad — ko mēs šinī darbā varētum saukt par proletārisku domu nesēju simboliem (pareizāk: alegorijām), tas ir tā pārņemts no tautisku teiku ietērpa un nacionāliem motīviem, ka mūsu tautiskā pilsonība ar dibinātu tiesību uzskatīja šo lugu par viņai vairāk tuvu stāvošu.»

Tā! nu viņš, Rainis, bija sadalīts divi daļās: lirikā — liels proletariāta dzejnieks, drāmā — tautiskās pilsonības rakstnieks. Un to izdarījis tas pats cilvēks, kurš tika par literatūras vērtētāja paraugu daudzināts!

*

«Pūt, vējiņi!» bija piesardzīgi, rezervēti vai nedraudzīgi novērtējuši kritiķi, bet skatītājiem, kas piepulcēja pilnas zāles, luga patika. Skatītāju acīs šī luga nemazināja dzejnieka lielumu, viņi nekā nepārmeta dzejniekam. Un jo vairāk šai lugā ielūkojās, jo skaistāka tā likās.

«IR RŪGTI jāmirst tev, lai dzīve celtos»

«Jāzepa» trešo cēlienu dzejnieks uzrakstīja neparasti ātri. Tas ir Jāzepa naida atmošanās cēliens. Alkainas nojautas, ka būs iespējams sastapties ar pagātni, tad gaviļpilns, no pašas būtības dzīlēm izlauzies prieks: Jāzeps ir gadiem gaidījis, un nu pagātne beidzot piecēlusies no kapa, un būs iespēja norēķināties. Jo tagad Jāzeps ir godā Ēģiptē, pie viņa nāk bada novārdzinātas apkārtnes tautas. Jāzeps ir uzvarējis. Uzvarējis viņa jaunības dienu sapnis. Tas sapnis, par ko Jāzepu meta bedrē, pnrdeva. Uzveicis kviesis, grauds baro, dod maizi daudzām tautām. Un beidzot, — bada dzīti, ieradušies pēc maizes ari kanaānieši. Tie paši, kas Jāzepu apspļaudīja, bedrē meta. Bez maizes ari cietsirdība un ļaunums nespēj dzīvot.

Kas tad īsti ir viņi — šie atnākušie apskrandušie, sīkie šakāļi, šie pašapzinīgie un gļēvie pazvēri?

«Tie — mani brāļi!» Jāzeps saka Asnatei, savai sievai, un viņam ir gan sāpes, gan krūtīs ceļas atriebības gaviles.

Asnate

Kā — brāļi? — Neteici nekad —

Jāzeps

Ak — kauns!

Asnate

Vai! brāļi? Nevar būt! Kas ir tik ļauns?

Jāzeps

Ha! Ha! Kas ir tik ļauns? — Tev taisnība:

Ir tomēr atriebt vērLs! Kurš ir tik ļauns?

Ir brāļi! Ha, ha, ha! — Kas to lai tic?

Es pats vairs neticu. Es gribu redzēt.

Lai viņi paši teic tās briesmas tev —

Un man.

Sastopas pagatne un tagadne. Brāļi nepazīst zeltā mirdzošajā ēģiptieti savu brāli.

Trešais cēliens beidzas ar nenoslāpējamām, gavilējošām atriebības alkām, tās pārņēmušas Jāzepu ar Kana-ānas nomada spēku un paštaisnību. Velti cilvēcībā ierunājas Asnate, gudrā, maigi cēlā ēģiptiete, — apsmietajam, pazemotajam jūdu jauneklim ir jāsatriec un jāpazemo pārdzīvotā pagātne, tad sirds jutīs veldzi. Ilgi gaidīto veldzi, nomoda naktīs un gaišā dienā slepus cerēto:

Es sevi valdu, un es topu pats.

Ar lēnu prātu daru, kas man der:

Lai brauc, ved maizi sev par naudu. Noķers!

Ik grasis stinkšot bailēs viņus dzīs!

Ik maizes kumoss rīklē spriedīsies Un noies lejā un tik brēks: vai! vai!

Bet milti apputinās viņu prieku,

Kā tuksnešputekļi uz ziediem krīt!

Un viņu drebums īsās nedēļās Ar savu straujumu man pilnam maksās Par gariem, gariem, gariem moku gadiem!

Bet lielais parāds tikai tad būs dzēsts,

Kad dzisīs visa viņu špetnā cilts.

Ir pienākusi lielā norēķinu diena.

Ir pienākusi pastarā tiesa, kad kapi atveras un sods aizsniedz arī tos, kas šķitušies droši savā paštaisnībā un necilvēcībā.

Vismaz Jāzepam naida straujumā tā liekas.

Tā beidzas trešais cēliens.

*

Nākamo cēlienu uzrakstīšana atkal ieilga.

Tie bija norēķinu cēlieni. Atmaksas pieprasījuma cēlieni. Vajadzēja noiet ka melna pazeme un tad meklēt ceļu uz saules gaismu.

1914. gada ziemā dzejnieks vienmēr prata atrast iemeslus, kā pastiept «Jāzepa» uzrakstīšanas laiku garumā.

Pa tam dzīve nepierima jautāt un pārmest. Kā jautāja un pārmeta Jāzepam:

Ko roc tu pagātni no zemes laukā,

Ar miroņsmaku pildi mūsu nāsis?

Patiešām — kā tev vajag? Ko gribi? Pēc kā dzenies?

Nesaprata gudrā Asnate, nesaprata praktiski vērīgais virspriesteris Potifers. Laiks ir pagājis, pagātne palikusi tālu, pie vakarupes, tik tālu no tagadnes, ka sodam pat nozīmes nebūtu.

Ja, ko tu gribi?

Jāzeps —

«Es vairāk negribu — tik taisnību.»

Vai tiešām nekā vairāk? ...

Pretim saslējās spīts.

Un ja arī vairāk? Vai pat uztraukties nav tiesību par to, kas noticis pirms sešpadsmit gadiem? Vai tik vien ir tiesības kā samierināties un izlikties, ka nekā nav bijis?

Nekā nav bijis?... Gluži nekā nav bijis?! ...

Daudz pieredzējušais Potifers, Asnates tēvs, saka Jāzepam:

Ja tiktu tev tā taisnība,

Tad lūztu pasaulsbalsti.

Jāzeps ir tik neprātīgs, ka viņam nav žēl šādu balstu:

Lai lūst, kas balstās ļauna pamatos,

Ne taisnībā.

Gudrs ir Potifers — pasaules balstus nekad nedrīkst izkustināt. Tad sabruktu pasaule.

Vēlākos gadu tūkstošos Potifera gudrības paudīs cits virs, kura vārds ir Polonijs. Anglis Šekspīrs viņu aprakstījis traģēdijā «Hamlets, Dānijas princis».

Pasaules mehānika ir skaidra: kas der rakstiem, tas var nederēt un var būt pat kaitīgs dzīvei.

Potifers zina augstāko gudrību: ir raksti un ir — dzīve. Kad uzrodas kāds neprātīgais un to, kas rakstos ierakstīts kā augstākā dzīves pilnība, grib vērst par dzīvi, iestājas haoss. Virspriesteris Potifers vērīgi raugās, lai Ēģiptē tā netiktu darīts, un tāpēc Ēģiptē dzīves gaita ir rāmi prātīga un gudra. Pilnības ideāls ir uzrakstīts un glabājas priesteru kambaros, tempļos daudzināms, bet stingri sargājams no neprātīgajiem.

*

«Jansona-Raiņa lieta» un «Jankava-Raiņa lieta», kurām nu blakus gāja arī Aspazijas un Andreja Upīša strīdi, joprojām nebija pierimuši.

Dzejnieks bija rakstījis vēstules, rakstījis iesniegumus, protestus, bija iztērējis daudz stundu šīm rakstīšanām. Draugi pieklājīgi raustīja plecus: vai tā nebija kaut kāda apmātība, kas šeit notika? Vai dzejnieks nebija līdz ne-taisnīgumam jūtīgs, tik vecus nodarījumus — ja tie patiešām notikuši — atcerēdamies? Ja daudz — tad Jan-

sons viņos notikumos ir gan rīkojies neapdomīgi, bet ne noziedzīgi. Pagura, šīs lietas kārtodami, pat pretinieki. Pamazām dzejniekam kļuva vienaldzīgs Jansona vainī-gums vai bezvainība, ar pirmējo asumu vienīgi satrauca — kā dzejniekam šķita — acīm redzamā tendence noskaidrošanu aizstāt ar nobalsošanu, ar noklusēšanu.

Sarūgtināts, aizvainots, vientuļš viņš rakstīja savās piezīmēs sīvus vārdus, kas liecināja par to lielo smagumu, ko viņš sajuta, senajām sāpēm gandarījumu gaidīdams un to nesaņēmis.

Un turpat viņš uzsvēra:

«Bet man ir viss kopējs ar sociālistisko, proletāristisko pasaules uzskatu, un gribu kā vienmēr, tā arī tūlīt ņemt dzīvāko daļu pie latviešu proletariāta dzīves un attīstības, jo proletariāts materiāli ir latviešu tautas lielākā sastāvdaļa un garīgi viņas nākotnes vadonis.»

Viņš joprojām turpinās savu darbu, kā to nepagurdams darījis, — pēc labākās sirdsapziņas, tik vien algas gaidot, kā atsaucību cilvēku sirdīs, klusu pārliecību, ka vārds, ko viņš uzrakstījis, ir bijis vajadzīgs pamatšķirai:

«... man jādara tas darbs, kas ir mans: literatūra.»

Vasaras sākumā uz Kastaņolu atrakstīja Pauls Dauge — savā parastajā sirsnīgajā atklātībā, kas dvēseli darīja gaišu arī tad, kad bija sacīti kritiski vārdi:

«Taisījos Tev sen rakstīt tanī nelaimīgā Jankava afērā. Gribēju ar Tevi izrunāties no visas sirds, bet arī to atliku. Bij sāpīgi kustināt lietu, kura mūs visus ir pietiekoši mocījuse un sāpinājuse. Bez tam es nemīlu jaukties personīgās lietās, Man bij tikai viens ļoti sāpīgs moments: Tavas attiecības pret Pēteri, kurš ļoti cieš zem kļūdas, kura Tuva pusē. Neļaunojies, mīļais, ka lo saku taisni. Turu to par savu pienākumu. Tikai, no otras puses, es nepiederu pie tiem, kas vienas, kauču lielas kļūdas dēļ varētu ķerties pie nāves sprieduma. Es turos pie viena principa: saistošais starp mums visiem ir pārāk liels un stiprs, šķirošais samērā niecīgs. Saistošajam jāņem pārsvars un jāuzvar. Ja ir kļūda, un, jo lielāka viņa ir, jo lielākam, jo enerģiskākam, jo sirsnīgākam jābūt lēcienam uz kļūdas izlabojumu ...»

*

«Jāzepu» dzejnieks pabeidza rakstīt augustā.

Brāļi Jāzepam atzīstas savā vainā, nožēlo pāridarījumu, — bet vienīgi tad, kad pats Jāzeps dodas

pazīstams un brāļiem nav citas izejas: viņu iedomātais mironis, kam mute «pilna piebērta ar smiltīm», brīnumainā kārtā ir pēkšņi piecēlies no sava kapa, un tad nav iespējams izlīdzēties ar veikliem meliem.

Jāzeps ir uzvarējis. Vai viņam ir prieks par šo uzvaru, pēc kuras klusībā alcis septiņpadsmit gadus? Vai viņš ir gandarīts?

Kas ir gandarīts — viņa sāpes? ... Viņa mūžs? ...

Vai viss Jāzepa ieguvums nav vienīgi tas, ka viņš kļuvis netīrs šai smagajā, mocošajā cīņā?

Lielās uzvaras un lielajā pazemošanās brīdī atskan arī sīka patiesas nožēlas balss:

Tāds mīlīgs puisīts bij.

Pienāk jaunākais brālis — Benjamiņš, kas jaunībā Jāzepam bija mīļš. Benjamiņš nojautā par tiem septiņpadsmit gadiem:

Tu ērkšķus jūti Tik ilgus gadus! Mīlas nejuti?

Jāzeps tomēr pieķeras šīm sīkajām balsīm, tās viņam visdārgākās. Tieši brāļu mīlestības viņš alcis visu mūžu. Par savu uzvaru viņam nav ne mazākā prieka. Būtu brāļi jau sākumā atzinuši savu vainu atklāti, bez viltus ierunām, grūtā cīņa nemaz nebūtu notikusi. Nekā cita Jāzeps nebija gribējis kā vien patiesu atzīšanās vārdu. Ne sodu viņš alcis, bet godīgumu, kas spēj būt stiprs un liels.

Luga beidzas ar dzejniekam tik iemīļotu atrisinājumu: visa dzīve ir vēršama, paši dzīves pamati pārmaināmi, lai nerastos tādas naida jūtas kā Jāzepam ar brāļiem. Dzīves stipruma pamats nedrīkst būt naids, bet mīlestība, cilvēcība. Augstākā cilvēcība. Lai būtu tā, kā Jāzeps jau jaunībā sacīja Dinai mežonīgajā Kanaānas zemē, kur «šķēps ir vīra prāts un vairogs — naids»:

Reiz visi kviešus sies, reiz kviesis veiks ...

Un sievu maigumā būs tava saime.

Kad Jāzeps atstāj Ēģiptes godību, gudrais Potifers neļauj saviem ļaudīm viņam sekot. Potifers Jāzepu pasludina par jaunu Kahemnu, kas atgriezies pēc tūkstoš gadiem. Ir atradies jauns svētais, ko ierakstīt papirusā un godāt.

Ēģiptē būs atkal mierīgi. Būs raksti, un būs dzīve. Katram sava vieta. Jāzeps ar savu dzīves stāstu piederēs rakstiem kā tīkama, jauka, gudra pamācība.

*

Dzejnieka dienas joprojām pagāja starp Kastaņolu un Cīrihi. Kastaņola darbam, Cīrihe — veselības sakopšanai un sarunām ar Iniņu. Sarunām, par iecerētajiem darbiem, mīlestības apliecināšanai, vienaldzībai. Joprojām viņi deva izlasīt viens otram vai lasīja priekšā katru uzrakstītu rindu, vērtēja, strīdējās, sanaidojās līdz asarām, līdz izmisumam, salaba. Viņiem abiem bija tik daudz talanta un izpratnes, ka vērtējumi un spriedumi bija patiesi un vērīgi arī tad, kad viņi bija viens otram apnikuši, sastrīdējušies, aiz saltas sienas noslēgušies.

Par «Jāzepu» Iniņa bija sajūsmināta. Viņa tūdaļ saprata: ne jau tam galvenā nozīme, ka šajā bībeles senās leģendas jaunajā apstrādājumā gandrīz ik rindā atbalsojas kaut kas no Lielā Pūka mūža, viņa sāpēm, rūgtuma, pāri nodarījuma izjūtas. Ar lielu mākslinieku vienmēr tā notiek — ik rindā, ko uzraksta uz papīra, viņš allaž ietver sevi un pasauli. «Jāzepā» bija dzīves patiesības meklējumi tagadnē, nākotnes meklējumi. Mīla un naids te paceļas kā liesma, apgaismojot, sasildot un dedzinot pasauli. Un viss tēlots tai neparastajā un reizē skaidrajā vienkāršībā, ko sauc par monumentalitāti. Cauri traģēdijas rindām dzejnieks atkal bija izvijis cilvēces un cilvēka nebeidzamas attīstības domu:

Volk lielos lokus sunlu: AmonvRp,

Un mūžam mīšana un mūžam mniņO Ir rūgti jāmlrst Ipv, lui dzīvo «oltos.

Dzejnieks ar «Jāzepu» bija pats gājis cauri šiem augšanas lokiem, cauri mūžīgajai miršanai un dzimšanai. Mirsti un topi!

Ja tā nenotiek, cilvēks, kaut staigā, kaut smaida, runā gudrus vārdus, ir jau sastindzis, ir jau mironis. Visbriesmīgāk ir tad, ja sastingst nemainībā uz gariem gadiem veseli laikmeti. Vēsture liecina, ka arī tā var notikt.

Iniņa bija tik sajūsmināta, ka nolēma pārtulkot «Jāzepu» vāciski. Viņa to izdarīs ar vislielāko prieku.

*

Dienas bija pelēkas, piebirušas ar neskaitāmām rūpēm. Braucieni uz Cīrihi, kur līdz kaklam apnika Cīrihes latviešu savstarpējās ciemošanās, kas nebija nekas cits kā tukšu salmu kulšana, braucieni atpakaļ uz Kastaņolu, kur pašam jārūpējas par ēdienu un jāpiekopj māja. Vēstules Iniņai, vēstules paziņām, avīžu lasīšana, pastaigas, lai nepietrūktu spēka un vingruma.

Kaut kur bez kustības atradās Kopotu rakstu otrā sējuma manuskripts. Nebija pat droši zināms, vai tas nav noklīdis, — Iniņbergs bija tik savāds cilvēks, ka veseliem laikiem nerakstīja ne uz Kastaņolu, ne Baku. Par to Birznieks-Upītis bija pavisam neapmierināts, viņa kompanjons Rīgā nedēļām iekrita kā akā.

Dzejnieks gatavojās sastādīt Kopotu rakstu trešo sējumu. Tajā būtu raksti par literatūru, polemikas, kas nodrukātas periodikā pa dažādiem gadiem. Viņš aizrakstīja uz Rīgu, lai lūko sameklēt un atsūta senos laikrakstu komplektus. No Rīgas atbildēja — agrākie gadu gājumi pilnībā nav sameklējami.

Dzejnieks bija neziņā, kā izturēties pret literatūrkri-tiskā rakstu krājuma «Vārds» nākamā gada izdevumu. Vai Andrejs Upīts, kas bija «Vārda» sastādītājs, pēc polemikas ar Iniņu gribēs kastaņoliešu darbus uzņemt? Katrā ziņā bija neērti kaut ko piedāvāt: tā liktos pēc pieluncināšanās.

Bez tam «Vārda» otrais krājums šķita nepārprotami naidīgs viņiem: ar ironiju tajā bija stāstīts par Iniņas jubilejas vakaru Cīrihē un atkārtoti norādīts, ka «Uguns un nakts» nav tā luga, ko gaida strādniecība un kas vajadzīga proletāriskai mākslai.

Dzejnieks aizrakstīja par «Vārdu», par savām šaubām Birzniekam-Upītim. Neērti bija nestrādāt līdzi izdevumos, kas iznāk ar tik atsaucīga drauga un atbalstītāja gādību ...

Birzniekam-Upītim arī nebija paticis raksts par Aspazijas jubileju, un viņš rakstīja «Vārda» sastādītājam Andrejam Upītim. Rakstīja uzmanīgi, baidīdamies sanaidoties ar cilvēku, ko cienīja:

«Rainis un Aspazija izsakās, ka pēdējais «Vārds» viņiem bijis puslīdz naidīgs un ka varbūt pēc polemikas ar Aspaziju būšot vēl naidīgāks un tādā gadījumā nevēlētos piedalīties ... Tādēļ griežos pie Jums ar lūgumu nepaasināt «Vārda» attiecības ar viņiem. Es jau tā pār-

liecināts, ka Jūsu spriedumi no personīgām simpātijām vai antipātijām nebūs nekad atkarīgi, tomēr griežos pie Jums ar šo lūgumu, jo «Vārdā», II, varēja dažs vārds būt saudzīgāks no Jūsu puses.»

Andrejs Upīts tūdaļ atbildēja:

«Nedomāju vis, ka «Vārds» ar nodomu būtu bijis netaisns vai partejisks pret Aspaziju un Raini. Ja tā ir saprasts, tad es labprāt gribētu ticēt, ka tas aiz manas vainas, varbūt arī aiz paražas vienmēr runāt tieši un paskarbi. Es jums ļoti pateicīgs par dibinātu aizrādījumu. Rainis un Aspazija var pilnīgi droši ticēt, ka literāriskas sadursmes pēc ne druskas negrozīsies mana cieņa pret viņu dzejiskiem darbiem, — es taisni ar nolūku raudzīšu izvairīties no visādiem asumiem un skarbumiem, lai nebūtu pamats aizdomām, ka «Vārds» var kalpot kaut kādiem personīgiem norēķiniem. Aspazijas un Raiņa līdz-strādība nāk. sēj. it sevišķi no svara tāpēc, lai «draugi» viņu atturēšanos atkal neiztulkotu kā jaunu trumpi. Katrā ziņā lūdzu rakstīt viņiem vēl un lūgt jūnijā kaut ko atsūtīt.»

Andrejs Upīts pats nerakstīja uz Kastaņolu, un tapec Birznieks-Upītis bija tas, kas lūdza dzejniekus sūtīt jo dūšīgi «Vārdam». Tā «Vārda» nākošais krājums tika organizēts, sarakstoties no Rīgas uz Baku un tad uz Kastaņolu.

*

Ansis Gulbis atsāka gudrot, ka Rīgā vajadzētu izdot avīzi. Tādu, kas būtu brīva no neciešamās plēšanās, savstarpējās sīkās apkarošanās, bet būtu godīga pret saviem lasītājiem un patiesību. Sīs avīzes finansētāji varētu būt viņš pats, Birznieks-Upītis un Rainis. Cilvēki, kam tautas kultūra dārgāka par paša kabatu un ikdienas nesaskaņām.

Dzejniekam patika šis nodoms, viņš iedegas par to. Rīgā nebija tāda izdevuma, kam dzejnieks ar prieku sūtītu savus darbus — kā lugas viņš, pilns uzticības, deva Jaunajam Rīgas teātrim, uzskatīdams to par savējo. Ja britu arī avīze, ko varētu uzskatīt par savu? ... Viņš rakstīja Birzniekam-Upītim:

«Tai jābūt neatkarīgai, lietpratīgai, noblai priekš īstas demokrātijas un kultūras, kreisāk par D. L.»

Viņš joprojām negribēja būt tikai dzejnieks. Visa viņa būtne joprojām tiecās uz sabiedriski politisko darbību.

Dzejnieks sāka domāt ari par jaunu rakstu krājumu. Viņš sūtīja vēstuli uz Parīzi Jānim Bērziņam-Ziemelim — cilvēkam, par kura apcietināšanu kādreiz bija stāstījis Kārlis Skalbe, uzturoties jūrmalas vasarnīcā. Jānis Bēr-ziņš-Ziemelis pa šiem gadiem bija kļuvis par ievērojamu Latvijas sociāldemokrātijas darbinieku, un jo īpaši viņu saistīja literatūra.

Viņi jau agrāk bija sarakstījušies, juta draudzību viens pret otru, un dzejnieks tagad rakstīja:

«. .. krājums varētu saukties: Uz proletārisku kultūru; vai ceļā uz... Mēs gribam, lai partija top plašāka un dziļāka arī garīgi, lai iekaro visus kultūras laukus un atjaunotos, lai rada jauno proletārisko kultūru. Mēs arī meklētāji, labāk teikt: iekarotāji un būvētāji.»

īsteni viņš atgriezās pie nodoma ar publicistikas, ar žurnālistikas līdzekļiem risināt idejas, ko mazāk tiešā veidā ietvēra dzejoļos un lugās. Alka darīt darbu, ko viņš uzskatīja gan par vajadzīgu, bet neradošu. Jaunajam rakstu krājumam vajadzēja izcelt garīgā spēka lomu proletariāta cīņās:

«Partija liela darba steigā bija spiesta atstāt nomalis lielāko daļu kultūras jautājumus, cīnīdamās tikai pēc politiskas varas un tanī nolūkā organizēdama savus spēkus ... Tas nav pārmetums, jo nebija laika, baidījās no spēku saskaldīšanas, bet pati noraidīšana skaldīja un postīja vēl vairāk spēkus.»

Nodomi un plāni varēja būt vislabākie, bet tie galu galā bija atkarīgi no Birznieka-Upīša, no viņa rocības. Ansim Gulbim bija vienīgi nodomi un parādi, Rainim — kāds nieks atbalstam, bet ne plašākai rīcībai.

Birznieks-Upītis, jauna laikraksta un jauna literāra rakstu krājuma izdošanas plānus apsvēris, turējās piesardzīgs: avīzei, ja tā ir vajadzīga, viņam līdzekļi radīsies varbūt pēc pāris gadiem, rakstu krājumam... Vai vajadzīgs blakus «Vārdam» vēl cits rakstu krājums? Vienīgi, ja atbalstāmi emigranti, kas dzīvo trūkumā... Jā, tad, iespējams, varētu izdot vēl vienu rakstu krājumu. Trūkumā cilvēkam noderīgs arī visniecīgākais atspaids.

*

Savus ienākumus pārskatīja un apsvēra ari kastaņolieši. Kādā dienā dzejniekam ienāca prāta, ka nav nekādas skaidrības ar tām summām, ko viņš saņem par tulkoto lugu izrādēm. Dzejnieks rakstīja uz Rīgu Jānim Danibe-kalnam, skatuves mākslinieces Birutas Skujenieces vīram, kam bija uzticējis naudas lietu kārtošanu dzimtenē.

«... vecais teātris, Internus, ir izrādījis jau daudzus gadus manis tulkotās lugas, bet honorāru nav maksājis. Bet nu es gluži skaidri nezinu, kuras manas lugas izrādītas, un nemaz nezinu, cik reiz izrādītas. Par Vilhelmu Tellu, varbūt arī Hanneli (Hauptmana) ir jau samaksāts (uzreizi par izrādes tiesībām kādi 60 rbļ.). Bet nau maksāts ne par «Maria Stuart», ne «Nātanu Gudro», ne «Egmontu», ne «Nogrimušo zvanu». ... Honorāru pieprasi: vai nu 15 rbļ. no reizes vai 150 rbļ. par neierobežotām izrādes tiesībām. Honorārs ir augstāks nekā citiem: Jaun. teātris maksā man tik 3 rbļ. par izrādi, bet vecais ir pilsētas subsidēts.»

Viņš pie viena atcerējās un pieminēja arī citus parādniekus:

«Vēl man ir jādabū nauda no veciem laikiem no kāda Jūlija Pētersona, Jaun-Dubultos, Aleksandra prospektā N 2, uz pašas Karlsbādes robežām. Tur viņam vasarnīcu grunts. Aizdevu viņam 320 rbļ. 1903. gadā. Dzirdēju, ka esot grunti norakstījis uz sievas vārda. Izzini nu, mīļais, vai viņš tagad pārticis vīrs vai nabags: kad nabags, nesūdzi, tad lai paliek zudusi tā nauda.»

Ari Ansis Gulbis vēl nebija nokārtojis parādu samaksu par it prāvu summu, bet par to dzejnieks neuztraucās un naudu par pazudušu neuzskatīja: Gulbis ar maksājumiem kavējās tad, kad patiešām atradās parādos pāri galvai. Gan viņš savilks galus kopā.

*

Pie «Jāzepa» pēdējā cēliena dzejnieks strādāja, kad Eiropā sākās karš, kas ātri izvērtās arvien plašāks un vēlāk ieguva nosaukumu: pirmais pasaules karš. Cilvēce bija tik tālu tikusi, ka spēja karos iesaistīt visu pasauli.

Tais augusta dienās dzejnieks ar Iniņu atradās Cīrihē. Neziņā un nedrošībā par nākotni viņš tūdaļ devās uz Kastaņolu: kas zina, kāda tur drošība un vai nevar iet pazušanā viņu manuskripti, kas bija viņu niecīgā un

tomēr neatsverami vērtīgā manta. Ieradies Kastaņolā, dzejnieks rakstīja uz Cīrihi:

«... atbraucu labi, tikai bij vagoni pilni līdz pašai Lu-gānai. Tikai 5 stundas, bet nogurdināja. — Zaldātos aizgājis Nino un Nino tēvs; Bertas segretario ar papirosu. — Citādi te vismierīgāk un drošāk, jo Itālija jau paliek neitrāla. — Es skatīšu cauri Jāzepu.»

Kastaņolā patiešām bija mierīgi, nedaudz cēlās pārtikas cenas, bet slikti bija tas, ka nepienāca vēstules un avīzes no Krievijas. Ja tā turpināsies, tad viņiem būs tikpat kā dzīvības saknes aizcirstas.

Karš pārsteidza daudzus cilvēkus ārpus dzimtenes. Davosā kopā ar ģimeni atpūtās un ārstējās Pauls Dauge. Viņš bija dzejnieku apciemojis Kastaņolā pirms diviem gadiem, arī tagad viņi labprāt satiktos, bet viss bija jāatliek, un Pauls Dauge rakstīja, ka nezina, kā lai nokļūst mājās. Šveicē bija atbraukuši Brencis un Ņina Priedīši, un arī viņi lūkoja, kā atgriezties Krievijā.

Priedīši atbrauca uz Kastaņolu — viņi meklēja vietu, kur lētāk izdzīvot, jo nebija zināms, cik ilgi būs jāpaliek svešumā. Dzejnieks viņus sagaidīja, iekārtoja savās istabās, bet pats devās uz Cīrihi: par visu svarīgāk tagad bija vēl piespiesties un pilnīgi pabeigt «Jāzepu».

Bez tam viņš gribēja apspriesties ar Iniņu par nākotni. Nav zināms, kāda vērtība jau rītdien būs viņu naudai, kas bija noguldīta bankā. Varbūt atkal jaunu reizi jādomā, kā nopelnīt kaut grasi iztikai? Vai varbūt Iniņai jau tagad lūkot mācīties kādos medicīnas māsu kursos? Ja ir karš, tad ir arī ievainotie un vajadzība pēc slimnieku kopējiem. Pats viņš varbūt varētu nopelnīt kādu nieku, darbojoties žurnālistikā. Kaut gan... Neviens šeit, Eiropas centrā, negaidīja un neilgojās pēc latvieša no Rīgas. Nebija daudz cilvēku, kas zinātu, ka pasaulē vispār kaut kur tādi latvieši dzīvo, un vēl mazāk bija cilvēku, kam būtu kaut niecīgākā interese par šīs tautas — vai varbūt tās bija tikai kādas tautiņas atliekas? — likteņiem. Strādājot ārzemju presē, viņam vajadzētu aizmirst savu zemi un kļūt par svešas tautas interešu aizstāvi un rakstīt šīs tautas vārdā. Tas neiepriecināja. Vai gan tāpēc viņš nopūlējās visu mūžu, cenšoties rakstīt labas lugas un labus dzejoļus, lai pēcgalā eksistencei nopelnītu līdzekļus kā svešas zemes algādzis? Vai tiešām visa viņa cenšanās ievest latviešus Eiropas tautu pulkā būtu bijusi tikai akla noņemšanās, fantasta aizrautība, kam nav sakņojuma dzīves realitātē?

Bet vissvarīgākais: kas notika dzimtenē? Vai šai karā varbūt sabruks carisma varenība? Vai beidzot no carisma cietuma iznāks tautu pulks un arī viņš varēs atgriezties mājās?

Kādā dienā dzejnieks uzzināja, ka tiek sagatavots kuģis braucienam no Itālijas uz Odesu. Viņš lūkoja izlīdzēt draugiem — rakstīja no Cīrihes uz Kastaņolu Priedīšiem, rakstīja uz Davosu Paulam Daugem: ir kaut kāda iespēja nokļūt dzimtenē!

Viņa draugiem patiešām arī radās iespēja aizkļūt uz Krieviju. 29. augustā dzejnieks rakstīja Brencim Priedī-tim uz Kastaņolu:

«... nu jau Jūs drīz saņemsiet vajadzīgās ārzemju pases un Jūsu garlaicīgajai Kastaņolas dzīvei pienāks gals ... brauciet tūliņ uz Cīrihu, un es pārcelšos atkal uz atbrīvoto Kastaņolas dzīvokli, kuru es tikai tāpēc pametu, lai Jums visu palētinātu.»

*

Pēdējā atzīme «Jāzepam» 1914. gadā ir 18. augusts. Šais dienās dzejnieks lugu pabeidza.

Viņš tūlīt saprata, ka «Jāzeps» ir uzrakstīts nelaikā. Novēlojies. Gan viņam pašam, gan skatītājiem.

Sī mīlestības un naida, drudžaino jautājumu un atbilžu luga nebija tā, ko gaidītu skatītāji dzimtenē tādā brīdī, kad j)ic durvīm stāvēja ienaidnieks. No sevis dzejnieks bija «norakstījis» vienīgi pagātnes ēnas. Ne vairāk.

Dzejnieks |<ivn visam iel savu gailu. Pabeigts, bet nevienam nenodots darbs ir kā slepens urdītājs, kā neat-gaiņājams ķirmis mājas sienā. Kā jau pirms gadiem solīts, dzejnieks «Jāzepu» aizsūtīja Jaunajam Rīgas teātrim, kas to nosūtīja tālāk cenzoram. Pēc mēneša Galvenās preses pārvaldes kanceleja atsūtīja atbildi — luga izrādēm netiek atļauta. Lugā izmantota bībeles viela, bet svētie raksti nav pieļaujami izrādīšanai uz teātra skatuves.

Dzejnieks jau bija apradis — visa viņa dzīve bija nemitīgi pretrunā ar cenzūru.

Tikai — ir pavisam smieklīgi neatļaut izrādīt «Jāzepu», bet palaist uz skatuves «Uguni un nakti».

4. oktobri abi dzejnieki no Cīrihes atgriezās Kastaņolā. Viņi bēga no Cīrihes. Kara dienās vāciešu urāpatriotisms šai pilsētā bija kļuvis pretīgi skaļš un neciešams.

Kas dzejniekam jādara šeit, Kastaņolā?

Viens bija skaidrs jau tagad: pēc «Gala un sākuma», pēc «Jāzepa» atkal ir izejams klajā laukā, kur izšķiras tautu likteņi.

«SPĒLĒJU, DANCOJU»

Jau ar pirmajām kara dienām dzejnieku neatstāja cerība, ka itin drīz pilnīgi pārmainīsies dzīve dzimtenē. Viņš bija pārliecināts, ka karš salauzīs carismu Krievijā, tas sabruks, tāpēc revolucionāru uzdevums ir jau tūdaļ strādāt un rīkoties, lai monarhijas vietā izveidotos federatīva Krievija, kur ik tauta, savās pamattiesībās suverēna, ieietu šai Krievijas tautu federācijā.

1914. gada 4. septembrī Cīrihē sanāca kopā divdesmit četri dažādu grupu sociāldemokrāti un emigranti, lai pārrunātu, kā izturēties šī kara laikā. Viņi sprieda trīs dienas, uzskati bija dažādi, bet beigās vienojās par rezolūciju, kuras projektu bija uzrakstījis Rainis.

«Sapulce atzīst, ka visi kari top vesti tikai par labu valdošām kapitālistiskām šķirām, kuras rada starptautiskas pretišķības, kādu nau dažādu tautu proletariāta starpā. Cieš no kara vislielākā mērā karu vedēju valstu proletariāts un viņa organizācijas. Visu zemju un tautību proletariāts tādēļ, kopš savu organizāciju sākuma un paša sociālisma parādīšanās, vienmēr izsacījies pret visiem kariem, protestēdams gan ar kara budžetu liegumiem, gan ģenerālstreikiem, gan citiem protesta veidiem, un atzinis tikai revolucionāru sacelšanos proletariāta labā par vienīgo pielaižamo kara veidu.

Sapulce atzīst, ka visu zemju un tautību proletariāts tāpat kopš savu organizāciju sākuma un sociālisma parādīšanās ir sapratis savu interešu pilnīgu kopību un starptautiskas vienošanās nepieciešamību cīņā pret kapitālismu visās valstīs un vienmēr uzturējis un centies jo plašāk izbūvēt starptautisku proletariāta solidaritāti un brālību, uzsvērdams, ka šis starptautiskums nebūt nerunā pretī dažādo tautību nacionālai, kulturālai un materiālai patstāvībai, bet taisni prasa to kā soli uz priekšu vispārējā proletariāta progresā.»

Rezolūcijas galvenā daļa bija vērsta pret vācu sociāldemokrātiju, kas jau ar kara pirmajām dienām bija atmetusi proletariāta internacionālisma principus un tagad atbalstīja valdību tās militārajos pasākumos, mēģinādama tos iztēlot kā visas vācu tautas, arī vācu proletariāta lietu.

Cīrihieši nosodīja vācu sociāldemokrātiju, un sava rezolūcijā, domādami par Latvijas nākotni, ierakstīja:

«Pretī vācu s. d-jas rīcībai krievu un latviešu proletariātam jāizmanto šis karš paša proletariāta labā, prasot no valdības sen prasīto un 1905. gadā izkaroto un apsolīto politisko brīvību dzīvē izvešanu un noteiktu garantiju došanu, ka tas taps izpildīts.»

Rezolūcijas 4. punkts:

«Jāizteic latviešu proletariāta uzskatus par viņa organizatorisku piederību pie krievu proletariāta cīņās par jaunu sociālo iekārtu.»

Rezolūcijas 5. punkts:

«Jāizteic Krievijas mazo nāciju uzskatus, ka saskaņā ar vēsturisko attīstību, kura iziet uz Eiropas tiesisku nokārtošanos pēc tautību principa, arī Krievija jānokārto uz nacionālu autonomiju federatīva pamata un Krievijas federācijai jātop par sastāvdaļu Eiropas valstu federācijā.»

Cilvēki, kas tajās septembra dienās sapulcējās Cīrihē, gribēja pieņemto rezolūciju publicēt presē. Viņi sūtīja to dažādiem ārzemju izdevumiem, pa aplinkus ceļiem mēģināja aizgādāt arī uz Krieviju, bet uz rezolūcijā ierakstītajiem vārdiem avīžu redakcijas skatījās ar neuzticību un aizdomām. Vai šī rezolūcija, kas atspoguļoja 24 cilvēku uzskatus kara sākuma dienās, galu galā tika kaut kur publicēta, to šīs rezolūcijas rakstītājs nekad neuzzināja: dzejnieks vēl 1925. gadā, kad viņš sastādīja savu Kopoto rakstu devīto sējumu, rakstīja: «... viņa varbūt še nāk pirmo reizi atklātībā pēc vairāk nekā desmit gadiem, kad ir tikai vairs vēsturisks dokuments.»

Tas bija dokuments par domām, kas domātas 1914. gada rudenī Cīrihē un Kastaņolā, par sapņiem, kas sapņoti.

Rezolūciju rakstot, vajadzēja vismaz pašam sev noskaidrot, kas notika pasaulē un kas ir darāms dzimtenes pamatšķiras labā.

Šais dienās viņš saprata vēl vienu: ir rakstāmi jauni darbi — steigšus, neatlaidīgi, ne mirkli nekavējoties. Ik dzejnieks ir laika izteicējs, un tāpēc nevienam dzejniekam nav tiesības stāvēt malā tautas katastrofas brīdī.

*

Pie darba dzejnieks stājās tūlīt. «Jāzeps» vēl nebija aizsūtīts uz Rīgu, kad viņš jau meklēja vielu jaunai lugai.

17. septembrī viņš atzīmēja ieceres lugai «Emilio Deprē». Tās darbībai vajadzēja risināties Francijā, kur vācu iebrucējiem naidā pretī stājas franču patrioti.

Šai iecerei dzejnieks uzrakstīja tikai nelielu epizodi. Viņš jau lūkoja citu vielu. Ikdienas notikumi gan vienmēr bija viņa lugu ierosinātāji, desmitiem reižu viņš nosprieda attēlot pašu ikdienu, bet galu galā vienmēr sajuta, ka tāds tēlojums viņu ierobežo, atņem domai lielumu, viņš jutās nebrīvs un agri vai vēlu skatījās pēc kaut kā cita.

Viņš aizgāja atkal folkloras pasaulē: arī latviešu tautas dziesmas stāsta par karā iešanu, par briesmu ziņu, ka sācies kurš. Tautas dziesmās tā ir zīle, kas atnes vēsti, ka bāliņam jādodas uz svešām robežām, un iecerētajai lugai radās virsraksts «Zīles vēsts». Karā jādodas diviem brāļiem, un atkal dzejnieks seno vielu izkārtoja «jaunās skaņās»: vienu brāli viņš iecerēja tēlot kā lielinieku, otru — mazinieku.

Bet arī šī luga palika bez turpinājuma, tikai ar atsevišķiem uzrakstītiem pantiem.

16. decembrī viņš atzīmēja ieceres lugai «Saules kauja» — par seno zemgaļu cīņām, bet gada pēdējās dienās iekārtoja vāciņus lugai «Nērons un Agripina».

Senās Romas despotiskais, izvirtušais, asiņainais ķeizars vienmēr saistīja rakstnieku uzmanību.

«Nēronā rādīt visas briesmas: nebrīvību, despotismu, iedomību, imperiālisms, militārisms, kā valdītājs pats nevalda, bet algoti spēki, viss, kas ir monarķijas kapitāl-laupītāju valdībā.»

Arī «Nēronu» viņš pameta, neticis tālāk par dažām iecerēm.

Gada pēdējā dienā krita pirmais lielais sniegs, Kasta-ņolā iestājās ziema. Dzejnieks 31. decembrī rakstīja diezgan sīku, konspektīvu plānu traģēdijai «lija Muromie-tis» — viņš atkal bija apstājies pie jaunas ieceres. Tai pašā dienā viņš fiksēja ari personu raksturojumus šai lugai. Senā eposa viela likās pēkšņi atdzīvojusies dramatiskā kustībā, sadursmju pretmetos — te bija visas iespējas lielam dramatiskam darbam.

Abi dzejnieki aizgāja gulēt, Jauno gadu nesagaidījuši. Pēc gadiem viņi atkal jutās labi kopā, un paši bija pārsteigti par to.

Jaunā gada pirmaja dienā sniegs turpināja snigt, un viņiem patika mīkstais, svētdienīgais klusums, kas apņēma pasauli līdz ar sniega baltumu. Dzejnieka domas vēl kavējās pie Iljas, viņš no jauna pārlasīja pat biļinu grāmatu, bet jau zināja, ka arī «lija Muromietis» nebūs tā luga, ko viņš rakstīs kā vispirmo. «liju» plānojot, viņš bija reizē padzirdējis citas balsis, ieraudzījis citus tēlus un ainas. 3. janvārī jauniecerētā luga bija kļuvusi tik dzīva, ka viņš jau rīta agrumā gribēja celties un rakstīt. Bet — «In. paliek gultā. Traucē darba sākšanu.» Bija ziema, doties kalnos rakstīt nevarēja, un dzejnieks neapmierināts un traucēts stājās pie grāmatvedības — pārskatīja iepriekšējā mēneša izdevumus un ienākumus.

Jauno lugu viņš sāka rakstīt 1915. gada 4. janvāri.

Viņš bija palicis pie latviešu folkloras vielas — tikai ne pie dziesmām par zīles vēsti, ne par karā iešanu.

Šais dienās viņš redzēja pār dzimteni savilkušās nāves briesmas: fiziskas iznīcināšanas draudus.

Kā pastāvēt tādā laikā? Kā pastāvēt cilvēkam, tautai?

Viņš jau reiz bija domājis šīs domas, tad, kad rakstīja «Induli». Mazā kuršu cilts starp diviem dzirnu akmeņiem — kur tās glābiņš, kur nākotne? Nu viņš no jauna atgriezās pie līdzīgas domas, nu paliesi viņa zeme bija nāves briesmās.

Ko likt pretim stipram, līdz zobiem apbruņotam ienaidniekam?

Dzejnieks atkal pieķērās domai par garīgā, ētiskā spēka nozīmi tautas dzīvē.

Jau iepriekšējā gada decembrī no tēlu drūzmas, kas vienmēr bija ap dzejnieku un kas bija fiksēti uz papīra un salikti pa vāciņiem, — no šīs drūzmas iznira cilvēks, kam nebija cita spēka kā vien kokles skaņas un dziesmas.

Dzejnieks jau kaut kad agrāk bija iedomājis šo spēlmani, kas ar dziesmu, ar savas kokles spēli spēj pat nāves varai atņemt mirušo. Tā īsteni bija dzejnieka ticība savam darbam.

«Dzeja atdzīvina visu, arī pagātni, arī nākotni, un tās dzejā dzīvo visas trīs kopā un reizē. Laiks sevī atgriežas un piepildās dzejā. ... Orfejs — dzeja atdzīvina pagātni Eiridikā, dara labu, atdod dzīves.»

Kops viņš sevi apzinājās kā dzejnieku, viņam allaž likās svarīgi ievērot šo triju laiku kopsakarību visā, ko vien viņš rakstīja, — tautas, darba cilvēku pagātni, tagadni un nākotni vēstures gaitā. Tāpēc viņu neatvairāmi vienmēr pievilka teiksmu viela, un viņš to izmantoja savām drāmām, — pašā šai vielā viņš saskatīja tautas un cilvēces sevis apzināšanos savā vēsturē, savā tagadnē un savās domās par nākotni.

Viņam izsenis bija arī kāda iecere citai iespējamai drāmai: velnu rija, kur kaulu spriguļiem vēl pēc nāves tiek kulti tie, kas tikuši kulti dzīvi — no dažādu kungu rokas.

Spēlmanītis ar spēles speķu un velnu rija, kas valda pār dzīvajiem, — tās bija divas dažādas ieceres, katrai no tam bija savi vāciņi, kur lāgiem no jauna uzradās pa rindai, pa piezīmei, bet viss galu galā stāvēja nekustīgi, gaidot savu laiku.

Tagad, 1915. gada janvāra pirmajās dienās, negaidīti velnu rijā ieskanējās spēlmaņa dziesma, «un no šīs burvju dziesmas viss piepeši atdzīvojās un salikās pats dabīgā vienībā».

Jauno lugu — sākumā tā tika dēvēta par «Spēlmani» — dzejnieks rakstīja ar tādu ātrumu un vieglumu, kā nebija pirms tam nevienu lugu rakstījis.

Viss bija kļuvis pārskatāms un skaidrs: pret velnu nakts šausmām, pret mošķu pasauli, kas uzkundzējusies dzīvajai radībai, ir sūtāms spēlmanītis ar kokli un dziesmu. Tikai spēlmanītim koklei īstās stīgas jāiegūst — tad spēlei būtu nepārvarams spēks.

Spēlmanīti dzejnieks nosauca par Totu — šo vārdu viņš sameklēja vecās vārdnīcās, un tas bija Timoteja pārveidojums. Dzejnieks savu varoni būtu varējis nosaukt arī par Orfeju — šis grieķu dziesminieks, pazemē nokāpis, uzvar ar dziesmas spēku un izved no ēnu valstības dzīvē atpakaļ savu līgavu Eiridiki. Tots nāves un vecā Kunga varai atņem Zemgus līgavu Leldi.

Nē, Totu viņš tomēr nevarētu saukt par Orfeju. Orfejs atveda virszemē vienīgi savu iemīļoto, Tots dodas uz velnu riju, lai no velnu un Kunga varas atbrīvotu visus — gan tos, kas gadsimtos nomocīti, gan dzīvos. Kad Tots dodas savā grūtajā gaitā, visi verdzības un moku gadsimti paceļas savos kapos un lūdz. Apsūdz un lūdz: Spēlman, vienu ej tu celt,

Kur mēs paliekam, tie citi?

Neminēti, neraudāti Simtu mūžu paklaidā.

Neļauj mocīt mūs vēl tagad!

Atrieb mūs! izrauj mūs!

Izdzen velnus no tās rijas!

Četrās dienās pirmais cēliens bija uzrakstīts, pēc trim dienām dzejnieks sāka nākošo, pabeidza to desmit dienās un tūdaļ sāka trešo cēlienu.

Viņš atkal rakstīja tautas dziesmu ritmā, bet bez tā dzidrā gaišuma, kas ir «Pūt, vējiņi!» rindām.

Lugā ienāca feodālo laiku muiža ar vagariem, ar saviem kungiem, kas pusnaktī kāpj ārā no apputējušiem zārkiem, lai sūktu verdzinātās un kalpinātās tautas asinis. Tā ir folkloras pasaules pati drausmākā fantastika, kas tapa dzīva šai lugā.

Pa šo šausmu pasauli staigā Tots un tomēr spēj smieties. Kad cilvēks ir nonācis līdz pēdējai robežai un vēl spēj smieties, tad šis cilvēks ir ļoti stiprs. Ar pārgalvību Un smiekliem Tots ienāk arī kungu kaulu kambarī, viņš ar smiekliem iziet cīņā pret asinssūcēju dzīvo mironi veco Kungu.

Vēlāk dzejnieks rakstīja par šo laiku:

«... no visām cerībām bi ja tik pilnīgi jāatsakās, ka garam palika pāri: visas lielā pārvarīgā ienaidnieka varas, tāpat ka visu dzīvi, ņemt tikai kā rotaļu: lielākās, augstākās būtības priekšā viss saraucas un top viegls. Tikai brīvs gars ta spēj skatīties uz visu, un šinī lielā humorā gars uzvar ...»

Cilvēks, kas lielu briesmu brīdī spēj smieties, apziņas savu patību un spēj palikt garīgi neuzvarēts. Tāds pārgalvnieks bija arī kāds cits tālu pazīstams dzimtenes mīlētājs — tas saucās Tils Pūcesspieģelis un bija tik stiprs, ka spēja smieties arī tad, kad viņa dzimtenē kūpēja svešzemnieku sakurtie inkvizīcijas sārti. Vai Tots nebija tuvāks gara radinieks šim nemirstīgajam flāmam nekā grieķu cildenajam, nopietnajam Orfejam? Tots par visu vairāk baidās, ka uz mūžiem var palikt pazemē Lelde.

Pasaule tad kļūs nabagāka. Nakti kapos klīzdams, viņš izmisumā lūdz Zemes māti:

Zemes mātei Zemes māte!

Dod man viņu atpakaļ 1

Klusa tava sēta taps!

Salks tev vējš nedzirdēts,

Dziedās putniņš neklausīts.

Spīdēs saule novārtā:

Lelde pretī nesmiesies.

Tolam ir paša dzejnieka to smago gadu izmisums: galējam postam pāri zemei ejot, tauta var tikt fiziski iznīcināta!

Piekto cēlienu dzejnieks pabeidza 27. februārī. Luga aptvēra 2792 pantus, un tā bija prasījusi 33 dienas. Lugu dzejnieks nosauca «Spēlēju, dancoju» — pēc tās dziesmas pirmajiem vārdiem, ko dzied Tots, iedams savu varoņceļu.

Izstaigājis kapus, velnu riju, miroņu pasauli, Tots atņem Leldi «ļaunajai varai», atdod dzīvei, pats par to samaksādams ar savām asinīm. Dziesminieka mūžs kļūst par varoņa mūžu, viņa spēļu spēks — lielāks par visu mošķu spēku. Tā arī šīs lugas idejas ieguva vairākus lokus, — izmisīga cīņa tautai par savu eksistenci un cildena himna dzejai, kas «atdzīvina visu, arī pagātni, arī nākotni» un nu «dzīvo visas trīs kopā un reizē.»

Aklais saka par Totu:

Atbalss bija tava dziesma Tai dziesmai, kas aiz laiku.

Tā ij būs tavai dziesmai Atbalss cita, kas aiz laiku!

Dzejnieks tik ļoti bija aizrāvies darbā, ka cēlienus tūdaļ nepārrakstīja tīrrakstā, neizveidoja galīgo, pabeigto variantu. To viņš sāka darīt martā — pēc visa pirmraksta pabeigšanas. Bet pēc pirmo trīs cēlienu pārrakstīšanas enerģija atslāba, viņš jutās nevarīgs un tukšs un visu pārtrauca. Pēc tam viņam vēl ilgi pietrūka spēka atgriezties pie lugas un to pabeigt. Bez tam — lugu neviens negaidīja. Dzimtenē teātri nedarbojās un ari grāmatas neiznāca. Dzimtenei klājās arvien ļaunāk. Ienaidnieks bija pienācis pie Daugavas, ļaudis, svešinieku jūgā palikt nevēlēdamies, bija izklīduši verstu simtos un tūkstošos pa visu plašo Krievzemi.

Varbūt viņš ir maldījies: mirušais Kungs uzvarēs visu dzīvo? Vai Leldei nebūt?

Kas nebija noticis cietumos, nebija noticis izsūtījumos, tas notika tagad, klausoties ziņās no dzimtenes: dzejnieks strauji nosirmoja šai laikā.

TREŠAIS CĒLIENS

1915. gada rudens pusē dzejniekam apritēja piecdesmit gadi. Augustā — pēc vecā stila, septembrī — pēc jaunā. Viņš savu dzimšanas dienu arī Šveicē parasti iedomāja pēc vecās laika skaitīšanas, tā viņš jutās ciešāk vienots ar bērnību un dzimteni, kur viņa dzimšanas diena bija 30. augusts.

Tajās dienās viņš sāka rakstīt jaunu lugu, kurai plānu bija uzmetis iepriekšējā gada 31. decembrī. Ka jaunā luga iesākta tad, kad viņam aprit piecdesmit gadi, tas vēlāk dzejniekam pašam šķita nozīmīgi. Jo tā bija luga par liju Muromieti — varoni, kas iziet pasaulē, kad ir jau turpat pusmūžā — trīsdesmit gadus vecs.

Vai te nebija vienādība ar paša dzejnieka likteni? Arī viņš bija ilgi kavējies, gatavojies un tikai pusmūžā uzdrīkstējies un sācis savu gaitu. «Tālās noskaņas» iznāca, kad bija jau trīsdesmit astoņi gadi — vēl vairāk nekā lijām Muromietim, kad tas nokāpa no krāsns un sāka staigāt.

Viņi tomēr nebija gluži līdzīgi. lija Muromietis, dzimto sētu atstājis, nezināja, kas pasaulē būtu darāms. Tēva sūtīts, viņš iet kalpot kņazam Vladimiram Kijevā. Dzejnieks Rainis, pasaulē iziedams, jau skaidri zināja ejamo ceļu, tas nebija citu uzlikts, bet paša izvēlēts un uzņemts.

Tieši pēc desmit gadiem dzejnieks, 1915. gadu atcerēdamies, rakstīja:

«lija sāk savu gaitu jau kā piedzīvojis vīrs, trīsdesmit gadu vecs; arī man bija lemts sākt darbu tanī pat vecumā, vai brīnums, ka lija man rēgojās kā paraugs? Vai brīnums, ka grūtsirdīgi skan dziesma par bēdu;

Kur tu radies, bēda? kur tu izcēlies?

Kad mēs. sākām darbu, jau pusmūžā, tad mēs zinājām, kur bēda cēlās: jau mūža pirmā puse bija mums to teikusi. Bet otrā puse mums vēl daudz piemācīja klāt: mēs zinoši gājām pretī savam darbam un liktenim, bet tomēr gājām.»

Lugu dzejnieks sāka rakstīt no vidus — no trešā cēliena. Tobrīd viņam šķita, ka ir pat lietderīgi «sākt drāmas sacerēt no krīzes, t. i., augstes sākot, jo no turienes vislabāk pārredzamas abas lejas un nokāres».

Augusta beigās un septembra sākumā viņš nedaudzās dienās trešo cēlienu uzrakstīja. Tad darbs apstājās.

Trešajā cēlienā lija pēc klaidu gaitām un varoņdarbiem no jauna ir atgriezies Kijevā pie kņaza. Pa Krievzemi staigādams un netaisnību nīdēdams, lija jau ir nosirmojis, bet zemē posta un smaguma joprojām gana, un lija atnācis uz Kijevu «lūkot, vai še vieglāks tapis zemes smagums ir».

Kijevā liju neviens no bajāriem un varoņiem nepazīst. Kņaza Vladimira galmā ikviens aizņemts ar rūpēm par sevi, ar zemes labuma sadalīšanas un saknābāšanas rūpēm.

Pie kņaza ir dzīres, tajās pieaicināts arī Burtnieks — Vladimira varoņiem un nev.iioņiem ļoti kārojas, lai vecais Burtnieks viņu dzīvi un darbus apdziedātu kā dižus un slavējamus.

Burtnieks negrib dziedāt par varoņdarbiem, kuru nav.

Dzejnieks arī šai gadījumā atgādināja mākslas un mākslinieka morālo pienākumu — nenozaudēt patiesību, kaut arī māksliniekam tiek atgādināts — «veco minēt labi, labāk jaunāko». Bez patiesības dziesminieks pats sevi iznīcina.

Iljam, jau nākot uz Kijevu, tas bija skaidrs un redzētais apstiprina no jauna: kņazs Vladimirs līdz ar bajāriem Kijevā tērē nost zemes labumu, dara dzīvi smagāku, lija nolēmis, ka kņazs aizvācams, — kā pats lielākais «smagumdaroņa» zemei. Tomēr nevaroņiem ar viltu izdodas sasaistīt liju pašu. Kņazs liek iemest veco varoni cietumā.

Jaunajā lugā atkārtojās Jāzepa traģiskā situācija: cilvēks, kas traucē pastāvošo kārtību, lai to labotu, tiek no paša līdzbiedriem novērtēts kā ļaundaris, un viņu mēģina novākt, iznīcināt. Par varoni lielāki grib pacelties nevaroņi, darītāju nīst nedarboņi. Nevaroņi nespēj dzirdēt

patiesību par sevi, viņiem vieglāk un ērtāk ir patiesībai muti aizbāzt ar dunci.

Kad dzejnieks rakstīja «liju», pirmo reizi viņa mākslā ieskanējās balss, kas, gadiem krājoties, kļūs arvien neatlaidīgāka, nepiekāpīgāka, izaugs līdz traģismam: kas ir darāms cilvēkam, ja dzīve, rītdiena iet viņam garām un pāri? Kurā brīdī cilvēks, kaut darbojas vislabāko nodomu vadīts, kļūst par dzīves traucētāju, jo, izrādās, viņš dzīvo jau ar vakardienas uzdevumu. lija nav mierā ar kņazu Vladimiru, bet viņš nav mierā arī ar sevi — lija nezina, kas īsti darāms, lai zemē «nedzied vairs bez saules vakarā». Bet, ja viņš nezina šo pašu galveno, vai viņa darbs un dzīve nav akli?

Un kā ar viņu — dzejnieku — pašu?

Dzejniekam bija piecdesmit gadu, — vai viņš jau nav sasniedzis virsotni, par kuru augstāk nav pa spēkam kāpt? Katrs kalnā kāpējs kādā dienā nonāk līdz tādai vietai, no kuras sākas nokāpšana.

Rakstnieka nokāpšana no kalna virsotnes sākas tai dienā, kad viņa vārdus vairs nedzird ar pilnu skaņu.

Bet var taču būt, ka rakstnieks saviem vārdiem neatrod atbalsi arī tad, kad ir aizgājis priekšā savam laikam, kas apmierināts ar sevi un tāpēc nedzird aicinātājus vārdus?

Jā, arī tā var notikt...

Nav neviena gaišredzīgā un gudrā, kas spētu pateikt īsto patiesību — kad sākas nokāpšana no kalna, kurā kāpts bez atelpas visu mūžu cauri.

Kad dzejnieks strādāja pie šī «Iljas», viņam šķita, ka saklausāma tāla, briesmas vēstoša dunoņa, un viņš kļuva nemierīgs.

sarakstīšanās

Viss bija pakļauts nejaušībai. Pasta sakari ar dzimteni bija traucēti. Laikraksti un vēstules varēja pienākt tikpat ātri kā miera gados, bet varēja arī kavēties mēnešiem ilgi vai nekad nesasniegt adresātu. Nejaušība vēl asāk nekā agrāk bija kļuvusi par ziņu sniedzēju, tāpēc patiesība par notikumiem bieži kļuva vienpusīga un vērtās par nepatiesību. Vienīgais, ko Kastaņolā varēja droši uzzināt, tie bija ķeizariskās Vācijas tīkojumi Baltijā. Vācu militāristu plāni dzejniekā sacēla šausmas. Brutāla, asiņaina vara alka izveidot vācu koloniju, provinci Daugavas krastos, un, jo mazāk tur būtu vietējo iedzīvotāju, «iedzimto», jo būtu pat: labāk. Bet tukša telpa varēja rasties tikai tad, ja tiklu iznīcināti, vergā likti cilvēki, kas jau dzīvoja zemēs pie Daugavas.

Nebija nemaz tik daudz šo cilvēku, kas dzīvoja tur — Vidzemē, Kurzemē, Latgalē. Kara notikumi tūkstošus bija izkliedējuši bēg]u gaitās. Ja viņu dzimtene paliktu iekarotāju varā, tiem vairs nebūtu ceļa atpakaļ uz mājām. Kara dzirnām, kurās ik dienu iemeta atkal un atkal jaunas dzīvības, nevajadzēja sevišķi lielas piepūles, lai samaltu tos pusotra miljonus, kas bija dzejnieka dzimtene.

Katastrofas sajūta dzejnieku neatstāja ne mirkli. Viņš iedomājās pašu briesmīgāko: kādā dienā karš beigsies, un nebūs viņa tautas! ... Vēsturē ir pietiekami daudz liecību, ka lielu sabiedrisko katastrofu brīžos tautas var pazust uz visiem laikiem no pasaules kartes un saglabāties tikai arhīvu dokumentos un arheologu izrakumos. Baltijas tautām šai ziņā nav jāmeklē nedz ilgi, nedz tāli: karos un nelietīgās izkaušanās jau bija izdzēsta no dzīves viena no baltu tautām — senie prūši. Vai tagad pienākusi nāves stunda zemei un tautai Daugavas krastos?

Bija briesmīgi no tāles bezpalīdzīgi noskatīties un noklausīties, kā notiek tautas nāvēšana, «telpas iekārtošana» vācu kolonistiem.

Kad beigsies karš, nedrīkst būt tā, ka viņa tautas vairs nav. Par spīti visu pretvaru šausmām, dzejnieks ticēja, ka tieši tagad ir iespējams rasties pasaules kartē jaunai zemei, jaunai tautai. Un tieši proletariāts, kas ved cīņu par darba cilvēku brīvību, ir visvairāk ieinteresēts atbrīvot tautas, lai tās draudzīgā pulkā veidotu savu dzīvi, dotu savu ieguldījumu pasaules kultūrā.

Vajadzēja sanākt kaut Šveices dažādo pilsētu latviešu koloniju pārstāvjiem, lai apspriestos, vai nav iespējams palīdzēt dzimtenei tās lielajā postā.

Kolonisti patiešām vēlējās sanākt kopā, bet viņi nesteidzās. Viņu uzskati, politiskā pārliecība bija dažāda, un viņi ausījās cits uz citu ar neuzticību: vai netiks pāri nodarīts viņu patstāvībai, viņu pārliecībai? Šo cilvēku lielākā daļa nāca no pilsoniskās inteliģences un meņše-viku aprindām, un visaktīvāk darboties «tautas labā» alka dāmas un madāmas. Ikvienam šķita, ka tieši viņa pārliecība ir vienīgi pareizā un tāpēc citiem to pienākas respektēt un tai pakļauties.

Vairākus mēnešus piesardzīgi un neuzticīgi sprieduši pa savām kolonijām, Šveices dažādo pilsētu latviešu pārstāvji, par ilgo vilcināšanos tādi kā nokaunējušies un tāpēc neērti juzdamies, beidzot sanāca kopā. Radās «Latviešu Komiteja Šveicē». Dzejnieks Rainis kļuva par šīs komitejas priekšsēdētāju.

Dzejnieks zināja, ka komiteja notērēs viņa laiku, bet viņam šķita, ka tas būs lietderīgi notērēts.

Dzejnieks cerēja, ka komiteja ar savu darbību varēs popularizēt un aizstāvēt šeit, Eiropas centrā, latviešu tautu — «kā patstāvīgu tautu ar savu valodu un savu kultūru, un savu teritoriju Latvijā — pretī varmācīgam uzskatam, it kā Latvija būtu tikai vācu province ar vācu kultūru». Vajadzēja pārliecināt Eiropas valstis, ka Latvijā dzīvo patstāvīga tauta, ka tai pašai un ne vācu kolonistiem ir tiesības uz to zemi, kuru tagad mīdīja vācu dzelžainais zābaks.

Komitejā tika spriests par laikraksta izdošanu, par informācijas biroja izveidošanu, nolēma sagatavot brošūras par Latviju un latviešiem. Komiteja gribēja Eiropu iepazīstināt arī ar latviešu literatūru. Atradās franču kultūras darbinieku aprindās cilvēki, kas šim uzdevumam nodevās ar pašaizliedzību un aizrautību. Aspazija pārtulkoja vāciski «Jāzepu».

Nodomu bija vairāk nekā naudas un pazīšanas, tāpēc par realitāti kļuva tikai retā no iecerēm.

Vissvarīgākais uzdevums, kas būtu darāms Komitejai, dzejniekam šķita pāri frontēm stiprināt un attīstīt tautā sajūtu, ka tai jāapzinās pašai sevi — kā kopību, kā vērtību un tamlīdz neļauties akli izkliedēt sevi citu tautu pulkā. Tautas izdzēšana vēstures tumsā viņam šķita neizlabojams noziegums, cilvēces kultūras varmācīga aplaupīšana.

Dzejnieks atkal un atkal mēģināja noformulēt šo savu uzskatu, vēl jo vairāk tāpēc, ka — viņam šķita _— ne katrreiz cilvēki, kas domāja un cīnījās par sociālismu, pietiekami atcerējās un ievēroja, ka pamatšķira pati vēsturiski veido nācijas, ir nāciju pamatu pamats.

«Cilvēce ir organizēta organiski tautās, ne mehāniski pūļos. Par tautu eksistenci nevar tikt pāri, tautas noliedzot. Cilvēces nacionālam attīstības posmam nevar pārlēkt pāri, ielecot beztautu kosmopolītismā. ...Tagadējais attīstības posms prasa ne tautu pašiznīcināšanu, bet tautu nokārtošanos nacionālās vienībās, lai sasniegtu pilnīgu attīstību. Sīs nacionālās vienības vienotos arvienu lielākās apvienībās, līdz apņemtu kontinentus un cilvēci un tur izaugtu varbūt jaunas, lielākas tautas ar jaunām valodām, varbūt ar vienu kopēju un citām individuālām valodām. Bet arī tas nebūtu mehānisks kosmopolītisms, bet organiskas būtnes un būtņu vienības. Tas ceļš ir garš, un. viņš viss jāiziet cauri; nevar nolemt, ka šodien jau gals ir sasniegts. Tā nav loģiska domāšana, bet garīga kūtrība, kas māna sevi ar fantāzijām. No tā pamatšķirai kā visprogresīvākai visvairāk jāizsargājas.

Katrai, ari latviešu tautai, ir šīs dzīvības instinkts: neiznīkt, attīstīties, tapt par patību un augt uz vīrestību. Tā ir mana pārliecība, un to man pierāda pati pamatšķira ...»

Šos savus uzskatus viņš atkārtoti izteica, sarakstoties ar draugiem un paziņām. Viņam šis jautājums šķita tautas dzīvības vai nāves jautājums — tikpat svarīgs kā tautas fiziskā saglabāšanās vai fiziskā bojāeja.

Vēstulē Jānim Krauzem Šveicē:

«...visādā ziņā galvenā lieta paliek: izsaukt latviešos apziņu, ka viņi ir patstāvīga tauta, kurai nepieciešama arī patstāvīga dzīve, garīgi un politiski; jo, kad nau politiskas patstāvības, taps apspiesta arī garīgā dzīve... Arī proletariātam un s. djai vajadzīga tauta un brīva tauta, proletariāts cieš visvairāk no tautas apspiešanas Proletariāts un s. dja var tikt pie sava mērķa tikai caur internacionāli, bet tā pamatojas uz tautību, nāciju pastāvēšanu. (Nokaut pāris miljonu taut., ir nokaut pāris miljonu proletariāta.) Kosmopolītisms ir utopija un vecmo-dība... beznācijas stāvoklis ir tikai tāļš mērķis, bet ne līdzeklis uz mērķi. Kosmopolīti ir pūlis, ne organizēta masa, kura saslēgta nācijās, kosmopolīti ir skaidas un pelavas, ne lietaskoks un graudi.»

Kaut arī kara gados vēstules galā nonāca neregulāri vai pat pazuda pavisam, dzejnieks it dzīvi sarakstījās ar Paulu Daugi.

Pauls Dauge joprojām bija savāds zobārsts. Cik vien atļāva laiks, viņš lasīja filozofisko literatūru, lasīja un pārlasīja arī Raiņa darbus, un tie viņam bija sevišķi mīļi un dārgi.

Pauls Dauge atcerējās, cik nonīcis, slimīgs izskatījās kastaņolietis, kad ar viņu sastapās:

«Kad es Tevi redzēju priekš 4 gadiem, tad man krūtis sažņaudzās, cik Tu biji novārdzis un paguris. Es sajutu it kā personīgu ienaidu pret to ārsteni, kura ar Tevi dzina savus eksperimentus un kura savā veģetāriskā fanātismā Tevi baroja ar kāpostu lapām, kamēr pati savam bērnam deva grauzt ļoti neveģetārisku desas struņķi.»

Pauls Dauge bija nodomājis kā velti dzejniekam uz piecdesmito dzimšanas dienu sarakstīt apcerējumu par dzejnieka darbiem un aizsūtīt to uz Kastaņolu.

Apcerējums aizkavējās, jo Paula Dauges darba dienas kara gados bija kļuvušas bez stundu ierobežojuma:

«7 no rīta cejos un tūlīt braucu uz klīnikām pie ievainotiem, kur strādāju līdz IV2. No 2V2—7 esmu privātpraksē, pa vakariem vai nu pie bēgļiem, vai citā darbā.»

Kastaņolietis bija patiesi aizkustināts, kad saņēma Paula Dauges apcerējumu:

«Slavas vārdus esmu dzirdējis diezgan, arī paļas, bet patiesību Tu man saki ar pilnu vaļsirdību, ar drauga un sapratēja tiesībām; un tas vien der i citiem, i man. Es vienmēr to esmu teicis: visdziļāk spēj saprast draudzība un mīla; naids neredz tāli un paliek pie ārībām, kuras asi uztver... Bet priekš lielas un dziļas saprašanas ne vien kritikā, bet visās dzīves parādībās vajadzīga mīla uz aplūkojamo priekšmetu.»

Kastaņolietis noklīda sāņus uz pārdomām par mīlestības spēku un nozīmi — aizklīda uz tematu, kas arī Paulam Daugem bija nenovēršama vājība:

«...mīla ir stiprāks spēks jeb kustība, jo netop novilkts uz personiskiem blakus mērķiem, kā, piem., naida spēks, kurš darbojas vairāk subjekta nekā objekta dēļ. Mīla nau vairāk nekas kā subjekta dzīvības spēka izstarošana uz citiem: personām vai lietām. Kā tāda viņa ir dzinējspēks arī vēsturē; viņa tuva rada intelektam, garam, varonībai.»

Maskavā sakarā ar dzejnieka piecdesmito dzimšanas dienu bija noticis Raiņa vakars. Pauls Dauge bija sajūsmināts par šo vakaru, kura organizēšanā viņš pats piedalījās un kurā saklausīja neviltotu cieņu pret dzejnieku.

«... mūsu vakars iznāca tik negaidīti smuks, harmonisks, sajūsmas pilns, ka es biju gluži pārsteigts. Likās, ka visiem rīkotājiem un dalībniekiem sirdī bij iesakņojušās pienākuma jūtas visu darīt, lai vakars iznāktu godam, lai viņš arī Tev atnestu pelnīto, sirsnīgo prieku. ... tik skaistus brīžus es nebiju piedzīvojis desmitiem gadu. Būtu apkampis un spiedis pie sirds visu lielo pārpildīto auditoriju. Visas šīs dienas atrodas zem skaistā vakara iespaida.»

Sim zobārstam bija inteliģence un sirds — tas viņam ļāva uztvert patiesīgumu un lielumu mākslā. Viņš varēja nepiekrist atsevišķām domām kastaņolieša uzskatos un daiļradē, tomēr spēja redzēt galveno, to, kas palika liels un cildens arī tad, kad pacēlās desmitiem iebildumu vai iznīcinošu spriedumu par atsevišķo. Pauls Dauge ticēja kastaņolieša godīgumam arī reizēs, kad redzēja, ka kas-taņolietis spriež un rīkojas nepareizi.

Brīvajā laikā Pauls Dauge bija aizņemts ar latviešu bēgļiem, ko kara notikumi pulcēja Maskavā. Viņš juta līdz šo cilvēku nelaimei, varbūt jo vairāk tāpēc, ka viņa paša dzimta puse bija smagi piemeklēta. Viņš rakstīja kastaņolietim par grūtībām, kādas jāpārvar, par bēgļiem rūpējoties:

«Še Maskavā bēgļu palīdzības darbs ir koncentrējies ap konservatīvo Mļaskavas] latv. biedrību. Mūsu demokrātiskā inteliģence līdz šim maz gāja talkā, jo viņai pa vecam paradumam vajaga izspriest dziļdomīgo jautājumu, vai viņai ir principiāla tiesība (!) strādāt bēgļu palīdzības darbā ar māmuļniekiem kopā. Es vedu sīvu cīniņu pret demokrātijas tā sauc. «principiem» un pierādu, ka šinī darbā, kur cietusi visa latvju tauta, bez šķiras un turības izņēmumiem, «principi» uz laiku jābāž ķešā un jāatstāj tikai viens princips: pēc spējas un labākās sirdsapziņas palīdzēt cietošai tautai. Pati dzīve pierādīja, ka pie pareizas taktikas man konservatīvajā māmuļā, uz kuru pats liktenis bij atdzinis visus bēgļu pulkus, izdodas izvest visdemokrātiskākos principus. ... Cilvēks, lūk, nedzīvo principu dēļ, bet principi ir cilvēku dēļ, un tikai tāds princips ir cilvēces cienīgs, kas viņai kalpo un atnes patiesu svētību.»

Šo konkrēto notikumu ietekmē kastaņolietis, spriezdams par sabiedriskajām cīņām, uzrakstīja Paulam Dau-gem rindas, ko vēlāk dzejnieka draugi uzskatīja par ne-principialitāti un par viņa šķiras apziņas pavājināšanos: «Arī māmujnieks ir latvietis un cilvēks.»

Dzejniekam šķita, ka smago pārdzīvojumu laiks būs audzinājis visus cilvēkus lielumam un varonībai, bez kuras — pēc viņa uzskata — nevar būt nākotnes. Tāpēc nekad īsteni neiedomāja, ka šis smagais laiks, kad vērtības mainījās ar katru jaunu dienu, iemācīja cilvēkiem arī nevaronību kā dzīves principu: nekas nav vērtīgāks un dārgāks par paša ādu, jo jau rīt tu vari arī nebūt pasaulē. Dzejnieks savā vientulībā un tālē maldīgi uzskatīja, ka tautas posts pat buržuāzijā var izraisīt neviltotas pašaizliedzīgas cilvēcības un varonības jūtas.

Ar Paulu Daugi dzejnieks atkārtoti sarakstījās par jautājumu, kas viņu nodarbināja visus kara gadus: par internacionālo un nacionālo, par tautas kā dzīva organisma vietu sociālistiskā valstī, kādu dzejnieks jau vistuvākajā nākotnē cerēja ieraudzīt savu dzimteni. Paulu Daugi šie jautājumi sevišķi nenodarbināja, bet viņš labprāt tos pārsprieda; visa viņa dzīve bija šai ziņā iegriezusies pavisam neparasti:

«Es esmu, mījais, savāds tips: redzi, tāda ir iznākuse mana dzīve. Mana māte bij pusvāciete (viņas tēvs bij saksis vai bavārietis), mans tēvs bij labs latvietis, bet arī, kā vecs cimzeānietis, izglītību dabūjis vācu garā. Bērnībā runājām ģimenē vāciski, tālāko izglītību baudīju Vācijā un Krievijā. ... Sieva man poliete, bērni krievi, draugi visu tautību priekšstāvji. Mana pirmā dzimtene bij Kurzeme, kur pavadīju neapzinīgos gadus, otrā dzimtene Krievija. Mana garīgā dzimtene ir vispasaules kultūra, mana aroda zinātniskais pamats nāk no Vācijas. Manus intīmākos pārdzīvojumus ģimenē, jūtu pasaulē es pārdzīvoju, krieviski domājot, savu diengrāmatu vedu vācu valodā, rakstīt mīlu pa latviski.»

Daugem šķita, ka kastaņolietis pārlieku saasina tautības jautājumus. Viņš mēģināja noformulēt abu domstarpības, bet galu galā konstatēja, ka viņam ar kastaņolieti būtisku domstarpību nav:

«Priekš Tevis ... tautiskais elements ir cilvēcības elements, priekš manis otrādi: cilvēcības elements dod spēku būt tautiskam, kur sirdsapziņa to prasa. Tur starpība mūsu iekšējā organizācijā, bet viņa mūs arvien Jaus ļoti labi vienam otru saprast. Subjektīvi dažādi organizēti, mēs objektīvi vienādi spriežam, tālab Tavs ideāls gandrīz pilnīgi sedzas ar manējo.»

*

1916. gada 5. aprīlī Vācijas valstskanclers reihstāga sēdē paziņoja, ka Vācija nekad labprātīgi neatdos «reakcionārajai Krievijai» zemes, ko ieņēmusi starp Baltijas jūru un Volīnijas purviem, vienalga, vai tie būtu poļi, lietuvieši, baltieši vai latvieši. Vācu militāristi tās uzskatīja par savām zemēm.

Dzejnieks uzrakstīja protesta rakstu «pret nodomāto Latvijas pievienošanu Vācijai» un parakstīja to kā Šveices latviešu komitejas priekšsēdētājs.

«Mēs, latvieši, atbrīvošanu prasām ne kā atraušanu no Krievijas, bet gan kā brīvu nacionālu attīstību uz latviešu valodas un īpatnības pamatiem, kāda mums iespējama visas Latvijas (Kurzemes un Vidzemes, un Viteb-skas latviešu daļas) politiskas autonomijas ietvaros un krievu valsts savienībā.

Latvijas atraušana no Krievijas nozīmētu atraušanu no ekonomiskās dzīves nosacījumiem. No modemā attīstībā ierautas, kulturāli un saimnieciski augstu stāvošas zemes Latvija tiktu nospiesta līdz agrāram novadam, ko Vācija tikai ekspluatētu un kas turklāt vēl būtu pakļauts varmācīgai vācu kolonizācijai un latviešu zemes atsavināšanai.

... Ar visiem demokrātiskajiem elementiem vienoti, brālīgā cīņā par šo nākošo, brīvo Krieviju mēs, latvieši, jau 1905. g. panesām visas vācu-baltu muižnieku vadītās kontrrevolūcijas šausmas; un tagad, kad vācu valdība šīs, kā arī reakcionārās prūšu muižniecības centienus atzinusi par savējiem, mēs šo cīņu turpinām. No šīs cīņas, nevis no vienas vai otras valdības mēs ceram atbrīvošanu — brīvu Latviju brīvā Krievijā.»

Rezolūcija tika nosūtīta dažādu zemju dažādiem laikrakstiem.

«Šo Protestu nodrukāja Cīrihes «Volksrecht», «Griitli-aner» un dažas citas šveiciešu, kā arī atsevišķas franču un holandiešu avīzes. Neviena buržuāziska avīze Šveices vācu daļā Protestu savās slejās neuzņēma. Ari «Berner Tagwacht» liedzās šo dokumentu nodrukāt.»

Eiropas buržuāzijai bija vienalga, kādus briesmu darbus pastrādāja monarhistiskā Vācija, un vēl mazāk to interesēja kādas nelielas tautas dzīvība vai nāve kaut kur pie Baltijas jūras, kā liekas — pie Rīgas jūras līča, Vācijas Austrumu provincē.

Šveices latviešu komitejā, kas dzejniekam aizņēma daudz laika, vienprātības nebija ne brīdi. Citādi arī nevarēja notikties, jo te bija nodoms apvienot cilvēkus, kas nāca no sociāldemokrātijas un buržuāzijas demokrātiskajām aprindām. Jau ar pirmajām dienām kļuva redzams, ka visdažādākā nokrāsa ir gan pašiem sociāldemokrātiem, gan savukārt komitejā ar lielu enerģiju mēģina iespiesties buržuāzijas darboņi, kurus nebūt nevarēja dēvēt par demokrātiem.

Dzejnieks, būdams komitejas priekšsēdētājs, lāgā ne-sapratās pat ar komitejas sekretāri Austru Krauzi. Brīžam šī sieviete bija pietiekami gudra un demokrātiska, bet nāca dienas, kad dzejniekam tā šķita lietojam vienīgi progresīvas frāzes.

Dzejnieks ar rūgtumu jau kopš pirmajām dienām sajuta, ka tieši Cīrihes latviešu kolonija, ar kuru viņam bija visciešākie kontakti, arvien noteiktāk no pamatšķiras centieniem aizslīd pilsonībā.

Nesaprašanās vēl palielinājās, kad Cīrihē uzradās Anna Ķēniņa, tā pati Anna Ķēniņa, no kuras vārdu plūdiem vairoties, dzejniekam 1912. gada steidzīgi vajadzēja telefoniski izsaukt no Cīrihes Iniņu.

Anna Ķēniņa nepagurdama rīkojās un runāja, un dzejniekam šķita, ka šī sieviete ir pats pilsonības iemiesojums. Turpretī daļai cīrihiešu šī enerģiskā sieviete patika, un tie pieļāva, ka Anna Ķēniņa iespiežas komitejā.

Dzejnieks neapmierināts rakstīja komitejas sekretārei Austrai Krauzei:

«Kopā strādāšanu ar visām progresīvām, arī pilsoniskām aprindām mūsu atsvabināšanās cīņā es aizstāvu kā vienmēr. Tas nenozīmē priekš mums atteikšanos no proletāriskas pārliecības, nedz vadības nodošanu pilsoniskās rokās. Kur kopā strādāšana iet līdz kopēju organizāciju dibināšanai, tur priekšstāvībai jābūt proporcionālai spēku attiecībām. Demokrātisma princips nepieciešams, aristo-krātisms neciešams.»

Annu Ķēniņu dzejnieks uzskatīja par aristokrātisma virziena cilvēku un tāpēc mēģināja šo rosīgo sievieti atgaiņāt no komitejas:

«Ar Ķēniņ kdzes iestāšanos komitejā tur iestāsies gan labs darba spēks, bet ne laba saskaņa.»

Austra Krauze un Anna Ķēniņa bija sapratušās, bet, juzdamas biedru nepatiku, noskaitās un no darba komitejā atteicās.

Komitejā par galveno nebija kļuvusi darbošanās dzimtenes labā, bet aizkaitināta plēšanās. Dzejnieks mēģināja kaut ko saglābt, lai komiteja pilnīgi nesairtu. Viņš rakstīja Bernes biedriem:

«... es lūkošu A. Krauzi pierunāt, lai atteiksmi ņem atpakaļ, lai paliek kopkomitejā. ... Viņa būtu laba re-prezentante pilsoņiem, kurus mēs nevaram gluži atstumt no līdzdalības. A. Krauze savā atteiksmes rakstā taisni uzsver, ka stāv par demokrātiju un autonomiju. Viņas brālis ir soc. d. katordznieks. ... te mums labākā izeja: pamatšķira vada šo lietu un būs brīva no nevēlama elementa Ķēniņa k., kura izrādījusi antidemokrātiskas tendences.»

Austra Krauze likās samierinājusies un no komitejas neizstājās.

*

1916. gada 1. jūlijā dzejnieks iekārtoja jaunus vāciņus, uz kuriem uzrakstīja: «Daugava». Viņš vēl nezināja, kas būs iecerētais jaunais darbs — dzejoļu krājums, poēma, dramatiska poēma? Vāciņos viņš ielika dzejoļus, ko bija uzrakstījis pavasarī un ko uzrakstīja vasarā. Tie bija izauguši no drausmās sajūtas, ka dzimtenē tautai draud bojāeja.

Luga «Spēlēju, dancoju» stāvēja bez kustības. Viņš gan to aizsūtīja uz dzimteni, bet nebija izredžu nedz izrādīt, nedz nodrukāt, un dzejnieks meklēja jaunu veidu, kā ar literāru darbu būt kopā ar savu zemi, kā stiprināt tautu. Viņš gribēja uzrakstīt darbu, kur atspoguļotos pašreiz pārdzīvojamais laiks. Jaunus vāciņus iekārtojis, viņš tiem 1916. gada vasarā intensīvi rakstīja dzejoļus, vēl joprojām nezinādams, kā tos galu galā izmantos. Krājumam? Bet varbūt mēģināt tos sasaistīt arī sižetiski? Pagaidām šie dzejoļi bija dienu notikumu un viņa paša pārdomu un atziņu atspulgi, bez organizētības, bez vienotas mērķtiecības.

5. jūlijā — piecas dienas pēc vāciņu iekārtošanas «Daugavai» — viņš uzrakstīja dzejoļa «Mēs un mūsu vienotā zeme» pirmo pantu. Frontes līnija gāja pa Daugavu, Kurzemē bija vācieši, un dzejolis bija ļoti tieši vērsts pret vācu militāristu centieniem iznīcināt Latviju:

Daugav-abas malas Mūžam nesadalās:

I Kurzeme, i Vidzeme,

I Latgale mūsu.

Pēc astoņām dienām viņš uzrakstīja turpinājumu:

Laime, par mums lemil Dod mums mūsu zemi!

Viena mēle, viena dvēsle,

Viena zeme mūsu.

Sarakstoties ar paziņām, dzejnieks atkal un atkal uzsvēra domu, ka Latvijas nākotni saista ar sociālismu un viņa politika ir — sociālistiskā Latvija sociālistiskās Krievijas federācijā. Bet nevar būt sociālistiska Latvija, ja tai nepieder «Daugav-abas malas» un ja tauta sevi neapzinās kā dzīvu organismu, kam vieta sociālisma pasaulē un — tālāk — visā cilvēcē.

27. augustā viņš uzrakstīja «sūdzību saulei», kurā varbūt visskaidrāk dzejā izteiktas viņa briesmu izjūtas, ka kara notikumu gaitā, milzu armijām saduroties, viņa tauta var tikt iznīcināta. Dzejnieks visu iztēlojās kosmiskā ainā:

Jākāpj man debesis saulei sūdzēt,

Nedzird ne taisnākie, nedzird no labākie:

— Pāri dara tautai sveSl ļaudlsl Trin asus nažus, griež dzīvas miesas,

Plēš pušu dārgu latviešu tautu!

Cik ilgi zeme pasaulē sildās,

Cik ilgi ļaudis min sauli un zemi, —

Tik ilgi latvji šai zemē dzīvo Vienā vietā pie baltās jūras,

Saizemē, savzemē piectūkstoš gadus.

— Uzlēks nu saule, neradīs latvjus — Apstāsies iet!

Uzlēks nu mēness, neradīs latvjus — Apstāsies tecēt!

Apstāsies tecēt, meklēs un meklēs. Meklējot uzvandīs visu pasaules virsu,

Salauzis debesis, samīdīs zemi,

Izsvaidīs zvaigznes pa visu klaju.

Atradis, saliedēs, sadziedēs, dzīvinās —

Izvadīs ļaudīs Latviju jaunotu:

Sudraba plīvuros, rožainos ielokos Jaunu zvaigzni.

10. jūlijā viņš rakstīja Jānim Krauzem uz Cīrihi sakarā ar cīrihiešu kolonijas acīm redzamo orientēšanos uz sadarbību ar buržuāziju:

«Nu es vēl mazāk saprotu cīrihiešus un Jūs. Jūs esat vecs vilks, soc., un turklāt vēl vēsturnieks un Jaujat aptumšot savu skaidro prātu no pilson. uzskatiem un taktikas. Var būt s. d. un neatzīt nac. jautājumu kā Stelpa grupa, var būt s. d. un atzīt nac. jaut. kā pamatšķiras jautājumu (tāds mans uzskats); abi uzskati skaidri. Bet nevar būt reizē s. d. un atzīt pilsonisko uzskatu uz nac. jaut., kā, piemēram, dara visa Cīrihes kolonija. Tā ir galīga domu neskaidrība. Turklāt vēl šis pilson. uzskats top reprezentēts no Ķēniņ kdzes, kurai nau politiski mērķi un uzskati. Viņai vajga reklāmas... Kamēr es biju Kom-ii, es gribēju izvest savu skaidro uzskatu: brīva, l. i., demokrātiskā autonoma Latvija, brīvā, t. i., demokrātiskā, federatīvā Krievijas republikā. Jānostājas vienā pusē. To es darīju. .. nelūkojat mani turēt komitejā ar [tiem pelēkajiem?] elementiem un viņu vadībā.»

Nekas nelīdzēja — nesaprašanās komitejā pieauga, un dzejnieks gribēja no tās aiziet, bet vēl kavējās, cerēja, ka būs iespējams sadarboties. Uz dzimteni posās atpakaļ komitejas sekretāre Austra Krauze, dzejnieks jau pieprasīja, lai no Cīrihes uz Kastaņolu viņa pārsūta komitejas dokumentu mapes un rakstāmmašīnu — «mācīšos rakstīt», — bet Austra Krauze palika. Viņi sastrādājās, taču domubiedri nejutās — «es Jūsu uzticību pilnīgi nekad neesmu spējis iemantot, mūsu dabas ir laikam par daudz nevienādas».

#

Par Šveices latviešu komiteju bija interese arī Vidzemes žandarmērijai. Policijas departaments ievāca ziņas un 1916. gada 2. augustā rakstīja žandarmērijas priekšniekam:

«Slepeni

Pēc ienākušām ziņām, pagājušā gada Šveicē no tur dzīvojošiem latviešiem tika ievēlēta Latviešu komiteja, kura sākumā izvirzīja sev par uzdevumu vākt līdzekļus latviešu bēgļiem Krievijā, bet pēc tam pārgāja ari uz politisku darbību, aģitēdama galvenokārt par labu šā novada autonomijai zem Krievijas protektorāta... »

Šai gadā viņi abi ar Iniņu bieži slimoja. Viņi tagad dzīvoja Kastaņolā un pavisam reti izbrauca ārstēties. Bija jābaidās par līdzekļiem — kara gados tie tika vienīgi tērēti, no jauna viņi nekā nesaņēma. Piespiestā nepārtrauktā kopā dzīvošana, no kādas bija jau stipri atrasts, radīja nesaskaņas pat par sīkumiem, viņi kļuva pāri mēram nervozi, dusmojās, salaba.

Dzejnieks dzīvoja līdzi ne tikai dzimtenes liktenim. Laiks bija mocoši smags, auga neapmierinātība ar dzīvi un sevi, un dzejnieks plānoja dzejoļu krājumu, kurā vajadzētu saplūst pārdomām un atziņām par dzīves un cilvēka gaitu un vērtību. Dzīves jēgas meklējumiem, cilvēka personības meklējumiem. Kā «Galā un sākumā», kā «Jāzepā». Jaunajam krājumam viņš deva nosaukumu «Čūsku vārdi». Viņš iekārtoja vēl arī citus vāciņus ar uzrakstu «Sudrabota gaisma», kur ielikt to gaišumu un prieku, kas padzirkst ari tada cilvēku, kas izmests svešā krastā un jūt aiz sevis vakara ēnas. Varbūt izveidot dzejoļu grāmatu ciklu, kas galu kļulu par vienotu darbu? Varbūt rakstīt stāstu dzejā, romānu dzeja?

«Čūsku vārdiem» viņš uzrakstīja dzejoļu visvairāk. Tajos ienāca vientulības sāpes, nerimstošas, no pasaules acīm noslēptas mokas. Dzejnieks sevi sadeldēja šais mokās, šai vientulībā. Vientulība viņam bija kļuvusi par paglābes vietu, kad satiksme ar cilvēkiem radīja ciešanas un pārpratumus. Agrākās vitalitātes un cīņas asuma vietā stājās stoiciska apņēmība tikt pāri dzīves smagumam. Viņš bija pieradis sevi sadedzināt, lai rastos dzejoļi un traģēdijas.

Laikā, kad dzejnieks kā komitejas priekšsēdētājs uzrakstīja neskaitāmas vēstules, pilnas pamudinājumu un

aktivitātes, laikā, kad radās «Daugavas» rindas ar visciešāko dzimtenes mīlestību, reizē krājās arī dzejoļi, pilni smaguma, sāpju, rezignācijas. Viņš nekad nebija sajuties tik vientulīgs savā Kastaņolas alā, tik fiziski saguris, pasaulei nevajadzīgs kā šais gados.

1916. gada 16. jūlijā viņš uzrakstīja dzejoli «Pilns mēness»:

Mans pēdējs skats lai tevi aptver, draugs,

Pilns mēnesis, i tu uz dusu ejošs.

Tik skaisti dziest tavs maigais acu raugs Bez rūgtes kluss un gaišs, gandrīz vai smejošs.

Tu atkal pārnāksi, tu mainies bieži,

Un daudzus priecināsi jauns un šmaugs;

Es nākšu ar', kad lieksies laika grieži,

Mums laiks ir iet! tu bālsti, driz sāks svīst,

Lai gaismas acis neredz tos, kas vīst.

4. un 11. jūlijā:

RUDENS

Ko visi putni šodien laižas zemu?

Stāv koki nekustoties, — pļavas likst, —

Zieds nolaiž galvu, kad to rokās ņemu, —

Kas šodien noticis? Ko sirds tā tvīkst?

Vai dzīve dusā atlaiž savu saimi?

Un pirmā nāves jausma sirdis dīgst?

Man līdzi tiesība uz lielo laimi:

Es līdzi zemes bērns — pie zemes eju,

Pie savas mātes beigās galvu sleju.

Viņš tomēr palika bezgala stiprs arī vientulībā, prata sakost zobus un meklēt ceļu uz —

Uz kurieni?

«Uz sauli,» viņš atbildēja.

Un mierināja sevi:

«Tu reizē tekošs ūdens kalnos augsti Un krastā zieds, —

Tu reizē veldzi nes un reizē plauksti.»

Minorā intonācija neatkāpās arī tad, kad dzejnieks meklēja pretsparu šai smagajai sajūtai un rakstīja rindas, kam vajadzēja liecināt, ka smagums ir pārspēts.

2. aprīlī un 30. augustā:

GULĒTA NAKTS

Šonakt vairs neaizdaru savu logu:

Man pilna istaba ar zvaigznēm birst,

Man rasa galvu klāj kā rudzu rogu,

Un puķu dvaša manā dvašā sirst.

Es pirmo reizi guļu visu nakti;

Man smagās domas vieglos sapņos irst,

Krīt dvēsles sārņi un top zemē rakti.

Es celšos agri atjaunots un svaigs:

Balts bērzs, kam apkārt saules rīta zaigs.

Pēc vairākiem gadiem, kad iecerētais krājums tika izveidots, šo dzejoli viņš ievietoja krājumā kā pēdējo — kā pašu možāko un cerību pilnāko.

Viņam bija tāda sajūta, ka uz takas, pa kuru gāja, viņš paliek viens. Tik vien bija prieka kā tā atsaucība, ko saņēma no tām klusajām sirdīm, kas veldzējās, lasīdamas viņa rakstītās rindas. Kara gadi bija pārcirtusi šo atbalsi, viņš bija palicis bez grāmatām un līdz ar to bez sirds siltuma, kas nāk no lasītājiem uz dzejnieku un ir viņa spēka avots un spēka devējs.

Vai nedraudēja nomaldīšanās, vienam ejot?

Jo kāpēc gan visu laiku kaut kur blakus neatkāpdamās skanēja skumja melodija? Kā tad, kad pa Aizsaules ielu tiek aizvadīts cilvēks — uz nepārnākšanu, uz neatgriešanos.

*

Viņš jutās tik savārdzis, ka aizrakstīja uz Maskavu Paulam Daugem, ka var kādā brīdi notikt pats ļaunākais. Lai tad Pauls Dauge rūpējas par viņa darbu likteni.

Pauls Dauge izlasīja dzejnieka lūgumu ar drauga skumjām un ārsta racionālismu. Viņš rakstīja uz Kastaņolu savaldīgi, lietišķi un reizē sirsnīgi

«Runājot par savu veselības stāvokli, Tu ieminies, ka Tev jāskaitās ar visām varbūtībām. Šinīs Tavos vārdos slēpjas visnopietnākais, par ko draugi var runāt. Runa iet par nāvi. Mēs ar Tevi par nāvi varam runāt droši, aukstasinīgi, ar skaidru apziņu un mierīgu prātu. Mēs esam nesuši uz saviem pleciem lielu dzīves gabalu, lielu darbu, tā ka vajadzības brīdī varam arī mierīgi aiziet — viens agrāk, otrs vēlāk, kā liktens lems. Es esmu drusku jaunāks, fiziski stiprāks, un Tu ar to rēķinies. Un Tu pieprasi, vai es būtu ar mieru uzņemt Tavu darbu glabāšanu, nokārtošanu un, resp., izdošanu. — Es nerunāšu par to neizsakāmo žēlumu, kuru sajūtu Tavā priekšlikumā, bet runāšu Tava miera dēļ. — Dārgais draugs, Tu zini, kā es Tevi mīlu un cienu un kā es mīlu un cienu tos lielos, cēlos ideālus, kuriem Tu savu mūžu esi dzīvojis. Nevar tālab būt divēju atbilžu uz Tavu jautājumu, cik pēdējā izpildīšana atkarājas no manas labas gribas. Jā, mīļais, cik es Tev spēju būt palīdzīgs pie dzīvības, kā arī pēc nāves, es Tev dodu svētu solījumu glābt priekš tautas Tavu dzīves darbu.»

Pauls Dauge bija pilns kautrības un paškritisks:

«Grūtāk man nākas atbildēt uz jautājuma otro pusi: vai es būšu cienīgs un spējīgs Tava darba nokārtotājs. Tu, mīļais, zini un saproti, kāds attīstības līmenis var būt cilvēkam, kas 20 gadus no vietas no rīta līdz vēlam vakaram ir nodarbojies ar puvušiem zobiem. Esmu ļoti neizglītots, palicis pakaļā daudziem un daudziem. Viens ir gan tiesa: es mīlu Tavu darbu, mīlu tās idejas, mīlu dzeju un zinātni, un, kad man liktens dāvā brīvus brīžus, es attīstos ātri un augu līdz ar darbu, pie kura ķeros... Varbūt es arī darbā pie Taviem darbiem izaugšu, attīstīšos un, tos ar savu mīlestību sildīdams, nostādīšu pareizi. Kā Tu domā, teic man vaļsirdīgi. — Un, kas zīmējas uz mani, tad es esmu kategoriski nolēmis pilnīgi pārveidot savu darba dzīvi, ja ķeršos pie viena liela uzdevuma. Es, lūk, paredzu, ka darbam, kuru Tu man gribi uzticēt, man jāatdod visas savas dzīves atliekas. Un to es arī gribu, uz to es gatavojos. Un es zinu īsti skaidri, ka šis skaistais darbs aizpildīs to sāpīgo robu, kuru gadiem sajūtu savā dvēselē. Es zinu, ka reizē ar darba nokārtošanu es dabūšu simtus ierosinājumus gan tulkojumiem, gan referātiem, gan studijām, — ar vārdu sakot, visam tam, priekš kā radīta mana dvēsele. Savu aroda darbu es novedīšu līdz 3—4 stundām dienā. Vairāk man nav vajadzīgs, jo mana prakse mani pie tagadējās attīstības baros līdz mūža galam. ... Tādas, mīļais draugs, ir manas ierunas. Tālāk spried Tu pats. Par lietas praktisko pusi: kā saņemt manuskriptus, kā nodrošināt viņu neaizskaramību, kā juridiski un mantnieciski lietu nokārtot, tas viss jāzin Tev. Es no savas puses Tev varu dot tikai savu sirdi un savu darbu.»

Šai sarakstei nebija īsta turpinājuma. Dzejnieks, kā allaž, bija ietiepīgs un sīksts — arī pret nāvi. Viņam nepatika sarakstīties par lietām, kas saistītas ar miršanu. Ar nāvi viņš norēķinājās savās traģēdijās, dzīvē par to spriest un runāt viņš negribēja.

*

Nepabeidzis nedz «Daugavu», nedz «Čūsku vārdus», gada beigās dzejnieks uzrakstīja plānu jaunai lugai. Tā saucās «Krauklīts sēž ozolā» — par māsu, kuru ar viltu un varu savā jūgā aizved svešinieki. Dzejnieks arī šai gadījumā domāja par savas dzimtenes likteņiem. Tāpat kā «Pūt, vējiņi!» rakstot, viņa acu priekšā šai reizē stāvēja tautas dziesmu pasaule. Šoreiz tai draud briesmas, nāve. Ir cēlusies sveša, ļauna, tumša vara, kas draud iznīcināt tautas dziesmu pasaules gaišo, skaidro, kautro spēku. Dzejnieks bija šīs ētiskās pasaules aizstāvis un sargs un gribēja tāds palikt līdz mūža galam.

*

Visu gadu strīdējušies, meklējuši izlīgumus un no jauna sanaidojušies, gadu mijā dzejnieks no Šveices latviešu komitejas izstājās. Viņš atzina, ka tajā varu sagrābusi pilsonība. Viņš vairs nemeklēja saprašanos ar savu sekretāri Austru Krauzi, svešs un iededzies viņš nolēma pat lietas, ko Austra Krauze viņam dāvinājusi pa šo sadarbības laiku, aizsūtīt atpakaļ.

Viņš juta, ka velti notērējis laiku, par šis komitejas priekšsēdētāju darbodamies.

«krauklītis»

Jaunā — 1917. gada sveicienam Austra Krauze atsūtīja laimes vēlējumus, gan piebilzdama, ka dzejniekam Rainim jau ir viss, ko vien varētu novēlēt.

Dzejnieks pateicās par apsveikumu un piebilda mazliet patētiski:

«Man nekā nau, man pat dzimtenes nau, man pat tautas nau, man pat mierīgas sirds nau, ka tā arī ir labi.»

Kas īsti notika dzimtenē, to viņš varēja spriest tikai aptuveni. Dzejnieks asi, nervozi reaģēja uz visu, ko vien padzirda sliktu par dzimteni. Tādos brīžos viņā radās pretreakcija, galēji, satraukti spriedumi, kas iepretim īstenībai varēja būt arī pavisam nepareizi un netaisni.

Grūti bija gan Kastaņolā, gan Cīrihē. Daudzi emigranti arvien vairāk aizmirsa proletariāta kopīgās intereses, viņiem dārgāka kļuva nacionālā norobežošanās, kas īsteni nākotnē varēja nostiprināt un saglabāt vadošo lomu pilsonībai.

Dzejnieks pārtulkoja un aizsūtīja uz dzimteni «Internacionāli» — šis laiks dzimtenē bija tik brāzmains, ka tieši šī revolūcijas himna viņam šķita pati piemērotākā proletariāta spēku kopotāja, uz cīņu mudinātāja un saucēja:

Uz cīņu mostiet, darbaļaudis!

Tu visu zemju apspiests bars!

Zem bada lāsta diezgan snaudis,

Pēc cīņas slāpst mums brīvais gars.

Mēs varmācības troni šķelsim,

Grūs netaisnība, trūkums skarbs,

Mēs jaunu pasauli sev celsim,

Kur valdīs taisnība un darbs.

Viņa tulkotā «Internacionāle» nonāca dzimtenē un šajā un nākamajos gados tika atkārtoti iespiesta gan laikrakstos, gan dažādos revolucionāro dziesmu krājumos.

Ziemu dzejnieks divus mēnešus nogulēja ar influenci, slimoja arī Iniņa. Viņi abi bija kļuvuši tik nervozi, ka pietika ar nejaušām sliktām ziņām no dzimtenes, lai justos pilnīgi slimi, darba nespējīgi. Šad tad viņi satikās ar Augustu Kirhenšteinu, kas arī kopš 1905. gada revolūcijas bija emigrants un patlaban strādāja kādā laboratorijā Lugānā.

Ziema pagāja tukšgaitā. Dzejnieks uzrakstīja mazliet «Krauklītim», dažas rindas «Daugavai». Komponists Alfrēds Kalniņš vēlējās saņemt «Induļa un Ārijas» libreta turpinājumu. Dzejnieks atbildēja:

«Tagad guļu uz gultas, kad celšos, lūkošu taisīt III c.»

Bet varbūt nemaz neturpināt šo ieilgušo «Induli»?

Dzejniekam radās cits nodoms operai.

«Vai tikāt lasījuši «J. Pēterpils Avīzēs» sākumu no «Spēlēju, dancoju»? Vai tas jums nederētu? Man liekas gan. Un viegli pārtaisāms, tikai īsināms.»

«Induļa un Ārijas» trešā cēliena libretu dzejnieks neuzrakstīja. Šāds uzdevums bija vairāk, pienākums nekā

jaunrade, pa pusei tehniska nodarbība, un dzejnieks, nesaņēmis atkārtotus pamudinājumus, instinktīvi centās visu atlikt uz vēlāku laiku. Kara gadu notikumos Alfrēds Kalniņš piedevām vēl nozaudēja «Induļa» pirmā cēliena libretu un nošu materiālu; opera palika neuzrakstīta.

*

1917. gada februārī Krievijā sākās revolūcija, cars bija spiests atteikties no troņa. Šī vēsts Šveices emigrantos radīja sajūsmu.

Augusts Kirhenšteins, jauno vēsti rīta agrumā Milānas laikrakstā «Corriere della Sera» izlasījis, steidza to paziņot kastaņoliešiem. «Aizsūtīju tūliņ «Corriere» uz Kastaņolu ar laboratorijas kalpojošo garu. Aizsitu vel priecīgo vēsti arī pa drāti uz Kastaņolu. Pats arī drīz pēc tam steidzos turp. Abus lielos trimdiniekus sastapu viņu «Stella d'oro» — «Zelta zvaigznes» durvju priekšā. Mans pārsteigums jau bija nācis par vēlu: citi emigranti jau telegrāfiski bija paspējuši Rainim un Aspazijai paziņot, ka «Zcar Nicolas abdicato».»

Doma par mājās braukšanu nu aizņēma visu prātus. Bet vajadzēja kaut aptuveni uzzināt par notikumu tālāko gaitu dzimtenē. Trimdinieki cerēja, ka tagad būs gan mājas, gan dzimtene, gan brīvība. Vienmēr bija jācer labākais, jācer uz nākotni, jo nākotnei ir iespējams būt labākai par tagadni un pagātni. Citādi trimdu pārciest būtu neiespējami.

Augusls Kirhenšteins Kastaņolā pie dzejniekiem iegriezās vairākkārt un bija pilns nemiera ir jādodas atpakaļ uz dzlmtenll Jo iilralc, jo labāki Pienācis gals svešuma vasarām un svešuma ziemām!

Bet nemaz nebija tik viegli līdz dzimtenei aizkļūt — karš turpinājās, cauri Vācijai tikt bija vājas cerības, atlika vienīgi jūras ceļš, bet tur kuģiem uzglūnēja zemūdenes.

Dzejnieku pāri atbaidīja nedrošā ceļa grūtības. Turklāt viņi slimoja. Kaut gan viņi taupīja naudu, to nācās pastiprināti izdot — Iniņa jutās tik slikti, ka viņai vajadzēja doties uz Cīrihi ārstēties.

Brīdi vērojis, kas notiek dzimtenē, no pretrunīgajām ziņām centies izprast notiekošo, dzejnieks aprīlī uzrakstīja virkni telegrammu, apsveikdams notikušo revolūciju un izteikdams savu pārliecību, ka nākotni latviešu tauta gaida no sociālisma Krievijas federatīvo republiku savienībā. Brīžam viņam šķita, ka nākotne varētu dot arī Eiropas valstu brīvu federatīvu savienību.

4. 4. 17.

Maksimam Gorkijam Petrogradā Sveiciens burevestņika dzejniekam. Revolūcija uzvar. Aizstāvēt revolūciju. Karš pret ārējiem un iekšējiem ienaidniekiem. Dibināt autonomiju nacionalitātēm, aizstāvēt Latvijas autonomiju. Lai dzīvo krievu federatīva republika un eiropiešu!

Rainis.

Domei Petrograda

Apsveicam revolūciju, kas uzvarējusi iekšējo un ārējo kontrrevolūciju un kuru apdraud prūšu varmāki. Vēlamies Latviju politiski autonomu krievu demokrātiski federālajā republikā. Brīva Latvija būs visspēcīgākās, vislielākās republikas balsts.

Latviešu sociālistu grupa Šveicē.

Rainis.

Vēstulē Kārlim Freinbergam 3. maijā:

«Nu jānāk Latvijā autonomijai, demokrātiskai republikai lielajā Krievijas federācijā. Esam jau saņēmuši drusku avīzes, bet vēl maz runas par mūsu autonomiju. Bet nu jānāk!»

Vēstulē Kārlim Freinbergam dzejnieks vēl piezīmēja:

«Gribam pie pirmās iespējas braukt mājās, kad nu ašāk saglabātos veselība Aspazijai un man. Mēs jau taisāmies.»

Kastaņoliesi cerēja, ka uz vasaru viņi atspirgs un tad dosies uz mājām. Bet arī ceļa grūtības atgādināja sevi ar nepārprotamu, dramatisku skaidrību: uz dzimteni jau bija devies Jānis Jansons, bet kuģi, ar kuru viņš brauca, Ziemeļjūrā torpedēja vācu zemūdene, un Jaņa Jansona vairs nebija.

Un tomēr cilvēki, kaut atturēdamies, kaut baidīdamies mēģināja aizkļūt dzimtenē.

Jūlijā Šveici atstāja Augusts Kirhenšteins. Pirms aizbraukšanas viņš apciemoja kastaņoliešus — lai atvadītos, lai pamudinātu arī viņus drīz doties ceļā.

«Kopā ar Raini un Aspaziju dienu pirms aizbraukšanas izbraucām uz kādu vientuļu pilsētiņu. Visu pēcpusdienu klejojām apkārt pa pļavām un ielejam. ...Šķiļamies no smaržojošām lejām pievakarē. Saule jau saka zeltīt tālās sniegā tērptās kalnu galotnes. Ilgi Rainis viens, domās nogrimis, raudzījās norietošas saules staros. Aspazija soļoja viena domās uz dzelzceļa stacijas pusi. Nofotografēju Raini no muguras puses, smiedamies šo uzņēmumu nokrustījām par «Raiņa atvadīšanos no Šveices». „.. Otrā dienā, jūlija beigās, aizbraucu, Rainis un Aspazija teicās, vēlākais, augusta beigās atstāt Kastaņolu un doties ceļā.»

Sis nodoms nepiepildījās, kaut arī abi dzejnieki cītīgi kravāja savu pieticīgo mantību, šķirodami, kas ņemams līdz tūlīt un kas atstājams, lai atbrauktu pakaļ vēlāk. Sakustējās fronte, kas bija turējusi Latviju sašķeltu divās daļās. 1917. gada 21. augustā Rīga krita vācu varā. Ceļš uz mājām bija slēgts.

Dzejnieks atkal sāka cilāt vāciņus, uz kuriem bija uzraksts «Daugava». Beidzot viņam radās noteiktāka iecere par šā darba izveidojumu — atsevišķie dzejoļi ir apvienojami vienā stāstījumā — varbūt poēmā? — kur šos dzejoļus runā dažādas personas: kareivji, bēgļi, bērni, dzejnieki. Tas nebūtu dramatisks darbs ar noteiktu sižetu, konfliktiem: tēli sapulcējušies nakti Daugavas krastā, lai izrunātu, izsūdzētu savas bēdas par dzimteni, kurai draud iznīcība. Tā būtu dziesma, pilna sāpju, tomēr ar sajūtu par tiesībām uz nākotni, par eksistences tiesībām, ar sajūtu, ka iznīcināt nākotni nozīmē iznīcināt tautu.

Kad dzejnieks saņēma ziņu par Rīgas krišanu, viņš uzrakstīja «Daugavai» vārsmas, diezgan nedzejiskas, bet zīmīgas viņa sajūtai:

Posts mūs atkal spiež pie zemes,

Šoreiz nazi liek pie kakla,

Šoreiz nāve stāv aiz posta —

Un visapkārt nau, kas glābtu.

Viņš arī šai gadā pameta «Daugavu» neturpinātu un nepabeigtu. Notikumi dzimtenē viņam pēkšņi jo asāk asociējās ar iecerētās lugas «Krauklītis» notikumiem, un dzejnieks sāka strādāt pie šis lugas. To viņš uzrakstīja īsā laikā, tieši divos mēnešos.

Tas bija silts rudens, kalnos aizvējā dzejnieks varēja izmesties gluži kā vasarā un rakstīt «Krauklīti», lai pēc tam nāktu mājās pusdienās un vakarā to visu lasītu Ini-ņai priekšā.

«Krauklītis» atkal bija tautas dziesmu luga, kur svars nav likts uz filozofisku domu, problēmu pārspriedumiem un risinājumiem, bet emocionālu noskaņu, tautas likteņgaitām un — dainu pasaules vienkāršības, daiļuma un cilvēcības atklāsmi.

... Kurzemē slepus ieradies Svešzemnieks, lai ar varu aizvestu uz savu zemi Magoni, kas līdz tam laimīga un gaiša dzīvojusi brāļa Venta mīlestības aprūpēta. Svešzemnieks grib Magoni padarīt par kalponi un verdzeni. Vents dodas Svešzemniekam pakaļ, lai «savmāsiņu aLkarotu». Svešzemnieks, gribēdams paturēt Magoni savā varā, ar viltu apprec pārvesto «gūsta meitu». īsteni Magone tiek turēta beztiesīgas kalpones kārtā, un tikai tad, kad ierodas Vents, Magoni liekulīgi grezno un cildina kā īstenu mājas saimnieci. Galā Vents no jauna ierodas «sveš-zemē», lai vestu māsu atpakaļ uz Kurzemi. Kad Svešzemnieks redz, ka Magone zaudēta, viņš ir it kā ar mieru to laist atpakaļ uz Kurzemi, bet atvadu brīdī nodur:

Ej nu savā Kurzemē!

Tad arī Svešzemnieku viņa ļaudis kopā ar Venta ļaudīm nobeidz:

Varai gals, viltum gals,

Varai, visu spiedējai.

Luga sabalsojās ar notikumiem dzimtenē, ar vācu militāristu tīkojumiem iznīcināt Kurzemi, iznīcināt latviešu tautu: Svešzemnieka varmācība ceļ kalpu un vergu pasauli, kur sveša cilvēcība, tai pretī Magones un Venta pasaule, kas dod priekšstatu par tautas ētiskās kultūras lielumu un savdabību, kuru nu sveša, vienaldzīga vara truli, alkatīgi cenšas iznīcināt.

Dzejnieks pabeidza «Krauklīti», un tā bija sakrājušos domu un sajūtu «norakstīšana», lai no tām atbrīvotos un ietu tālāk. «Krauklīti» negaidīja neviena skatuve, jo skatuves nebija, «Krauklīti» negaidīja arī izdevēji, pat draugs Ansis Gulbis ne, jo visa dzīve bija ārpus normāla tecējuma. Dzejnieks bija aizsūtījis Ansim Gulbim «Spēlēju, dancoju», «Jāzepu» — kas zina, vai tie nav bez vēsts noklīduši! Un, ja manuskripti arī nav pazuduši, tad tomēr nevienam nebija zināms, kad tos varēs pārvērst grāmatā.

Uzskatīdams, ka cilvēkam viss ir pa spēkam, ja vicu viņš īsti grib, dzejnieks mācījās rakstīt ar rakslāmma-šīnu un patiešām pārrakstīja «Krauklīti» — rupīgl, bez iesācēja pārsitumiem un kļūmēm. Viņš bija vērīgs un precīzs, un tāpēc viņam nesagādāja grūtības rakstīt boz vainas.

Bet arī mašīnrakstā «Krauklītis» nevienam nebija vajadzīgs. Tam nācās stāvēt pie malas noliktam un gaidīt savu laiku. Kā visam, ko dzejnieks kara gados sarakstīja.

LAIKMETA VIRPUĻOS

Neziņa ieilga un nogurdināja. Viņi cēlās ap pulksten sešiem un ik rītu saprata, ka jaunā diena būs līdzīga iepriekšējām — nenoteikta un tāpēc bezgala gara. Dzejnieks vingroja, vēl cītīgāk nekā agrāk lasīja avīzes, mēģinādams saprast, kas notiek pasaulē un jo vairāk — kas notiek viņa dzimtenē.

Kad ir galā rīta vingrošana, kad ir izlasītas avīzes — briesmīgi skaļas, uzpūsti varonīgas un briesmīgi tukšas, — viņi kravā un no jauna pārskata savu apbružāto, trūcīgo iedzīvīti, liek kopā mājās vedamo, liek vienuviet saiņos atstājamo, pametamo, projām sviežamo. Dzejnieks liek saiņos vāciņus, kuros krājušās dažādas ieceres, viņam ir daudz šādu vāciņu, gan biezāku, gan plānāku, un tā ir viņa nākamā dzīve, vēl nedzimusī dzīve, kas tur ielikta un jau rosās, jau sakustējusies, lai kādreiz tiktu pasaulē. Tā ir jāņem līdz vispirms, to nevar pamest Kas-taņolā. Kastaņolā var uz laiku atstāt vāciņus un papīrus, kuros novietojies tas, kas ir jau tapis par dzejoļu grāmatu, par teātra izrādi, tā ir pagātne, kas var mest gaismu uz jau noietu laiku, bet cilvēkam, arī dzejniekam, vispirmās stāv priekšā dienas, kas vēl nāks.

Pa šīm neziņas pilnajām dienām viņš saiņos un sainīšos sakārto arī pagātni — šis tas no tās ir tomēr ņemams līdzi tagadnei un nākotnei.

Dzejnieks lika kopā aprakstītas, pusaprakstītas papīra lapas, lapiņas, strēmeles. Uz daža papīra gabaliņa tik vien bijis vietas kā uzrakstīt pāris vārdu, bet projām sviest likās neiespējami. Bija domātas domas, rakstīti vārdi, tātad dzīvota dzīve — tad, kad viņš strādāja pie

Kastaņolas baznīciņas, pie cimitero — kapsētas. Bija arī rindas, kas rakstītas Brē kalna galā, kur zeme tālu pārredzama. Bija rindas, uzrakstītas karstā saulē Gandija klintīs, kas bija cieta guļvieta pat tad, kad virs tām izklāja māmiņas austo lakatu. Bija ...

Iniņa skatījās, kā Lielais Pūks rīkojas, ik niekam vietu meklēdams, lai tas tiktu mājās pārvests, kaut arī jau šodien vairs nevarēja salasīt dažu labu rindu, ko kādreiz steidzīgu roku uzskricēlēj is.

— Tavus rokrakstus kādreiz vislabāk prata izlasīt Pēteris, — Iniņa ieminējās, senus gadus atcerēdamās. — Bet vai nav gluži nevajadzīgi visus šos papīru kalnus vest uz mājām?

— Pēterim patika lasīt ķeburainus rakstījumus, — dzejnieks piekrita un turpināja kravāties. — Bet varbūt pasaulē atgadās citi cilvēki, kam šāda lasīšana sagādās prieku. Varbūt pat tad, kad manis vairs nebūs, bet kad meklēs pēdas manām domām un manai dzīvei. Visādi atgadās.

Citu rītu dzejnieks atkal turpināja visu šķirot un sai-ņol. Tās ir viņa dzīves drumstalas, lauskas, ko viņš liek kopā, pārsien ar aukliņām, šķiro pa tematiem — drāmu uzmetumi, dzejoļu pirmraksti, dienasgrāmatas, atdomas, radāmās domas... Jā, lauskas, sīki atspīdumi, tomēr vistiešākā īstenība!

Ir bijuši tādi gadi, kad viņš cītīgi pierakstījis, cikos atmodies un tad gultā strādājis, cikos cēlies, lai vingrotu, kāds bijis laiks, kāda gaisa temperatūra. Viņš ir īsi atzīmējis, kurās stundās rakstījis savus darbus un kurās gājis pie miera. Faktu dienasgrāmata, dienu hronika. Viņš gribēja, lai ikviens cilvēks, kam dārga viņa māksla, varētu ielūkoties tai ikdienā, kādā viņš dzīvojis. Lai nerastos nepatiesi, varbūt pat melīgi izdomājumi par laiku, kas dzīvots, par prieku un sāpēm, kas izjustas. Lai nākamās paaudzes izvēlas, ko paņemt no viņa, pats viņš negribēja ne apslēpt savas vainas, ne sacildināt savus nopelnus. Kad kādreiz ap viņu raksies arheologi, var gadīties, ka tie būs priecīgi pat par sīkāko nieku, ko atraduši istabā, no kuras dzejnieks aizgājis.

— Viņi apmulsīs un apjuks tai lausku kaudzē, kāds ir viss šis papīru blāķis, — Iniņa bija gan priecīga par dzejnieka rūpību, gan vienaldzīga — pati viņa neturēja svētu ik rindu, ko viņas roka uzrakstījusi.

Dzejnieks sadrūma, kļuva nervozs, viņa lupas cieši sn slēdzās, tad viņš sacīja kā sakaitināts:

— Tas viss noderēs man pašam. Tai dienā, kad es rakstīšu savu biogrāfiju. Kurš cits gan to izdarīs pareizāk, ja ne es pats. Citi tikai skaidros un skaidrodami sagrozīs visu pēc sava prāta. Vai paliks pie ārībām. Bet skaidrotāja prāts un ārības vēl nebūs tā dzīve, ko es patiešām esmu dzīvojis.

— Tev nekad neviens neko nevar pa prātam izdarīt, — Iniņu mazliet kaitināja dzejnieka vārdi.

— Jā, varbūt. Bet man šķiet, ka par savu dzīvi vispatiesāk varu uzrakstīt es pats. Vismaz es esmu bijis vienmēr klāt visos notikumos, kas man dzīvē atgadījušies. Par citiem cilvēkiem to nevar gluži droši apgalvot.

— Ak tu debestiņ! Par to es nemaz nestrīdos. Es tevi vienmēr esmu mudinājusi stāties pie autobiogrāfijas uzrakstīšanas. Bet tev neatliek laika. Tev jāskraida pa komitejām, jāstrīdas ar neprašām un muļķiem. Jāerrojas. Itin kā tas būtu svarīgāks pienākums par dzejnieka darbu. Nekad tu neesi sapratis, ka ierēdņu vienmēr pasaulē bijis atliku likām, ko vis nevar sacīt par dzejniekiem.

— Bet kad es redzu, ka dzīve iet nepareizi! Ka cilvēkus vajag virzīt un vadīt!

— Tālu tu ar savu skriešanu un rīkošanu esi aizvadījies. Tikai ienaidu un nicināšanu sakrājis. Bet, kad tautā aiziet tavas dzejoļu grāmatas un lugas, tad pieaug tavs draugu pulks, kas ir arī tava lielā, sajūsminātā draudze.

Dzejnieks turpināja kravāties. Ak nē, viņš meklēja saini ar vāciņiem, kuros šodien varētu ielikt jaunas lapiņas.

— Nē, nudien, es vairs nevaru atrast vāciņus «Stepa-nam Razinam», — dzejnieks bija satraukts.

Pēc brīža viņš kāpa augšā pie Kastaņolas baznīciņas, lai strādātu. Vajadzēja uzrakstīt jaunas rindas. Meklētos vāciņus viņš bija atradis.

Iniņa palika istabā. Laikam arī viņa šodien kaut ko rakstīs.

*

Pasaulē risinājās lieli notikumi, un atbalsis no tiem sasniedza arī Kastaņolu: oktobrī Petrogradā notikusi revolūcija, Pagaidu valdība ir gāzta, un varu savās rokās saņēmušas padomes. Boļševiki. Tauta. Zeme elpoja kā agrā pavasari. Neapturamā pavasari, kad tiek aizskalotas projām ziemas dujķes un netīrumi un kad pret sauli stiepjas ik sīkākā kociņa zari. Kad nekāda pretvara nespēj traucēt pavasara lielo uzvaras gājienu.

Tika radīta jauna pasaule.

Dzejniekam nebija īstas skaidrības par tām dienām. Vēl jo vairāk tāpēc, ka cilvēki, kurus viņš sastapa Cī-rihē, ar neuzticību runāja par jaunajiem notikumiem Krievijā.

Bet jau februārī pienāca ziņa, ka visa Latvija no jauna nokļuvusi vācu karapūļu varā...

Asinis un nakts. Nakts un šausmas. Ienaidnieks bez žēlastības rīkojās zemē, ko vislabprātāk skatītu izdedzinātu tukšu. Varbūt ne gluži tukšu, varbūt derētu arī kāda dzīva būtne, kas līkņātu tīrumos, kad zeme pie Daugavas būs pārvērsta par Vācijas koloniju.

Dzejnieks raisīja saiņiem nost aukliņas. Tagad bija vēl mazākas iespējas doties uz mājām nekā cara kundzības gados.

*

Abi kastaņolieši ziemu daudz slimoja un skopi ārstējās, jo baidījās palikt bez līdzekļiem.

Viņi smagi saslima ar spāniešu gripu, kuras epidēmija bija pārņēmusi Eiropu, prasīdama neskaitāmus upurus. Neziņa un neskaidrība par notikumiem dzimtenē turpinājās. Dzejnieks aizsūtīja uz Latviju pa dzejolim, pa lugu fragmentam, nekad nebūdams drošs par sūtījuma likteni — varbūt tas noklīdīs, pazudīs, bet varbūt sasniegs mērķi. Vairākām redakcijām viņš aizsūtīja atsevišķus dzejoļus no «Daugavas» vāciņiem. Daži no šiem dzejoļiem tika nodrukāti, un tas bija pats sliktākais: izrauti no topošās grāmatas vispārējās ieceres, dzejoļi kļuva šauri patriotiski, it kā viņš, uz tautas patstāvību aicinādams, būtu piemirsis proletariātu, piemirsis proletariāta internacionālos uzdevumus un ietu varbūt pa vienu ceļu ar buržuāziju. Dzejnieka domubiedri nesapratnē lasīja dzejoļu rindas, — kurp iet Rainis šais grūtajās dienās, šais sarežģītajos laikos?

Bet pilsonība saausījās — vai Rainis nav atmetis savu sociālismu un?...

1918. gada 25. maijā dzejnieks pēc ilgiem neziņas mēnešiem saņēma vēstules no Paula Dauges un māsas Doras. Vēstules uz Sveici atveda Jānis Bērziņš-Ziemelis — viņš bija atbraucis uz Bērni kā Padomju pārstāvniecības loceklis.

Paula Dauges vēstule bija rakstīta 2. maijā un deva kaut nelielu ieskatu par to, kas notika tālumā:

«Mans mīļais, dārgais! Vakar kopā ar Doriņu svinēju Maija svētkus. Minējām siltā sirsnībā Tev mīļu, karstu Maija sveicienu. Dabūju it neviļus zināt, ka šodien brauc biedrs Ziemelis uz Šveiciju, kālab izlietoju gadījumu, lai Tev vismaz nosūtītu mazu dzīvības zīmi. Par pasta sarakstīšanos esmu jau pārvilcis krustu pāri. No Tevis, piem., jau veselu bezgalību neesmu saņēmis nekādu ziņu. Varbūt Tu uz mani skaties drusku citādām acīm pēc Oktobra revolūcijas un tās pozīcijas, kuru esmu noteikti ieņēmis tagadējā komunistiskā virzienā? Es, lūk, eju neatlaidīgi roku rokā ar mūsu padomju politisko virzienu, neraugoties uz neskaitāmām kļūdām, ko pie tam izdarām. Pamats ir vienīgi pareizais, un ceļš, kuru iet mūsu patiesi pārliecinātie, godīgie ideālisti, ir manējais. Ja Tu butu šeit Krievijā, Tu arī uz daudzām parādībām skatītos citādi, un mēs saprastos daudz labāk un intīmāk. Bet tas nekait. Tu zini, ka es Tevi ļoti saprotu, Tev no sirds jūtu līdz un Tevi dziļi, dziļi mīlu, ja arī mūsu skatienā ir dažas pretrunas.»

Tai pašā 25. maijā, kad šo vēstuli dzejnieks saņēma, viņš dzīves noguruša cilvēka aizkustinājumā un satrauk-tībā rakstīja atbildi:

«Manu dārgo, labo, mīļo Pauli, tāds pārsteigums, tāds prieks man bij, Tava vēstule un Doriņas, it ka dzidras skaņas no tālienes ieskanējās, no dzimtenes, kura arī man reiz bijusi. ... «Vai es neskatoties uz Tevi citām acīm?» Tu šaubies. Nē, dārgo, kad man tik pieder Tava sirds, tad man pietiek, es Tev jau reiz tā rakstīju. Un Tava galva man arī nau tik sveša un pretīga, kā Tu domā, viņa taču liekas bieži vadīties no sirds, ... «Patiesu, pārliecinātu, godīgu ideālistu ceļš», kā Tu saki, tas arī mans ceļš, jo es tāds esmu. Es arī domāju, ka mēs labāk un intīmāk saprastos, ja būtu kopā Krievijā. ... Ko es domāju, to Tu zini no maniem rakstiem un manām vēstulēm Tev. Kā liekas, pie jums par mani vairāk spriež pēc baumām. Uz savu spēju skaidri domāt, tāli redzēt un silti just es paļaujos arī tagad, tas man rādīs ceļu, un ar vai bez manis tam pieder nākotne.»

Māsas Doras rakstīto vēstuli dzejnieks uztvēra kā sirsnībā un atklātībā pasniegtu roku draudzībai, mīlestībai un sadarbībai. Viņš rakstīja atbildi:

«Mīļā, dārgā zelta māsiņ, kāda man šodien liela diena, saņemot no Tevis pirmo dzīvības zīmi pēc tik dikti ilga laika, it kā kopš pašas bērnības. .. ..Bērnības un cilvēces pavasaris, tie mums ir kopīgi bijuši, kopīgi paliks, no tiem varam iziet uz lielāku kopību. Iesim un būsim vienas sirdis, varbūt arī vienu prātu. ... Tev taisnība ar FreiTigrātu: mīla lai ir pēdējais vārds, jo mīla jau bij pirmā, un laba tā darbība, kur viņa ir pašā vidū. Ar sirdi un prātu es piedalos pie Maskavas 1. un 5. Maija svētkiem, jaunie cilvēces pamošanās svētki jāsvin visiem līdzi.»

*

Kad nāca vasara, dzejnieks atkal cītīgi strādāja. Viņš domāja par jaunu dzejoļu krājumu. Nē, iespējams, ta nemaz nebūs īsta dzejoļu grāmata, bet kaut kas līdzīgs romānam, .stāstām. Romāns dzejoļos, kur apjaušams kāds trimdinieks, kas dzīvo klusās, sāpīgās ilgās pēc dzimtenes. Vientulības izjūtas, skaidra, traģiska mīla pret sievieti. Dzimtenes mīla un mīla pret sievieti saplūst nākotnes gaidās un pārliecībā. Dzimtene — tā nav tikai mājas, zeme, kur šis trimdinieks dzimis un audzis. Tā ir pasaule, kurā ir dzimtenes un mājas izjūta.

Šim trimdiniekam soli solī līdzi gāja bažas — vai kaut kur pasaulē ir tāda vieta, kur būtu dzimtenes un mājas izjūta? Vai tas viss vēl joprojām nav tikai jārada, kaut visa dzīve jau atdota, strādājot šim uzdevumam? Un ja nu brauciens uz mājām vienīgi apliecina pašu ļaunāko — ka māju nav?...

191*8. gadā dzejnieks strādāja pie viena: posma šā trimdinieka cerēs un izjūtās. Pie smaga posma — pēc traģiskiem notikumiem, pēc iemīļotās Olīvijas zaudējuma trimdinieks — viņa vārds ir Dagda — mēģina apjēgt sevi, savu dzīvi: esošo, pagājušo un nākamo.

Kad dzejnieka iztēlē romāns dziesmās ieguva noteiktāku apveidu, šis Dagdas sāpju un pārdomu posms dabūja nosaukumu «Čūsku vārdi». 1918. gada jūlijā un augustā dzejnieks turpināja darbu pie šī posma, sameklēja kādreiz agrāk aizsāktus, bet tieši šiin krājumam piemērotus dzejoļus, rakstīja jaunus.

Tas bija sava veida turpinājums «Gala un sākuma» sāpju nodaļām —cilvēka vientulības apziņa un ilgas pēc ļaudīm, dzīves vērtības vai nenozīmības izsvēršana. Tikai «čūsku vārdos» mazāk audās cauri «Gala un sākuma» možais spriegums, kas nepieklusa arī vissmagākajos dzīves brīžos. «Čūsku vārdu» trimdinieks jau ir tik daudz likteņa ārdēts, ka pašu dzīvošanu sāk izjust kā smagumu, So smagumu var ar prātu noraidīt, bet kādā dvēseles stūrītī tas tomēr saglabājas kā melns, nedzīvs ūdens.

25. jūlijā jaunajai dzejoļu grāmatai radās motīvu attīstības shēma. Viss izkārtojās piecās daļās.

Čūska izlien no zārka, šņāc ienaidīga, dzeļ — tā ir vēl neizsāpējusī pagātne, kas atkal un atkal atgādina sevi. Jānoiet garš, grūts ceļš, jārada jauna filozofiska attieksme pret dzīvi, jārada jauna dzīve, līdz beidzot var droši kavēties pagātnē, tā vairs nedzeļ.

Šai pašā dienā viņš uzrakstīja dzejoli «Vecais šķirsts»:

Es pavēru to vāku vecam šķirstam —

Tur manas pārdzīvotās dzīves trūdi:

Tur dvēsles sārņi, viss, kas atmetams,

Tur domu, jūtu pīšļi, vārds tiem — «zūdi!»,

Tur dažs ij nedzīvotas dzīves grauds Put žūdams: dīgļu ceres bij tik daudz.

Nākamajā dienā viņš vēlreiz atgriezās pie čūskas motīva un uzrakstīja dzejoli «Čūskas acis»: ari šais pagātnes trūdos vēl ir kaut kāda dzīvība, tā pazib, paceļ asmeni, rāda indes zobus:

Spīd melns, mirdz balts, smeldz roka: lūk, kā dzeļ!

Tā nav latviešu mitoloģijas čūska, kas ir šī krājuma simbols. Tās vērīgajā gudrībā un dzēlienā ir kaut kas no austrumu gudro pārdomām par dzīvi, taisnīguma prasība un stoiciska izlīdzināšanās ar likteni.

5. augustā dzejnieks atgriezās pie kāda jau 1916. gada vēlā rudenī sākta dzejoļa — tajā bija mierinājums sev, sāpīga un lepna norobežošanās no pasaules, kad ir sajusts pāri darījums un uzvarējusi neizpratne:

Nē, neaizstāvies tu! tev aizstāvs būs Tas laiks, kas attaisnos par mūža sāpēm,

Kad sen i asaras, i acis žūs

Par liktens vilumiem un laimes krāpēm.

Sīks krūms ar ērkšķiem gainās, ozols ļauj,

Lai viņa lapas plūc, lai zarus strosta;

Viņš zin tik augt un augt, jo spēki strauj.

Kas prasīs pēc, cik tevis ciesta posta?

Bet tik, cik tevis austa dzīves josta.

Topošā grāmata arvien vairāk kļuva līdzīga iekšējam dialogam: jautājumi un atbildes, atsevišķos dzejoļos it kā divu partneru saruna, cituviet dialogu veidoja blakus novietoti dzejoļi.

30. jūlijā dzejnieks pabeidza 1910. gadā sāktu dzejoli «Tūkstošziedis»:

Uz visām pusēm koks ir stiepis zarus,

Cik spēdams pasaulei nākt pretī tiecies,

Nu rāmi stāv viņš, gaida nenoliecies No pasaules un saules mīlas starus.

«Tu esi devis tik, vienmēr tik devis,

Vienmēr no jauna zaļš, tu tūkstotziedis,

I dvēsli smaršā izdvesis no sevis.»

Bez atziedēs es vējā sevi kliedis,

Bez atvizmas zūd sapnis, manī briedis.

Ak, ņem tas gaidas, saulei Viss pie tevis.

Pēc pāris dienām viņš uzrakstīja šīm rindām atbildes un mierinājuma dzejoli «Atziedis»:

Tu ne bez atziedēs, jo tu ne vienis,

Tu atzied dēliem vēl: tu pats tie dēli,

Ja dēliem ne, — tu tūkstotgadu dienis,

Tad darbam atziedēs, lai nez cik vēli.

Un pēkšņi, nezinot tev, reiz tev zaros Būs teiku putnis klāt ar zelta kvēli;

Neviens to neredzēs, viņš slēpu staros.

Tik tavu sapņu tumšā mēness puse Būs pēkšņi spožā saulē uzlēkuse.

Tad tavas gaidas pates sildot garos.

Klusumā un smagumā, kas bija ap viņu, dzejnieks pats centās mierināt sevi un būt spēcīgs. Bet — vai šīs apceres, dzīves jēgas vaicājumi un skaidrojumi neliecināja, ka sāk stiepties vakara ēnas? Kaut arī gaismas netrūkst, jo saule vēl ir virs mežiem. Viņš rakstīja dzejoļus, kuros bija tik daudz klusu sirds trīsu, trausla skaistuma un pārdzīvojuma dziļuma, ka vienīgi «Gala un sākuma» dzejoļi varēja šai ziņā mēroties ar jaunrakstī-tajiem.

Brīžam viņš strādāja ari pie «Daugavas» — gan vairāk tās izveidi apdomādams, jo jaunu dzejas rindu šai grāmatai radās maz. Septembri dzejnieks atkal sameklēja «veco liju» un uzrakstīja atsevišķus skatus ceturtajam un piektajam cēlienam.

*

Septembra sākumā dzejnieks saņēma vēstuli no Jāņa Bērziņa-Ziemeļa, kas vēl atradās Šveicē:

«Man raksta no Maskavas, ka Latviešu lietu komisariāts esot nodomājis izdot latviešu klasiķu sacerējumus. Vispirmā kārtā mūsu biedri vēlas izdot Jūsu darbus un lūdz mani ar Jums aprunāties par šo lietu.

Es būtu labprāt nobraucis pie Jums personīgi, diemžēl to neatļauj mans veselības stāvoklis un arī pārliecīgais darbu daudzums, kas guļ uz maniem pleciem. Pagaidām jāapmierinās ar šīm rindiņām.»

Jānis Bērziņš-Ziemelis apjautājās par dzejnieka jaunajiem darbiem:

«... mūsu biedri gatavi maksāt pietiekoši augstu honorāru un lūdz man izsūtīt Jums 5000 franku kā avansu.» Avansu izsūtīs, «līdz es saņemšu no Jums apstiprinošu atbildi».

Vēstules beigās Jānis Bērziņš-Ziemelis rakstīja:

«Vēl būtu daudz sakāms, bet nevaļas dēļ tas jāatliek uz citu reizi. Piespraudīšu tik to, ka latviešu strādnieki ar karstām ilgām gaida ziņas no sava modinātāja un dzejnieka — gaida, vai arī Rainis nenāks viņiem talkā šinī grūtajā cīņu un pārbaudījumu brīdī.»

Dzejnieks bija saviļņots par šo vēstuli — par to, ka viņu ir atcerējušies. Ka gaida no viņa jaunus darbus. Viņš atbildēja aizkustināts, gan arī atkal savus uzskatus aprādīdams — ka viņam vajag gan savu tautu, gan sociālismu, šīs abas lietas ir nešķiramas.

Savā atbildes vēstulē dzejnieks mazliet patētisks rakstīja:

«Jūs skaisti rakstāt, ka latviešu strādnieki gaidot ziņas no sava dzejnieka, — es varu atbildēt ar Jūsu paša vārdiem: «Rainis nāks strādniekiem talkā šinī grūtu cīņu un pārbaudījumu brīdī,» — jo cita ceļa man nau pēc manas pagātnes. Mēs katrs domājam par otru, ka tas gājis nepareizu ceļu, un tas dara grūti sanākt kopā, bet, jo grūtāka top cīņa proletariātam ... jo kritiskāks top viņa stāvoklis, jo tuvāks es viņam jūtos, jo vairāk jāaizmirst bijušais un jārauga līdzēt nākamajā tiem, ar kuriem mani vieno galamērķis: jaunā, proletāriskā nākotnes iekārta.»

Dzejnieks informēja par darbiem, kas uzrakstīti, bet nav nodrukāti, un par savām iecerēm:

«Iesākti darbi, pie kuriem es tagad domāju un strādāju (no katra 1—2 cēl. gatavi) un kurus varētu nobeigt pa kādiem 2—3 mēnešiem ... — būtu:

1. Traģēdija «Kajs Grakhs», 5 cēiienos, pantos.

2. Drāma «Marata triumfs», 1792, 5 cēlienos, pantos.

3. Traģēdija krievu tautas tematā, 5 cēlienos, pantos.»

Daļa no piesolītā dzejniekam bija vāciņos, plāni, uzmetumi, atsevišķi skati, bet krietns daudzums no visa minētā — vienīgi iecere, kas varēja kļūt par realitāti, ja būtu pieprasījums un vajadzība. Uzticēšanās, gaidas pēc jauniem darbiem viņu vienmēr pacilāja, rosināja, lika steigties, un tad darbs veicās.

Traģēdija «krievu tautas tematā» bija «lija Muromie-tis». Divas dienas pēc šīs vēstules nosūtīšanas dzejnieks atsāka darbu pie šis lugas, četras dienas strādāja pie piektā cēliena, dienu pie ceturtā. Šai traģēdijā arvien noteiktāk ielauzās jaunas skaņas, jauni ritmi. Ienāca skumjas, rezignācija, pat izmisums: lija, visu mūžu karodams, par zemes smaguma brīvošanu domādams, galā spiests atzīt, ka nekā nav panācis. Kur vaina? Vai dzīve un darbs, viss mūža grūtums patiešām bijis aplams un tāpēc velts? Un kas ir vainīgs? Vai vienīgi lija pats? Varbūt tiešām... Varbūt patiešām lija nespēja saprast tos jaunos vārdus, kas nāk līdzi ar jaunu laiku... Bet viņš taču visu mūžu ir strādājis pēc tīrākās sirdsapziņas, sev algas un labuma nekārojot...

«Iljir» dzejnieks arī šoreiz pameta — nebija nemaz tik droši, ka tas šobrīd dzimtenei patiesi vajadzīgs. Viņš gaidīja atbraucam Bērziņu-Ziemeli, kas bija atsūtījis piesolīto avansu.

«Gaidu no Jums ziņas par saviem rakstiem, lai nekavējoties strādājot un Jums nosūtot. Jūs izrādījāt dzīvu interesi par tiem, atsūtiet man avansu un nu, kad sāku strādāt, — uzreiz no Jūsu puses vesels mēnesis klusums!»

Reizēm šķita, ka šajā gadā pilnīgi mainījusies kusta-ņolieša attieksme pret cilvēkiem, kas viņam bijusi kādreiz sevišķi mīļi un dārgi. Ka atjaunosies sakari ar cilvēkiem, ar kuriem viņu vienoja ilgas pēc nākotnes, bet no kuriem viņu atšķīra klusums pēc «Jansona lietas» izbeigšanas 1914. gadā.

Rudenī kastaņolietis rakstīja Doriņai un Peterim no jauna. Šai laikā viņš bija pavisam sanīcis un rakstīja vēstuli ar pārtraukumiem piecas dienas.

19. oktobrī, 1918:

«Mani mīļie, dārgie, atkal atrastie — nu būs viss labi, viss itin galīgi labi. Lai notiktu kas notikdams, lai ij vēl mūsu domas kādu reizi kur un kā šķirtos — mūsu sirdis paliks kopā.»

Pēc divām dienām vēstules turpinājuma:

«Šīs neizsakāmi mīļās, skaistās vēstules, kuras ir pildījusi Jūsu dvēsele, kas atkal tikusi balta un degoša kā jaunībā, — tas arī priekš manis ir izšķirošs notikums: mana jaunība, pie kuras piederat Jūs, atgriežas man atpakaļ, izsīkušais avots sāk atkal sūkties, lai nu lūko no jauna zaļot vecais, līkais, baltais bērzs. Taisnība Tev, mīļo Pumpiņ: vecs, līks, pliks, balts.

...bez visa vecuma es jau pašlaik arī slims: gripa pa otru lāgu — un jau vairāk kā divi mēneši. Ļoti vājina spēkus, sevišķi nervus; piecelies, pastaigā pāris dienas kā vesels un liecies atkal. Nevar garīgi strādāt.. .»

Viņš rakstīja arī par seno sapi, kuru pats savā nervozajā dedzībā bija tīši kāpinājis, — par saviem uzskatiem, kādu viņš iedomāja nākotni:

«...es gribu Latviju un brīvību; es nevaru iznīcināt tautu un individualitāti, jo tie ir vēsturē dzīvi organismi, jo es pats tas esmu; un brīvība ir tas pats, kas dzīves iespēja. Jo brīvību tautu attīstībai es vienmēr esmu cerējis no sociālisma vai komunisma, kā Jūs sakāt, jo to nespēj vairs dot pilsoniskā valsts jeb kapitālistiskā saimniecības iekārta.»

Šai vēstulē viņš ierakstīja vārdus, kas bija paši būtiskākie viņa dzīvei — gan tad, kad viņš bija liels, bija nākotnes pravietis, gan tad, kad, dienu pretrunās sapinies, kļuva netaisns un sagādāja saviem draugiem vilšanos, sāpes un dusmas:

«Kur izšķiroša cīņa starp kapitālismu un sociālismu, es varu būt tikai sociālisma pusē, kā vienmēr esmu bijis.»

Vēstulē viņš turpināja: pirmām kārtām par sociālismu viņš ir domājis ari tad, ja «uzsvēris to, kas tika aizmirsts cīņas karstumā, — tautību. 20 gadu trimdas varētu pietikt kā liecība. ... Formula: brīva Latvija brīvā Krievijā ir sociālistiska Latvija sociālistiskas Krievijas federācijā. To es ceru no Jums, es nepiekritu tikai, kur to neredzu.»

Viņš bija vaļsirdīgs pret māsu un seno draugu: viņš ilgojās pēc dzimtenes un reizē ar bažām domāja par to, vai spēs tajā iejusties. Pārāk ilgi viņš bijis projām.

«.. . es svešs palicis dzīvei un Jums. Man tādēļ vaj-dzētu būt arī mājās, lai es sasūktos jaunās dzīves, — arī lauks nevar ražot, kad nedabū lietus. Es no sevis vien ražojis, kā rādijs izstaro mūžīgi spēku, bet mūžīgi mirdams. Taisnība gan arī tā, ka man būs grūti iet atkal dzīvē un pie cilvēkiem: es bijis kopā tikai ar sevi un vēstures un fantāzijas tēliem. ...Bet jāiet ir un jāatjauno jus ir.»

Viņš baiļojās un tai pašā laikā cieši zināja: pirmajā dienā, kad bus kaut mazākā drošība, viņš atstās Kasta-ņolas skaistumu un mieru un dosies uz mājām, uz dzimteni.

«Ar ārsta ziņu es varētu braukt tikai pavasarī, bez ziņas katrā laikā. Labāk vienu gadu nodzīvot ar savējiem un tad beigas nekā desmitiem gadu ar svešiem. Bet pie kāda darba Jūs mani liktu? Vai es Jums noderētu arī praktiskā vietā jeb vai tikai ar beletristiku? Žurnālistiku es kā amatu nespēju.»

Veselus mūžus viņš nebija saviem vistuvākajiem radiem un jaunības draugiem tik sirsnīgi un atklāti rakstījis. Viņš bija izslāpis pēc tiem avotiem, kur bija viņa jaunība un darbu sākums, kas joprojām likās lieli un skaisti.

Pēteris Stučka savam sievasbrālim uz Kastaņolu atsūtīja krievu valodā izdotu latviešu literatūras krājumu, kas iznāca Petrogradā Maksima Gorkija un Valerija Brjusova redakcijā.

Kastaņolietim patika šis krājums.

«... brangi reprezentējas latviešu literatūra svešā tautā, savs raksturs un stils, mīlīgums un strauji uz priekšu velkošs spēks, pilnība un vienība dzīvē, spēcīgs elēģisms kā agra pavasara poēzija.»

Dzejnieks bija pārsteigts, ka cilvēkiem, kas rūpējušies, lai šāds krājums rastos, «ir liela saprašana un sajušana tautas būtībai un dzejai». Viņš rakstīja vārdus, kas var likties mazliet dīvaini: «Jūs taču mīlat savu tautu?» Dzejniekam allaž bija licies, ka viņa māsasvīrs, par proletariāta nākotni domājot, pietiekami neatceras atsevišķas tautas esamību un domā pirmām kārtām par beztaulu proletariātu. Tāpēc turpināja savu vēstuli ar ideālista klajo tiešumu un godīgumu:

«Tu man daudz sāpes esi darījis, ne ikreiz es Tevi sapratu, drīz es arī pats būtu beidzies līdzi tautai. Bet nu neslēpies vairs, atklāj savu mīlu, lai var no kapa celties mūsu tauta un caur sociālismu dzīvot.»

Arī šai reizē kastaņolietis no jauna atgādināja savu formulu, kura viņam nozīmēja nākotni:

«Brīva Latvija, t. i., sociālistiska Latvija nu jau brīvā sociālistiskā pasaulē ...»

Kad viņš domāja par sociālismu, viņš neaizmirsa savu tautu un, kad domāja par savu tautu, — neaizmirsa sociālismu. Šie jēdzieni viņam bija nešķirami.

Vēstules palika nenosūtītas: pa pastu tās aizsūtīt nevarēja, tāpēc dzejnieks gaidīja Bērziņu-Ziemeli.

Taču Bērziņš-Ziemelis neatbrauca. Viņš bija pāri galvai aizņemts darbos, pie tam pavisam sabeidzies veselībā, bet galvenais — starptautiskajām attiecībām saasinoties, Šveices valdība jaunās Padomju zemes pārstāvniecību izraidīja no Šveices, un aizbrauca arī Jānis Bērziņš-Ziemelis.

uz mAjAm

Aizsāktā sarakstīšanās starp dzejnieku, Pēteri Stučku un Doriņu, saprašanās prieks, par kuru bija cerība, ka tas augs un nostiprināsies, — tas viss atkal pārtrūka. Ne tādēļ, ka no jauna saasinātos viņu attiecības, nē, bet laiks bija kā verdošs vulkāns, vēsture, liela un notikumiem pārbagāta, gāja savu gaitu ar asiem, no tāles pat grūti saprotamiem, negaidītiem pagriezieniem. Tādās dienās vismazāk atliek laika tik vārai un smalkai nodarbībai kā izirušas draudzības atjaunošanai, kaut arī tieši šais gados dzejniekam šī atjaunotā draudzība būtu devusi visvairāk.

Tai pašā 1918. gada novembri, kad kastaņolietis pateicās māsasvīram Pēterim Stučkām par atsūtīto grāmatu un vēstulē atkārtoja savu formulu «Brīva Latvija, t. i.r sociālistiska Latvija nu jau brīvā sociālistiskā pasaulē», grupa buržuāzijas darboņu vācu militāristu vistiešākajā atbalstā «proklamēja» «Latvijas republiku». Bija cilvēki, kas šo darījumu steidzīgi paziņoja arī uz Kastaņolu: ir nodibināta patstāvīga Latvija! Ir noticis svarīgs pagrieziens latviešu tautas dzīvē! Bet jau drīz jaunā «valdība», kurai nebija nekādas varas un reāla spēka, patvērās savu aizrobežu kungu pavēnī uz kuģa Liepājā.

1919. gada janvāra pirmajās dienās Rīgā ienāca latviešu sarkanie strēlnieki. Tika nodibināta Padomju Latvija, un tās valdības galva bija kastaņolieša kādreizējais ģimnāzijas un studiju biedrs un draugs, māsasvīrs Pēteris Stučka.

Nav droši zināms, kā kastaņolietis orientējās tais nolikumos, kas dažos mēnešos cits citam sekoja dzimtenē. Ir pamats domāt, ka viņš nesaņēma pietiekamu informāciju un nebija skaidrībā nedz par to, ko īsti nozīmēja Latvijas «proklamēšana» 1918. gada novembrī, nedz Padomju Latvijas nodibināšana 1919. gada janvārī. Viņu visvairāk saistīja cerība, ka pēc carisma sloga krišanas būs radusies iespēja tautai, pamatšķirai, dzimtenē daudz patstāvīgāk nekā agrāk veidot pašai savu likteņgaitu.

***\

Mājās braukšanu dzejnieks uztvēra kā gluži fizisku slodzi un tāpēc centās sakopt veselību: atsāka pamesto rīta vingrošanu, atkal regulāri rīta pusē devās pastaigās kalnos, centās biežāk braukt ar laivu pa Lugānas ezeru, nosprieda, ka, lai uzlabotu sevi, «jāliek zobi». Arī gluži apskrandis viņš bija, Kastaņolas noslēgtība dzīvodams, tāpēc bija jādomā par kaut cik glītāku drēbju pirkšanu.

Mājas joprojām ir pievilka, ir baidīja — ka sveši ciemi, kad nav zināms, kā tajos klāsies. Vai šais ciemos viņš būs gaidīts? Vai viņš pratīs, kā pieklājas, izturēties?

1919. gada ziemas mēnešos kastaņolietis uzrakstīja virkni dzejoļu, kuros atspoguļojās viņa prieks un šaubas, nomācošas nojautas par iespējamo dzīvi dzimtenē. Cerības, kas paceļas spārnos kā cīrulis pavasari, un šaubas — vai ceļš, tāpat kā 1903. gadā, galu galā neaizvedis mājām garām.

1919. gada februāri:

Uz mājām!

Uz mājām! — jā.

«Bet vai tad tu priecājies arī?»

Es?

«Tu arī nabaga putniņš esi —»

Es smejos.

«Es redzu, tu smieties vari,

Bet vai tu smejoties priecājies ari?»

Nekasi Nekas!

«Nekas? bet kam tu neatbildi?»

Bet šaubas gribējās nokratīt, nepieminēt, tāpat kā gribējās nepieminēt dzīvoto pagātni, lai cik smaga un pārestību pilna tā bijusi:

Kam neminamo minēsim?

Mēs jaunas dziesmas dziedāsim —

Klau tā.

Sī dzejoļa turpinājumam viņš gluži vienkārši pielika rindas, ko bija uzrakstījis pēc pirmās trimdas. Kā dzīve var atkārtoties! Un pats savādākais — kā var atkārtoties noskaņas un izjūtas!

Viss bijušais izbijis.

Viens acumirklis vien To izdzOsis.

Ko cietu mūždien,

Līdz izsamisu —

Viens acumirklis vien Ir dzēsis visu.

Reizēm viņš bija arī pārdrošs savās cerībās. Viņš bija noilgojies siltus pateicības vārdus par sevi un savu mūžu. Kā Jāzeps, kam šķita, ka daži kaut skopi, bet mīļi pateicības vārdi būtu atlīdzinājums par mūža sāpēm un grūtumu.

9. februārī dzejnieks uzrakstīja astoņas rindas, kas liktenīgā kārtā vēlāk kļuva par visīstāko patiesību:

No tumsas uz tumsu,

No ziemas uz ziemu,

No trimdas uz trimdu, —

Un mūžam nakts.

Un mājas? — Sapnis Starp diviem ceļiem,

Starp to, kas bijis,

Un to, kas būs.

Sai neticībā un šaubās viņš ari aprāja sevi, drošināja: «Vai ausis tev dzird par slogu tik vien?» Lielāka par paša sāpēm un nojautām ir dzimtenes rītdiena, kas ir vairāk nekā atsevišķa cilvēka — kaut trimdinieka nākotne.

Es tevim rādīju vienīgo ainu,

Kas mūžam nau izdzēšama, ne atņemama,

Bet kas jo daiļāka top, jo tālāka top:

Dzimtene —

Tad nežēlojies

Un neizvairies, un celies un ejl Ja tev jāiet

Tālāk tas garais, tumšais ceļš,

Lai citiem tas būtu īss un gaišs.

Dzejnieka ceļam nav gala punkta, ceļa zīmes ir vienīgi liecinieces tam, kam ir aiziets jau garām. Ar visām šaubām un cerībām viņā spēcīgi dzīva bija trauksmes izjūta un apziņa.

18. februārī:

TAVS MIERS Kur miers?

Tur, kur vētrai dusas mājas.

Tur, kur vēji noauj kājas, —

Tur tavs miers.

Tur, kur sniegam kalni zili,

Tur, kur miglai sarmas sili, —

Tur tavs miers.

Tur, kur mēness nomirt liekas,

Tur, kur nakts ar mūžu tiekas, —

Tur tavs miers.

Dienu pirms šī dzejoļa viņš bija uzrakstījis citu, mierinošu, izlīdzinošu, sevi un citus uzmundrinošu:

Kad sirds tik smaga kā ezers guļ —

Atmini sauli!

Ij smagākais ezers izgaro saulē.

Kad sirdi nemiers uz āru lauž —

Atmini sauli!

Ik spēks tik laužas no saules uz sauli.

No saules uz sauli mēs sildīti sildām, —

Atminat sauli!

Un viegla taps sirds Un varēsat laisties uz sauli.

Vēlāk, 1920. gadā, viņš šos dzejoļus ievietoja krājumā, kam deva nosaukumu «Uz mājām».

Kārtējo reizi ceļa saiņus pārcilādams, ar cerībām, ar nojautām un reizē bažām gaidīdams stundu, kad beidzot varētu sēsties vilcienā un braukt, dzejnieks brīžam strādāja pie «Spartaka», brīžam pie «Stepana Razina», bet tālāk par iecerēm un nelieliem fragmentiem netika. Nogurdināja ieilgusī sajūta, ka viņi atrodas dzelzceļa stacijā, kur gaida vilcienu, kas jau dienām nenāk. Šīs lugas bija turpināmas un pabeidzamas dzimtenē — tad, kad viņš tur atgriezīsies.

Bet pār dzimteni jau gāja jauni negaisi, kas taisījās asinīs noslīcināt jauno Padomju Latviju.

Ari visgrūtākajās dienās tā vēl iedomāja abus trimdiniekus. Vienā no savām pēdējām sēdēm Rīgā Latvijas Komunistiskās partijas Centrālā Komiteja pieņēma lēmumu par mūža pensijas piešķiršanu Rainim un Aspazijai. Centrālā Komiteja uzdeva Pēterim Stučkām vest sarunas ar Ungārijas Padomju valdību, lai ar tās starpniecību nosūtītu naudu uz Šveici.

Šo lēmumu neizdevās realizēt, tomēr tas palika kā liecība par to, cik augsti tautas vara novērtējusi abu dzejnieku mūža darbu.

*

1919. gada vasarā dzejnieks no jauna atgriezās pie «Daugavas» — šis dzejoļu kopas, kas veidojās par irdenu poēmu, kur patstāvīgus dzejoļus vienā vienībā sasaista atsevišķas vārsmas — kā rečitatīvi operā sasaista kopā ārijas. Dzejnieks uzrakstīja šīs saistītājas rindas un manuskriptu aizsūtīja Ansim Gulbim. Grāmata iznāca tā paša gada septembrī.

«Daugavu» galīgajā veidā izstrādājot, dzejnieka formula bija palikusi vecā — Latvijas nākotne un sociālisms viņam bija nešķirami jēdzieni. Tomēr doma par Latviju kā patstāvīgu valsti, prasība pēc valsts šai «sērdieņu dziesmā», kā viņš «Daugavu» dēvēja apakšvirsrakstā, tik ļoti izvirzījās pirmajā plānā, ka senā formula palika ēnā.

Buržuāzija lūkoja izmantot šo grāmatu: tagad taču ir nodibināta šāda Latvija, patstāvīga un no visiem kaklakungiem brīva, tāda, kādu vēlas Rainis!

Dzimtenē bija asa cīņas situācija. Dzejnieks tālajā Šveicē nemaz nevarēja īsti izjust šo asumu, šo pretējo šķiru cīņu uz dzīvību un nāvi. Cilvēkiem, kas cīnījās par Padomju Latviju, poēma «Daugava», kuru slavināja buržuāzija, likās kā liecība, ka revolūcijas dzejnieks Rainis ir novērsies no sociālisma ideāliem ...

*

Dzejniekam šķita, ka 1919. gadā viņš padarījis tik maz, ka ir gluži tukši šo gadu nodzīvojis.

Viņš sarosījās priecīgs darbam tikai pašās gada beigās, kad uz mirkli paglābās bērnu dienu izjūtās, bērnības zemē — gluži tāpat kā to bija šeit Kastaņolā darījusi Iniņa, uzrakstīdama «Saulaino stūrīti». Decembra otrā pusē dažās dienās dzejnieks sagatavoja nelielu grāmatiņu bērniem. Sameklēja nedaudzus agrāk uzrakstītus dzejoļus, sacerēja klāt jaunus, un radās dzejoļu krājumiņš ar nosaukumu «Zelta sietiņš». Tā bija saspringto nervu atpūta brīdī, kad klājās par daudz grūti.

Drīz, pavisam drīz nāca jauna depresija. Kad darbs ar nelielo grāmatiņu bija galā, arī prieks bija galā. Viņi abi ar Iniņu atkal bija vientuļā, visu pamestā saltā, pelēkā stacijā, bet vilciens joprojām vēl nenāca.

Aspazija dienasgrāmatā 4. janvārī 1920. gadā:

«Jaungads atnāca tikpat klusi, bez spožuma un gaišuma dziļā vien-divtulībā kā jau visus šos 14 trimdas gadus! Gulējām gultā bez miega, tālumā atskanēja kādi 3—5 lielgabala šāvieni, tie nopliukšķēja kā pātagas cirtieni laika zirgam pa sāniem, lai ašāk tik steidzas uz priekšu.»

Viņi bija apnikuši svešuma, viņi gribēja drīzāk pamest aiz sevis vientulības cietumu, kas lika gadiem ilgi iedomāt, iztēloties, kāda īsteni ir dzīve aiz šī cietuma sienām.

Dzejniece turpināja:

«Netīk vairs šo skumjo, melni aizplīvuroto gadu rindu atplīvurot, lai viņi stāv turpat atmiņu kaktā pie malas sabīdīti, varbūt tiksies man viņus apskatīt, kad būs kas taustāmi, reāli gaišāks, ko viņiem pretī stādīt.»

Par dramatisko poēmu «Daugava» asu, iznicinošu rakstu uzrakstīja Andrejs Upīts laikrakstam «Cīņas Biedrs». Andrejs Upīts bija to pulkā, kuri padomju varai pārspēka priekšā ar cīņām atkāpjoties, bija spiesti atstāt Latviju. «Daugavu» Andrejs Upīts uzskatīja par liecību, ka dzejnieks Rainis pāriet buržuāzijas nometnē. Andreja Upīša sarūgtinājums bija tik liels, ka viņš kļuva pret Raini netaisns.

«Daugavā» Andrejs Upīts saskatīja vispilnīgāk izpaužamies Raiņa dzejas virzienu, «kas sen jau bij manāms un ko strādniecības kritiķi un publicisti vēroja kā krasu pretmetu «Tālo noskaņu» un «Vētras sējas» virzienam».

«Iesākās šis virziens ar lirisko tautas dziesmu un skatu lugu «Pūt, vējiņi!». Tajā vairs nebij zīmes no tām sociālajām un revolucionārajām idejām, ko Rainis līdz tam parasti tērpa romantiskā tautas dziesmu un pasaku tēlojumā. Velti daži aizgrābti kritiķi mēģināja tur piedzejot Raiņa agrāko revolucionāro simboliku. Tur bij un palika tikai «bildes tautas dziesmās» — lai arī ne gluži pēc Apsīšu Jēkaba programmas. Vēl zīmīgāka šajā ziņā luga «Spēlēju, dancoju». Tautas teiku romantika tur ietinusies biezā tautiskas mistikas villainē. Tautas gara mantu elements tur no formas materiāla noteikti izveidojies par pašu idejisko vielu. Jaunā virziena teorētiski idejiskais un programmatiski filozofiskais pamats skaidri tiek redzams dzejoļu krājumā «Gals un sākums». Tautiskais individuālisms tur krasi un noteikti nobīdu sāņus revolucionāro kolektīvismu un reljefi izceļas ku dzejnieka jaunā pasaules un dzīves atziņa.»

Andreja Upīšu spriedums bija bargs un iznīcinošs ne vien par dzejnieku tagadni, bet arī par pagātni. Tas tika nodrukāts 1919. gada 3. decembrī.

Sim rakstam bija atbalss, atbilde. To uzrakstīja un tai pašā «Cīņas Biedrā» nopublicēja Pēteris Stučka, cilvēks, par kuru Pauls Dauge rakstīja, ka dzejnieks pret viņu visus gadus cauri ir netaisns un ka tāpēc «vaina ir Tavā pusē». Pēterim Stučkām jautājums par-Raiņa piederību proletariātam vai buržuāzijai šķita gan mākslas darbu vērtēšanas, gan politisks jautājums. Tas nebija tikai «Raiņa jautājums». Tas bija arī padomju iekārtas un mākslas attiecību jautājums.

«Daugavu» Pēteris Stučka nebija lasījis. Pēterim Stučkām «priekšā uz galda», kad viņš rakstīja savu rakstu, nebija vairāk kā «Klusā gramata» un «Cīņas Biedrs» ar recenziju par «Daugavu».

«Uz šo materiālu pamata man jāspriež: kam pieder dzejnieks Rainis (es runāju agrāk un arī tagad v i e-nīgi par dzejnieku Raini un ne par politiķi vai vienkāršu cilvēku) — proletariātam vai buržuāzija i?»

Pēteris Stučka rakstīja polemiski:

«... ja man ... kādreiz, kā vecajā pasaciņā, būtu jālien āliņģī, tad arī es no turienes vēl izbāztu pēdējoreiz savu dūri, kas lai apzīmētu simboliski atkal to pašu: «Un tomēr — proletariātam!»

... es domāju, ka mēs, komunisti, kļuvuši par vadošu un pat valdošu partiju, esam spiesti noskaidrot savas attiecības arī pret mākslu un, starp citu, pret dzeju un literatūru. Nepietiek vairs vispārēju teikumu, vienkāršu apzīmējumu par proletārisku mākslu vai par proletariāta dzeju. Jānoskaidro noteikti proletariāta stāvoklis pret šiem jautājumiem vispārīgi.»

Pēteris Stučka neņēmās aizstāvēt vai nokritizēt «Daugavu» — to viņš nepazina. Bet to, kam agrāk un arī tagad pieder dzejnieks Rainis, par to viņš bija pārliecināts cieši un uzskatīja par savu pienākumu šai ziņā izteikties. Revolucionārajam proletariātam nav jāmeklē pēc jauniem dokumentiem, lai spriestu par Raiņa piederību vai nepiederību proletariātam:

«... revolucionāram proletariātam šie «nemaldīgie fakti» jau sen ir rokā... Šie fakti ir Raiņa grāmatas: «Tālas noskaņas», «Vētras sēja», «Klusā grāmata», «Tie, kas neaizmirst» utt.; un pat «Gals un sākums» tieši pašrocīgi veltīts «pamatšķirai», tas ir, proletariātam. Negaidīsim jauna termiņa, bet apskatīsim tūliņ to, kas mums ir, un taisīsim savu spriedumu. ... Es paņemu «Kluso grāmatu», šo cenzūras sakropļoto un vēlāk pavisam nožņaugto un tomēr tik bagātīgo dzeju krājumu. Es lasu «Darbu darbs» — «Draugiem uz mājām»:

Mēs vienu posmu esam zaudējuši.

Ko spēku tērēt līdzi tecētajiem,

Kad tā priekš pamatšķiras nepietiek?

Celt visu pašapziņu pamatšķirā.

Tur ir tā izeja un darbu darbs.

Vai tā var runāt neproletariata dzejnieks, liberālais buržujs, par kuriem «pastarā dienā» dzejnieks sludina:.

Bet. mēmā zeme Tad muti vērs Un aprīs jūs,

Un kūpēs sērs.»

Pēteris Stučka citēja vēl un vēl rindas, kam jāpierāda, ka proletariātam nav jāgaida no Raiņa jauni darbi, lai pārliecinātos, kam domāti viņa agrāk uzrakstītie. Tas bija rindas no «Tiem, kas neaizmirst», no «Vētras sējas», no «Gala un sākuma». Pēterim Stučkām bez «Klusās grāmatas» bija vai nu priekšā vēl citas, vai ari viņš rindas citēja pēc atmiņas — savas vai sievas atmiņas. Viņiem bija dārgas tās rindas, ko uzrakstījis dzejnieks, viņi tās vērtēja kā pašu lielāko, patiesāko, revolucionārāko, kas vien latviešu literatūrā radies.

«Raug, kāds ir tas R ai n i s, kuru proletariāts skaitīja par savējo! Pēc tiem «nemaldīgajiem faktiem», kas bija un vēl ir viņa rokās!»

Pēteris Stučka apsprieda ari iespēju, kā attiekties pret Raini, ja viņš tiešām būtu aizgājis no proletariāta:

«Pieņemsim to ļaunāko, ka tas jau noticis un galīgi noticis. Mums vēsturē ne mazums tādu gadījumu. Frei-ligrāts, lielais vācu revolūcijas dzejnieks un Marksa draugs, vēlākos gados bija liels patriots un mazs patriotisks dzejnieks. Bet līdz ar viņu nenomira viņa proletāriskā dzeja, un mēs pazīstam tikai revolūcijas dzejnieku Freiligrātu. Lielais H. Heine kā cilvēks kādreiz bija ļoti mazs, un pensija, ko viņš saņēma no franču reakcionārās ministrijas, viņam kā cilvēkam godu nedarīja. Tālāk viņš savās lielajās sāpēs nonāca tik tālu, ka sāka atsaukt, ko viņš sludinājis, sāka mierināties ar katoļu baznīcu utt. Bet reakcija viņam necēla pieminekli un nepiedeva viņam viņa dzejas grēkus. Un mēs — mēs viņu mīļojam un cienījam kā savēju. K. Markss bija un palika līdz galam viņa draugs un cienītājs un uz kāda to laika ierunām atbildēja vienkārši, ka dzejnieki jāsver ar citādiem svariem, jāmēro ar citādu mēru, jo «viņi reiz ir savādnieki» (sonderbare Kāuze). ... arī lielais Gorkijs kādu bridi nogāja no mums, bet mēs zinājām, ka viņš ir pārāk nopietni domājošs cilvēks, lai paliktu uz visiem laikiem ārpus revolūcijas, un mūsu «cerības un gaidas» piepildījās. ...Un tikai mēs lai atmetam pie malas savu Raini, atsakāmies no tā bez cīņas? Jā, vēl vairāk, atsakāmies no viņa kā viņā vecajā pasaku grāmatā par Pēteri, kas trīsreiz, iekams gailis dziedājis, noliedza savu mācītāju: «Mēs viņu nepazīstam, viņš nekad nav bijis mūsējs.»

Uz to es noteikti atbildu: nē, proletariātam ir piederējis Rainis ar savām dziļajām domām, ar savām lielajām sāpēm, un proletariāts viņu nevar atdot bez cīņas. ... Bet pat, ja Rainis šķirtos no proletariāta, tad šķiršanās būtu galīga tikai tad, kad viņš radītu jaunā garā darbus, līdzīgas vērtības ar agrākiem.»

Ir pamats uzskatīt, ka līdz kastaņolietim tais dienās nenonāca šī polemika. Viņa mūža apšaubīšana. Viņa mūža aizstāvēšana.

Tai laikā ap abiem dzejniekiem Kastaņolā rosījās cilvēki, kas viņus mudināja doties ceļā uz dzimteni, rūpējās par vajadzīgajiem dokumentiem, par iespējamiem vilcieniem, deva padomus par bagāžu — par to, kas droši ņemams līdzi, kas apšaubāms un tāpēc var tikt aizturēts. Dzejnieki visvairāk baidījās, ka varētu nozaudēt gatavo un pusgatavo darbu manuskriptus.

Dažā ziņā tie bija uzņēmīgi cilvēki, kas šai laikā lenca Kastaņolu. Viņiem šķita svarīgi būt draugos ar dzejnieku, kura vārds dzimtenē laikam gan bija pats cildenākais un tāpēc arī populārākais. Tie nāca no liberālās un sīkbur-žuāzijas aprindām vai arī piederēja pie partijas, kas nesen bija nodibinājusies un dēvējās gan par sociāldemokrātisku, gan strādnieku partiju un sevi iztēloja par strādniecības un zemniecības aizstāvi. Sai partijā saplūda cilvēki, kas saucās par sociālistiem, bet kam nebija pa ceļam ar komunistiem, tā bija sīkburžuāziski reformis-tiska un, vārdos apkarodama buržuāziju, patiesībā centās pakļaut strādniecību buržuāzijas interesēm.

Cilvēki, kas ieradās Kastaņolā vai šai laikā rakstīja no dzimtenes, aicinādami braukt mājās, mēģināja radīt priekšstatu, ka Latvija tagad ir brīva, no svešam varam neatkarīga un tās nākotnei aicināts pielikt roku ikviens, kas mīl savu zemi. Ka Latvijā varu savās rokās sagrābusi buržuāzija un nežēlīgi izrēķinās ar strādniekiem, par to klusēja gan pati buržuāzija, gan sociāldemokrāti meņ-ševiki.

Dzejnieks ļoti ilgojās atgriezties dzimtenē. Četrpadsmit gadus vientulībā un noslēgtībā viņš bija strādājis, lai varētu pienākt šāds bridis.

Viņi posās ceļā.

ATGRIEŠANAS

Dzejniekam bija vajadzīga skaidrība par sevi — kas viņš būs, kad vienā dienā atgriezīsies dzimtenē? Tikai dzejnieks? Vai varbūt reizē arī politiķis, politisks darbinieks?

Visu mūžu viņš alka būt politiķis, cilvēks, kurš vada masas. Te bija kaut kāda romantiska iztēlošanās: viņš ar savu politisko darbību aizraus lielumā cilvēku tūkstošus, tāpat kā tautu, pamatšķiru saviļņoja viņa grāmatas, viņa rakstītie vārdi, idejas.

Aspaziju baidīja šīs dzejnieka iedomas, viņa centās atrunāt: Rainis ir tautas iemīļots dzejnieks, pats lielākais nākotnes laikmetu pravietis, — bet vai Rainim kā politiskam darbiniekam būs spēks aizsniegt dzejnieku Raini? ...

— Dzejnieka vārds pārdzīvo gadu tūkstošus, tas ir dzīvs un jauns arī tad, kad ir grimušas, cēlušās un atkal grimušas valstis līdz ar visiem viņu varas kārajiem veikalnieciskajiem politiķiem.

Dzejnieku kaitināja īniņas neticība: vai tā nebija sava veida vēlēšanās apspiest viņa aktivitāti, gribas izpausmi? Vai gan viņa daļa ir visu mūžu pavadīt kā viduslaiku mūkam vientuļnieka cellē — kādreiz Slobodskā, tad Kas-taņolā un nu jau tagad sagatavoties uz jaunu celli dzimtenē? Vai Iniņa nemaz nesaprata, ka viņš gribēja tikt laukā no šīs apnikušās celles, gribēja dzirdēt cilvēkus un pats runāt ar cilvēkiem?

Vai viņš, kas visu mūžu to vien darījis kā strādājis tautas nākotnei, tagad, kad ir cerība būt savas tautas vidū un šim darbam tiešā veidā palīdzīgu roku pielikt, — vai tagad viņš lai piesardzīgi stāvētu malā? Šaubas bija atmetamas, pārvaramas: «... gribu pieturēties pie optimisma.»

Kad sociāldemokrātu meņševiku līderi no Rīgas atsūtīja telegrammu, vai dzejnieks būtu ar mieru, ka viņa kandidatūru izvirza uz Satversmes sapulces vēlēšanām, viņš piekrita.

Dzejnieks vēl nebija atstājis Šveici, kad jau bija šo darboņu ielenkts.

Beidzot bija iespējams doties ceļā. Visas lietas bija sašķirotas, nu tās vairs nebūs jāizsaiņo. Daļa paliks Šveicē, un tām viņi atbrauks pakaļ vēlāk, daļa ir vedama līdz tūdaļ.

Bija grūtības ar biļetēm, un viņi izlēma: dzejnieks brauks vispirms, tad Iniņa. Dzejnieks aizbrauks līdz Varšavai, tur sagaidīs Iniņu, un tālāk viņi brauks kopā.

Viņi taisījās doties ceļā, dažādas baumas saklausījušies, ar zināmu neuzticību un nedrošību: kā tiks cauri muitas iestādēm, kā pārcietīs ceļa grūtības, vai dzimtenē negaida pilnīgs bads un nabadzība? Viņi tik ilgi nebija nekur tālāk braukuši kā vien starp Lugānu un Cīrihi, ka tagfid baidīja nepazīstamais ceļš, kaut arī tas veda uz mājām.

Iebraucis Cīrihē, dzejnieks tūdaļ rakstīja uz Kastaņolu Iniņai. Tas notika 23. martā:

«Manu mīļo sirdsdzīvībiņ, es esmu nu Cīrihes viesnīcā, laimīgi atbraucu. Afelds [Latvijas konsuls Šveicē] varbūt iztēlojis manuskriptu grūtību lielāku, nekā ir, liekas, ka var sūtīt viņam uz Bērni visus nolemtos rokrakstus. I.iec arī savus klāt. Vislabāk audekla drāniņā.

...Afelds sola aizbraukt uz Lugānu un novest Tevi Cīrihē, es domāju, pieņem to. ...Mīļo, dārgo dvēselīt, nebēdājies, ir taču mājās braukšana, lai nu kāda. Lido, lido, lido.»

Kad dzejnieks jau bija vagonā, viņš tai pašā dienā rakstīja uz Kastaņolu otru reizi:

«Tik briesmīgi nau, kā bijām iebaidīti: muitu šepat jau izdarīja, neko neskatīja, tik atvēra un aizvēra. Tātad var ņemt līdzi visu, ko grib. ... Tagad tūliņ braucu, vagons ļoti ērts, paņēmu guļamvietu.»

Uz robežas:

«Nekādu muitas nepatikšanu, rokas taru pat nemaz neskatījās ... Naudas paturēju 500 fr., Šveices. Bet nemaz neviens ij neprasīja, vai vedu naudu līdz. Papīrus arī neskatīja.»

25. martā dzejnieks iebrauca Varšavā un apmetās viesnīcā «Viktorija». Viņš tūdaļ rakstīja Iniņai:

«Ceļš maksā biļetēs apm. 300 fr., bagāža ap 100 fr., vēl ceļa izdevumi, dzeramnaudas, ēšana utt. ap 300 fr., tā kā ar 500 franču franku var iztikt. Pusdienas un vakariņas vagonā maksā 12—15 fr., labas, bet ļoti aši jā-

ēd, lai tiklu citiem līdzi.....Publika pusdiplomātiska, pus-

šīberi, bagāti žīdu uzpircēji, diezgan pretīgi.»

Varšavā dzejnieku savā pārziņā paņēma Latvijas pārstāvniecība Polijā, sūtnis Atis Ķēniņš, tas pats, ar kura sievu dzejnieks nebija varējis saprasties Kastaņolā un Cīrihē.

Notika pieņemšanas ar runām un ēšanām, teātra apmeklēšana, tikšanās ar Polijas sociālistu partijas pārstāvjiem. Bija noorganizēta arī tikšanās ar Polijas prezidentu Pilsudzki.

Pilsudzka vārds dzejniekam nebija svešs: viņš pazina tagadējā Polijas prezidenta brāli tais gados, kad pēc universitātes beigšanas strādāja par Viļņas apgabaltiesas sekretāru. »

Pie Pilsudzka sākās saruna par muižnieku zemju tālāko likteni Polijā un Latvijā. Vai šīs zemes valstij būtu jāatsavina vai jāsaglabā? Varbūt muižnieku agrākos īpašumus pārņemt valstij, bet pret pieklājīgu samaksu?

Pilsudzkis pats bija muižnieks, un viņam šķita, ka tās būtu lielas briesmas, ja muižu zemes ieskaitītu valsts zemju fondā, un šīs briesmas būtu jo lielākas, ja to darītu bez pietiekamas atlīdzības.

— Tas būtu sākums rūgšanai, naidam, dažādām obstruk-cijām uz daudziem gadiem. Es zinu, ka Latvijā ir aprindas, kas nīst muižniekus un nedomā par taisnīgumu, kādu pelna arī muižnieki tad, kad izskata viņu lietas. Jo valstij, kad tā lemj par nākotni, ir jārēķinās, ka tās likumi skar dzīvus cilvēkus, kam ir sava taisnīguma apziņa un kas grib dzīvi veidot uz patiesības un taisnīguma pamatiem.

Dzejnieks Varšavā bija vienīgi nejaušs caurbraucējs, viesis, kuram ir vismazāk tiesību jaukties lietās, kuras tikai gadījuma dēļ padzird. Viņš tomēr pasacīja savas domas:

— Par to, kā attīstāma dzīve valstīs, kas radušās pēc šī smagā, asiņainā kara, visvairāk būtu jāieklausās pašas tautas domās, jo galu galā vienīgi pati darba tauta drīkstētu būt dzīves noteicēja. Viņa ir tautas vairākums un tāpēc visciešāk ieinteresēta par zemes nākotni.

Pilsudzkis, cik noprotams, tādās domās gluži nebija. Viņš pat brīdināja no briesmām, kādas valstij draudētu, ja bezzemniekiem iedotu zemes gabalus — piemēram, hektārus divdesmit.

— Man ir zināms, ka dažās aprindās Latvijā pastāv šāds nodoms. Sis jautājums būtu apsverams ar vislielāko piesardzību. Divdesmit hektāri — tā ir tāda nabadzība, ka zemnieks tūdaļ par to vien sapņos kā zemes iegūt vairāk. Tādējādi šāda reforma nedotu neko citu kā vien vairotu revolucionārus elementus un neļautu valstij stabilizēties un veikt savu darbu.

Dzejnieks bija citās domās:

— Man turpretim ir bail, ka šie jaunie zemes īpašnieki, varētu kļūt pārāk konservatīvi elementi valstī. Viņiem varbūt liktos, ka iegūtais zemes gabaliņš patiesi jau ir pats ceļa gals, kaut gan patiesībā nav domājams, ka ar divdesmit hektāru piešķiršanu zemniekiem jau butu zemniecības jautājums nokārtots un atrisināts. Mūsu mērķim, par nākotni domājot, vajadzētu būt tālākam un lielākam.

Sarunu biedri šķīrās. Viņi bija nejauši satikušies, viņi lai j a it kā vērīgi, piesardzīgi aptaustījuši viens otru, bet zinā ja, ka nekas nākotnē nav kopīgi darāms un tāpēc vai e ja šķirties ar smaidu, ar cieņas apliecinājumiem, ar visa laba novēlējumiem — tautai un personiskai laimei.

Varšava bija kā verdošs katls. Polija bija tikusi vaļā no pakļautības cariskajai Krievijai, un tagad visdažādākās ļaužu grupas zīlēja nākotni, plēsās par to. Cilvēki, ar kuriem dzejnieks tais dienās sastapās, gandrīz visi ar aizdomām skatījās uz radikālāku agrārreformu. Viņiem pat šķita, ka arī jaunajā Krievijā, kad ūdeņi būs pārskrējuši, atgriezīsies vecā kārtība.

Dzejnieks šaubījās par tādiem spriedumiem:

— Krievu zemnieks ir dabūjis zemi un to vairs neatdos muižniekiem. Nav ticams, ka tāda dīvainība varētu notikt.

Te, Varšavā, bija visdažādākie cilvēki ar visdažādākajiem nākotnes centieniem. Dzejnieks redzēja kartes, kurās poļu politiķi bija iezīmējuši nākamības Polijas robežas: tās bija vilktas pāri ne vien Viļņai, bet arī Vidzemei. Dzejnieks novērsās: vai tiešām robeža, līdz kurai iekarotājs un despots kaut kad vēstures gaitā nonācis, uz laiku laikiem kļūst tieši par viņa valstības robežu?

Atbrauca Aspazija, un nu varēja doties tālāk. No Varšavas viņi izbrauca 7. aprīlī, un Atis Ķēniņš viņus pavadīja.

Pa tam dzimtenē rosās dzejnieku sagaidīšanas komiteja, kuru vada Roberts īvanovs — tas_pats vīrs, kas 19i 1. gadā Cīrihē pārrakstīja «Induli un Āriju». Avīzes ziņoja:

«Svētku komiteja dzejniekiem iekārtojusi pagaidu mājokli Āgenskalnā, Baložu ielā skaistā, modernā stilā celtā 3 stāvu mūra namā, kas pieder brāļiem Moriciem, tuvu pie Kalnciema ielas. Ap 7 min. atstatu no Āgenskalna kuģīšu piestātnes. Klusu te. Mājas saimnieks tagad Latvijā nedzīvo. Dzejniekiem 7 istabu dzīvoklis.»

No Rīgas uz Daugavpili dzejniekiem pretī izbrauc sagaidītāju delegācija, kuras sastāvā ir arī Biruta Skuje-niece, Roberts īvanovs, rakstnieks Pāvils Rozītis.

1920. gada 9. aprīlī pulksten pusastoņos no rīta Varšavas vilciens iebrauc Kalkūnes stacijā, verstis piecas no Daugavpils.

Dzejnieks atceras šo staciju — no tās viņi ar Iniņu 1905. gada pēdējās dienās, no glūnīgām un asinskārām acīm slēpdamies, devās svešumā. Bija noticis tā, ka Polija viņiem palīdzēja aizkļūt projām no dzimtenes un palīdzēja atgriezties.

Toreiz viņiem bija no visiem jāslēpjas, tagad viņus sagaidīja ar smaidu sejā, ar goda parādīšanām. Vai visa šī sagaidīšana nebija liecība, ka viņš ir uzvarējis, ka viņš ir strādājis vajadzīgu, derīgu darbu savai tautai un nākotnei?

toattēlos redzams kalsns vīrs ar sirmu bārdu un ūsām, platmali galvā, cieši ap kaklu notītu šalli, mētelī. Smaidošs.

Atgriešanās...

Daugavpilī viņi pavadīja veselu dienu. Bija runas, apsveikumi, fotografēšanās, un dzejniekam šķita, ka viņš patiešām ir gaidīts un ka šī ir nozīmīga diena tautas dzīvē.

Vakarā viņi izbrauca uz Rīgu, brauca visu nakti, lai Rīgā ierastos agrā rīta stundā.

Viņus sveicināja, fotografēja. Arī Latvijas robežu pārbraucot, kad bija jāparakstās lielā, pabiezā grāmatā. Fo

Kaut arī vilciens ienāks Rīgā agri, ir paredzams, ka stacijā būs liels ļaužu pieplūdums. Atnāks pat tādi, kam būtu prātīgāk palikt mājās. Tāpēc pirmajiem stacijā jāierodas tiem, kam jāgādā par kārtību, kādu prasa valsts nosacīta likumība un drošība. Par sagaidītājiem agrāk stacijā jāierodas arī slepenībai, lai klusībā, pašai stāvot mēmai, visu redzētu un visu noklausītu, pat vēl vairāk nekā visu — saklausītu, kas ļaužu drūzmā liek runāts, pačukstēts, par ko domā atnākušie cilvēki.

— Tie abi esot kaut kādi rakstītāji, kas šorīt atbrauks, — savam biedram saka viens no policistiem, jauns cilvēks, noskaities, ka priekšnieks viņu trenc kārtējo reizi pārlūkot, vai stacijas priekšā negatavojas notikt kaut kas nevēlams.

Uzrunātais vīrs, kam bakenos jaušams sirmums, paskatās savā jaunajā kolēģī ar vieglu smīnu, jaunais to uztver un sāk taisnoties:

— Dieva vārds, šie it kā esot dziesmiņu rakstītāji. Bērziņa kungs tā sacīja, un arī mana brāļameita zināja teikt, ka šie ar kaut kādiem pantiņiem noņemoties...

Policists, kam bakenos bija sirmums, tagad pasmaidīja labsirdīgi.

— Viņi abi ir dzejnieki. Tādi, par kuriem pat skolas bērniem būs jāmācās. Tikai jāzina, kas tās par dziesmiņām, ko viņi raksta. Sis ir tas gadījums, kad jautājums ir sarežģīts. Visam, ko viņi raksta, ir klāt ari politika, kas ir apšaubāma un tāpēc nav laba.

Jaunais policists piekrīt: kad ir politika, tad jāuzmanās. It īpaši tagad, kad visādu buntavnieku un komunistu pilnas malas, kas to vien kāro kā rīkot nekārtības un — pasargi, dievs! — pat priecātos, ja tiktu likumīgā vara gāzta.

Brīdi ir klusums, jo cilvēki vēl nepulcējas, un jauni rīkojumi netiek saņemti.

Tad jaunais ieminas:

— Es dzirdēju, ka jūs, Kalniņa kungs, sestdien braukšot uz jūrmalu. Arī jūsu kundze braukšot. Aplūkot vasarnīcu.

Iesirmais tīri vai salecas, it kā viņam būtu karsta dzelzs pieskārusies.

— Sieva kā apmāta — varbūt jau varot dārzā sākt kaut ko vākt un post. Jāsmejas! Vēl taču ir ziema. Viņa gribot zemenes audzēt. Padomājiet — katrā ziņā vajag

zemenes! Un man nu būs tas dārzs jārok? Bet ko tur daudz pretī runāsi, ja viens sieviets nāk tev virsū un visu grib pēc sava prāta izrīkot. Es atmetu ar roku — lai rok to zemeņu dobi, tas nav pats ļaunākais, kas var ienākt cilvēkam prātā.

— Sakiet, Kalniņa kungs, vai jus arī šoreiz nevarētu man uzticēt savu dzīvokli pa tām stundām, kad jus ar kundzi būsit jūrmalā. Saprotiet, Kalniņa kungs, ir viena tāda... Mana sieva vienmēr sēd mājā, un tai skuķei atkal tik vien ir kā gultas vieta, un tur nāk viens un otrs ...

— Mjāl,.. Bet pievakarē mēs būsim no jūrmalas atpakaļ. Tur nevar ilgi izturēt, tur var nosalt.

— Par to neraizējieties, Kalniņa kungs. Es esmu kā štiks: kā vajag, tā būs!

— Labi, Krastiņa kungs!

— Pateicos, Kalniņa kungs! Un, ja kādreiz es jums varu būt noderīgs, atminaties — katrā laikā!

— Paldies! Gan jau! Es ne sevišķi uz tādām lietām.

Stacijā nāca un gāja cilvēki, bet šķita, ka nu jau te

ir arī tādi, kas nākuši sagaidīt atbraucējus.

Policisti pārtrauca sarunu: šodien smaga darba diena, tāpēc jābūt vērīgiem, lai vakarā nesaņemtu nosodījumu vai pat pazemināšanu amatā.

*

Stacija bija karogota un sagaidītāju pārpilna. Vagonu, ar kuru trimdinieki atbrauca, visciešāk ielenca sociāldemokrāti. Abus atbraucējus viņi skaitīja par savu daļu, — ikviens cits lai no dzejniekiem turas tālāk.

Sveicieni, runas, un cilvēki, kas stāv nepārredzams pulks, šai sagaidīšanas sajūsmas brīdī notic tam, kam tic arī paši atbraucēji — ka līdz ar viņu ierašanos dzīvot šai zemē kļūs vieglāk, dzīvē ienāks vairāk taisnīguma un cilvēcības.

Atbraucējus sveic ar ziediem četri bērni. Dzejnieks skūpsta mazos ziedu pasniedzējus, paceļ vienu no tiem, saka:

— Tā ir mūsu jaunība. Viņai pieder nākamība. Ja ta spēs, tad būs labi.

Runā Aspazija:

— Mēs atstājām dzimteni zagšus, pa vienam, naktī, itin kā mēs būtu pret savu zemi nepieļaujamu noziegumu izdarījuši. Latvija tagad ir brīva, bet viņai jātop mūžīgai. Mēs nākam pāri visām šķirām un grupām.

Tā ir savāda doma, kuru atkārto ari Rainis. Atbraucējiem šķiet, ka viņu vārdam un personībai būs tik liels iespaids, praviešu iespaids, ka viņi spēs visus aizdegt darbam, kas kalpos pirmām kārtām tautas labumam, lai ari pie kādas šķiras cilvēks piederētu. Viņi ir nomaldījušies fantasti, dzejnieki, — viņi pat aizmirst seno teicienu, ka neviens pravietis netiek cienīts savā tēvzemē. Viņi iedomājušies, Kastaņolā vientulībā dzīvojot un varbūt jo vairāk šai sagaidīšanas brīdī, ka viņu sacītajam vārdam var būt burvju spēks.

Runā Rainis:

— Es esmu dzirdējis, ka jūs ejot uz šķelšanos, un no tā es visskaidrāk saprotu, ka nākotnes darbs vēl ir liels. Bet partiju savstarpējai cīņai Jābūt kulturālai, nevis ar nažiem. Lai katra šķira attīstās, cik tas viņai nepieciešams, nekaitējot tautai.

Rainis pieiet un noskūpsta karogu. Sarkano karogu. Sai bridi viņš nedz taujā, nedz apsver, kas ir atnesis šo karogu. Sarkanais karogs ir pamatšķiras cīņas karogs.

Pilsoniskās aprindas, kas vēro dzejnieka rīcību, nepatikā nodur acis, saminstinās.

*

Atbraucējiem tā ir grūta un reizē skaista diena.

Brauciens cauri pilsētai ir triumfa brauciens. Ielās stāv sagaidītāji, skan sveicieni, krīt ziedi, un sajūsma ir īsta.

Sajūsmināts ir arī pats dzejnieks. Vārdi, ko viņš sacījis savā mūžā, ir krituši auglīgā zemē — to šī diena jo skaidri apliecina. Viņš ir vienojis cilvēkus. Lielumam. Cilvēcībai. Brīvībai. Taisnīgumam. Patiesīgumam. Apziņai, ka dzīves veidotāji ir tie, kurus tik labprāt sauc par zemāko šķiru, bet kas īsteni ir pati augstākā šķira. Pamatšķira.

Aspazija ir kritiskāka. Varbūt tāpēc, ka viņa, kaut līdzi sveikta un sumināta, tomēr ir gaviļu ēnā. Kādā brīdī, kad triumfa kohorta ielas līkumā redzama visā garumā, viņa saka dzejniekam, kas starojošām acīm raugās sagaidītājos un ar rokas mājieniem atbild sveicējiem:

— Ieskaties labi — šis ir reizē sagaidīšanas un tavs bēru brauciens. Tas ir beigu sākums.

Dzejnieks dzird sievas vārdus, bet viņš negrib tajos ieklausīties. Viņš dzird vienīgi to sajūsmu, kas ir Rīgas ielās. Tā ir samaksa, atalgojums par mūža grūtumu. Bez tam — jau Kestaņolā viņš bija nolēmis, ka dzimtenē pārbrauks kā optimists. Kāpēc gan lai viņa vaigu jau šai dienā klātu ēnas, kad patiešām visās ielās, kur viņš brauc, li redzams vienīgi prieks?

Viņu ceļš ved garām universitātei, garām teātrim, viņi brauc, uz Pārdaugavu, kur Baložu ielā viņiem ir sagatavotu apmešanās vieta.

Visa diena paiet cilvēku drūzmā, un viņi ir apguruši, apdulluši no nepārtrauktā skaļuma un burzmas. Vakarā viņi sēd laimīgi, bet iztukšoti.

— Nemaz nevar saprast, kāpēc mums automašīnā tie bērni bija klāt pielikti, — saka Iniņa. — Bērni kā jau bērni. Viņiem bija garlaicīgi, viņi mīdījās vienā gabalā un cik ziedu nesamina!

Iniņai nevajadzētu žēloties par bērnu kāju samītiem ziediem — istabās to ir gana. Visas malas pilnas.

Pie miera abi atbraucēji dodas apmierināti un gandarīti. Aiz loga ir nakts, bet tā šķiet mīa un laba, jo pēc ilgiem gadiem aiz loga ir dzimtene. Un šī varbūt bijusi svētku diena ne tikai viņiem vien, bet visai tautai...

*

Aiz durvīm klauvē.

Klauvē ka «Uguns un nakts» piektajā cēlienā, kad notiek dzīres Lāčplēša pilī Lielvārdē. Klauvē tie, kas dzīru laikā atstāti aiz durvīm, jo ir par zemiem, lai tiktu ielaisti tur, kur ir svētku līksmība un spožums.

Kad pēc pāris dienām Operas namā notiek mājās atbraucēju sumināšana, kad tiek teikti un lasīti apsveikumi, pēkšņi kaut kur zāles balkonu augstumā atskan negaidītu apsveicēju balss: 82 politiskās apcietinātās no Rīgas Centrālcietuma slepus atsūtījušas sveicinājumu «Tālo noskaņu», «Vētras sējas», «Klusās grāmatas», «Tie, kas neaizmirst» autoram:

«Vēro, ko vari, —

Tādu darbu dari.

Vēro, kas esi, —

Tādu labu nesi.

Tu biji uguns!

Tu zvaigžņotais ceļš! Mēs sildījāmies Tavās liesmās. Skatījāmies Tavās zvaigžņu tālēs un gājām Tavā liesmu spožumā Tavus vārdus piepildīt.

Tu aizgriezies no mums un apstājies krēslā.

Bet mēs! mēs, tie daudzie meklētāji, ejam Tavā pirmā liesmu spožumā. Tālāk — tālāk, līdz visa cilvēce kā viena saime kļūs. Tu devi vārdus, mēs — darbus, no darba varas liktens trīs.»

Kad dziru laikā pie durvīm klauvē nelūgts, nepatīkams viesis, tad dzīru rīkotājiem ir iespējams klauvējienus apslāpēt, liekot, lai skaļāk spēlē svētku mūzika.

Vakars Operas namā turpinās.

Šai vakarā dzejnieki pirmo reizi dzird dziedam savas dziesmas, kuras sabiedrībā ir plaši pazīstamas un neskaitāmas reizes dziedātas. Viņiem tas arī būs uzdevums turpmāk — iepazīt dzimtenē to, ko viņi strādājuši klusībā un vientulībā ārpus dzimtenes.

Dzejnieki atbild uz apsveikumiem.

Pirmais runā Rainis:

— Ja visu to mīlestību, kuru man esat parādījuši, es saņemtu personīgi, man būtu kauns. Bet manī jūs iedomājaties simbolu, un jūsu mīlestība izplūst uz šo simbolu, bet ne uz mani personīgi. Jūs man uzliekat lielus pienākumus, un šos lielos pienākumus es apsolos izpildīt.

Dzejnieks runā par brīvības un mākslas attiecībām:

— Valstī nepieciešamas visplašākās politiskās brīvības. Tauta, kurai nav šīs brīvības, nespēj arī dot lielus mākslas darbus.

Abu mājās pārbraucēju ideāls tautas radošo spēku lielumam ir senā Grieķija, un to dzejnieks atceras arī šai sumināšanas reizē:

— Grieķijā kultūra un māksla sasniedza savu augstāko pakāpi un ziedu laikus, kad valsts bija atsvabinājusies no ārējiem ienaidniekiem, bet pašā valstī pastāvēja visplašākā brīvība.

Runā Aspazija:

— Četrpadsmit gadi guļ starpā tam laikam, kad mes ar jums esam runājuši ar mutes vārdiem. Šais garos šķir-tības gados mēs nācām pie jums tikai pa mākslas sapņu tiltu, tikai pa šo sapņu tiltu mēs sastapāmies, jo mēs atradāmies vienā pusē, jūs — otrā pusē. Mēs sveši esam

bijuši pat savam darbam. Rainis nav redzējis uz skatuves nevienu no savām lugām, un šodienas māksliniekus mēs dzirdam pirmo reizi. Tagad, dzimtenē atgriezušies, mēs dzirdam daudz gaviļu un smeļamies jaunus spēkus. Bet šais gavilēs ari klusas asaras mums pretim mirdz. Lielais un stiprais brālis vēl arvien pāri dara mazajam brālim. Tas mūs abus sarūgtina. Lai progress varētu sekmē-I Ies, lai tauta varētu zelt, tad visam tam jātop citādi. M(‘,s centīsimies aust to zelta tīklu, kas nākotnē vienos abus brāļus un darīs spēcīgu mūsu tautu.

Abi atbraucēji šais dienās patiešām cerēja, ka paveiks brīnumu — liks saprasties «lielajam brālim» ar «mazo brāli».

Liks saprasties, samierinās Uguni un Nakti? ...

Vārdi par šķiru samierināšanu mudināja traukties pie abiem dzejniekiem dažādu pasugu liberāļiem, bet sarūgtināja un atbaidīja pagrīdē nodzītos revolucionārus-komunistus.

Dzejnieks pirmajās dienās nemaz neapjauta, cik asa situācijā viņš, mājās pārbraukdams, bija iekļuvis. Viņš bija pārbraucis dzimtenē, kad vecā un jaunā pasaule stāvēja viena pret otru neizlīdzināma. Tādā brīdī pretējās puses uztver samierināšanas vārdus kā izsmieklu vai pārsteidzošu, nepiedodamu naivumu.

CETURTĀ DAĻA «KUR MANAS MĀJAS? KUR MIERS?»

«Ko tu meklē

jaunu dzīvi, jaunu cīņu? Vai jau izbeigta

tā vecā cīņas diena?»

MĀJĀS

Dzejnieks bija atbraucis karstās dienās, kaut ari bija tikai aprīļa sākums, un aprīlī neviens Latvijā par pārlieku dedzinošu sauli nav sūdzējies. Tomēr bija karsti, jo pēc nedēļas vajadzēja notikt jaunās republikas Satversmes sapulces vēlēšanām, un, lai gan republika bija pavisam jauna, bez pieredzes, priekšvēlēšanu laiks gāja ar tādu troksni un skaļumu, it kā šī republika būtu jau ar gadsimtu izmanību gan aizrautīgu runu sacerēšanā, gan solījumu došanā. Veikalnieki, namu īpašnieki, banku direktori, krājkasu priekšnieki, dažādas partijas pārstāvot, vienu prata bez vainas — pat dūres darbā laižot, lauzties pēc ienesīgiem amatiem.

Dzejnieka vārds bija ierakstīts sociāldemokrātu vēlēšanu listē, un sociāldemokrāti nešaubīgi cerēja, ka tas dos viņu listei balsis.

Dzejnieks pats ne bez satraukuma gaidīja vēlēšanu rezultātus — tie būs pirmām kārtām liecība un novērtējums par viņa dzīvi un darbu. Viņš nebija braukājis apkārt, par sevi balsis vākdams un solījumus dodams, — solījums nākotnei bija trimdā pavadītie gadi un līdzšinējie darbi, kas, grāmatās iespiesti, izlasāmi ikvienam. Solījums bija visa viņa līdzšinējā dzīve, ikvienam redzama un novērtējama.

Pirmajās dienās pie viņiem nepārtraukti nāca un gāja cilvēki. No klusuma Kastaņolā viņi pēkšņi bija nokļuvuši kā izstādes zālē par eksponātiem, kas ikvienam noteikti apskatāmi un paslepus reizēm pat aptaustāmi: vai ir īsti? Vai atbilst priekšstatam, kas radies, lasot šo cilvēku grāmatas?

Bija ir patīkami, ir nogurdinoši. Spēku deva prieks, ka viņi atkal ir mājās. Viņi sastapa sen neredzētus cilvēkus, kas viņus mīlēja, iepazina jaunus, kas, izrādās, bija viņus iemīlējuši klusībā — tikai lasot viņu darbus. Vai šie pēdējie nebija visvairāk mīlamie? Vismaz prieks par šīm klusajām dvēselēm, kam dzejas vārds devis spēku, bija visdziļākais un vislielākais.

Atkalredzēšanās, jauniepazīšanās ...

Un pāri visam — cerība, ka būs darbs, kas nāks par svētību šai svešinieku varmācības un pašu skaudības, zemiskuma, nelietības izvārdzinātajai un nomocītajai zemei.

13. aprīlī atnāca Lilija — Ivande Kaija, kas viņiem bija palikusi atmiņā no apmeklējuma Kastaņolā. Viņa bija ar cerībām un bažām gaidījusi dzejniekus pārbraucam; jau 1. aprīlī viņa bija ierakstījusi dienasgrāmatā:

«Esmu rūpēs arī par to, kādu stāvokli ieņems Rainis pārbraucis — vai viņš nesīs zemei mieru vai palīdzēs sociāldemokrātiem skaldīt mūsu valsts ideju.»

Saliekoties ši sieviete, kam bija pāri četrdesmitiem un kas bija pilna enerģijas un trauksmainības, mēģināja atbraucēju prātus noskaņot tā, lai viņi «neskaldītu valsts ideju». Viņai bija zināmas cerības uz to — vismaz tā viņai likās pēc vārdiem, ko šie abi atbraucēji bija sacījuši atklātībai. Ivande Kaija runāja aizrautīgi šai atkalredzēšanās reizē:

— Tas ir pats jaukākais un skaistākais, kas šajās dienās noticis, — jūs beidzot esat dzimtenē! Mēs visi gaidām, ka arī jūs pieliksit savu roku mūsu jaunās valsts stiprināšanas un izkopšanas darbā. Tauta ir sajūsmā par jums un to gaidīt gaida. Jūsu varonības un ciešanu pilnā dzīve, jūsu skaistā dzeja un drāma ir liecība, cik karsti jūs mīlat savu dzimteni un cik pašaizliedzīgi tā jāmīl ikvienam.

Un viešņa sievietiskā aizgrābtībā iesaucās:

— Padomājiet — vai tas nav brīnišķīgi?! Tagad mums ir pašiem sava valsts!

Ka abi lielie dzejnieki, cilvēku un cilvēces vienotāji, sadarbojas ar kreisajiem šķēlējiem — vai tas neesot vienīgi pārpratums? Vai varbūt viņi to darot aiz veca ieraduma — kā ar 1905. gadu sākuši? Toreiz viss bija pavisam citādi — toreiz bija carisms, bija vācu baroni, — bet kā ir tagad? Tagad mēs paši tie dzīves lēmēji un vedēji.

— Tas nu jums ir jāzina pavisam skaidri, ka sociāldemokrāti un komunisti, uz tautas neizglītotajiem slāņiem atsaukdamies, to vien ir darījuši, ka šai sarežģītajā laikā metuši sprunguļus riteņos, kad vezums tiem, kas strādājuši mūsu nacionālās valsts stiprināšanā, gājis uz priekšu visgrūtāk.

Dzejnieks vēroja atnācēju: tā allaž bijusi visas pilsoniskās inteliģences nelaime, ka šī inteliģence vienmēr uzskatīja savus ideālus un mērķus par visas tautas ideāliem un mērķiem. Viņš iebilda uzmanīgi, ne brīdi neaizmirsdams, ka viņa priekšā ir sieviete, kas ieradusies viņa mājā kā viešņa:

— Tad gan būs noticis tā, ka šis vezums, uz priekšu braukdams, ir centies visus labumus aizvest tikai mantīgajām šķirām.

Ivande Kaija sadrūma:

— Jūs esat savas partijas vidū, un jums, es to saprotu gluži labi, gribas aizstāvēt gan tās darbus, gan nedarbus.

Tad viešņa atkal uzliesmoja:

— Tomēr es cieši ticu, ka jums, kam ir tik skaistas domas par savu tautu un tās nākotni, arī šajās dienās šī nākotne ir pats svarīgākais.

— Es uzskatu, ka ir taisnīgi, ja mana sirds ir kopā ar tiem, kam visvairāk rūpējusi tieši tautas nākotne. Jau kopš sociāldemokrātu kustības rašanās tā ir bijis. Tam par apliecinājumu, es domāju, var derēt arī mana dzīve. Man šķiet, cilvēki ir pamanījuši, ka es, kaut pusi mūža būdams ārpus savas dzimtenes, esmu diezgan cītīgi strādājis — un ne tāpēc, lai sev sapelnītu naudu vaļīgai dzīvei.

Bet tad dzejnieks runāja izlīdzinoši:

— Esmu nācis samierināt tautu pēc tiem lielajiem vēsturiskajiem notikumiem, kas ir pāri gājuši mūsu zemei. Esmu nācis aicināt kopējam valsts darbam. Tas nebūs viegls, cīņu būs daudz, un tās būs asas, bet es gribu ticēt, ka mēs tās izcīnīsim ar kulturāliem līdzekļiem. Sava cīņa ikvienai partijai ir jāved ar domām par visas valsts labumu — ja nu mēs reiz skaitāmies par kultūras cilvēkiem. Ja tas nenotiks, nekā mēs cildena un godīga nesasniegsim, un tauta no mums novērsīsies.

Ivandi Kaiju nemaz nepārliecināja dzejnieka vārdi — vnl tie netika runāti vienīgi sociāldemokrātu aizstāvē-fuiitai? dēt doma par kopīgu darbu tautas labā viņai palika.

I'ee paris dienām Ivande Kaija apmeklēja jaunās iepuhlIkas ministru prezidentu Kārli Ulmani, kuru, ārlietu ministriļa un pa avīžu redakcijām strādādama, labi pa-/,111,1. Sals dienās Ulmanis bija devies kārtējā aģitācijas laaiicieiui par labu Zemnieku savienībai un uz viņa ma-1,11111 Cēsu—Lubānas ceļā bija ticis šauts. Cietis neviens nebija, bet, kad Ivande Kaija ieraudzīja Ulmani, viņai Ins šķita tīri vai invalīds: «gluži bez balss, klibs».

Viņa izteica līdzjūtību un reizē prieku, ka viss labi beidzies.

īsteni viņa bija nākusi runāt par Raini. So sievieti bija pārņēmusi pēkšņa ideja: vai nebūtu brīnišķīgi sadrau-dzēt tos abus — Ulmani un Raini?

— Tā nedrīkst palikt, ka šis lielais savas tautas pravietis vienaldzīgi tiek atstāts ienaidnieku lēģerī, — Ivande Kaija dedzīgi sacīja. — Viņš katrā ziņā ir iedabūjams pozitīvā valsts izveidošanas darbā.

Kārlis Ulmanis skatījās rakstniecē, kas bieži bija tik neviltoti jauki un nevaldāmi sajūsmināta par savām pēkšņajām idejām, un smaidīja. Viešņa drusku apjuka no šī smaida un sāka it kā taisnoties:

— Rainis pats arī izsakās, ka ir nācis kā šķiru samierinātājs kopīgam darbam.

Ulmanis piecēlās, pagāja dažus soļus uz priekšu un atpakaļ — kā Ivandei Kaijai šķita, viegli pieklibodams, tad apstājās savas apmeklētājas priekšā un sacīja, aizmirsis, ka runā ar sievieti un ka tādās reizēs ir vietā smaids un viegla koķetērija:

— Vai viņš, šis jūsu Rainis, panāks, ka, palūk, kreisie salašņas, kas neieredz mūsu darbu un ir pilni akla naida pret mūsu jauno valsti, nešaus man virsū? Nē, nepanāks. Viņam, sociālistam, pat varbūt liekas, ka nekāda ļaunuma šādā izdarīšanā nav. Pats viņš ir tik dziļi tur iekšā, ka nemaz nemana, cik briesmīgas ir viņa idejas.

— Bet viņš saka ...

— Es esmu pacenties uzzināt, ko viņš saka, un tāpēc esmu pavisam skaidri sapratis, ka viņš vienmēr bijis un joprojām palicis pie kreisajiem. Pat tais reizēs, kad daudzi domā, ka šis cilvēks apliecina, cik viņam dārga un svēta mūsu nacionālā valsts.

Ulmanis, kaut balss no pārciestajām izbailēm viņam vēl nesen bija aizsmakusi, jau runāja falsetā, skaļi, itin kā viņi nebūtu pieņemamā istabā divi 'vien, bet viņš stāvētu pilnas zāles priekšā:

— Es biju nodomājis pie viņa aizbraukt un viņu apsveikt. Jā, tā es biju nodomājis, varat man ticēt. Man šķita, ka tas būtu gan pieklājīgi, gan nāktu varbūt valsts darbam par labu. Bet, kad es izlasīju avīzēs, ko viņš pagājušās svētdienas sapulcē sarunājis, tad es nolēmu nekur nebraukt.

— Viņš ir dzejnieks, un katrs dzejnieks ir arī mazliet dīvainis, — Ivande Kaija lūkoja izlīdzinoši pajokot.

— Labi, es saprotu — viņš ir dzejnieks un tāpēc, iespējams, pats lāgā neattop, ko sarunā. Lai būtu tā, es neņemu ļaunā. Bet, uz kuru pusi viņš velk, tas tak pēc šīs svētku runāšanas skaidri redzams. Lasi, kā gribi, un spried, kā gribi, — viņam iznāk un iznāk, ka mums nav ne īstas brīvības, ne īstas taisnības. Palūk — viņš nu atbraucis, lai būtu šī taisnība un brīvība! Proletariāta izkarotās brīvības! Lielais brālis dara pāri mazajam! Arī Aspazija griež tās pašas dzirnavas, lej tos pašus ūdeņus. Bet ko dara šis mazais brālis? Es viņiem varu pateikt, kas mazajam brālim aiz ādas. Mazais brālis ielien krūmos un šauj uz lielo brāli! Tā tas notiek, un tad, izrādās, ka taisnībai un cilvēcībai netiek pāri nodarīts!

Ivande Kaija lūkoja satraukto sarunu biedru nomierināt:

— Viņi abi ir pārbraukuši mājās, — un vai gan prātīgākais būtu, ja viņus izliktos neredzam un vai pat pie malas pastumtu? Viņu vārds šodien ir visu mutē. Viņi ir cietēji, kas pastāvējuši savā pārliecībā un uzvarējuši. Tas ir redzams ikvienam.

Ulmanis pierima, atguva īsto balsi. Ne jau tas valstij šobrīd lielākais grūtums kā apčubināt šos atbraukušos pantiņu rakstītājus! Viņš atkal uzsmaidīja savai apmeklētājai:

— Nu gan jau kaut kā iztiksim. Ja Rainis grib, lai atnāk. Kaut gan ... Padomājiet pati: viņš, šķiet, nemaz nav .pamanījis, ka laiki ir gājuši un šodien nav vairs 1905. gads, kad bija par tautas tiesībām ar baroniem jāplēšas.

Tagad jau Ulmanis bija pavisam nomierinājies un runāja pašpārliecināti:

— Dieva laime, ka valsts nodibināšanas laikā kreisie kliedzēji nebija ienākuši valdībā — tā mēs varējām kādu brīdi mierīgi pastrādāt. Citādi — viena plēšanās, viena nesaticība, kur taču visiem būtu ar sajūsmu, ar pašaizliedzību jaunā valsts būvējama.

— Rainis tieši negrib šo savstarpējo plēšanos.

Ulmanis aizkaitināts pagriezās pret viešņu, atkal viņa

balss iegriezās uz falseta pusi:

— Un viņš to novērsīs? So plēšanos? Jūs pasakiet man — kā viņš to izdarīs? Buntavnieku un kreiso jaucēju recepte jau kopš piektā gada zināma: ļaut vaļu grāvračiem un sētniekiem, lai tie rīko un saimnieko. Tāda ir tā gudrība, ja tai nometam nost skanīgos vārdus par vienlīdzību un brīvību. Bet — neder, neder, nederi Un viss! Padomājiet pati — plikadīdas būs tie, kas visus rīkos un visu noteiksi Neder, nederi

Audience bija galā.

Ir sajūsmināta, kā katru reizi, kad bija runājusi ar jaunās republikas ministru prezidentu, ir nepārliecināta Ivande Kaija atgriezās mājās. Viņa vēl mēģinās kaut ko darīt. Rainis bija lielāks dzejnieks un lielāks savas dzimtenes draugs, nekā sprieda prezidents. Tikai politiķu vienpusība un tuvredzība bija tā, kas neļāva tikt pāri aizspriedumiem un Raini ciešāk piesaistīt valstij noderīgā darbā.

Pēc pāris dienām notika Satversmes sapulces vēlēšanas. Zemnieku savienība dabūja trešo daļu balsu, tikpat sociāldemokrāti, viena trešdaļa palika citām partijām un minoritātēm. Tas nozīmēja, ka Zemnieku savienība būs vadošā, jo tai galu galā piesliesies pārējās pilsoniskās partijas un daļa minoritāšu.

Tā notika.

Pirmdien, 19. aprīlī, Ivande Kaija ierakstīja dienasgrāmatā: «Zemnieku savienībā un arī citā pilsonībā gaviles ir lielas.»

Dzejnieks varēja būt apmierināts: par viņu bija nodots tik daudz balsu kā ne par vienu citu — ceturtā daļa vēlētāju. Tas nozīmēja, ka viņš bija pats populārākais cilvēks Latvijā. Tāds bija vērtējums par viņa dzīvi un viņa sarakstītajiem darbiem,

Tas nozīmēja, ka no viņa gaidīja, lai viņš novērstu vecās un jaunās netaisnības, kas piemita šai jaunajai republikai.

*

Dzejnieku varēja uzskatīt par cilvēku, kas atpalicis no savas tautas kultūras dzīves: viņš nebija teātros redzējis tieši tos darbus, kas skatītājus bija saviļņojuši visvairāk. Viņš bija vienīgi šos darbus sarakstījis un pāri tālumiem dzirdējis, ka, uz skatuves parādītiem, tiem ir gluži neparasta atsaucība.

Viņam likās savādi, pat apvainojoši, ka tagad, dzimtenē pārbraukušam, nebija iespējams nevienu savu lugu skatīt teātrī. Varbūt viņa darbi bija kļuvuši jau veci, jaunajam laikam nevajadzīgi?

Kad viņš par to ieminējās, Nacionālais teātris, tobrīd vienīgais profesionālais latviešu teātris Rīgā, nedaudz dienās sagatavoja «Pūt, vējiņi!», un 28. aprīlī — astoņpadsmitajā dienā, kopš dzejnieks bija atgriezies dzimtenē, — notika pirmizrāde.

Uzvedums bija sasteigts, un režisors Aleksis Mierlauks atvainojās: izrāde nav latviešu skatuves mākslinieku iespēju līmeni. Tā uzskatāma vienīgi par cieņas parādīšanu trimdiniekam, cilvēkam, kuru visi aktieri mīl un dziļi ciena.

Teātris bija savacis vienkopus tos pašus «Put, vējiņi!» aktierus, kas tik ļoti bija saviļņojuši skatītājus Jaunajā Rīgas teātrī — gandrīz visās lomās darbojās toreizējie tēlotāji.

— Mēs visi esam vienīgi par sešiem gadiem vecāki kļuvuši. Varbūt vēl vairāk nekā par sešiem, jo tas ir bijis grūta kara un lielu pārvērtību laiks, ko tikko esam pārlaiduši, un tas nav ar parasto mēru mērojams, — aktieri atvainojās.

— Tas var gan būt, — dzejnieks piekrita. — Tie ir gadi, pa kuriem es paspēju nosirmot. Tie bijuši ļoti gari gadi mums visiem, un labi, ka tie ir pāri.

*

Laikam neviena viņa luga nebūtu šai atgriešanās reizei piemērotāka par «Pūt, vējiņi!». To rakstīdams, viņš taču bija pilns ilgu pēc dzimtenes.

«Vajadzēja mieru rast un nokratīt no sevis tās sērās dzimtenes skaņas, kas tik neatlaidīgi seko tiem, kuri nau vairs dzimtenē. Kad visa būtne piesātināta ar kādu sajūtu, kura laužas uz āru, tad vajga tikai maza ierosinājuma no āras, lai sajūta izlietos darbā un atrastu sev izteiksmi; bet vajga arī šī ierosinājuma, jo sajūta var arī neizlieties un sarūgt.»

Uz ko rosinās dzīve tagad? Kura no iecerēm, kas gadiem kavējusies un gaidījusi savu laiku, kļūs dzīva? Kajs Grakhs? lija? Imanta? Aleksandrs? Stepans Razins?

Mulsi viņš sēdēja zāles pustumsā un no jauna ieklausījās un iedzīvojās ilgās un sajūtās, kas bija tik lielas un spēcīgas pacēlušās svešumā. Bet varbūt tikai vakar, aizvakar?

Zane, lugu sākdama, dziedāja paklusi:

Skalojoši, velējoši Daugaviņas maliņā.

Attek zaļa līdaciņa,

Norauj manu vainadziņu.

«So dziesmu dziedāja māte, mājas soli kopdama,» iedomājās dzejnieks. «Māte guļ Vitebskas kapsētā, un es tikai reizi tai pilsētā esmu bijis. Vitebskā dzīvoja Doriņa un Pēteris.»

Uz skatuves nāca un gāja cilvēki, priecājās, skuma, cieta. Baiba, Uldis, Zane, Gatiņš. Balsis, ko viņš bija tikai savā iedomā dzirdējis, skanēja pieklusušajā telpā, un tajās ieklausījās cilvēku simti.

Vai tās pašas viņam pazīstamās balsis, ko viņš dzirdēja tur, Kastaņolā, kā dzimtenes atmirdzu?

Pūt, vējiņi, dzen laiviņu...

Tās gari elstās sēri jautrās skaņas,

Kam līdzi mīļu pasaulē vairs nava,

Man mieru nedeva tos garos gadus.. $

Vai tagad ir miers? Vai viņš tagad ir laimīgs?

Laimīgs...

Kas lai to pasaka? ...

Viņš sēdēja skatītāju zālē un bija kā svešinieks, kas atnācis no tāluma, lai no malas palūkotos uz kādreiz redzētiem un sastaptiem cilvēkiem. Tie bija pat mazliet piemirsti. Tie bija ar viņa ziņu kādreiz aizgājuši pasaulē un tagad dzīvoja savu neatkarīgu dzīvi. Pat raksturā, šķiet, dažs bija mainījies. Skatītāji jau labāk par pašu dzejnieku zinaja, kādam jabut Uldim, kadai Baibai, kādam Galiņam.

Viņam jautāja: kā jums patīk izrāde? Vai esam lugu pareizi sapratuši? Vai tādus jūs bijāt iedomājies savas skaistās lugas tēlus?

— Jā, — viņš atbildēja, — tieši tādus es viņus biju domājis. Esmu priecīgs, ka jūs esat iemīlējuši manu lugu, kaut arī šis prieks man uzliek jaunus pienākumus.

Viņš gribēja pateikt kādus vārdus aktieriem:

— Kopš es rakstu lugas, man nav patiesāku draugu par jums, mani dārgie. Jūs esat aicināti ar savu darbu veidot cilvēkus uz labu. Es vienmēr to esmu uzskatījis arī par dzejnieka pašu augstāko un skaistāko uzdevumu.

— Mēs vēl strādāsim pie izrādes, un tā noteikti kļūs labāka, — Aleksis Mierlauks joprojām jutās neveikli par sasteigto izrādi. — Mums nebija drošu ziņu, kad jūs pārbrauksit dzimtenē.

— Es arī pats to īsti nezināju. Nedrošības pilns ir bijis viss šis laiks. Bet tagad esmu redzējis jūsu skaisto izrādi. Paldies par to!

*

Dažus mēnešus pirms pārbraukšanas dzimtenē viņš dienasgrāmatā bija rakstījis:

«Es esmu tikai laika izteicējs, bet vēl neatnākušā laika. No turienes man nesaprašana, pārestības, vajāšanas, — no turienes man sāpes, ne nopelni un alga. Bet man pietiek, kad tikai glābti jūs un kad tikai es varu izteikt sevi un to laiku, kas nāks.»

No viņa daudzi gaidīja brīnumus — viņš novērsīs netaisnības, viņš būs sargs un aizstāvis visiem vājiem un pazemotiem. Viņu gribēja redzēt nevis kā nākamā, bet pašreizējā laika izteicēju, pravieti un taisnas tiesas spriedēju.

Varbūt arī viņš pats bija aizmirsis savus vārdus, ka vispirms ir tieši nākamā laika izteicējs. Viņš mēģināja darboties esošajā laikā.

Dzīve dzimtenē jau ar pirmajām dienām viņu ierava savā virpulī tik ļoti, ka no dzejnieka pārvērta par sapulču runātāju, sēžu sēdētāju, sīku un lielu strīdu izšķīrēju un dalībnieku. Viņš steidza no vienas sēdes uz otru, runāja, lūkoja kaut ko kārtot. Viņš gribēja būt

atklātības darbinieks, politiķis, kas ietekmē valsts likteni, un viņam šķita, ka trimdas gadi un literatūrā paveiktais viņam dod neapstrīdamas tiesības būt tādam cilvēkam, kurā citiem jāieklausās un varbūt arī jāpaklausa.

*

Pie durvīm klauvēja. Atkal klauvēja. Tāpat kā lielajā godināšanas dienā, kad viņi abi ar Iniņu atradās uz spoži apgaismotās operas skatuves.

Dzejniekam atrakstīja Andrejs Upīts. No cietuma. Andrejs Upīts bija Latvijā iebraucis tais pašās dienās, kad dzejnieks atgriezās dzimtenē no Šveices, tikai Andreju Upīti no stacijas bija aizveduši un ieslodzījuši aiz restēm. Par stacijas laukumu viņu veda 11. aprīlī — dienu pēc tam, kad šeit puķes bagātīgi tika kaisītas abiem kastaņo-liešiem.

Andrejs Upīts rakstīja vēstulē, kas no Centrālcietuma bija izsūtīta slepeni:

«Sēdu te, noziedznieka kamerā, lai gan nezinu, par ko. Laikam par to, ka arī iedrošinājos savu dzimteni mīlēt un vēlējos viņas mākslā līdzi strādāt, kur nu arī Jūs l.'ūsat vidū un priekšgalā. Var jau būt, ka esmu viņu mīlējis citādi un iedomājis citādu, nekā atrodu. Bet vai tas ir noziegums? Man ausīs skan Jūsu vārdi: «Bet vai par tiem, kas viņu dziļāk sirdī slēdz .. .»

Caur šīm biezām sienām ieklīst reti kāda ziņa! Bet tik daudz es zinu, ka tiek drudžaini strādāts un meklēts, vai nevarētu mani kaut kādi notiesāt vai aizdzīt atpakaļ uz Krieviju.»

Andrejs Upīts rakstīja, ka tie, kas tagad smok cietumos par savu politisko pārliecību, cer, ka ar dzejnieku Raini «Latvijas dzīvē ienāks vairāk gaismas, vairāk taisnības un brīves ...».

Viņš rakstīja arī par savu neseno nostāju pret Raini:

«Man jāatzīstas, ka es pret Jums esmu arī netaisns bijis — ne ar nolūku un aiz aprēķina. Jūs atminēsities manus agrākos darbus? — Cik-dziļā sajūsmā es esmu strāvojis par Jūsu dzeju un Jūsu cilvēcisko personu. Bet pirmajā revolūcijas laikā un agrāk aprindas, kam nav nekāda sakara ar pamatšķiru, mēģināja Jūsu vārdu izmantot pret strādniecības atsvabināšanās dziņām. Mēs bijām šaubās un neziņā par Jums. ...Jūs sapratīsat: ko ar visu sirdi mīlē, tam grūti piedot un vēl grūtāk saprast — it sevišķi naida un rūgtuma pārspīlētā atmosfērā, kurā bija jādzīvo un jāelpo. Tagad es klausos savā tuvākā apkārtnē un vēroju tālās dzīves dimu aiz cietuma, un man liekas, ka ir iespējams, ka visi pārpratumi un viss rūgtums nokrīt kā putekļi no sejas. Man gribas cerēt, ka mani nenoslāpēs te, ka man būs kaut kad iespēja atkal strādāt mūsu mākslas pasaulē, kurā Jūs esat ienākuši kā skaidrotāja un vienotāja personība.»

Dzejnieks mēģināja tūdaļ kaut ko kārtot šai lietā, bet viņš atdūrās kā pret sienu: viņa popularitāte nevēra cietuma durvis, kuras bija likuši aizslēgt cilvēki, kuriem gan nebija popularitātes, bet kuru rokās bija vara.

6. maijā dzejnieks rakstīja atbildes vēstuli Andrejam Upītim. Tajā viņš galvenokārt skaidroja nesaskaņas un pārpratumus, kas bija starp viņiem cēlušies:

«Ļoti godāts darba biedri!

Saņēmu Jūsu vēstuli, sirsnīgi pateicos par Jūsu labiem vārdiem, ko man sakāt. Lieli gan bijuši pārpratumi, un es nevaru teikt, ka viņi mani nebūtu dziļi sāpinājuši. Tikai sarūgtinājuši gan ne, jo Jūsu talantu stādu tikpat augstu ka agrāk... Es zinu, ka Jūs tiešām tā domājat, kā izteicāt: «Ko ar visu sirdi mīlē, tam grūti piedot un vēl grūtāk saprot,» — bet es šo mīlu, kura tik tuva naidam, saprotu tikai teorētiski... Es domāju taisni otrādi, ka vislabāk saprot otru un piedod mīla, un biju uz to cerējis arī sevis labad.»

Beigās dzejnieks rakstīja par neveiksmēm atbrīvošanas lietā:

«... kaut gan es ļoti vēlētos neveļamās paradibas novērst, mans pirmais solis diemžēl ir palicis bez panākumiem, pat bez atbildes. Kā es dzirdu, frakcija taisās no savas puses ko darīt, par ko tuvākas ziņas dabūsiet laikam tieši.»

Andreju Upīti pret galvojumu no cietuma atbrīvoja jūnija beigās, nosakot viņam dzīves vietu Skrīveros policijas uzraudzībā, bet drīz apcietināja no jauna — buržuāzija gribēja un gribēja ar viņu izrēķināties.

Pie durvīm klauvēja un klauvēja.

Kādā dienā pie dzejnieka durvīm pieklauvēja maza meitenīte un nodeva viņam kādu dzejoli. To bija uzrakstījis Leons Paegle otrā dienā pēc dzejnieka pārbraukšanas un slepus atsūtījis — ari no Centrālcietuma. Ari šis sūtījums bija atgādinājums, balss, kas piederēja vienam no tiem, kuri jaunajā republikā bija atstāti aiz durvīm, iemesti mitrā pagrabā, lai netraucē:

LIELAJIEM TRIMDENIEKIEM — RAINIM UN ASPAZIJAI

Mēs tie, ko Latvija vēl trimdā sūta.

Mēs tie, kas neaizmirst, ka vēl nav gūta Še darba tautai brīva dzimtene,

Ka nav vēl celta jauna pasaule.

Leons Paegle Viens no tiem, kam Latvijā no varas nebija ļauts jūs apsveikt brīvi.

Klauvēšana turpinājās.

12. jūlijā pulksten 17 no Centrālcietuma rakstīja politiskais ieslodzītais Augusts Irklītis:

«Raini!

Šodien mani notiesāja uz nāvi. Esmu viens no tiem, kam brīvā Latvijā atļauti tikai cietuma mūri, kuros sēd tūkstoši strādnieku, tātad daļa arī no Tava mūža sāpēm un dzejas. Šodien mani notiesāja uz nāvi kā daudzus tos, kas neprasīja sava labuma, bet, izpildīdami savu pienākumu pret vēsturi, tagad iet uz Golgātu ar izsmiekla vainagu galvā. Griežos pie Tevis, lielais trimdas un saules dziesminiek! Lūdzu pagarināt man šo Golgātu līdz tam laikam, kamēr tieku otrreiz pieprasīts izsūtīšanai uz Krieviju...»

Cilvēki, ja ne ticēja atbraukušā dzejnieka visspēcībai, tad vismaz cerēja, ka ar dzejnieka iejaukšanos panāks kaut ko par labu savam liktenim.

Divdesmit piecas politiskās ieslodzītās no Rīgas Centrālcietuma lūdza, lai dzejnieks apmeklē viņas cietumā, iepazīst, cik pazemojošos un grūtos apstākļos viņas atrodas. Šīs politieslodzītās griezās ar savu prasību arī pie prokurora.

Dzejnieks tikšanās atļauju nedabūja, tāpēc uzrakstīja protesta rakstu presei. Šis raksts bija atklāta vēstule ieslodzītajām:

«Annai Vintēn, Ženijai Anson, Emmai Brandt, Emmai Balod

... 30. jūnijā dēļ atļaujas apmeklēt cietumu griezos pie Apgabaltiesas prokurora kga. Mani noraidīja pie Palātas prokurora kga, un tas man atļauju liedza. Iemesli liegumam bija formāli: ka likums atvēlot apmeklēt ieslodzītos tikai radiem un aizstāvjiem. Es iebildu, ka ari pēc formas es esmu Satversmes sapulces loceklis un tautas aizstāvis, bet ka še jāskatās ne vien uz formu, bet ari uz būtību.»

Dzejnieks aprakstīja savu sarunu ar Palātas prokuroru. Tā liecināja gan par paša dzejnieka atjautu un atbildības sajūtu, gan arī par prokurora darbību, kas bija birokrātiska un netaisnīga.

«Es piebildu arī, ka demokrātiskā valstī prokuroram jābūt nelaimīgo aizstāvim un ka nebūtu labi, ja Latvijā nodibinātos tāds uzskats uz prokuroru kā cariskā Krievijā, proti: ka prokurors — visas publikas ienaidnieks. Latviešu Palātas prokurors no tāda uzskata nebaidījās; ne velti pie mums rīkojas pēc cara likumiem. Mana atsaukšanās uz cilvēcību, es redzēju, gan piedei'ēja man kā dzejniekam un bijušam trimdeniekam, un Satversmes sapulces loceklim, un valstsvīram, bet ne prokurora kgam kā ierēdnim.»

Viņi bija kļuvuši arvien neiecietīgāki sarunā, un par to nav jābrīnās, jo sarunājās dzejnieks — kaut ari bijis jurists — un cilvēks, kuram galvenais uzdevums bija nosargāt valsts varu un birokrātiju, kas šo prokuroru radījusi un iecēlusi:

«Prokurora kgs man noteica, — kad ieslodzītiem atļaušot šodien izsaukt mani, tad rīt viņi izsaukšot muzikantu bandu. Es gan lūkoju atsaukties uz zināmu starpību starp mani un muzikantiem, bet prokurora kgs noraidīja mani, ka privātpersonas nevarot pielaist cietumā; arī viņš pats esot privātpersona, kad izejot uz ielu. Es mēģināju iebilst, ka Latvijā daudzi mani neieskata par privātu, bet par atklātības personu. Man bij pat prātā, ka es vismazāk esmu privātpersona tad, kad es izeju uz ielu_ (te ir starpība starp prokurora kgu un mani), ka es nejūtos kā privātpersona pat ne savā māju dzīvē, bet iznākums bij tas, ka man kā privātpersonai tika liegta atļauja apmeklēt ieslodzītās...»

Dzejnieks patiešām, kopš bija apzinīgi savu. dzīvi veltījis proletariāta nākotnei, pat mājas dzīvē nejutās «kā privātpersona». Viņš zināja, ka visu kanceleju ierēdņi mājas dzīvē spēja justies privātpersonas, viņš to nespēja.

Un arī nevēlējās. Varbūt tāpēc, ka viņš visu mūžu bija nelabojams ideālists, gribēdams piepildīt savus sapņus par nākotni.

Dzejnieka protests nodrukāts netika. «Sociāldemokrātam» tas nebija pa prātam.

Kas ir ieslodzīts cietumā, par to labi jāapsver, pirms izlaist atpakaļ brīvībā, — pat tad, ja šo cilvēku cietumā turēt nav nekāda pamata...

Dzejniekam bija pavisam niecīga ietekme uz notikumiem, kur jaunā republika sargāja savu varu, kas bija buržuāzijas vara, neiecietīga un naidīga visam, kas to šķita apdraudam.

*

No bēgļu gaitām bija atgriezies Eduards Smijģjs un nolēmis dibināt Rīgā jaunu teātri — turpat, kur kādreiz strādāja Jaunais Rīgas teātris, Romanova ielā 25. Eduardam Smiļģim likās, ka pie jaundibināmā teātra šūpuļa jāstāv klāt ari Rainim, dzejniekam, ar ko Jaunais Rīgas teātris kļuva liels un visu mutēs daudzināts. Dzejnieks neatsacījās. Viņš sēdēja kopā ar Eduardu Smiļģi, ar Ansi Gulbi un sprieda par jauno teātri. Viņš nenožēloja šīs stundas, jo domāja, ka ir lietderīgi būt klāt tur, kur rodas kaut kas labs un vajadzīgs.

Ar visu lielo aizņemtību — vajadzīgu, lietderīgu, bet reizēm arī tukšu — dzejnieks tomēr atrada laiku strādāt pie jauniem darbiem. Viņš gatavoja dzejoļu krājumu «Uz mājām» — Dagdas romāna turpinājumu. Krājumam viņš sameklēja senrakstītus dzejoļus (cik labi, ka viņš prata garus gadus turēt pabeigtus dzejoļus nepublicētus!) no tiem laikiem, kad atgriezās no pirmās trimdas.

Tagad viņš atkal bija braucis garu ceļu, un arī šoreiz priekam pretim bija cēlušās senās, spītīgās balsis — vai uz mājām?

Kur ir viņa mājas? Ir pagājis mūžs — grūts, smaga ikdienā un darbā, ko var saukt arī par cīņu, — bet vai viņš ir kaut sprīdi tuvāk ticis senajam sapnim? Vai viss joprojām nebija tikai «mērķi aiz mākoņiem»?

«Kam pakaļ skrēji? tik sapnim.»

Vai tu vēl sapnis esi, tu Latvija brīvā?

Vai tu jau atkal sapnis — tu brīvā?

Tu, kas tā lauzies būt brīva, būt brīva.

Vai tu asinis mazgāta necelsies reiz,

Brīnišķi skaista un cēla kā piepildīts sapnis.

Sapnis, sapnis tu saki?

«Es ciešu klusu.»

Es ciešu klusu ...

Bet varbūt tomēr, tomēr esmu atbraucis māja?

«Es ciešu klusu.»

*

Andrejs Jesens, jaunatnes grāmatu izdevējs, prasīja, lai Rainis dod kaut ko «Jaunības Tekām». Dzejnieks apsolīja «Krauklīti», pirms trim gadiem uzrakstītu lugu. Tagad varbūt tā jau kļuvusi veca? Laiks bijis straujš, bet uzrakstīta luga nemainās līdzi laikam. Viņš pārskatīja rokrakstus, palaboja stilu, un Jesens drukāja «Krauklīti» visu 1920. gada otru pusi.

Dzejnieks strādāja arī pie tulkojumu grāmatas, kurā būtu lasāmi dzejoļi no dažādām tautām un dažādiem vēstures laikmetiem — sākot no pašiem senākajiem. Viņš vaca kopa dzejoļus, ko bija tulkojis dažādos savas dzīves brīžos. Un tulkoja jaunus. Viņam patika strādāt pie šīs grāmatas, jo te bija iespēja izcelt to neatkārtojamo savdabību, kas piemīt katras tautas literatūrai, un reizē parādīt tās brīvības alkas, kādas izjūt ikviena zeme jau kopš tālas senatnes. Visi laikmeti un visi kontinenti ir dzīvojuši labākas nākotnes jausmās.

Dzejnieks ar šo grāmatu gribēja dzimtenes šaurībā «tikai drusku pavērt pirts vējlodziņu un pamest skatu uz ārpasauli: cik tā brīnišķīgi dažāda un bagāta». «Dziesmās nemierīgi trīs visas pasaules sirds.» Viņš izstaigāja pasaules zemes dažādos laikmetos — no pašas tālās senatnes, «no Rigvedas grāmatas pirms 4000 gadiem», no senasīriešu «Gilgameša epa sākuma pirms 4000 gadiem», viņš pabija tālajā, senajā Ķīnā pie Li Tai Pē, viņš apstājās «pie Baltā Nila», kur mita dinku ciltis, viņš cauri gadsimtiem un zemēm atnāca līdz laikmetam, kuru pats bija līdzi dzīvojis, laikmetam, par kuru Maksims Gorkijs rakstīja lepnos vārdus: «Bezprāta drosmei mēs dziedam dziesmu!» Viss cilvēces gājiens, grūts un reizē aizkustinošas varonības pilns, veda uz rītdienu, uz to rītdienu, kad būs kritusi pātagas vara, fabrikas sviedrētavas vara, un tie cilvēki, kuru darbs veido pasauli, būs arī šīs pasaules iekārtotāji un saimnieki.

Grāmatas «Epilogā» dzejnieks apstājās pie Prometeja, viņa lepnuma un spīts. Dzejniekam šķita, ka Prometeja vārdi skan cauri gadsimtiem, un viņam ļoti gribējās, lai lasītāji šos vārdus sajūt cauri arī visai grāmatai, kas saucās «Nemierīga sirds».

Pie klints piekaltais Prometejs saka visuvarenajam Geišām spītā un pārliecībā:

Lai grandot visnota]is trīc

Visi gaisi, ko viesuļu dusmība grābj!

Līdz pat saknēm lai zemes dziļumus kreš Nikna vētra! Un jūra lai plūdumus šļāc,

Pāri zvaigznāju stigām lai kaucot tos gāž!

Visu melnajā Tartara tumsībā met!

Manas miesas lai likteņa atvaros gruži Mani nonāvēt tomēr viņš nespēj!

Domas nezin kādēļ šai gadā reizēm apstājās pie Ģirta Vilka. «Vienā naktī «Ģirts Vilks» kjuva dzīvs.» Kā dzīvot tālāk cilvēkam, kas augstu ideālu vārdā izdarījis noziegumu? Ģirts Vilks nošāvis pusaugu dēlu, kas nodevis revolucionāru. Tai brīdī viss licies pareizi, tomēr tēva sirdsapziņa pēc nodarījuma nevar aprimt. Ģirts Vilks dēlu nošāva, vērsdamies pret ļaunumu, pret nodevību. Bet kur īstais vainīgais? Vai pusaugu zēns? Vai tēvs, kam jāaizstāv nākotne un tātad cilvēcība? Dienasgrāmatā dzejnieks ierakstīja: «Tad atrod īsto vainīgo: sistēma.»

Kādu brīdi viņš apsvēra, vai prozas valodā sākto «Ģirtu Vilku» nepārveidot pantos un visu notikumu ne-pārcelt atpakaļ uz Korsiku. Kad ir distance starp šodienu un pagātni, tad rakstniekam vieglāk izcelt lielumu, uz ko aicināt ir ikvienas mākslas pienākums.

Dzejnieka domas kavējās arī pie Kaja Grakha, pie Iljas. Arī Imantas. Kādubrīd viņam radās nodoms izveidot lugu no «Ave sol» — šīs saules poēmas, ko viņš sarakstīja melnas reakcijas laikā un kas tēloja revolūciju kā daļu no Visuma mūžīgās maiņas procesa. No nenoslāpē-jamā procesa, kas, pretekļus pārvarot, iet uz nāktoni. Viņš kārtējo reizi nespēja izvēlēties konkrēti darāmo darbu, visvajadzīgāko. Lasot laikrakstus, sarunājoties ar cilvēkiem, piedaloties sēdēs, viņš lūkoja saklausīt, vai cilvēkos ir ilgas, nepieciešamība pēc šādām liela stila drāmām. Atbildi viņš nesaklausīja.

Cilvēki, likās, bija aizņemti ar visu ko citu, tikai ne ar domām par dramaturģiju, kas ved uz nākotni. Vai tiešām viņš, braucot uz dzimteni, bija nokļuvis vienīgi sīk-maņu pasaulē?

Kā senās dienās viņš atkal kopā ar Iniņu pārrunāja savas ieceres un kā senāk gribēja dzirdēt viņas domas. Mājās pārbraukšana bija satuvinājusi viņus. Viņi pārcilāja desmitiem tematu, bet ne par vienu neizšķīrās kā pašu derīgāko. Laikam viņi vēl īsti nepazina dzīvi dzimtenē un tāpēc nezināja, kas tai vajadzīgs ...

Vienu viņi juta abi: ja literatūra dzimtenē virzīsies uz ikdienu un ne uz lielumu, tad viņi ir lieki. Viņi nekad nav pratuši un gribējuši strādāt veikalniecībai. Viņi ir par daudz dziļi iepazinuši pasaules kultūru, to, cik tālu savās labākajās domās un centienos aizgājusi pasaule, lai tagad spētu kavēties pie sīkā un pat priecāties par izdabāšanu ikdienībai.

Lielajā steigā un gribā darboties dzejnieks bija aizmirsis savas slimības. Prieks par atgriešanos dzimtenē deva spēku.

*

Ivande Kaija pie viņiem iegriezās bieži. Viņa nebija atmetusi domu sadraudzēt Zemnieku savienības Kārli Ulmani ar proletariāta dzejnieku Raini. Kādā dienā viņa uzrakstīja Ulmanim vēstuli:

«... gribu vēl kādu vārdu runāt par Raini. .., Jums abiem vajadzētu tikt kopā pie lielā darba. Jūs teicāt: ja frakcija viņu nelaiž un ja viņu nepabalsta, tad nav nozīmes. Labi — lai frakcija nelaiž un lai nepabalsta, bet, ja Jūs viņam piedāvājat izglītības ministra vietu, kuru viņš, ceru, pieņemtu, kā Jums teicu reiz, tad 1) viņam atliek gandarījums, ka viņš ir aicināts, bet viņš ir spiests atteikt, 2) viņš varbūt tomēr pieņem, nerēķinoties ar frakciju. Tad tas mums ir liels morālisks, ieguvums.

Es gan vairāk domāju, ka viņš, partijas spiests, atteiksies tomēr: Bet viņam kā mūsu lielākam dzejniekam un goda vīram caur un cauri, lielam cietējam Latvijas brīvības dēļ, mums ir jātuvojas tomēr ar zināmu pieklājību, pazemību un dziļu cienību. Lai kā, viņš ir tomēr visu mūžu dzīvojis Latvijas brīvības idejai. Mums nav jākaunas zemoties viņa priekšā. Tas viņam būtu liels morālisks iekšējs apmierinājums, ka Jūs pie viņa grieztos ar rakstu kā pie cilvēka, ar viņa nopelnu atzīšanu un nožēlošanu, ka viņš neatrastu par iespējamu ņemt dalību mūsu nacionālā valsts darbā. Ar to Jums būtu iegūts viens draugs pretējā pusē un caur to arī zināmā mērā atbruņota opozīcija...»

īvande Kaija vēstuli nobeidza patētiski un — kā viņai šķita — patriotiski:

«Kaut Rāmavas dievi Jums pašķirtu laimīgu ceļu Jūsu turpmākās gaitās!»

Pēc dažām dienām Raiņa lietā īvande Kaija aizgāja pie Ulmaņa vēlreiz pati.

Ulmanis bija laipns pret sievieti, kas viņam uzticējās un viņu apbrīnoja, bet tūdaļ sāka arī atrunāties:

— Es tik labprāt vēlētos jums, cienījamā kundze, izdarīt pa prātam, bet... Lieta ir pārlieku svarīga, lai mēs kaut ko darītu vienkārši aiz mīkstas sirds. Pat, ja es gribētu šim un tam pievērt acis un ar viņu sadarboties, pilsoniskās frakcijas es nepārliecinātu, un bez tā es nevaru neko iesākt. Neko nevaru, ticat man!

— Bet viņa darbi jau ir izlietoti mūsu nacionālās valsts stiprināšanai. Viņa «Daugava» ...

— Tas viss ir jauki, un literatūra ir literatūra. Ir saprātīgi, ka mēs viņā sameklējam to, kas var noderēt mūsu valsts stiprināšanai. Tā jādara, jo allaž jāatceras, kāda atsaucība viņa vārdam ir sabiedrībā. Bet akli mēs nedrīkstam būt. Tai «Daugavā», ja tā ciešāk paskatās, — viņš taču tiem baskājiem vien apkārt staigā, un par tiem viņa galvenā bēda. Viņam arī šai gabalā iznāk, ka tie paši, kā kreisie saka, «mazie brāļi» ir īstie Latvijas saimnieki un uz viņiem ir visas nākotnes domas liekamas.

Kārlim Ulmanim likās veltīgi spriedelēt par skaidrām lietām. Viņš gribēja tikt vaļā no neatkāpīgās, neatlaidīgās viešņas, kam, izrādās, bija pārlieku viegli sajūsmināma. sievieša saprašana.

— Vai viņš varbūt nebūtu ar mieru iet kaut kur par sūtni?

Viešņa iesmējās, nemaz neapjēgusi, ka nav pieklājīgi šai vietā un brīdī to darīt:

— Tā būtu feļetona viela: izraidīt viņu atkal no dzimtenes.

Ulmanis nedusmojās par šiem smiekliem, bet attapa: tas patiesi nav nopietni. Nu, viņš visu apsvēršot un lūkošot atrast Rainim cienīgu posteni. Varbūt kādā departamentā.

— Es jums pilnīgi piekrītu. Kaut kur mums viņš jānoliek ir.

Dzejniekam «atrada» vietu: ar Ministru kabineta lēmumu Raini apstiprināja par Izglītības ministrijas Mākslas departamenta direktoru.

«JEL ESI TĀDS KA MĒS. TAD TEVI MĪLĒS»

Mājās pārbraukušie trimdinieki vasaru gribēja pavadīt jūrmalā, kā to bija darījuši senāk, pirms emigrācijas. Viņi apmetās pie Ivandes Kaijas Majoros. Viņi bija kādā dienā aizbraukuši uz jūrmalu, lai kopā ar Ivandi Kaiju pameklētu sev pāris istabiņu, bet Aspazijai tik ļoti bija iepaticis pie pašas Ivandes Kaijas, ka citur istabas nemaz nemeklēja.

Ivande Kaija abus dzejniekus uzņēma labprāt, kaut arī saprata, ka pašai strādāt pie iecerētā romāna, kad mājās ir šādi kaimiņi, būs grūti. Bet viņai patika būt daudzināto dzejnieku sabiedrībā, bez tam ar trimdiniekiem Ivandei Kaijai bija īpašs nodoms: «...lai izput arī visa «Dzintarzeme» [romāns, pie kura viņa tovasar strādāja], ka tik es varu viņus atsvešināt no politiskās partijas saistībām.» Un vēl turpat dienasgrāmatā: «Es priecājos arī uz tuvāku kopdzīvi ar A., mēs kā sievietes tik labi saprotamies un dvēseliski esam tuvas. ... Tikai nu man būs rūpes ar uzkopšanu un ēdināšanu, jo citādi jau neies.»

Ivandei Kaijai patika viss, ko Aspazija stāstīja par Raiņa neapmierinātību ar sociāldemokrātu partiju. Dzejnieks, mājās braukdams, bija iedomājies, ka viņa vārdos ieklausīsies ikviens, bet ar katru dienu kļuva skaidrāks, ka pat partijā, kuras biedrs viņš skaitījās, viņu negrib lāgā dzirdēt. Tur mūžīgi bija kaut kādi veikali taisāmi un paslepen gudrojami.

Ak, ja Ivandei Kaijai izdotos Raiņa neapmierinātību izlietot Zemnieku savienībai par labu! Kāpēc viņi tur — Zemnieku savienībā — ir tik tuvredzīgi un nepacenšas, lai tas notiktu!

Ivandes Kaijas dienasgrāmatā 1920. gada 2. jūlijā:

«A. un R. ir ļoti neapmierināti un nākamgad gribētu atpakaļ uz Kfastaņoluļ. Rļainis] nevarot saprasties ar partiju, uz viņu neklausoties, no viņa centrālkomitejas lēmumus slēpjot... Frakcija viņiem neuzticot, neuzdodot arī runāt Satversmes sapulcē. Viņu stāvoklis grūts. R. sajūtot dziļu, neatrisināmu dvēseles konfliktu: iekšēji viņam ar šo partiju kopīga nekā nav...»

Iniņas dienasgrāmatā tai pašā dienā:

«Gulēju pavisam nelabi... Lielais Pūks vēl mazāk gulējis. Atradu, ka viņam lielas, sāļas asaras lija iz acīm, viņš ieskata, ka lielu kļūdu darījis, praktiskā politikā iedams.»

Iniņai sāpēja sirds par dzejnieka bēdām:

«Ak tu mīļais, vai tad es tev to neteicu ar visu dvēseli, bet tu gribēji pats piedzīvot, tu teici, ka es tevi novelkot lejā un visur kavējot, ka slikti būšot, ja tevi nelaidīšot, cik tad tev tās gribas esot un to pašu mazumiņu laupīšot.»

Savu neapmierinātību un rūgtumu dzejnieks neslēpa, bet sarūgtinājuma asumu un dziļumu uzticēja vienīgi Iniņai un dienasgrāmatai.

Kaut neapmierināts un sarūgtināts, viņš gāja un darīja, kas likās vajadzīgs, pareizs un godīgs. To viņš uzskatīja par cilvēka pienākumu. Viņš jau kopš agriem vīra gadiem bija uzņēmies dzīves uzdevumu un darīja to neatlaidīgi pat tad, kad tas likās jau pāri spēkiem un kad pretim saņēma tikai nievas un paļas. Jo vienu viņš visu mūžu zināja cieši: cilvēces un tautu attīstība vienmēr notikusi kā grūta, smaga, nepārtraukta cīņa, un velti gaidīt vieglumu tam cilvēkam, kas apzināti uzņēmies šo cīņu.

Tāpēc nemaz nebija savādi tas, ka viņš tūdaļ atrada kopīgu valodu ar kādu līdz tam pilnīgi nepazīstamu cilvēku, kas bija pie viņa ieradies, un drīz kļuva noprotams, ka šis nepazīstamais ir nelegālās Komunistiskās partijas sūtīts.

Svešais sevi nodēvēja par Maksimu un sacījās atnācis svarīgā lietā, kurā gribot dzejnieka līdzdalības.

Esot nodoms izdot lētas, proletariātam nepieciešamas grāmatas. Zinātniskas, proletariāta cīņas ceļu skaidrojošas un arī laba, revolucionāra daiļliteratūra. Vai Rainis nebūtu ar mieru atļaut jaunajam apgādam kā pirmo izdot kādu no saviem revolucionāro dzejoļu krājumiem?

Viņi sarunājās krietni ilgi, un šai sarunā noskaidrojās, ka svešais atnācējs grib ne vien dabūt no dzejnieka piekrišanu par grāmatas izdošanu, bet vēlas, lai Rainis kļūtu par jaundibināmā apgāda līdzdalībnieku.

— Mums vajadzīgi cilvēki, kuru sirds pieder mūsu darbam un cīņai par nākamību un uz kuru godīgumu mēs varam paļauties.

Dzejnieks piekrita. Vai viss viņa mūžs nav pierādījums tam, ka viņš allaž bijis tur, kur ir pamatšķiras cīņas un centieni?

No viņa senajiem darbiem varbūt vislabāk «Klusā grāmata» noderētu jaunajam pasākumam.

— So grāmatu lasītāji tikpat kā nav redzējuši tādu, kādu es to biju iecerējis un uzrakstījis. Cariskajai cenzūrai tās patiesīgums likās briesmīgs, un «Klusā grāmata» tika iznīcināta.

Dzejnieks gan zūdījās:

— īstenībā labāk būtu, ja es varētu dot pavisam jaunu darbu, liesa gan, man ir grāmatas, kas uzrakstītas, bet vēl nav nodrukātas, tomēr... Nē, nē, šai jaunajai vajadzībai mani agrākie darbi liekas būt paši piemērotākie.

Sarunu biedri abi šķirās apmierināti.

*

Satversmes sapulcē dzejnieks pirmo reizi runāja vasaras beigās — 18. augustā. Viņš jau bija pietiekami sarūgtināts pa šiem mēnešiem un tāpēc neslēpa nedz savu neapmierinātību ar jauno republiku, kas sevi daudzināja kā demokrātisku, nedz arī smagumu, kas bija sakrājies:

— Man nākas grūti runāt jūsu priekšā pirmo reizi šodien. Man vieglāk būtu bijis runāt, ja tas būtu noticis agrāk, tanī laikā, kad jūs tikko bijāt sanākuši, kad j€is bijāt sajūsmināti par savu sanākšanu un kad arī tauta skatījās uz jums ar zināmu entuziasmu. Bet nu tas entuziasms ir izdzisis, un, cik viņa ir palicis pāri, viņš uzturams vēl tikai kā zināms siltums un tas pats ar lielām pūlēm.

Tai dienā Satversmes sapulcē apsprieda jautājumu pat amnestiju. Dzejnieks bija vecs cietumnieks un trimdinieks, tāpēc šis jautājums viņam bija īpaši tuvs.

— Akts, ko mēs šodien pārrunāsim, grib izlīdzināt tās netaisnības, kas bijušas, grib visus ļaunumus nomēzt nost, grib gūt nepieminēšanu. Veco grieķu lielā gudrība politikā — un es politiku ņemu kulturālā ziņā — bija tā, ka viņi šādus aktus sauca par nepieminēšanas aktiem. Tagad viņus parasts saukt par apžēlošanu. Šis vārds ir pilnīgi nepareizs, jo bieži vien apžēlotāji ir bijuši vairāk vainīgi nekā tie, kas tos «ļaunos» darbus darījuši, un labi būtu, ja mēs ne tikvien ar muti, bet ar sirdi sauktu šo aktu par nepieminēšanu, lai būtu spējīgi radīt zināmā kopībā to jauno darbu — Latvijas jaunuzbūvi. Ir simti un tūkstoši tā saukto vainīgo, kas gaida amnestiju. Bet cieta ne vien viņi, bet arī viņu piederīgie, un to skaits ir lielāks, un tie cieš nevainīgi. Tādēļ būtu labi, ja visa sapulce varētu pieņemt šo aktu plašākā nozīmē, ja neizslēgtu no viņa tos ļaunumus, kuri skaitās politiski par pārāk lieliem, lai viņus aizmirstu.

Šī viņa pirmā runa Satversmes sapulcē nebija gara, tomēr viņš tajā atkal un atkal atrada iespēju izsacīt savu neapmierinātību ar to dzīves virzību, kādu viņš jau bija ievērojis jaunajā republikā.

— Kad mēs, trimdinieki, atgriezāmies Latvijā, mēs gribējām atrast brīvu Latviju. Mēs viņu neatradām, bet neesam atmetuši cerību, ka mēs viņu uzbūvēsim.

Satversmes sapulce pieņēma likumu par amnestiju — un kādai apcietināto daļai tas līdzēja. Uz šī likuma pamata no cietuma atbrīvoja arī Andreju Upīti.

Pēc trīspadsmit dienām, 1. septembrī, dzejnieks Satversmes sapulcē runāja otru reizi — par agrārreformu. Viņa runa šoreiz bija gara, pilna satraukuma, asa. Pirmām kārtām tā bija vērsta pret Zemnieku savienību, un tās vadonim Kārlim Ulmanim bija simtkārt vairāk taisnības nekā prozaiķei Ivandei Kaijai par to, ka Zemnieku savienības un Raiņa sadarbošanās ir neiespējama.

Bija runa par zemes piešķiršanu bezzemniekiem un tās platības lielumu, kāds atstājams agrākajiem muižniekiem. Zemnieku savienība uzskatīja, ka muižniekiem atstājamas 300 pūrvietas zemes (sīksaimniekiem turpretim plānots piešķirt 50—60 pūrvietas). Muižniekiem paliek bijušo muižu ēkas, bet par zemi, ko viņiem atsavina, valsts izmaksā atlīdzību.

Dzejnieks bija sašutis: tas nenozīmē neko citu kā muižnieku varas saglabāšanu, atvainošanos viņu priekšā. Par ko viņiem maksāt un kāpēc maksāt? Vai tiešām vēlreiz jāpērk atpakaļ no muižniekiem zeme, kas jau reižu reizēm pirkta?

— Es nemaz nerēķinu vēl to, ka ar saviem sviedriem zemnieki ieguvuši tiesības uz šo zemi, un sviedru tiesības ir lielākas par visām vēsturiskām laupīšanas tiesībām. Tā zeme ir mums nolaupīta. Mēs ņemam atpakaļ tikai to, kas mums piederēja, un tā nav netaisnība, ka par viņu nemaksājam vēlreiz.

Dzejnieks pievērsās pašai zemniecībai:

— Kas tiek darīts, lai nodibinātu jaunas sīksaimniecī-bas, lai paceltu zemniecību, uz kuras varētu dibināties visa latviešu tautas nākotne, kā to dzirdam no Zemnieku savienības? Kā tiek apgādāta sīkzemniecība?

Vienkārt, dod platību 50—60 pūrvietām. Uz šīs platības ēku nebūs, tās bezzemniekam pašam būs jāceļ. Kapitāla piemaksas, kādas saņems muižnieki, bezzemnieks nedabūs. Vēl mazāk: bezzemnieks ne tikvien nedabūs kapitālu, nedabūs ēkas, viņam būs vēl jāmaksā no savas zemes. Viņam būs jāmaksā par savu zemi izmaksa muižniekam! Jā, varbūt ne nu tieši muižniekam — nauda ies varbūt caur valdības rokām, — bet tā tomēr nāks muižnieku rokās. Tā Zemnieku savienība pabalsta jaundibināmo sīkzemniecību, uz kuru tiek liktas lielas cerības!

Viņš kļuva ironisks:

— Mani mierina ar to, ka saka: «Latviešu zemesru-ķis — tas ir pārāks par visiem muižniekiem; kur muižnieks nevar iztikt, tur viņš tiek bagāts, dodat muižniekam labu zemi, tas tiks nabags.» Un tiešām — bij jau tāds priekšlikums: kad labas zemes pietrūkstot, vajadzēšot zemniekiem dot purvus, lai viņi mēģinot šajos purvos tikt par bagātiem vīriem un konkurēt ar muižniekiem. Ja arī to purvu nepietikšot, tad pilsonisko partiju vīri saka: latviešu zemnieks esot garīgi ļoti spējīgs, nevajagot jau viņam dot tikai zemi vien, ir jau diezgan ūdens, lai viņš iet uz jūru. Tāds ūdeņains priekšlikums nāca no mana drauga Skalbes. Un, ja ar to vēl nepietikšot, tad jau gaiss vēl paliekot pāri, un gaisa platība ir liela. Latvietis nav vairs tāds, kas sēd pie zemes vien kā pielipis. Viņš jau pazīst visu pasauli. Lai iet un meklē laimi pasaulē, gan jau atradīs. Es nu nezinu, — ja viņš to var atrast tepat, kāpēc viņš lai iet to pa pasauli meklēt? Un, ja nu ar to vēl nepietiek, tad — lai sīkzemnieks urbjas dziļumā, arī tad viņš varēs pārvarēt muižniekus. Tādi ir tie apmierinājumi sīkzemniekiem!

Dzejnieks, kas savos darbos allaž bija cildinājis mīlestības nozīmi cilvēku sabiedrībā, bija nelokāmi nepie-ļāvīgs, kad sastapās ar netaisnību un pārestību tautai. Jo viņa mīlestības izpratnē nebija vietas pazemīgai pieticībai un vēl mazāk izlīgšanai ar ienaidnieku.

Kā parasti dzejnieks runāja bez oratora manīgās veiklības, jo runātāja talanta viņam nebija, bet viņa vārdi bija pietiekami skaidri un tik tieši un asi kā nevienam šajā svarīgajā reizē.

Pēc lielas spriešanas, kas izraisīja kaislības, galu galā nolēma atlīdzību par atsavināto zemi muižniekiem nemaksāt, bet reizē bija arī verdziska piekāpšanās: muižas centrus atstāja to agrākajiem īpašniekiem.

Pēc desmit dienām, 10. septembrī, dzejnieks Satversmes sapulcē uzstājās vēlreiz — par skolotāju atalgojumu. Viņa sirds vienmēr bija piederējusi cilvēkiem, kas nes tautai kultūru, un viņš atgādināja augstajai sapulcei:

— Ja jūs gribat taupīt pie tautas kultūras, tad ar to jūs taisni izšķēržat tautas mantu. Visienesīgākie ir tie ieguldījumi, kas tērēti cilvēku izglītošanai.

Viņš jau bija paguvis ievērot, ka cilvēki, kas vadīja jauno republiku, allaž uzskatīja, ka, atraujot līdzekļus kultūrai, nekāds īpašs ļaunums tautai netiek nodarīts. Vai tāda lai būtu republikas kultūras politika?

Bet drīz sākās pats ļaunākais: viņš saprata vēl vienu jaunu gudrību, kas agrāk nebija ienākusi prātā, — Satversmes sapulcēs, sociāldemokrātu frakcijās un citās sēdēs runāšana tika uzskatīta par svarīgāko darbu, nebēdājot, cik no sarunātajiem vārdiem ir labuma. Un to sauca par politikas taisīšanu.

Dzejnieks sarūgtināts klusēja un sēžu tukšgaitu mēģināja izlietot lietderīgi.

25. novembrī:

«Šodien 3 — frakcij. sēde un p. 5 — parlamenta sēde. Visu laiku strādāju «Ģirtu Vilku».»

Jā, varēja lugas rakstīt arī tukšās, nevienam nevajadzīgās sēdēs. Un tomēr... Daudz patīkamāk bija to darīt

Kastaņolas kalnos vai «cimiterā», kur debesīs gaiša un starojoša spīdēja dienvidu saule, vējš šalca koku lapās un uz cilvēkiem un debesīm klusā mierā noraudzījās kalnu rāmās galotnes. Bet šeit — sēž gludi ģērbti kungi, viens runā un citi gaida savu kārtu. Kas negaida savu kārtu, tie garlaikojas.

Uz dzimteni posdamies, viņš bija sagatavojis nelielu dzejoļu grāmatiņu «Sveika, brīvā Latvija», tagad, nepilnu pusgadu iepazinis dzimteni, dzejnieks plānoja joku lugu «Brīvā, neatkarīgā Latvija». Vai viņš gribēja pasmieties pats par savām cerībām un naivumu, tik līdzīgu virsrakstu izvēlēdamies? Komēdijas iecerēs viņš ierakstīja par jauniepazīto dzimteni:

Atkarīga no izlūku nodaļām, no spekulantiem.

Jauna — veci žandarmi,

skolu inspektori,

baroni,

birokrāti.

Arēji lepna, izglītoti:

gari, kopti nagi, roku bučošana franciski, vāciski.

Komēdiju viņš neuzrakstīja. Arī nākamajos gados viņš plānos komēdijas, kuras neuzrakstīs. Viņš bija traģēdiju rakstnieks. Komēdiju uzmetumi palika papīros vienīgi kā sarūgtinājuma liecinieki.

*

Pirmā dzimtenes vasara bijušajam trimdiniekam pagāja vienā nemierā un vismazāk laika palika atpūtai. Viņš steidza starp Rīgu un jūrmalu, sēdēja sēdēs un apspriedēs, mēģināja kaut ko kārtot un jūrmalā ieradās noguris, nervozs, sarūgtināts.

Dzīve dzimtenē bija sākusies juceklīga, neiecietīga.

Bija jau pagājuši pieci mēneši dzimtenē, kad Aspazija ierakstīja dienasgrāmatā:

«... dzimtenes sajūtas vēl nav, un karājas vienmēr virs galvas negaiss.»

Dzejnieks gribēja palikt pie nodoma, kas bija radies jau Kastaņolā: dzimtenē būt optimistam. Viņš pat rakstīja dzejoļus, kuros vajadzēja atspoguļoties priekam par mājās pārbraukšanu un dzīvi dzimtenē. Nevarētu sacīt, ka šie dzejoļi būtu neīsti, — viņš tiešām bija saņēmis daudz prieka, kad ap sevi skatīja sajūsmā mirdzošas acis. Būtu netaisni neredzēt šo prieku, un nebija nekas negodīgs to ietvert dzejas rindās. Arī tad, kad blakus ceļas dobja dunoņa kā no pazemes un kļūst arvien neatlaidīgāka un neatvairāmāka.

Rudenī reāla kļuva jaunā grāmatu apgāda dibināšana. Dzīve atkārtojās: tā dzejnieku saveda kopīgā darbā ar Alfrēdu Razumu — ar to pašu cilvēku, kas viņos tālajos laikos bija Vjatkā un lūdza, lai trimdinieks uzticētu studentiem izdot savu dzejoļu grāmatu. Toreiz šis nodoms lāgā nepiepildījās, bet, lūk, tagad inženieris Razums un dzejnieks sēž kopā ar Pauli Betleru — pēc ārējā izskata spriežot, cienījamu pilsonības kungu — un apsver statūtus iestādījumam, kas izdos grāmatas. Viņi šai rudenī Pauļa Betlera dzīvoklī sanāk kopā vairkkart, ievēl ari vajadzīgās amatpersonas: dzejnieks būs apgāda priekšnieks, Alfrēds Razums — sekretārs, Paulis Betlers — direktors rīkotājs.

Jaunajam apgādam dzejnieks atrod nosaukumu — «Daile un Darbs», un tas visiem šķietas labs.

Dzejnieks ir atbildīgs par apgāda izdodamām daiļliteratūras grāmatām, un jo īpaši Alfrēds Razums vēlas, lai pirmā no tām būtu «Tālas noskaņas zilā vakarā».

— Tā es divas reizes būšu pie šīs skaistās grāmatas iznākšanas roku pielicis.

Alfrēds Razums grib, lai «Tālas noskaņas» šoreiz tiktu izdotas īpaši grezni, bet dzejnieks tam ir pretī:

— Grāmata domāta pamatšķirai, un tai ir taupāma katra kapeika. Grāmatai jābūt vienkāršai un lētai, lai to varētu iegādāties ikviens, kas grib.

Bet kur nāk nauda grāmatu izdošanai?

Nelielas summas dod apgāda dibinātāji, bet nekādu bagātīgo līdzekļu viņiem nav. Un tomēr vajadzīgā nauda rodas. To sagādā nelegālā Komunistiskā partija, gādā tās Ārzemju birojs.

Vēl šī paša gada beigās «Tālas noskaņas» iznāca, un grūti pateikt, kurš bija priecīgāks par šo notikumu — dzejnieks vai Alfrēds Razums: viņi abi no jauna šais dienās atcerējās Vjatkas guberņu, trimdinieku postu un viņu līdzdalību dzimtenes domās par nākotni.

Nākamajā gadā «Daile un Darbs» izdeva arī «Kluso grāmatu», «Vētras sēju» — visu to, ko dzejnieks bija veltījis tieši revolūcijai.

«SIRDS, SAKI MANIM, VAI SIS IR JAU PRIEKS?»

Dzīvoklis Pārdaugavā, Baložu ielā, kas abiem dzejniekiem bija ierādīts, Latvijā pārbraucot, jau ar pirmo dienu viņiem lāgā nepatika. Vieta likās stipri mitra, un As- j pazija apmeklētājiem žēlojās:

— Bez silta lakata te nemaz nevar dzīvot, un arī Rainis ir nelaimīgs, kaut cieš klusu un nevienam nesūdzas. Viņam taču visi kauli jau kopš cietumu laikiem reimatisma pilni.

Viņi pārvācās uz pilsētas centru — Muitas iela, un tas bija gan rūpīgi apsvērts, bet nepraktisks darījums.

Jaunais dzīvoklis atradās piektajā stāvā, tam bija daudzas istabas ar dažādiem īrniekiem. Abi dzejnieki iekārtojās divās. Viena istabiņa patlaban bija tukša — tai īrnieks vēl tika meklēts.

Tā nu viņi dzīvoja kā kolonijā, koridorā un virtuvē ar citiem īrniekiem sastapdamies, un nemaz nebija saprotams, kāpēc dzejniekiem vajadzēja apmesties tādā bie-zokņā.

Drīz atradās īrnieks arī tukšajai istabiņai, un kādā vakarā, pavēlu mājās atgriezdamies, viņi sastapa šo īrnieku. Tā bija jauna sieviete, kas viņiem pēc zvana atvēra durvis. Sieviete gribēja steigšus pazust savā istabā, bet dzejnieks aicināja viņu atpakaļ un sniedza roku.

— Jūs laikam esat mušu jauna kaimiņiene. Tad taču ir jāiepazīstas.

Jaunā sieviete stāvēja samulsusi un piesarkusi.

— Izskatījās gluži pēc nobijušās meitenītes, — dzejnieks sacīja Iniņai, kad viņi bija savās istabās.

— Patiešām, izskatījās vēl gluži pēc bērna, — Iniņa piekrita. — Bet it kā jau esot bijusi precējusies, un pat

puika vai skuķis šai kaut kur esot. Droši vien uz laukiem. Tur rīdzinieki tos bērnus noliek, kad paši negrib audzināt.

Viņi abi iestiga vakara rūpēs un darbos un jauno īrnieci aizmirsa. Dzejoļu krājums «Uz mājām» arvien vēl nebija pabeigts — dienā rakstīšanai neatlika laika. Tikai vakari un rīta stundas.

Jaunā īrniece nemaz nebija tik samulsusi, kā tas likās abiem dzejniekiem. Viņa bija īsajos mirkļos tos gluži labi noskatījusi. Viņai bija licies, ka tieši tāds varēja būt Rainis, dzejnieks, kas šajā gadā bija visu mutē: stalts augumā, kalsns, iesirmi mati, tāpat bārda, ūsas. Kustības brīvas, mierīgas un pievilcīgs cēlums visā stājā. Tērpies viņš bija tumši pelēkā mētelī, galvā melna platmale, rokā spieķis. Jā, apmēram tāds viņš bija redzēts bildēs laikrakstos un grāmatās.

Un Aspazija? Daudzinātā dzejniece, kuras dzejoļus jaunā īrniece jau skolas gados ar aizrautību lasījusi — daudz, daudz vairāk nekā Raiņa darbus. Aspazijas bilde kopš bērnu dienām bija pazīstama — skaista sieviete starojošām acīm, kuplu matu vainagu. Lepna, izaicinājuma pilna viņa bija spītējusi mietpilsonībai jau kopš jaunības gadiem, un šis lepnums nevarēja nepatikt un nesajūsmināt. Bet tagad pa koridoru garām pagāja sagurusi sieviete pāri pusmūžam, nevērīgi roku pasniegdama, vēsi aprauta. Tērpusies nenoteiktas krāsas mētelī, zem tā bordo krāsas kleita, galvā gaiši pelēka cepure platām malām, uz pleciem liela, dzeltena lapsa.

Jaunā īrniece bija sieviete, un viņas acis cieši noskatīja otru sievieti.

Nacionālais teātris iestudēja «Jāzepu un viņa brāļus», un atkal tas bija Aleksis Mierlauks, zvērināts reālists, kas vadīja režiju šai teiksmainajai lugai. Dzejnieks ticēja, ka Aleksis Mierlauks visu izdarīs labi.

Teātris gribēja, lai dzejnieks seko mēģinājumu gaitai, nāk talkā ar savu padomu. Lai uz skatuves viss būtu tā, kā iedomāts, lugu rakstot.

Rainis atrunājās. Viņš, kas kādreiz tik labprāt bija rakstījis par «Uguns un nakts» tēliem, par to, kādus iedomājis Induli, Mintautu, Baibu, tagad visu atstāja teātra ziņā.

— Ko es jums varu pasacīt un ko esmu gribējis pasacīt, tas ir atrodams pašā lugā. Lugu esmu pabeidzis, sen pabeidzis, un man tai nav ko klāt pielikt.

Teātris neatlaidās — tomēr, tomēr.

Tad dzejnieks pilnvaroja Iniņu.

— Aspazija pazīst lugu vēl labāk par mani. Viņa to ir divas reizes pārtulkojusi vāciski. Viņa allaž atceras visu, ko esmu uzrakstījis.

Aspazija labprāt gāja uz teātri, lūkoja tur kaut ko rīkot, pēcāk mājās visu sīki atstāstīdama un pavēstīdama.

Viņai nepatika Jāzepa lomas tēlotāji — ne Alfrēds Amtmanis-Briedītis, ne Vilis Segliņš. Norūpējies un domīgs bija arī Mierlauks: Briedītis Jāzepa lomā nav slikts, bet...

— Ja nav īsta Jāzepa, tad nevar būt arī laba izrāde, — Iniņa vakarā bija nemierā. — Skatītāji nodomās, ka vaina ir pašā lugā, bet tava luga ir laba.

Kādā dienā, mēģinājumu telpā iegājusi, Aspazija ieraudzīja, ka Mierlauks mēģina ar pavisam jaunu aktieri Jāzepa lomai. Aspazija ieklausījās, un viņai uzreiz jaunais, nepazīstamais tēlotājs iepatikās: ir atrasts īstais!

Mājās viņa jau runāja ar drošu pārliecību:

— Tu atnāc un paskaties. Viņš ir taisni kā radīts Jāzepam. Sākumā es pal brīnījos, kā viņš visu tā spēj. Bet viņš man atzinās, ka dažu labu nakti esot nomodā pavadījis, pie Jāzepa savās domās kavējoties. Nu, atnāc pats! Viņš tev noteikti patiks. Tad mēs varam par viņu iestāties, jo teātris miera labad labprāt negribēs dot pirmo vietu jaunajam, kad lomai kā pirmākie jau iecerēti un izvēlēti pazīstami spēki.

Dzejnieks aizgāja, paskatījās kādu bridi mēģinājumu un piekrita Iniņai — kā to darīja vienmēr, kad saprata,’ ka Iniņai tas sagādā prieku. Jānis Ģērmanis — tā sauca jauno, sabiedrības vēl īsti neievēroto mākslinieku — patiešām nelikās slikts.

Mēģinājumi turpinājās, un Iniņa vakaros priecīga stāstīja, ka jaunais Jāzeps kļūstot savā tēlojumā arvien pilnīgāks.

Tas bija labi. Ik lugai vajag atrast īstos aktierus. Bet uz mēģinājumiem dzejnieks negāja un neies — kādēļ sastapties ar savu pagātni, kura jau tik tāla, ka ir bez nozīmes? Kādēļ sastapties ar jau pierimušām sāpēm, kas tiek rādītas ziņkārām acīm? Un vai rakstnieks vispār spēj atbildēt uz cilvēku naivo, uzmācīgo ziņkārību: kas lugā gribēts pasacīt, un kāpēc tā rakstīta? Lugā pasacīts viss — jūsu uzdevums ir ieklausīties tās vārdos, un tad arī jūs sapratīsit visu.

*

Bija patāls rudens, nekurinātajās, slikti apgaismotajās telpās sala, bet Eduards Smiļģis ar aktieriem, ko viņš bija pulcinājis ap jaundibināmo teātri, cītīgi mēģināja «Induli un Āriju».

Sākts bija pilnīgā trūcībā, ar tik skopiem līdzekļiem, kas māksliniekiem nesolīja nekā cita kā vien bada maizi. Jaunais teātris organizējās Raiņa kluba paspārnē, klubs nomāja telpas no Rīgas Latviešu amatnieku savstarpējās palīdzības biedrības.

Pa kara gadiem šeit viss bija līdz pēdējam nodzīvots un sapostīts. Aktierus šī postaža mulsināja, vienīgi Eduards Smi]ģis likās pat apmierināts:

— Paldies dievam, ka te viss ir pietiekoši noārdīts! Tagad varam sākt pilnīgi no jauna.

Viņi sāka pilnīgi no jauna, vienīgi ar atmiņām, ka šai telpā kādreiz notika izrādes, kas skatītājiem kļuva par svētkiem.

Kad notika pirmais mēģinājums, auklas galā pār skatuvi karājās viena vienīga spuldzīte, skopi apgaismodama telpu. Visapkārt bija tumsa, nepatīkami lipa klāt aukstums un drēgnums, aktieri sablīvējās skatuves vidū, lomas lasīja no lapiņām, kājās stāvēdami. Nebija neviena mēbeļu gabala, kas noderētu sēdēšanai.

Eduards Smiļģis šai pustumsā un aukstumā kustējās straujš, spēka pilns un nenogurdināms. Viņš redzēja skatuvi pilnu gaismas un krāsu, tik pārgalvīgi krāsainu, ritmā dzīvu, poēzijas apgarotu, kāda vēl latviešu teātrim nekad skatuve nav bijusi.

Jaunajam teātrim jau bija atrasts vārds, un arī tas bija krāsains — Dailes teātris. So vārdu bija atradis Ansis Gulbis, kas ari bija šā teātra dibinātājos. Šis vārds patika, kaut arī bija drusku bažas, vai tā nav nelaba dižošanās, ka viņi cer kļūt tikpat tālu pazīstami un cildināmi kā slavenais Maskavas Dailes teātris. Bet, ja mākslinieks izvēlas sev pieticīgus mērķus, tad viņam ir cerība sasniegt tikai vājus rezultātus.

Dzejnieks arī uz «Induļa un Ārijas» mēģinājumiem neaizgāja ne reizi, toties ar Smiļģi viņi par jaundibināmā teātra spēles veidu runāja bieži, īpaši kad Smiļģis šad tad atnāca uz Muitas ielu.

Smiļģa galva bija nodomu pilna. Kara gados pa Krievzemi klīzdams, viņš to bija pietiekami atpūtinājis, un tajā bija sakrājušies jauni iespaidi. Viņš alka spēlēt pats un bija pārliecināts, ka Latvijā ir jārada jauna veida skatuves māksla un ka viņš to izdarīs.

Dzejnieks klausījās Eduarda Smiļģa nodomos, kā parasti šķietami savās domās aizklīdis, bet dzirdēdams ik vārdu. Kaut kas viņu valdzināja, kaut kas lika būt piesardzīgam. Vispieņemamākā bija doma, ka Rīgā vajadzīgs otrs, no Nacionālā teātra atšķirīgs teātris, bet, kādā veidā šai jaunajā teātrī spēlēt lugas, tas vairs nebija tik skaidrs. Smiļģis daudz stāstīja par to, ko jaunajā teātrī darīs režisors, bet pamaz viņam bija sakāms par autoru, par tām domām, kas tiks runātas uz jaunā teātra skatuves. Vienā ziņā viņu uzskati bija līdzīgi: arī Smiļģim vienaldzīgas bija lugas, kurās attēlota dzīves ikdienība, viņa prātos bija tikai lielā dramaturģija — ar cildenām jūtām, domām, ar pasauļu sadursmēm. Tas nevarēja nesaistīt, neradīt uzticību jaunajam teātrim. Ja uz skatuves ir tādi varoņi, tad vajag būt arī lielai aizrautībai, kas paceļas pāri pelēcīgajai ikdienai un ved uz nākotni. Liela dramaturģija, kaut pirms gadu tūkstošiem radusies, vienmēr ved uz nākotni.

Tikai... par to, kas ir šai dramaturģijā, Smiļģis runāja maz, viņš uz skatuves redzēja vispirms savas domas un idejas pārtopam vārdos, krāsās un skaņās.

Dzejnieks bija dzimtenē un vērīgi lūkoja izprast, ar kādiem sapņiem par nākotni tā dzīvoja.

Pagaidām viņš joprojām nevarēja un nevarēja to saklausīt. Arī tad, kad Smiļģis nepaguris stāstīja par jaundibināmo teātri, kuru nodomāts atklāt ar tādu pārdrošu sapņotāju, kāds ir Indulis.

Sai pirmajā dzimtenes gadā dzejnieks ievēroja, ka šeit pagājušais laiks reizēm saaug kopā ar esošo, tikai viņam nebija skaidrs, vai cilvēki bijušo grib vienīgi atcerēties vai arī to izmantot, lai ietu tālāk. Varbūt tiek atdzīvinātas tikai patīkamas atmiņas par pagātni, bet par nākotni pietrūkst domu, jūtu un īstu cenšanos?

*

Tuvojās «Jāzepa» pirmizrāde, un dzejnieks aizgāja uz ģenerālmēģinājumu. Viss ieilga līdz vieniem naktī.

Dzejnieks sēdēja kā parasti kluss, sevi noslēdzies, un, kad viņam ari šai reizē prasīja, vai uz skatuves viss noliek kā nākas, viņš apstiprināja:

— Tieši tā es lugu domāju,

Sarunājās Jāzeps un Asnate:

Ko klausies?

— Klausos? — Sapņu atskaņās,

Tās kā no kapa nākot ausīs skan.

Kad šī senā, pazīstamā un dīvaini svešādā dzīve uz skatuves iet pretim savam galam, kādā brīdī Dans — paštaisnais tiesas spriedējs un likumu burta zinātājs — saka ar pilnas pārliecības spēku:

Kas kritis — kritis; ko tur augšā celt?

Kad krietnāks būtu bijis, nebūt kritis.

Mājās dzejnieks pārgāja ar smagu noguruma sajūtu.

Šais dienās viņš jutās gluži kā slims — varbūt tāpēc, ka bija rudens, kas viņam nekad nepatika, bet varbūt arī tāpēc, ka tūlīt, tūlīt divas viņa lugas tiks nodotas skatītāju spriedumam. Vai tas nebija kā pirms tiesas dienas — vērsies priekškars un tiks izsacīts vērtējums par viņa bijušo dzīvi.

«Jāzepa» pirmizrādes rītā no sava loga Muitas ielā dzejnieks redzēja pāri pilsētai paceļamies varavīksni. Sī sagadīšanās šķita ir savāda, ir zīmīga: arī «Jāzepā» ir runa par varavīksni, kas pacēlusies kā gaismas loks pār zemi pēc lielajiem ūdensplūdiem. Pēc grēku plūdiem.

Vai šim varavīksnes lokam nevajadzēja pacelties pāri zemei arī šeit, Latvijā, — pēc lielajām katastrofām un ciešanām, kas bija piemeklējušas tautu?

Piecas stundas šai dienā viņš strādāja pie dzejoju krājuma «Uz mājām» un pulksten septiņos kopā ar Iniņu ieradās uz «Jāzepa» pirmizrādi.

Dienasgrāmatā:

«Aktieri spēlēja ļoti labi. Ģērmanis savu grūto Jāzepa lomu veica labi. Sākumā drusku nedroši, bet ar katru cēlienu tēlojums kļuva izjustāks, noteiktāks un sevišķi beidzamā cēlienā sasniedza tādu psiholoģisku dziļumu, līdz kādam var pacelties tikai patiesi mākslinieki. Sevišķi labi spēlēja Mirdza Smithene. Lilijai Ērikai — par maz lirikas. Labi tēloja brāļi... Cik man stāstīja, visiem paticis pēdējais cēliens vislabāk. Tā — labākā kritika par drāmu. Būtu vēl jāsaīsina.»

Teātrī viņš sastapa daudzus paziņas. Tur bija Jānis Akuraters, Ansis Gulbis, senais Dr. phil. Pēteris Zālīte, komponists Alfrēds Kalniņš, kas tagad gribēja no «Pūt, vējiņi!» komponēt operu, Milda Brehmane-Štengele, Anna Brigadere «un d. c.». Izrāde viņiem patika, viņu prieks un sajūsma šķita patiesi un īsti.

Dzejnieks pats vairāk klausījās zāli: vai ir vajadzīga tā dzīve, kas šovakar uzsāk savu laika tecējumu uz skatuves? Vai vajadzīgas domas, jūtas, ko dzīvo šie svešādās drānās tērptie cilvēki?

Viņš varēja justies gandarīts: zāle klusā satrauktībā dzīvoja līdzi visam, kas notika uz skatuves.

Dzejnieks nogura gluži tāpat kā ģenerālmēģinājumā, bet šovakar visu izturēt bija daudz vieglāk,

Kā īsti sacīja Potifers, gudrais ēģiptiešu virspriesteris, kad Jāzeps viņu iztaujāja?

Ik laiks un darbs nes izlīdzni iekš sevis

Tik sava tagadnē, ne nākotnē----—

Nau vēlāk atmaksas, jo laiks ir cits;

Gar to, kas blj, tam daļas nau — viss pārieti

Vai šī ēģiptieša dzīves gudrība nebija līdz izsmieklam patiesa?...

Aspazija bija priecīga.

— Es vienmēr esmu ticējusi tavai lugai. Sī ir liela svētku diena teātrim un tai vispārībai, kas alkst veldzēties patiesas mākslas spirdzinošajā elementā.

Dzejnieks sirsnīgi pateicās Mierlaukam — atkal jaunu reizi Mierlauks bija apliecinājis sava talanta diženumu!

Otrā dienā dzejnieku joprojām māca nogurums, viņš jutās pavisam savārdzis. Tomēr turpināja strādāt, caurskatīja «Jauno spēku» — dzejoļu krājumu, kas varēja modināt dažādas sāpīgas atmiņas, rakstīja prologu «Induļa un Ārijas» nākamā vakara izrādei, apdomāja iespējamo Dailes teātra atklāšanas runu.

Prologu viņš pabeidza nākamajā rītā, kad teātra ļaudis jau nervozēja, vai tas vispār tiks uzrakstīts.

Viņš jutās tik saguris un sanīcis, ka gribēja palikt mājās un vakarā uz teātri neiet.

Tagad uztraucās Aspazija — tas būtu pavisam nelabi! Tas bulu pat briesmīgi, jo katru dienu jauni teātri Rīgā neliek dibināti.

— Es būšu kopā ar tevi un raudzīšos, lai tevi lieki nenopūlē.

Dzejnieks padevās.

T.'.ilrī viss notika savādāk, nekā viņš bija domājis, — īmiii sacīt nevajadzēja, runu vispār nebija, teātra dramaturgs Pāvils Gruzna nolasīja vienīgi viņa prologu. Tajā bija rindas:

... darbs ir līdzi mūs' un jūsu;

Jo tas, ko tēlojam, ir jūsu cīņas Un jūsu jūtas, domas, dziņas, ceres;

Se esat reizē saimnieki un viesi,

Un reizē, skatītāji, ņemat jūsmu Un reizē dodat iedvesmi kā plūsmu.

Teātrī bija auksti, dzejniekam sāka salt kājas, un kādā brīdī viņš gribēja celties un iet. Viņš baidījās par savu veselību. Tad teātra ļaudis viņu savīkstīja mēteļos un segās un viņš palika.

Starpbrīdī dzejnieks sarunājās ar Andreju Upīti, viņi bija korekti, laipni, bet ciešāku tuvību viens pret otru nejuta. Darba biedri.

Kad izrāde gāja uz beigām, dzejnieks sasila, nogurums pārgāja un viņš jutās īsti labi. Viņu izsauca, skatuve bija patumša, zāle tāpat, viņš pateicās kaut kam telpas tumsā. Beidzot _viņš pirmo reizi uz skatuves bija redzējis savu Induli, Āriju, — paldies par to!

Viņš bija gatavs palikt arī uz mielastu, ko šai vakarā rīkoja teātris, bet nu iejaucās Iniņa: nē, Rainis ir saguris, lai sēdētu līdz vēlai naktij, viņš tikai ar grūtībām atnācis uz jaunā teātra atklāšanu.

Par sarūgtinājumu Smiļģim un aktieriem, viņi atgriezās mājās.

— Nu redzi, bija pavisam labi, ka tu aizgaji, — sacīja Iniņa, kad viņi sēdēja istabā un vāzēs un traukos smaržoja šovakar saņemtie ziedi. — Tagad nekavējies, liecies gultā un sasedzies silti — tev taču sāka teātrī salt.

— To es atceros pats, — dzejnieks atbildēja, — jo tās kājas, kas sāka salt, bija manas kājas. Es pat gribēju vienu brīdi no teātra aiziet.

Tad viņš piebilda, Iniņā neskatīdamies:

— Pēc tam es biju pat ar mieru palikt uz mielastu.

— Vai to vajadzēja? Viņi tur droši vien būs kopā līdz rītam.

— Un pat vēl ilgāk. Viņi to ir nopelnījuši, — dzejnieks kļuva līksmāks. — Padomā — uzrodas viens fantasts, un kaut kas top pavisam tukšā vietā. Tas ir gluži kā pasakā: atnāk trešais dēls, un viss kļūst citādi. Tur, kur gudrie brāļi visu tik prātīgi ierīkojuši, izdomājuši, sakārtojuši, — un, lūk, atnāk Antiņš, un vecā kartība sajūk, un visi pēkšņi redz, ka tā patiesi ir veca — aiz pieticības.

— Smijģis nav Antiņš.

— Vai tu to tik droši zini? — Viņš laikam atcerējās savu jaunību, kad turpināja: — Viņi, jādomā, būs visi kopā vēl ilgāk nekā līdz rītam.

Bet, kad dzejnieks jau atradās gultā, viņš jautāja uz otru istabu:

— Un tādu «Induli» viņi toreiz — Jaunajā Rīgas teātri — nāca un skatījās un skatījās? Bet šovakar, es ievēroju, nebija atnācis neviens no ministriem. Pat izglītības ministrs ne. Kaut gan šovakar sāk gaitu jauns teātris...

— Toreiz bija pavisam citi laiki. Visi gaidīja uz lielām pārmaiņām, un tu biji ārpus dzimtenes.

— Nu jā, mēs bijām projām, bet toreiz, šķiet, cilvēki dzīvoja pavisam citādi. Vai tagad daudziem neliekas, ka Induļa domas jau piepildījušās? Vai viņiem tagad neliekas, ka es esmu uzrakstījis tikai senu stāstu par divu jauniešu mīlestību?

— Tu neesi atmetis savu veco paradumu allaž lūkot atrast kaut ko kritizējamu.

Dzejnieks tālāk nejautāja. Viņš bija noguris. Aizmiegot viņš vēl juta, ka istabā vīzdamas smaržo puķes.

Nākamajā dienā viņš trīsarpus stundas nostrādāja pie topošā dzejoļu krājuma «Uz mājām».

*

Uz «Jāzepa» trešo izrādi aizgāja ari Olga Kligere — tā sauca jauno īrnieci Muitas ielas dzīvoklī.

Dzejnieks tagad jau tuvāk bija iepazinis šo jauno sievieti — viņa negaidītā vaļsirdībā bija izstāstījusi savu negaro, bet visai samudžināto dzīvi.

Pēc ģimnāzijas beigšanas Olga studējusi Tērbatā rnedi-<inu, bet tad tuvojusies vācu armija, un viņai bijis briesmīgi bail no vāciešiem, tāpēc aizbraukusi uz Maskavu.

— Tur notika pats dīvainākais: Maskavā es apprecējos tieši ar vācieti, tiesa gan — ar pārkrievojušos vācieti. No mūsu dzīves gan nekas neiznāca. Pēc gada es viena ar mazo meitiņu atbēgu atpakaļ uz dzimteni. Pie vecākiem. Tagad esmu nolēmusi mācīties tālāk.

Dzejnieks raudzījās jaunajā paziņā, un viņam kaut kas patika viņas raksturā.

— Tas ir galvenais — nekad nepadoties izmisumam. Dzīve var cilvēku nostādīt pēdējā postā, bet ir paša cilvēka varā būt lielākam par savu likteni.

«Jāzepa» izrāde Olgu bija pārsteigusi un sajūsminājusi.

— Bez gala mīlu Dinu, viņas dziļo, skaisto, traģisko mīlu, — otrā dienā viņa sacīja dzejniekam, kad tas, viņu sastapis, jautāja par izrādi.

Olga Kligere aizgāja vēl uz vairākām «Jāzepa» izrādēm, jūsmoja par tām, un dzejnieku šī jūsma un aizrautība aizkustināja.

*

Kādā dienā sparīgs un skabargains pie viņa atnāca komponists Emilis Melngailis. Viņš tikko bija atbraucis no Taškentas, apklausījies pēc darba.

— Te, brālīt, es skatos, ka suķis jau nobērēts, i paspēts visus gabalus manīgiem goda ļaudīm sadalīt. Un, kas tas savādākais, ja tā apklausos, — ikvienam šķiet, ka viņam ticis pats mazākais gabals.

Melngailis bija atnācis ar noteiktu nolūku: viņam esot padomā no «Zelta zirga» iztaisīt operu. Protams, ja dzejniekam nekas neesot pretim. Dzejnieks varot būt puslīdz drošs — Melngaiļa līdzšinējās kompozīcijas, kur vārdi ņemti no Raiņa dzejām, visai smādētas netiekot. Viņš vispār cenšoties labiem dzejas vārdiem pāri nedarīt, Cerams, ka tas nenotikšot arī tad, kad viņš skaņu rakstos būšot salicis «Zelta zirgu».

Dzejniekam nekas nebija pret komponista nodomu. Melngailis ar savu skaņu rakstu patiešām nebija pāri darījis dzejnieka rakstītajiem vārdiem.

Labi, tad viņš, Melngailis, lugas rindas piemērošot īstajai vajadzībai.

— Opera ir opera, un tajā ir sava kārtība. Galvenais — tādā operā nevajag nekā lieka, tāda, kur nav nekādas jēgas. Es pasēdēšu pie šīs grāmatiņas i vienu otru švīku droši vien jūsu lugā ievilkšu.

Citā dienā Melngailis ar sašvīkāto lugas tekstu bija klāt no jauna. Komponistam līdzi bija atnākusi arī sieva un meitenīte, kas raudzījās dzejniekā glīta un izstīdzējusi.

Komponists sniedza «Zelta zirga» grāmatiņu.

— Tikai nerādiet skābu ģīmi par tām manām švīkām. Nekā citādi nevar. Ko vajag, to vajag.

Par «švīkām», ko svešas rokas izdarījušas, dzejnieks nekad nepriecājās: tādas švīkas allaž pielīdzināmas cenzūras rīcībai vai arī ir dzīvs atgādinājums, ka darbs nav uzrakstīts labi. Vienīgi Iniņai bija tiesības kaut ko viņa darbos labot un pārveidot.

Ar vieglu nepatiku dzejnieks atlika pasniegto grāmatiņu malā — viņš paskatīsies vēlāk.

Viesis bija pilns bažu:

— Garš tas gabals nav, bet vai īsti piemērots mūsu laikiem, par to man ir dibinātas šaubas. Antiņš!... Nu jā, Antiņš... Kurš tev mūsu dienās atdos kā šis jūsu puisielis savas bikses i svārkus svešam nabagam aiz plikas žēlsirdības? 1 cepuri neviens neatdos, pat karstākajā vasaras dienā ne. Tas ir pavisam drošil Nudie — iznāk, ka tai gabalā paši saprātīgākie ir abi vecākie brāļi, kaut arī jūs savā prātā viņus apsmejat. Bierns i Lipsts — es laikam pareizi minēju viņu vārdus?

— Tā viņus sauc. Šie vārdi izlasāmi vecās grāmatās.

Melngaiļa acis iedegās.

— Senos rakstos arī es esmu ieskatījies.

Un sāka priecīgi stāstīt:

— Vārdi tur dažkārt salikti ērmīgi, var redzēt, ka rakstītājs dzirdēto ar savu dvēseli nav sapratis, bet tad pēkšņi nāk tādas vietas, kur tev sirds aptekas aiz prieka — tik labi i patiesi viss kopā salikts. Tas ir tad, kad nepraša vācietis ir vārdus no tautas mutes noklausījis un pierakstījis. Tādās reizēs lai mūsu jaunie rindiņu dreijeri pastāv ar savām gudrībām i savu saprašanu malā! Mums taču viss, kas vārdos salikts, ir pieglausts un apcirpts! Kā ar gludu mēli aplaizīts! Lasi i brīnies, kur tāda valoda saklausīta, kur tāda matīta. Ja tauta tādu lietotu, tā sen jau būtu pazušanā gājusi. Es saviem bērniem tādu draņķi, kāds tagad tiek grāmatās ierakstīts, nemaz neļauju rokā ņemt. Tautas dzīvas valodas āderes tur meklēt veltīgi.

Viesim beidzot ienāca prātā ari mūzika.

— Ar skaņu rakstiem pie mums ir tāpat: katrs sēd pie sava glīti nokopta galda, katrs dīda savas vai noīrētas klavieres i kaut ko viņķelē un brudierē. Kurš mūsu dienas n tas, kas atstāj siltu istabu, aun kājās pastalas vai kamašas i aiziet pie tiem dzīvajiem skaņu rakstu avo-liem, kas ir lauku sievām, kad tās sanāk godos un brīvi laiž savu dvēseli zajās ganībās? To spēku, kas ir vīros i sievās, kad rijas kuļ vai kad pulkā dzied, — to nevar bez dzirdēšanas i sajušanas skaņu rakstā ielikt. Iznāk tikai panīkuša siseņa čirkstināšana. Citiem tādus darbus klausīties nav ne mazākā kāre.

Viesis no jauna atcerējās arī komponējamo operu:

— Bet ja nu tomēr tas gabals publiku nevelk? Ko tad? Tad es esmu gan nošu papīru apsmērējis, bet pats palieku tukšām kulēm. Es sacīšu skaidri — man bail par to Antiņu. Kur Lipsti i Bierni vien mūsu tēvzemē visur apkārt staigā, tur tāds Antiņš pat pie zilas putras teleķa klāt netiktu. Bet jums tomēr sirds ir viņa pusē! Na, bet vai cilvēki gribēs uz tādu paraugu nolūkoties?

— Antiņš, cik zinu, nemaz nebija kārs uz putras šķīvjiem, — dzejnieks ziņkāri raudzījās viesī. — Es vienīgi domāju, ka mums, kas rakstām lugas un saceram operas, jādara savs darbs un jāstrādā savam uzdevumam, lai cilvēki kļūtu labāki un līdz nr to celtos visas mūsu tautas kultūrā. No šī uzdevuma mēs nedrīkstam atsacīties, lai arī kādi pretekļi būtu mūsu gaitā — nesaprašana un gara tumsība, tīša ļaunprātība un pašlabums, izsmiekls un zaimi.

— Tas ir īsti pareizi, — bet tagad jūs tā kā uz savējo pusi velkat? — viesis ausījās. — Uz sociālistu meldiņu?

— Var arī tā sacīt. Es to nesauktu par sociālistu meldiņu, bet par visas tautas pacelšanas vajadzību.

— Tātad tas pats meldiņš vien ir. Tagad tautu pacelt grib visi, to vien dzird visapkārt. Bet es jums teikšu — ar muti veikli sola ikviens, ar darbiem cita dziesma. Lai pierāda man ar darbiem, tad, mani uz savu pusi velkot, muti nevajadzēs dzesēt. Man bija kalps, bet es jums saku — īsts žuliks! Viņš taču ņēma i apzaga mani! Te tev vienlīdzība, te tev proletariāts! Es viņam laikam biju asinssūcējs?!

Dzejnieks iekaisušajam viesim mēģināja iebilst, lūkoja stāstīt par saviem uzskatiem, bet viesis, savu nelabo kalpu galvā ieņēmis, negribēja mājas tēvā pat klausīties.

— Jūs pats esat labs cilvēks — kam tad jums vēl visi šie partiju vīri, bez kuriem vairs cilvēks kāju nevar paspert?

Dzejnieks dusmojās pats uz sevi — kam viņš bija ielaidies ar šo spuraino vīru runāt par cilvēku vienlīdzību, par sociālismu — par šiem politiskajiem jautājumiem, kas pa avīzēm tā tika apvazāti, ka tur nezinātājs patiesi viegli varēja nogrimt kā slīkšņā. Dzejnieks mēģināja visu pārvērst par joku:

— Kā es sapratu, tad nu iznāk tā, ka šī jaukā meitenīte, jūsu meita, kas ir tik mīļa, ka atnākusi pie manis, «Zelta zirgu» nemaz nav lasījusi, jo tēvs viņai aizliedzis latviešu grāmatas rokā ņemt.

— Nē, laikam nav vis lasījusi, — viesis nosacīja atklāti un cieti.

— Es izlasīju. Ka neviens nezina. Man ļoti patika.

— Nu redzat, redzat, — viesis sāka smieties. — Te tev audzināšana, te tev jaunā paaudze!

Viņš posās projām.

— Klausaitios — man ir tāds nodoms: visus novadus pārstaigāt — tur taču vajag būt veselām tīnēm, kas pilnas ar tautas skaņu rakstu daili. I ar labiem, papīru skrīveru nenodeldētiem vārdiem. Tādiem, kas tiek pateikti tieši tad, kad tie ir jāsaka. Gadu man daudz, bet kājas vēl veselas — nudien es došos atkal pa lauku sētām.

Kad viesis bija aiz durvīm, dzejnieks stāvēja samulsis: kāds savāds vīrs! Reizēm sarunā tā, it kā būtu gluži melns, un tad atkal šķietas kā tāds ķeburains ozols tīruma vidū. Viņa melodijās bija kaut kas no vīru darba roku tvirtuma, sieviešu soļa grūtā viegluma un gavilēšanas prieka.

Bet vai šim stūrainajam cilvēkam «Zelta zirgs» derēja?

*

Kādā vakarā pavēlu, kad dzejnieks tikko bija atgriezies no savām garajām dienas gaitām, pie viņa atnāca Vilis Dermanis.

Mājastēvs un viesis brīdi kavējās tālās atmiņas, runāja par seniem draugiem un paziņām, par seniem nodomiem.

Viņiem joprojām bija draudzības jūtas vienam pret otru, cieņa, kas ļāva būt atklātiem un patiesiem.

— Par «Galu un sākumu» es tā arī neuzrakstīju, kaut gan man liekas, ka šī tava grāmata joprojām nav ne īsti novērtēta, ne īsti saprasta, — Dermanis jutās it kā vainīgs dzejnieka priekšā.

Viņi runāja labu brīdi, taču abi manīja, ka galvenais ir šodiena, kas viņus abus tur savā varā un kam viņi nevar paiet garām.

— Tās ir māņu cerības, ka tu, ar runām vai dažādos amatos būdams, spētu dzīvi Latvijā pārvērst par labu proletariātam. Te tiek darīts viss, lai kungi, kuru rokās ir vara, nosargātu to no tautas ne sliktāk, kā to prata cars un viņa ministri.

Dzejnieks atkārtoja domu, ko viņš bija izteicis katrā runā, kopš bija atgriezies dzimtenē:

— Ja cilvēkus, kas aicināti vadīt valsti, neaizraus lieli mērķi, tad viss mūsu darbs būs nevajadzīgs, lai arī kā mēs par savu darbu runātu un to slavētu paši. Šai nepārtrauktajā gribā panākt savu dzimteni uzplaukstam jāstrādā ikvienai partijai un ļaužu nošķirai. Cīņām savā starpā jānotiek civilizētu cilvēku attīstības līmenī. Bar-bariba nedrīkst būt ne mūsu cīņas mērķis, ne līdzeklis.

Viesis nepiekrita mājastēvam — vai dzejnieks par daudz neuzticoties cilvēku godīgumam, arī tādu cilvēku solījumiem, kuru galvenās rūpes ir saturēt savās rokās valsts varu, lai tiktu pie naudas un īpašumiem? Vai to neliecinot visa buržuāzisko aprindu izrīkošanās un centieni, visu valsts pārvaldītāju darbība?

Dzejnieks viesa vārdus uztvēra kā nosodījumu par līdzdalību šai valsts pārvaldīšanas darbā. Viņš arī iekaisa:

— Es neuzskatu par noziegumu to, ka esmu atbraucis zemē, par kuru esmu vairāk moku un grūtību izcietis nekā dažs labs, kas mani, kopš esmu pārbraucis, kaunina. Man šķiet, ka es esmu pietiekami daudz savas tautas labā strādājis, lai tagad nestāvētu_ kaut kur klusi un nepamanīti. Un vai klusu stāvēšana būtu labakais, ko es varētu pamatšķiras labā izdarīt? Vai es šais mēnešos neesmu atkārtoti pasacījis, ka mana sirds pieder proletariātam un šī republika nav tā, kuras pamatos būtu likta brīvība tautas vairākumam? Un vai manā mūžā nav bijis tā, ka es, atklātībā darbodamies, esmu spējis vairāk laba izdarīt sociālisma sagatavošanā nekā desmiti citu, kas ir tiešām vajadzīgu, augsti slavējamu darbu strādājuši klusībā, no reakcijas sargiem paslepen? Kāpēc aizmirst, ka es esmu dzejnieks un ka ik dzejnieks pirmām kārtām ir atklātības darbinieks?

Mājastēvs un viesis runāja līdz vēlai naktij, kaut kur viņi sapratās savā neapmierinātībā par jauno republiku, bet bija arī pretējās domās par to, kā iespējams šai republikā strādāt cilvēkiem, kam par visu dārgāks ir tautas labums.

Viesis sacīja asus vārdus par sociāldemokrātisko partiju, tās līderu izrīcību, divkosību:

— Viņi cenšas pieglaimoties strādniekiem, bet paši arvien skaidrāk parāda sevi kā strādnieku lietas nodevējus. Viņi sadarbojas pat ar vismelnāko buržuāziju ik reizi, kad vien cer kaut ko nopelnīt paši savam makam. Tā ir visa viņu politiskās darbības programma.

Dzejnieks kļuva nervozs:

— Kopš esmu pārbraucis dzimtenē un ieklausījies mūsu politisko darbinieku runās un ieskatījies viņu darbos, arvien ciešāk esmu pārliecinājies, ka mums nemaz nav politikas — jo politiku es saprotu mērķu lielumā, — mums ir vienīgi veikalnieku savstarpēja kaulēšanās un plēšanās. Sai ziņā sociāldemokrātiskā partija nav bijusi ne par sprīža tiesu labāka. Mūsu politiķi baidās būt patiesi un jo vairāk baidās būt godīgi — tāpēc ka tas atmaksājas vismazāk.

— Pats sliktākais ir tas, ka tavs vārds tagad iet līdzi arī tiem darbiem, kurus tava sirds nosoda.

Dzejnieks neatbildēja, viņam bija smagi runāt par šo jautājumu, kas viņu nomāca ik dienu. Viņš atteica skopi:

— Sociāldemokrātiskajā partijā ir arī cilvēki bez vadošiem amatiem, tādi, kas vēl tic, ka sociālisms kādreiz nākotnē būs, un šī mērķa labā strādā.

Tā nu notika visus šos mēnešus, kopš viņš bija dzimtenē: kāds viņu allaž gribēja pārliecināt pēc sava prāta. Bet visu mūžu viņš bija centies veidot savus uzskatus un pārveidot savu raksturu pats.

«Jāzepā» paštaisnais Jūda gudri atgādina Jāzepam: «Jel esi tāds kā mēs. Tad tevi mīlēs.»

Jāzeps lepni atsegdams galvu un vērsdamies pret Jūdu):

Vai paši esat līdzi? Tu ne Levijs.

Ikviens ir savs, es — savs.

Dzejnieka lugu varoņi — pat fiziski visvārgākie — vienmēr galā paliek «savi». Dina tādēļ Jāzepam dod pat dunci — lai augstāko briesmu brīdī viņam būtu klāt šis pēdējais sargs un viņš pats varētu noteikt savu likteni.

Sī patstāvība sarežģīja dzejnieka dzīvi. Kopš viņš bija atgriezies dzimtenē, viņa patstāvību arvien vairāk sāka iztulkot kā nenoteiktību, principialitātes trūkumu. Cilvēkiem likās pašsaprotami: principiāls ir tas, kas domā tāpat kā draugu un paziņu pulks. It kā pat visuzticamāko draugu pulks nevarētu domāt un gribēt ari nepareizi.

*

Veltīgi Ivande Kaija bija uzupurējusies un aizkavējusi sava romāna uzrakstīšanu, lai varbūt piegrieztu pārbraukušos dzejniekus Zemnieku savienībai. Vasara aizgāja, aizgāja rudens, viņi vairs nedzīvoja kopā, iestājās atsvešinātība, viņi satikās pareti, un kādā dienā Ivande Kaija rakstīja ar neapvaldītu rūgtumu un sašutumu:

«Es nāku ar šīm rindām pie Jums no viņa krasta ... Mēs sen vairs nevaram sasaukties — katrs savā stāvēdami. Divreiz nogāju līdz Jūsu durvīm, sirdsloģikas dzīta, bet — atkal griezos atpakaļ — prāts neļāva. Un cikreiz, garām iedama, neesmu pagriezusies uz Jūsu mājas pusi un atkal aizgriezusies ... Man bij tāds iespaids — un ne man vienai — ka Jūs sankcionējat visu to, kas notiek Jūsu malā. Un tad sirds tik bezgalīgi sāpēja un pildījās ar rūgtumu. Bet reizēm atkal sirds saka: Jums nevar nekas būt kopējs ar tiem tuksneša vilkiem, Jums, kas tik karsti mīlējāt Latviju un latvju tautu. ...Cik daudz laba Jūs varat darīt ar savām lielajām dāvanām tautas saskaldītajai dvēselei! Ar kādu dziļu saprātu un mīlestību visa tauta uztver katru Jūsu vārdiņu — kas runāts uz visu tautu! Tad mēs Jūs mīlam un dievinām. Bet, kad Jūs runājat no vienas šķiras šaurā loka, pabalstīdami mazākuma tieksmes pēc virskundzības, tad Jūs esat mūsu pretinieki. Un tad — zobs pret zobu! ... kad Jūs stāvat slēgtās rindās ar tiem, pret kuriem mums jābruņojas līdz zobiem, tad — kā lai tauta (ne pūlis) Jūs saprot? Kad Jūs tikai tuvumā zinātu visu to rūgtumu, ko Jūs kopš savas pārbraukšanas esat sacēluši pret sevi! Ja tikai^ vienu mirkli būtu atļauts izkliegt to skaļi — tad Jūs pārbītos. Tikai bezgalīgi valdoties, tauta ciešas, aiz dziļas cienības pret Jūsu lielumu, pret Jūsu mūža ciešanām, baidīdamās Jūs sarūgtināt dzimtenē. Cik mēs viens otram neapraujam valodu — ciest klusu, panest... Un mēs gaidījām, ka Jūs mums nesat gaismu, sauli, lielo mīlestību. Bet mēs jūtamies vīlušies. Jau Aspazijas pirmais vārds par «mazo brāli» mums asi kā tērauda asmins griezās sirdī... kur pie mums nebij ne liela, ne maza, bij visi vienādi darbaļaudis. Un — kad Rainis, izkāpjot no vagona, skūpstīja sarkano karogu, ne nacionālo... Tie ir sīkumi, bet tie mūs ļoti sāpināja. Un tā tas krājas visu laiku, un mīlestības vietā daudzos rodas vēsums un dažos varbūt vēl vairāk.

Kad es raugos Jāzepā, tad man liekas, ka tie brāļi ir pravieša mācekļi un tuvinieki, biedri... Vai tiešām pravietis nesapratīsies ar savu tautu?»

*

Vēstuli dzejnieks izlasīja un darīja savu darbu, ko uzskatīja par svarīgu, sabiedrībai vajadzīgu. Vismazāk viņš gaidīja atzinību par savu dzīvi un darbu no Zemnieku savienibas puses. Kur tie gadi, kopš viņš zināja, ka ar savu mākslu grib kalpot vienīgi proletariātam. Tā bija viņa misija, tāpēc viņu pat lāgā nesatrauca asie vārdi, ko sacīja cilvēki pretējā krastā — pat ja viņš ar šiem cilvēkiem satikās un sadarbojās ikdienas vajadzībās.

«... PALIEK BĒDĪGI AP SIRDI, ŠE DZĪVOJOT.»

Dzejnieka dienasgrāmatā 1921. gada ziemā:

«Sēdējām visi pie galda, nekā ļauna nedomādami, un ēdām. Ienāk Priedkalna kdze — lai braucot tūliņ uz slimnīcu veseļoties. Es nemaz par slimu neapzinājos... bet nekādas ierunas nepalīdz. Viena diena dota žēlastības laikam un 25. februārī aizveda. Nu un tā es te dzīvoju.»

Dzejnieku savā uzraudzībā pārņēma viņa draugs ārsts Andrejs Priedkalns, Bērnu slimnīcas vadītājs, lai dzejniekam pēc pārciestās gripas būtu gan miers, gan medicīniskā uzraudzība.

Dzejnieku aizkustināja drauga gādība, un slimnīcā viņam patika.

«Istabiņa skaista, bāli zila — manā krāsa, pilna puķēm; neesot šejienes, bet pirktas. Vainīga Priedkalna kdze, bet

ari citas kopējas daudz palīdzējušas. Nākošu dienu vēl atnesa puķes un alkšņu pumpurus. Amarillis izlaidis vienu nagu, un vēl nāks deviņi. Būs degošais krūms... Pirmo dienu pārēdināja.»

Slimnīcas vienkāršajā istabiņā bija nomierinošs klusums, te varēja rakstīt un lasīt, te bija daudz labāk nekā Cīrihes sanatorijās, kad dzejnieks tur aizbrauca no Kas-taņolas, — tur viņš, ciemiņus un ciemošanās apnicis, nekad nebija varējis kaut cik nopietni strādāt. Šeit, ārsta Priedkalna aprūpēts, viņš gan atspirga, gan darīja savu darbu.

Jau decembrī dzejnieks bija pārstājis strādāt Mākslas departamentā — viņš apnika un pagura izlemt un kārtot simtiem praktisku jautājumu, tādam darbam vajadzēja ierēdni, pedantu, nevis dzejnieku. Patlaban bija puslīdz droši, ka viņu apstiprinās nākamajai sezonai par Nacionālā teātra direktoru. Bet pagaidām — pagaidām dzejnieks no tiešajiem dienesta pienākumiem vismaz vairak nekā pusgadu būs brīvs.

Slimnīcā dzejniekam tuvāka kļuva bērnu pasaule. Kad mazie slimnieki pastaigas stundās gāja pa slimnīcas celiņiem, viņš labprāt iejuka bērnu pulka — pikojās ar šiem draiskuļiem, kas, kaut cik veselāki juzdamies, nezaudēja mundrumu un spriganību arī slimnīcas sienās. Dzejniekam patika barā līdzi slidināties pa sala nolīdzinātajiem celiņiem, šeit viņš varēja aizmirst, ka ir bijušais trimdinieks, ka ir saeimas deputāts, ka tiek slavēts un pulgots.

Dzejnieks bija ģērbies aitadas puskažociņā, diezgan apvalkātā un neizskatīgā, bet tīkami ērtā un siltā, un bērniem patika, ka šis tēvocis bija atjautīgs rotaļu biedrs.

Pašam viņam bērnu nebija ...

Tāpat kā lijām, kas viens staigāja pa pasauli, par tās nākotni domādams. Tāpat kā lija, viņš nepazina ne tēva mīlestības, ne tēva rūpes. Kad viņa kādā dienā vairs nebūs, tikai svešas mutes varēs liecināt par viņa dzīvi. Un rindas, ko rakstījusi viņa roka ...

Šais dienās viņš rakstīja bērnu dzejoļus, strādāja pie dzejoļu grāmatas «Sudrabota gaisma», tulkoja dažādu zemju un autoru darbus pasaules lirikas antoloģijai «Nemierīga sirds», lasīja korektūras agrāk uzrakstītajām grāmatām, kas šai gadā atkārtotos izdevumos it bagātīgi nāca klajā.

Beidzot dzejnieks redzēja uz skatuves «Uguni un nakti» — to bija sagatavojis Smijģis Dailes teātrī. Uzvedums žilbēja krāsās un gaismās. Skatītāji labprāt apmeklēja šo izrādi, bet bez pirmā uzveduma sajūsmas. Laikam daudzi gribēja izrādē sastapties ar agrākajām izjūtām, to protesta garu, kas bija tik spēcīgs Jaunajā Rīgas teātrī. Tagadējā uzvedumā dzejnieka rakstītais vārds bija palicis ēnā, teātris pirmām kārtām gribēja parādīt sevi, savas izdomas un fantāzijas krāšņumu.

Kaut arī dzejnieka lugām teātros bija lielāka atsaucība nekā citu autoru darbiem, viņš klusībā ar bažām vēroja, vai viņa lugas jau pēc gadiem desmit, kas pagājuši pēc pirmuzveduma, būtu rādāmas kā pagātnes liecības, pirmām kārtām pirmuzveduma sajūsmu atceroties un pieminot.

Kad maija sākumā Nacionālais teātris parādīja «Krauklīti», arī to uztvēra jau kā novecojušu darbu — cīņa ar Svešzemnieku jau aiz muguras, tāpēc luga šķita kavēšanas lai laikmetā, no kura jau aiziets.

Vai tiešām dzejnieks būtu tikai vienam laikmetam rakstījis, tikai sava laika tagadnei? Bet viņš taču vienmēr tagadni bija redzējis kā vienu pakāpienu cēlā uz nākotni! Kāpēc cilvēki kā pirmo un galveno saskata šo pakāpienu, šo ķēdes locekli un neredz, kurp aizstiepjas pati ķēde?

Bet varbūt viņš maldās, tā domādams? Varbūt viņš, kā mīl sacīt Iniņa, ir par daudz kritisks? Viņš taču ir pats populārākais dramatiķis abos Rīgas teātros, un arī citās pilsētās vislabprātāk iestudē tieši viņa lugas.

Tā ir, bet... Agrāk bija sajūsma skatītājos, tagad viņi ar ziņkāri seko lugas gaitai: kas notiks tālāk? Vienīgi «Jāzeps» saviļņo skatītājus tik dziļi un patiesi, kā būtu jāsaviļņo ikvienai labai lugai, kad tā nokļuvusi teātrī.

«Uguni un nakti» šai ziemā parādīja arī kā operu. Emilis Melngailis, kas pirms gadiem desmit bija par šo lugu interesējies, tālāk par atsevišķām iecerēm nebija ticis, «Uguni un nakti» bija komponējis Jānis Mediņš, cilvēks, par kuru dzejniekam nebija īsta priekšstata. Bet kaut kas Jāņa Mediņa darbā dzejniekam patika, pat glaimoja — Mediņš bija komponējis visu lugas tekstu. Dzejniekam likās gluži dabiski, ka, visu tekstu komponējot, pietika ko dziedāt diviem vakariem. Tā arī izdarīja — 1921. gada ziemā Nacionālā opera rādīja tikai pirmos cēlienus, tālākie bija gaidāmi nākamajā sezonā. Uz pirmizrādi publikas saplūda pilns nams, opera gāja itin labi — vilka gan daudz cildinātā luga, gan tas, ka šī vispār bija latviešu komponistu otrā opera.

*

1921. gada maijs atnāca ar plašiem streikiem, ar protesta mītiņiem, ar strādnieku neapmierinātību, un dzejnieks ar sirdi un prātu bija to pusē, kuri prasīja uzlabot dzīves apstākļus, ienīda buržuāziju, kas valdīja arvien drakoniskāk un gribēja būt neaizskarama.

Pirmā Maija protesta demonstrācijās izgāja tūkstoši. Kreisās arodbiedrības, kurās aktīvi darbojās Vilis Der-manis, gribēja, lai protesta demonstrācijās kopā ar kreiso arodbiedrību vadītajām masām ietu arī sociāldemokrāti. Sociāldemokrātu partijas vadītāji tam nepiekrita, norobežojās, un nu pa ielām virzījās divas kolonnas: sociāldemokrāti ar sarkanbaltām nozīmītēm, it kā pasvītrodami, ka viņi solidarizējas ar buržuāziskās republikas karoga krāsām, un kreiso arodnieku vadītā kolonna — ar sarkanām nozīmītēm pie krūtīm.

Abas kolonnas gāja uz Esplanādi, un katrai no tām bija sava runātāju tribīne. Cilvēki pulcējas lielāko tiesu pie kreiso arodnieku tribīnes. Tajā Vilis Dermanis uzrunā mītiņa dalībniekus, tad ļaužu pūlī uz rokām tiek pacelts Komunistiskās partijas runātājs. Viņš aicina strādniekus cīņā pret buržuāziju.

Jau ar runātāja pirmajiem vārdiem no visām pusēm sākas policistu, virsnieku un korporeļu uzbrukums. Pāri mītiņa dalībnieku galvām spindz lodes, visapkārt plīkš sitamie steki, klaudz šauteņu laides — uzbrucēji laužas cauri ļaužu pūlim, lai nokļūtu pie tribīnes un sagrābtu runātāju'. Kliedzieni, vaidi, naida saucieni, policisti un virsnieki tvarsta mītiņa dalībniekus, sloga savās mašīnās, lai vestu uz cietumu, izrēķinātos ar viņiem. Runātāju tomēr notvert neizdodas.

Dzejnieks šai laikā ir Esplanādē. Viņš ir sociāldemokrātu partijas biedrs, goda priekšsēdētājs, viņam šeit jābūt, bet rūgtums viņā aug augumā. Viņš vienīgais no savas partijas vadītājiem atbalstīja kreiso arodnieku priekšlikumu rīkot kopīgu Pirmā Maija svinēšanu. Un tagad Esplanādē viņš ar nežēlīgu skaidrību redz, ka viņa vieta — būt kopā ar tiem, pār kuru galvām spindz lodes un kuru sejās cērtas policistu steki un virsnieku šauteņu laides. Šai brīdī ir pat apkaunojoši teikt protesta runas no itin mierīgās sociāldemokrātu tribīnes, protesta runas, kurās ir daudz vārdu tikai tāpēc, lai veikli noslēptu, ka īsteni nekāda protesta nav. Tik tālu ir aizdzīvots: ar šāvieniem un sitieniem valsts vara māca cienīt savu kārtību, sevi pašu!

Vakarā notiek Pirmā Maija sarīkojumi gan sociāldemokrātiem, gan kreisajiem arodniekiem. Dzejnieks jau agrāk ir solījies Vilim Dermanim, ka viņš labprāt ieradīsies kreiso arodnieku sarīkojumā.

Pabijis kādu laiku sociāldemokrātu vidū, viņu sarīkojumā, dzejnieks dodas uz «Uļeja» zāli Vecrīgā, kur notiek kreiso arodnieku koncertmītiņš.

*

«Uļeja» zāle ir dzīvības un protesta pilna. Pūtēju orķestris šai vakarā spēlē skaļi un pārgalvīgi, arodbiedrības koris dzied revolucionāras dziesmas, aktrise Paula Balt-ābola deklamē Raiņa, Leona Paegles un Linarda Laicena dzejoļus, arodbiedrības aģitkolektīvs izrāda Pirmajam Maijam sacerētus Leona Paegles un Linarda Laicena darbus.

Skatītāji aizrautībā dzīvo visam līdzi. Tā kā zināms, ka uz šo koncertmītiņu solījies ierasties arī Rainis, skatītāji starplaikos pārspriež — varbūt tie bijuši tikai tukši vārdi, tikai solījumi, jo, kā redzams, Raiņa šeit nav.

Bet ja nu viņš tomēr ierodas? ...

Tad kādā brīdī uz skatuves uznāk viņi abi — vakara Vadītājs Vilis Dermanis un Rainis. Vilis Dermanis ved dzejnieku zem rokas.

Zālē uzviļņo gaviles. Dzejnieka ierašanās taču ir liecība, ka viņa sirds nav ar tiem cilvēkiem, kuru partijas biedrs viņš oficiāli skaitījās. Bet ko sacīs Rainis šeit, «Uļeja» zālē atnācis? Varbūt pārmetīs tagadējās cīņas asumu? Viņš taču, dzimtenē atgriezies, ir vairākkārt aicinājis pretējos uzskatus skaidrot un kārtot mierīgi, «kulturāliem līdzekļiem».

Dzejnieks stāv uz skatuves un ir laikam no steigas gan aizkusis, gan samulsis. Labu brīdi viņš nespēj pasacīt ne vārda. Aplausi zālē pamazām pierimst, iestājas klusums, tas ieilgst un kļūst tik dziļš un satraukts, ka ikviens pat sava blakus sēdošā biedra elpu var sadzirdēt.

Beidzot dzejnieks sāk runāt, klusi, pat par daudz klusi, aprautiem teikumiem, mazliet neveikli:

— Biedri! Dārgie draugi! Piedodiet man! Arī to, ka, būdams ilgi atrauts no jums tālumā, es jūs nesapratu. Arī tagad mani maldina. Esplanādē redzēju, ka jūs cīnāties par taisnu lietu, par sociālismu. Sociālisms tomēr uzvarēs arī Latvijā!

Viņš nespēj tālāk runāt, samulsis, aizkustināts viņš slauka acis ar kabatas lakatiņu — vai šis brīdis nav kā atgriešanās lielajā pagātnē, kad pār zemi gāja 1905. gads un ļaudis sajūsmā dega par nākotni? Vai šeit zālē ikviens nedega līdzīgās ilgās, un tas bija varonīgi, tas bija skaisti, jo šīs nākotnes, lielās, brīvās nākotnes vēl arvien nebija.

Viņam nemaz nevajag tālāk runāt. Tie, kas sēd zālē, saprot dzejnieka aizkustinājumu, viņa saviļņojums izsaka vairāk nekā vārdi. Cilvēki ir piecēlušies kājās, sit plaukstas, skan saucieni:

— Rainis — mūsu! Mūsu Rainis! Rainis — mūsu!

Kāda balss, zālei pierimstot, lasa Leona Paegles rindas,

kas rakstītas dienās, kad dzejnieks atgriezās dzimtenē:

Mēs tie, ko Latvija vēl trimdā sūta,

Mēs tie, «kas neaizmirst», ka nav vēl gūta Se darba tautai brīvā dzimtene,

Ka nav vēl celta Jaunā pasaule.

Tev, trimdinieku lielākais un pirmais,

Tev, pamatšķiras karognesēj sirmais,

Mēs sveikas sūtām, karogs sarkanais Lai aicinošs Tev atkal rokā plīvo,

Un līdz ar Tevi prolets topošais Lai ņem sev taisnību un darbu brīvo!

No zāles, no balkona skan nepārtraukti saucieni:

— Lai dzīvo Rainis! Lai dzīvo revolucionārais Rainis!

Un reizē:

— Lai dzīvo Padomju Latvija!

Kāds uzsāk «Internacionāli», un zāle tūdaļ uztver dziesmu, nebēdājot, ka šai Maija vakarā logi ir vaļā un to var izdzirdēt ausis, kam tā šķiet pats pastarais gals.

Turpat viņi, kam nepatīk šī dziesma, vakara pustumsā ir apkārt snaikstījušies — korporeļi, virsnieki un policisti. «Uļeja» logos kādā brīdī lido akmeņi, un juceklīgas balsis uz ielas aizsāk bez lāga meldiņa — «Apsegloju melnu kuili». Tik vien viņiem ir ko pretim likt zāles dziesmai — akmeņus un «melno kuili».

Aiz logiem naksnīgajā Vecrīgā kliedz:

— Dodiet šurp savus sarkanos ģenerāļus — savus rai-ņus un dermaņus!

«Uļeja» durvis tiek skaļi dauzītas: tie, kas niknumā bļaustās uz ielas, grib tikt iekšā. Grib kauties. Grib sist, demolēt, arī nogalināt.

Bet durvis no iekšpuses tiek apsargātas, un dauzoņas tik viegli namā neiekļūst. Plīst stikli, skan savainoto kliedzieni, lido akmeņi.

Vakara organizētājiem ir pašiem sava sargu grupa — tā paslepus izved Dermani un Raini pa sāndurvīm naksnīgajā Kalēju ielā prom no kautiņa vietas un pavada viņus līdz mājām. Viss beidzas laimīgi.

Nākamajā naktī dzejnieka dzīvoklī neatlaidīgi zvanīja telefons, un pie tā, kā tas bija parasti, pirmā piegāja Iniņa. Zvanītājs bija Vilis Dermanis: viņam steidzami jārunā ar Raini.

Bija noticis gluži neticamais: Pirmajā Maijā sadursmē uz Esplanādes bija apcietināts arī kāds karavīrs un tagad lauka kara liesa jau sapulcējusies, lai šim karavīram piespriestu nāves sodu un šai pašā naktī nošautu. Pagaidām «tiesas» locekļi gan slīkuši «stiprināties», bet tas nebūs ilgi, un tad notiks pats ļaunākais.

Dzejnieks šai naktī zvanīja tieslietu ministram, zvanīja vairākiem citiem valdības vīriem, skaidroja, brīdināja, draudēja, līdz satracinātie virsnieki neuzdrošinājās apcietināto karavīru notiesāt.

Bet tas bija tikai viens cilvēks, kura dzīvību dzejnieks bija izglābis. Asiņaini notikumi turpinājās, buržuāzija izrēķinājās ar saviem pretiniekiem. 11. jūnijā Centrālcietumā tika nošauti vairāki komunisti, viņu vidū arī dzejnieks Augusts Arājs-Bērce — tas pats cilvēks, kas, nosaukdams sevi par Malcsimu, pirms gada bija sarunājis dzejnieku apgāda «Daile un Darbs» izveidošanai.

Valstī bija izsludināts karastāvoklis, un dzejnieks runāja strādnieku mītiņā, kas sanāca, lai protestētu pret karastāvokli un nāves sodiem:

— Kas ir karastāvoklis? Tas nav nekas cits kā valdošās šķiras diktatūra. Romieši diktatūru pieļāva cīņu momentos, kad valstij bruka virsū ārēji ienaidnieki, nododami diktatora tiesības vienai personai. Šī persona vadīja karu un valdīja, bet tas viss bija vērsts pret ārējo ienaidnieku. Tagad to vērš pret «iekšējo ienaidnieku». Demokrātiskā valstī tāds stāvoklis nav domājams, jo tauta pati pret sevi nevērsīsies. Turpretim monarhistiskā valstī jeb valstīs, kuras stūrē uz monarhiju, valdošais mazākums izmanto karastāvokli pret tautas vairākumu pēdējā apspiešanai. Karastāvokli cenšas izmantot tagad arī domu brīvības apspiešanai. Pat šo sapulci mums gribēja noliegt uz karastāvokļa pamata! Jūs esat ieradušies kuplā skaitā izteikt savu brīvo domu. Brīvā doma iet uz priekšu un ved mūs nemitīgi tuvāk sociālismam. Sociālistiskā iekārta nāks, un nekas viņu neaizturēs!

*

No Berlīnes atpakaļ uz Maskavu atgriežoties, Rīgai cauri brauca Pauls Dauge. Dzejnieks satikas ar Daugi, bet tā bija steidzīga, nevaļīga satikšanās, turklāt ne brīdi viņi nepalika vieni. Pirmo reizi starp viņiem bija nostājusies piesardzīga atturība, svešums. Viņi tagad bija divu dažādu valstu — sociālistiskas un buržuāziskas — sabiedriski darbinieki. Un tai pašā laikā viņi ticēja, ka vaļsirdīgā sarunā saprastos, joprojām sajustos draugi.

Dzejnieks izmantoja šo gadījumu, lai aizsūtītu vēstuli māsai. Tagad, kad viņš bija apstiprināts par Nacionālā teātra direktoru, viņš augusta otrā pusē gribēja doties uz Vāciju, Šveici, varbūt ari Itāliju, lai iepazītos ar šo zemju teātriem. Pieminējis vēstulē Doriņai par šo nodomu, dzejnieks turpināja:

«. .. vēl citi iemesli braukt: paliek bēdīgi ap sirdi, še dzīvojot. Iebraucu ar lieliem priekiem un cerībām, bet abi nu izbeidzas. Grūti par to runāt. Pauls par to maz interesējās, maz viņam stāstīju. Kad mēs tiksimies?... Kad nu Tev, mīļo, mīļo draudziņ, ar veselību salabtu! Un mūsu nabaga Pēters kā izturas? Cik tas bija cilvēciski mīļi, ka viņš mani aizstāvēja atkal... Ko nu mums kaunēties, labi mēs tomēr esam viens otram, vecu iesēdējušos mīlu nevar nekas izplēst; sveicini viņu tikpat mīļi kā agrāk un kopjaties, kopjaties visai drīz, gan jau nāks atkal laiks kā bijušais.»

Drīz viņš rakstīja Doriņai no jauna:

«Ar veselību citādi būtu labi, tikai liels garīgs nogurums un negriba, kuri varbūt nāk no neapmierinošiem apstākļiem. To Tu būsi sajutusi arī no dzejoļu krājumiem, ja tik tos būsi saņēmusi. ... Elzai iet puslīdz tāpat, viņa tikai labāk panes šo klimatu un dzimteni, bet jau arī viņa sāk nogurt. ... Sveicini manu mīļo veco J.t.d. no K.t.d. [Jāņa tēva dēlu, t. i., Stučku, no Krišjāņa tēva dēla, t. i., Raiņa], tās labās jūtas gan sēd dziļāk nekā visi prāta jēdzieni un atgriežas vienmēr uz veciem labiem laikiem, kuri cerē jaunus, vēl labākus.»

Dzīve viņus bija izšķīrusi, bet gāja gadi, un dzejnieks arvien vairāk pieķērās agrajai pagātnei, kad viņi ar māsu un Pēteri bija jauni un viņu draudzība vēl nebija traucēta. Jo vientulīgāks un nelaimīgāks dzejnieks sajutās savā dzimtenē, jo vairāk šie tālie gadi likās kā saules apmirdzēti.

*

Dzejnieks gatavojās darbam teātrī.

Bija ļaudis, kas gribēja līdz ar direktora maiņu tikt vaļā no teātra darbiniekiem, kuri dažam nepatika, un viņi nāca un runāja ar jauno direktoru par to. Dzejnieks bija uzmanīgs un piesardzīgs: nebūtu godīgi un labi sākt darbu teātri ar cilvēku atlaišanu, — jo īpaši tāpēc, ka viņš šādai vajadzībai nesaskatīja pietiekama pamata. Dažiem šķita, ka atlaižams teātra līdzšinējais dramaturgs Kārlis Freinbergs kā valsts teātrim par daudz «kreiss», — viņš taču neesot «labi uzvedies 1919. gadā».

Dzejnieks paturēja Freinbergu, lika tam sastādīt teātra repertuāru jaunajai sezonai un padomāt par tālāko darbu.

Freinbergs ieradās ar šiem plāniem. Viņi abi cienīja dramaturģijas klasiku un abi bija arī vienādās domās, ka teātra uzdevums ir reizē sekmēt savas tautas kultūras attīstību un tāpēc izrādīt visu, kas vien radies jauns ori-ģināldramaturģijā un ir īstas literatūras līmenī.

— Protams gan, ka tikai tad, ja luga nesludina tumsonību un neuzstājas pret progresu, — piezīmēja dzejnieks. — Un ir jāparāda labākais no jaunākā, kas radies pasaules dramaturģijā, lai mēs nedzīvotu noslēgušies tikai savās mājās un vakardienā, jo tas nozīmētu provinciālismu.

Bija cilvēki, kas domāja, ka teātrī tagad visur jauksies un visu noteiks Aspazija, jo tas bija acīm redzams, ka direktora sieva ir valodā raitāka, uzstājīgāka, neiecietīgāka, valdonīgāka nekā paklusais, mazrunīgais direktors.

Arī Kārlim Freinbergam sākumā bija šīs bažas, bet drīz viņš redzēja, ka tām nav pamata: «Aspazija teātra iekšējās darīšanās nejaucās.» Sākumā viņai gan šķita, ka teātris varētu dot viņas agrāko gadu lugu veselu ciklu, un jaunajam teātra direktoram arī šķita, ka tā varētu notikt.

— Tā būtu sava veida goda parādīšana, kādu Aspazija, man šķiet, ir pelnījusi ar savu darbu un ar savu mūžu. It īpaši, ja lugas ir vērtīgas.

Freinbergs bija piesardzīgāks šai ziņā:

— Vai nebūs pārmetumi no nedraugu puses, ka direktors saliek repertuārā savu radu un draugu lugas? Būtu labāk, ja Aspazija iesniegtu teātrim jaunas lugas, tad pa starpu varētu izrādīt arī agrākās. Protams, direkcija var rīkoties, kā viņa vēlas, bet diezin vai ir prātīgi tīši bāzt galvu vilka rīklē.

— Var jau būt, ka tā pareizi, — dzejnieks kļuva domīgs. — Padomāsim.

Viņš sameklēja un pāršķirstīja Iniņas lugas un pēc pāris dienām piekrita teātra dramaturgam — lugas šķita stipri novecojušās valodā, ar panaivu sentimentu, nebūtu gudri tās vienlaikus parādīt uz skatuves.

Dzejnieks mudināja Iniņu strādāt pie jaunām lugām:

— Tev taču ieceru ir tik daudz, tāpēc tev ir jāstrādā. Lai cilvēki redz, ka trimdas gadi mūs gan spējuši vārdzināt, bet ne salauzt.

Sastādījis repertuāru, ievadījis darbu teātrī, dzejnieks augusta otrā pusē devās uz ārzemēm. īsā laikā viņš paspēja pabūt Vācijā, Šveicē, Itālijā, Austrijā, Čehoslova-kijā, centās noskatīties zīmīgākās teātra izrādes un vēroja, kā šais zemēs attīstās politiskā dzīve pēc nesen aizvadītā kara. Vislabāk viņam patika Prāga, tās teātru dzīve, radās plāni par čehu lugu izrādēm Latvijā. Savukārt varbūt Prāgā varētu izrādīt kādu latviešu autora lugu?...

Septembra sākumā dzejnieks atkal bija Rīga.

«Rīgā atradu priekšā konfliktu Nacionālā teātrī.» Tas bija izcēlies sakarā ar nepamatoti bargu teātra iepriekšējā darba novērtējumu presē, un dzejniekam nācās satrauktos prātus nomierināt:

«Lūkošu nokārtot sarežģījumu tā, ka nevienam netiks darīts pāri,» dzejnieks izsacījās intervijā presei. «Jūtu darba prieku visos darbiniekos. Tikai aktieri sūdzas par pārāk trūcīgiem algas apstākļiem. Pieliksim visas pūles, lai māksliniekus pienācīgi atalgotu. ... Izdevumi lielākiem inscenējumiem ir pārāk ierobežoti. Jāšaubās, vai tādi varēs uzvest «Spēlēju, dancoju».»

Un intervijas beigās piebilda:

«Cerams, ka jaunais izglītības ministrs vairāk sapratīs kultūras nozīmi nekā aizgājušais.»

*

«Spēlēju, dancoju» šai rudenī beidzot ieraudzīja skatuves gaismu. Režisors atkal bija Aleksis Mierlauks, bet uzvedums sevišķi veiksmīgs nebija. Pēc četriem gadiem, atceroties šo iestudējumu, dzejnieks rakstīja kritiski: luga «izrādīta tika ... ne īsti laikā, jo tas bija vēlēšanu laiks, īstais, tas ir, pietiekošais laiks nenija arī lugas sagatavošanai, jo tā tika izlaista par agri, kā visi apgalvoja vienbalsīgi.»

Bet pats ļaunākais, skumjākais — dzejnieks no jauna sajuta, ka arī šo lugu kārtējo reizi uztver galvenām kārtam ka pagātnes liecību, pie tam tādas pagātnes atgādinājumu, kuru daudzi negrib atcerēties:

«Laika sajuta bija galīgi pārmainījusies, pat tikusi pretēja kara laika sajūtai: pilsonība, kura bija ar lielu sajūsmu gājusi līdz tautas cīņā pret «mūža ienaidnieku» — vācu muižniecību . .. sāka izturēties vienā savā daļā ar lielu iecietību, pat līdzjūtību pret agrāko ienaidnieku — vācu muižniecību; viņai kā vēlams mērķis rēgojās acu priekšā jaunas muižniecības nodibināšana, kura varēja tikai stiprināt vācu muižniecību; dalīties varā ar šo veco ienaidnieku, padarīt viņu sev par draugu priekš kopīga mērķa, lai varētu noveikt jauno ienaidnieku — ceturto šķiru. Un luga «Spēlēju, dancoju» vēl uzskatīja par ienaidnieku veco un ne jauno pretinieku: «mirušais kungs» lugā nevarēja būt pa prātam tur, kur cerēja uz «dzīvu kungu».»

*

3. decembrī dzejnieks vēlreiz ir kopā ar Vili Der-mani — Vingrotāju zālē notiek studentu mītiņš.

Studenti nāk gausi, negribīgi, un mītiņš sākas ar krietnu novēlošanos. Kad dzejnieks pieiet pie runātāju galda, zālē neatskan aplausi, kā tas bija tik parasts visur, kur vien viņš parādījās. Viņš zina, kāpēc tā notiek: laikraksti jau izrakstījušies, ka jaunatne neesot apmierināta ar to, ka viņš nodarbojoties ar politiku. īstam dzejniekam neesot vietas politikā, jo politika esot ierobežotība, šauras grupas interešu aizstāvēšana, bet dzejniekam jāraksta vispārībai, ikvienam cilvēkam! ...

Dzejnieks uzrunā tos, kas sēž svešādi atturīgi krēslu rindās:

— Esmu dzirdējis, ka jūs, jaunatne, protestējot, ka es nodarbojos ar politiku un ka tas neesot dzejnieka cienīgi.

Viņš paklusi, sarūgtināts, spītīgi uzaicina:

— Protestējiet nu, jo es esmu jūsu vidū!

Zālē klusums, nomācošs klusums, un dzejnieks gaida. Tad viņš atkārto skaļākā balsī, asāk:

— Protestējiet nu!

Kāds students krēslu priekšējās rindās sāk aplaudēt, viņam pievienojas daži desmiti, bet viss studentu vairums klusē — viņi nedz protestē, nedz piekrīt dzejniekam, viņi neuzticīgi nogaida.

Dzejnieks sāk savu runu. Viņš pasacīs savas domas par jaunatni un politiku.

— Bieži dzird sakām, ka jaunatne neesot jāiejauc politikā. Bet jaunatne iet politiskā cīņā, un jaunatnei, kuras spēks ir augšana, ir jāiet politiskā darba.

Dzejnieks piemin pagātni:

— Visos lielākos brīžos tautas dzīvē studējošā jaunatne ir bijusi sabiedrisko kustību priekšgalā. Viņa ir bijusi lielu ideju nesēja un ņēmusi visdzīvāko dalību darbā, kas iet uz šo lielo ideju ieviešanu dzīvē. Jaunatne arvien ir tur, kur vajadzīga drosme. Daži domā, ka politiskie mērķi nav pastāvīgi, bet ir pārejoši un tāpēc nav vērts viņiem nodoties. Bet pastāvīgs ir process, pastāvīga ir tautas iešana uz priekšu. Tai ir jābūt pastāvīgai, un līdz ar to jābūt pastāvīgam šim politiskajam mērķim. Jums jātop stipriem caur zinātni, lai jūs spētu sasniegt šo mērķi. Tautai viņas attīstībā tiek likti šķēršļi ceļā. Šos šķēršļus pārvarēt — tas lai ir jūsu mērķis. Ja māksla nav saistīta ar politiku, tas nozīmē, ka tā nav saistīta ar dzīvi. Tāda māksla nevar attaisnot savu uzdevumu, kas ir cilvēces pacelšana uz augstāka līmeņa.

Runas beigās dzejnieks atkal tieši uzrunā tos, kas sēž zālē:

— Tuvā nākotnē stāv priekšā lielas sabiedriskas pārgrozības. Jums jāpiedalās politiskajā dzīvē, jums jāveido sabiedriskā dzīve. Jūsu pienākums ir uzkrāto zināšanu spēku izlietot savai tautai, pamatšķirai, visai cilvēcei. Ejiet un izpildiet savu pienākumu!

Kad dzejnieks beidz, atskan pusvienaldzīgi aplausi. Tad dzejniekam ienāk prātā, ka zālē varbūt sēž arī tie studenti, kas Pirmā Maija vakarā auroja aiz «Uļeja» logiem un meta tajos akmeņus. To šie studenti laikam neuzskatīja par iejaukšanos politiskajā dzīvē.

Vai jaunatne, kas pulcējas tagad augstskolās, jau pirms laika nebija novecojusi, ideālus zaudējusi? Tas ir ļauns laikmets, kad jaunatnei trūkst ideālu.

Pie galda nostājas Vilis Dermanis. Viņš ir izcili labs runātājs, bet arī viņā šie cilvēki, kas sēdēja zālē, klausījās vienaldzīgi.

*

Dzejniekam ar Vili Dermani sadarboties vairs neiznāca ilgi — nākamā gada pavasarī Dermani arestēja. Buržuāzija visiem spēkiem viņu gribēja pataisīt par naudas viltotāju, lai tad novāktu pie malas. Nez kādi drūmi vīri ieradās «Daile un Darbs» kantorī un cītīgi meklēja «viltotu naudu». Viņiem par katru cenu vajadzēja modināt sabiedrībā aizdomas gan pret šo apgādu, gan tā vadītājiem.

Dzejniekam bija skumji, bet viņš nebrīnījās par šādu izrīcību. Tais pāris gados, kas nodzīvoti dzimtenē, viņš bija apradis, ka šeit ar mierīgu sirdi tika darītas visādas nelietības. Apbrīnojams stulbums! Dermanis — un naudas viltošana!

Ir taču skaidri redzams, ka ne jau naudas viltošana nodarbina okšķeru un viņu priekšnieku prātus. īsteni viņiem nepatīk, līdz nāvei nepatīk tie cilvēki, kas domā par darbaļaužu nākotni.

Okšķeri aizgāja, nekā atraduši. Arī aizdomīgas, neatļautas grāmatas vai manuskriptus tie «Dailes un Darba» kantorī nebija atraduši.

Decembrī Vili Dermani izsūtīja uz Padomju Savienību apcietināto apmaiņas kārtībā. Dzejnieka ikdienā par vienu atsaucīgu, siltu sirdi bija mazāk.

1922. gada vasaru dzejnieks atkal pavadīja starp Rīgu un Rīgas jūrmalu — brauca uz vienu pusi, uz otru, nogura, saīga uz sevi un dzīvi, kas dzimtenē vēl joprojām nelikās nokārtojusies. Vasarnīcā viņš iespēja pabūt tikai steidzīgas dienas un stundas, vienmēr vajadzēja kaut kur runāt, kaut kur piedalīties sēdēs. Pie braukšanas viņš bija pieradis jau Šveicē, dodoties ik pa laikam vai nu uz Cīrihi, vai atpakaļ uz Kastaņolu, bet toreiz bija skaidri zināms, ka Kastaņolā varēs netraucēti strādāt. Kur lai strādā šeit? Rīgā? Jūrmalas vasarnīcā? Ne vienā, ne otrā vietā viņam nebija iespējams palikt netraucētam kaut dažas nedēļas. Darba dienu traucēja un sabojāja arī nemitīgie apmeklētāji — lūdzēji pēc padoma vai naudas un dažādie paziņas un puspaziņas. Viņš nevienu neatraidīja, vairs nebēga jūrmalas priežu vientulībā, kā to darīja, dzimtenē no Slobodskas pārbraucis. Tagad viņš apmeklētāju pieņemšanu uzskatīja par darbu, no kura nedrīkst izvairīties, gribēja būt un bija laipns un vērīgs pret katru atnācēju un tā vēl vairāk pazudināja savas dienas. Aspazija, ja attapa, aizstājās durvīs un raidīja projām ikvienu, kas likās ieradies bez patiesas vajadzības. Par to viņa izpelnījās nosodījuma vārdus, bet viņa nelikās zinis par tiem — šī cilvēku gūzma, kas skalojās pie viņu durvīm, varēja dzejnieku Raini iznīcināt. Cilvēks, kas tukši izšķiež dzejnieka laiku, lok viņa asinis.

Reti bija brīži, kad viņam radās iespēja netraucēti aizklīst pa jūrmalas priedēm, tām pašām priedēm, kuras viņš joprojām mīlēja ar jaunības jūsmu un aizrautību.

Viņus abus ar Iniņu allaž pievilka viņu kādreizējā vasarnīca, viņi to joprojām pieminēja kā laimes namiņu, jo bija tur patiesi laimīgi bijuši — tad, kad pārbrauca no Slobodskas un kad gaisā bija jau lielā Piektā gada tuvums.

Viņu ceļi arī šai vasarā iegriezās tā, lai noietu garām šai pazīstamajai un mīļajai vietai, kaut senām atmiņām tur nebija lāgā kur patverties. «Viss pagājis, koki beigti, nams beigts, draugi beigti — ... bet es esmu, man nekas neko nav spējis padarīt.»

Sai gadā Ansim Gulbim bija padomā izdot atsevišķā grāmatiņā «Ģirtu Vilku», tas pamodināja senās jūtas un noskaņas, un kādu brīdi dzejnieks domāja paplašināt šo

1905.—1906. gadā rakstīto fragmentu par piecu cēlienu lugu.

Kā Ģirts Vilks, kas pats ar savu roku nošāvis dēlēnu, spēja tālāk dzīvot? Kā tiek galā ar sirdsapziņu, attaisno vai nosoda sevi? ...

«Neviens nesaprot, ka vajadzēja dēlu nošaut. Tik daudz neviens no otra neprasa, arī revolucionārs ne.»

«Ģirtu Vilku» dzejnieks tomēr nolika sāņus. Bija tapis dzīvs un uz dzīvi lauzās «vecais lija».

Saskatījis un sajutis, kā turpināma un nobeidzama šī Iljas traģēdija, dzejnieks pats sev uzlika važas, lai darbu pabeigtu: pirmo cēlienu viņš nodeva mēneša žurnālam «Ritums», kur tas parādījās 6. numurā. Sis pirmais cēliens bija pabeigts jau 1917. gada ziemā Kastaņolā, no otrā cēliena bija tikai uzmetumi, un nu vajadzēja steigt, lai «Ritumā» pa kārtai parādītos visa luga. Dzejnieks bija iedevis pātagu,, kas viņu uzmanītu un mudinātu pie darba.

Viņš paspēja visu. Braukāja uz jūrmalu, uz Rīgu, braukāja uz vēlēšanu sapulcēm, pastarpām steidza «liju». Lugu pabeidza 23. septembrī. Noguris un laimīgs dienasgrāmatā dzejnieks lūkoja atcerēties, kā aizgājusi vasara un rudens:.

«Kas vēl padarīts? Neatminu; jāuzmeklē. Runas: vēlēšanu 3.9. Matīsā, labi, 600 publ., 17.9. Raņķa dambī, vāji — plk. 11, noguris, publ. 100, pīkst. 2 Igauņu biedrībā 300 publ., labi, ar nervu uzbudin. 20.9. universitātē, labi. ... Veselība turas. Gripa atkal 2 nedēļas.»

īsteni tā bija nelaime, ka tagad drukātavas viņam atradās pilnīgi pa rokai. Viņš pierada dot iespiešanai darbus, kas nebija vēl pabeigti. Viņš pierada par daudz paļauties uz savu talantu, nostiprinājās pārliecībā, ka ik rinda, kas uzrakstīta, ir jau gatava un vērtīga.

*

«lija Muromietis» izveidojās par sarežģītu, daudzplānu lugu. Eposa smagnējību līdz galam pārvarēt viņam neizdevās, varbūt bija vainīga steiga, kas neļāva pārredzēt un nostrādāt visu celtni: skati un ainas šai lugā salikti kā lielu, stipru akmeņu krāvums bez sīkākas apdares salaidumu vietās. Tas šai lugai piešķir pirmatnības raupjo spēku, un ir iespējams, ka dzejnieks apzināti to negribēja mazināt ar piegludinā jumiem un slīpējumiem.

«lija Muromietis», pirmā luga, ko dzejnieks rakstīja un pabeidza, dzimtenē atgriezies, izvērtās par drūmāko, smagāko no visām viņa traģēdijām, tās ritmi jau no pirmās rindas ir dobji, elsainas bezcerības un reizē neremdināmu ilgu piestrēdzināti, — pat tad, kad noslēguma rindu vārdi mēģina mest gaismas staru nākotnei un uz Iljas grūtos meklējumos un cīņās nodzīvoto dzīvi. Varbūt tieši tādēļ traģēdija nekad vēlāk nekļuva populāra — cilvēki alkst vairāk prieka par dzīvi, nekā ir šīs smagnējās traģēdijas rindās. Bet luga ir spēcīga, dziļi personiska un rakstīta ar sirds asinīm.

lija neveic mūža uzdevumu, ko pats uzņemies un kam nepagurdams kalpojis: smagums, bēda, kas nospiež zemi, nav izdeldēti, šķiet, nav pat vieglināti. Traģēdijas beigu skatos tāpēc vēl mokošāk nekā sākumā skan skumjā, apsūdzošā, prasošā, lūdzošā meldija:

Kur tu cēlies, bēda, kur tu atradies?

Manim līdzi staigāt, boda, piesities.

Kurp tu aizved liju? — nāves kalnājos.

Kur no bēdas bēgsim? — kapa dziļumos.

Ļaunākais un traģiskākais nav tas, ka lija nepaveic mūža sapni, ka viņš nav uzvarējis. Tā parasti notiek ar traģēdiju varoņiem — viņi ir zaudētāji tagadnē un uzvarētāji nākotnē. Uzvarēt nespēja ne Lāčplēsis, ne Spīdola. Arī Indulis. Arī Jāzeps. Esošais laiks viņus ir aizvedis nāvē, viņi celsies, kad nāks cits laiks. Nākotne dos viņu mūžam un viņu sapņiem piepildījumu.

Iljas traģēdija ir sagruzdēšana sevī. Viņš ir meklējis un nav atradis atbalstu svirai, lai pagrieztu apkārt pasauli un ieceltu to saulē.

Notiek vēl ļaunāk, — savā neziņā, neapmierinātībā par nepiepildīto dzīvi lija pats kļūst par dzīves traucētāju. Par kavētāju un ienaidnieku rītdienai, kas nāk. lija uzsāk cīņu ar jauno Vanadznieku, kas, izrādās, ir viņa paša dēls. Tā ir nenovēlīga, ar savu dzīvi neapmierināta paštaisna veča neprāta cīņa, jo dzīves gaita ir cita —

Dēls par tēvu, rīts par nakti stiprāks būs.

Kas nespēj atjaunoties, tas kļūst par dzīves traucētāju, lai arī cik liels un stiprs bijis pagātnē. Tāds cilvēks ir mironis, kaut arī staigā, kustas un varbūt pat valda par citiem. Tāds cilvēks cenšas aizejošu pagātni piepaturēt, bet pasaules attīstība balstās uz dzīvajiem, kas iet uz nākotni, nevis uz mirušajiem, nevis uz neapglabātu, ne-noraktu pagātni.

Vai zemestrīce, kuras tālo dunoņu dzejnieks bija nojautis, kļūdams piecdesmit gadus vecs, jau bija klāt? Un viņš, kaut jauta to, kaut zināja vainu, nekā nebija spējīgs novērst? Laikam tā bija noticis, un tāpēc viņš savas dienas pavadīja neapmierinātā steigā, un darbs, ko viņš darīja, nesagādāja prieku.

Viņš bija nodzīvojis grūtu mūžu, gājis pretim mērķim teiku varoņu uzņēmībā un, kad jau cerēja, ka vismaz par sprīdi piekļuvis tuvāk mērķim, bija spiests atzīt, ka tas nav noticis, ka varbūt atrodas vēl tālāk.

Simtos veidos mainoties,

Tas pats ir pretinieks.

Visa dzīve, cenšanās bijusi kā neprāta cīņa ar melnu sienu, kas palikusi nekustīga, augsta, nepārvarama. Kā liktenis.

Šai vasarā dzejnieks rakstīja «Iljas» — šīs «vecuma traģēdijas» ceturto cēlienu. Šai cēlienā ir skats, kur lija, no kņaza galma aizgājis, savam darbam un dzīvei jēgu taujādams, viens sēž izdegušā stepē. Nekad viņš nav juties tik vientulīgi un smagi, kaut arī tikko Kijevā viņam bija iespējams uzlikt galvā valdnieka kroni. Viņš bēga no šī lepnā kroņa, jo saprata, ka tad kļūs zemei par jaunu «smagumdaroņu». lija sēž stepē un ir izmisis un neziņā:

Nu tu, lija, skaidri saki, kurp tu ej?

(Elpu atņemdams.)

Diena iet pēc dienas, tā kā lielus līst —

Nedēļa pēc nedēļas kā zāle aug —

Gads pēc gada tā kā vanags skrien —

Kurp es aizskrēju, kā izaugu, kam liju es?

Ka tu izskraidījies plašās pasaulēs,

Ne ko saskrējis, ne mantojis, ne guvis sev.

Vēli sāku, agri beidzu, vēl ir tāļš man ceļš.

Kur ir mana vaina? Kur ir mērķis mans?

Svētkalns teic man: «Skat, ka velti nepazūd tavs spēks! Savā darbā ej, lai liktens tevi nepanāk!»

Kur tas ir mans darbs?

Izlien no zāles un salīcis rāpus lijām tuvojas Klaus-nieks, pabailīgs, iztapīgi pazemīgs, bet neatkāpīgs, neaizraidāms:

Es par zāli zemāks, klusāks vēl par ūdeni,. j

Bezvārdis un zemes dēls no slapjās zemes nāk.

Sis salīkušais, neatkāpīgais, pelēkais vīrs uzradies izdegušajā rudens stepē, lai atgādinātu lijām, ka pēc Iljas varoņdarbiem pasaulē nav kļuvis vieglāk dzīvot. Ka vispār pasaulei nekas nav līdzams, jo —

Vaina līdzi dzimusi ar mums.

Klausnieks lien bailīgi uz Iljas pusi un klūp pār galvaskausu, kas aizmirsts un pamests balo vientulīgajā, tukšajā stepē. Klausnieks uzjautā liju: varbūt šis — galvaskauss — tev rads?

lija skatās: cauri galvaskausa baltām acu dobēm zaļa zāle aug.

Klausnieks

Tā ij tev caur acīm rīt jau zāle augsi

Visi tikai pilda savu laiku vien.

Devi ceres starus — ko tu vairāk spēj?

lija nespēj samierināties ar šo skopo patiesību: tikai ceres starus vien? Nekā vairāk viņa dzīve nav vērts? Nekas vairāk nav panākts? lija saslejas, kā ļaunu sapni gaiņādams:

Nost, tu mūdzi! gaisti! Mierinātājs tadsl

Sai Iljas dzīves melnajā stundā stepē uzrodas arī Ubags-staigulis. Viņš nav tik bezcerīgs kā Klausnieks. Viņš skatās uz to pašu kailo galvaskausu un mierina:

Nebēdā, bet skat: ij nāvē dzīve aug!

Kā tev acis zilas spīd, tā puķe zili zied!

Puķe ruden vīst, — bet tu? Vai tu tik puķe vien?

Vairāk esi tu! Tavs liktens tavās rokās dots.

Atjaunojies, tad tev nebūs vīst!

Projām ejot, nobrīdina:

... pretinieks tev tik vien tu pats:

Atjaunojies, klausi! Pretinieks neesi sev pats!

Tieši to lija nespēj (kādreiz to nespēja Lāčplēsis, un Melnais bruņinieks viņam nocirta spēka ausis). Drūmā spītā un paša neapzinātā naidā pret augošo, bet svešo, jauno lija pārplēš savu dēlu, domājamies to uzveicis. Ieskrien vaimanās Vanadznieka māte Latigora, metas pie pārplēstā dēla — nekas vairs nav glābjams. Tad Latigora saka Iljas likteni:

Divi būs un dalīsies — lai piepildās tavs lāstsl

Sirds tev akmens, akmens topi pats!

Rīta nesaņēmi — lai tev atnāk nakts!

Latigora ir tā, kas izsaka spriedumu par liju un visām iepriekšējām varoņu paaudzēm:

Visa varoņdzimta velti sūtīta, ij, lija, tu!

Visi mērķi tapa māņu vārdi jums.

Noslaukāmi jūs no zemes visi nost!

Lai var jauna dzimta nākt, kas galā ved,

Kas vēl mazāka, bet kam tie mērķi māņi nau.

Tās bija atbalsis no paša dzejnieka dzīves un no lielā rūgtuma, kas krājies un sastrēdzis pa šiem pāris dzimtenes gadiem. Par šo rūgtumu 1922. gada 23. decembrī dzejnieks ierakstīja dienasgrāmatā: «... tautība un jauna valsts ideja izbeigusies, nogājusi veikalībā kā pirmā, tautība tautiskās siļķēs.» Un piebilda skumji ironiski: «...tas saprotams un tā vajag, bet kādēļ tad es grūtsirdīgs.»

Traģēdijas beigās dzejnieks tomēr pažēloja veco liju, kas visu mūžu bija vīrišķīgi godīgs, patiess un nepagurdams centies «saulē iecelt pasauli, kas vārgst».

Pretim Klausnieka bezcerīgajai meldijai tumsā paceļas Ubaga-staiguļa balss:

Klusi, bēdu dziesma, vēl nau lijām gals!

Zuda lija dzīve, dzīvs ir lija gars.

Arī Latigora ir pierimusi savā taisnīgajā bargumā un rezignētā skaidrībā atskatās uz Iljas gaitu:

Nāks no tava dēla tālām paaudzēm —

Burvju vārdu teicējs, tavas pašas dzimts —

... velti nedzīvojis tu:

Tavu darbu jauna audze augs.

Tas ir nobeigums, kas gan liecina par traģēdijas ideju, bet nav brīvs no deklarācijas. Tie ir mierinājuma un samierināšanas vārdi — un tāpēc ir tikai krāsains zieds, kam jāaizsedz asiņojoša brūce.

Tai rudenī dzejnieks vēl savāca vienkopus agrāk rakstītos dzejoļus, uzrakstīja klāt jaunus un divās nedēļās sagatavoja bērnu dzejoļu grāmatu «Puķu lodziņš». Uzsāka arī jaunu lugu «Rumpsinīts», strādāja pie tās novembrī un decembrī, bet uzrakstītais šķita bezkrāsains, tāpēc darbu pārtrauca.

«lija Muromietis» grāmatā iznāca nākamajā gadā. Lugu lāgā nepamanīja ne kritika, ne lasītāji. Ne draugi, ne ienaidnieki. Luga cilvēkiem šķita it kā Jaunā Rīgas teātra laiku atskaņa. Nacionālajai buržuāzijai un tās kritiķiem nepatika jau pati krieviskā viela un vēl jo mazāk dzejnieka ticība «plikadīdām» kā zemes smaguma cēlājiem. Progresīvā kritika no laika gala nebija sajūsmināta par Raiņa pievēršanos dramaturģijā pasaku un teiku varoņiem un nevaroņiem.

Lugai klusēdami gāja garām arī teātri. Tas bija pats briesmīgākais.

Tā pirmo reizi notika ar viņa lugām.

Dzejnieks sevi mierināja ar rūgtu atziņu: vismazāk šim laikam vajadzīga varonība un jo mazāk tāda, kas ved uz nākotni.

SAKUMS JAUNAI GRĀMATAI

Tagad viņi sastapās gandrīz katru dienu, un Olgai Kli-gerei šķita, ka tas nav īsti labi. Dzejnieks no Pārdaugavas, kur tagad dzīvoja, ik dienas brauca vai gāja kājām uz teātri, kur viņš strādāja. Uz darbu devās arī Olga, kas līdz ar dzejnieku pāri bija atstājusi Muitas ielu un tagad dzīvoja turpat, kur viņi. Un tā nu sagadījās, ka viņi ne vienu vien rītu pāri Daugavai devās kopā.

— Mēs varētu arī mājās atgriezties reizē, jo mēs abi esam strādnieki, un strādnieku pienākums ir turēties kopā, — dzejnieks jokoja.

Olgai likās, ka labāk nebraukt reizē nedz uz darbu, nedz reizē atgriezties mājās. Viņa necentās pēc tā, bet dažkārt tomēr tas notika.

Kad dienas gāja, Olga domāja ar augošu nemieru: «Man ir jāatstāj šī māja, un es to izdarīšu, kolīdz māsa pārbrauks no laukiem un viņai skolā sāksies mācības.»

Skolas gads sākās rudenī, bet tagad bija vasara. Par to liecināja arī puķes, kas arvien biežāk uzradās viņas istabā. Uz viņas galda uzradās arī pa grāmatai, par kuru vēlāk viņai grāmatas uzlicējam bija jāsaka daži vārdi — vai tā patikusi vai nepatikusi. j 1

«Kaut ātrāk būtu rudens, atgrieztos māsa, tad mēs sameklētu citu dzīvokli. Tad man nevajadzētu skatīties šais ziedos, kas ir gan skaisti, bet pilni briesmu.»

Bet, kad nebija istabā uzradies neviens jauns zieds vai nolikta grāmata, — tāda diena viņai likās patukša, kā pievīlusi.

Kādā vakarā, siltā un vēsmainā, viņa mazgāja pagalmā veļu. Rietēja saule, sārti blāzmodama, un apkārt bija klusums, mierīgs un dziļš. Viņai patika šis klusums, kas likās liels un pilns vasaras brieduma spēka. Dzejnieks bija mājās, viņa to zināja. Viņš ir kaut kur augšā savā istabā un droši vien strādā, kaut arī pārnāca pavisam nesen un jau pēc soļiem bija noprotams, ka ir noguris, ka diena viņam atkal bijusi gara un smaga.

Kādā brīdī, kad Olga pacēla acis, viņa redzēja, ka dzejnieks nemaz nav augšā savā istabā, nē, viņš nestrādāja, viņš stāvēja mājas durvīs. Stāvēja, atspiedies pret stenderi, un skatījās tālē.

«Viņš skatās saules rieta atspīdumā namu jumtos,» Olga nodomāja un darīja tālāk savu darbu. «Saulriets paliesi šovakar ir brīnum jauks, bet es esmu sapinusies šais sīkajos darbos, un man neatliek laika pacelt galvu un kaut brīdi pavērties tālumā.»

Viņa strādāja labu laiku, vakara debesis pamalē pietvīka asins sarkanas, bet kaut kur augstāk mākoņos iezīmējās gluži melnas svītras.

«Viņš vēl arvien skatās un nemaz nav pakustējies. Varbūt viņš galu galā debesis nemaz neredz,» Olga iedomāja, dzejnieku pazagšus uzlūkojusi.

Tad viņai radās vajadzība noiet pavisam tuvu tam stāvētājam garām.

«Nē, viņš nemaz neskatās saules rietā,» viņa tagad nosprieda un pēkšņi jutās nelaimīga. «Viņš pat nejūt, cik kluss un skaists ir šis vakars. Viņa acis raugās tālē un arī tur nekā nesaskata. Var domāt, ka viņš jūt tikai debess smagumu, kas gulstas uz zemi, un ir nelaimīgs, ka nezina, kā vieglot šo milzu nastu. Tāpēc viņa acīs ir tādas skumjas. Jeb varbūt tās nemaz nav skumjas, tikai vientulība?»

Kad nu dzejnieks joprojām tā stāvēja, pret savas majas durvju stenderi atspiedies, Olga kādā brīdī, pati īsti neapdomādama, ko dara, piegāja viņam klāt, viegli pieskaras rokai — vajadzēja atsaukt vientulīgo stāvētāju no tālumiem:

— Neskumstiet tik ļoti, — viņa sacīja saudzīgi.

Stāvētājs satrūkās un paraudzījās apkārt izbrīna pilnām acīm, — kā no tāla ceļa dzimtajā sētā pēkšņi attap-damies. Viņš ielūkojās traucētājā un vāri, priecīgi pasmaidīja («Viņš vienmēr ir priecīgs kā bērns, kad viņam pasaka labu vārdu.»). Bridi raudzījies, viņš bilda aizkustināts, kā lielu balvu saņēmis:

— Jūs gan, Olga, esat viens labs cilvēks.

Olga samulsa, gāja un steidzīgi vāca kopā savas lietas. Viss slīdēja ārā no rokām, un viņa, galu galā visu pametusi puspiekoptu, pazuda namā.

Pagalmā iznāca Iniņa.

— Es atnesu tev lielo lakatu. Ja tu gribi te ārā sēdēt, apņem ap pleciem. Tā vien lien miklums kaulos.

— Nekur citur arī nav labāk līdz šim bijis. Kur vien mēs šai pilsētā esam apmetušies, visur vēiāk izrādījies slikti, — dzejnieks atbildēja. — Nekur arī nebūs labi. Nekur, un es baidos arī, ka nekad.

Iniņa raudzījās dzejniekā un bija nelaimīga: tāds nu viņš ir šeit dzimtenē — kā noguris, kā visu apnicis.

— Labi bija Kastaņolā, — dzejnieks sacīja. — Tur mums nebija apkārt cilvēki, kas to vien kārotu kā dubļus virsū mest. Man pat sāk likties, ka tur aizvadītie gadi bijuši viena vienīga svētku diena. Varbūt tāpēc, ka tur starp mani un maniem draugiem un ienaidniekiem izstiepās lieli tālumi. Pār tālumiem nākdams, naids un ļaunums bija kaut cik sadilis un katrā ziņā kaut cik zaudējis asumu.

— Kas šodien atkal pilsētā notika? — Iniņa ieinteresēta pajautāja.

— Nekas jauns. Te vispār nekas jauns nevar notikt, te vienīgi atkārtojas vecā nelietība un zemiskums. Sī ir tāda zeme un tāda pilsēta, kur ikviens uzskata par savu pienākumu mēģināt iekost otram. It īpaši tādam, par kuru zina, ka pretim netiks kosts.

Pāri pilsētai jau cēlās mēness, spožs un ziņkārīgs. Pagalms piemilza melnām nakts ēnām, koku zaros modās dzīvīga tumsa, spoži vizēja namu jumti.

Runātāji pēkšņi pamanīja, cik ļoti pārvērtusies pasaule, mēnesim augstāk pie debesīm paceļoties. Viņi apklusa savās rūpēs, stāvēja nama pusēnā un pārsteigumā klusēja.

Kā mēness nakts prata visu pārvērst! Tā pati_ vecā pasaule, kas bija tik labi iepazīta dienas gaismā, bet cik tagad tā brīnum valdzinoša, svešāda un reizē tuva.

— Viltīgs ir mēness ar savu burvju mākslu visam piešķirt mānīgas, skaistas krāsas. Bet kurš gan būtu tas cilvēks, kas negribētu gremdēties šai mirdzošajā skaistumā, — Iniņa sacīja saviļņota.

*

Pēc šī vakara dzejnieks šad tad iegāja Olgas istabiņā. Kaut tikai uz īsu brīdi. Kaut tikai labunakti pasacīt. Viņš jutās kā parādnieks par sirsnību, ko šī sieviete bija viņam parādījusi.

Bet reizēm viņš sēdēja Olgas istabiņā, bija priecīgs, runāja, viegli jokodams, gribēja zināt, ko Olga dienā darījusi, kādus cilvēkus sastapusi.

— Cilvēki grib zemi, — Olga sacīja, iedomādama apmeklētājus, ar kuriem viņa tikās darba vietā. — Visbiežāk pie mums nāk cilvēki no laukiem. Viņi gribētu saņemt zemi, un ir nelaimīgi un neapmierināti, ka nevar to dabūt. Es esmu nelaimīga līdz ar viņiem, bet es vismazāk varu kādam palīdzēt, un tas ir tik briesmīgi.

— Neviens viņiem nemaz negrib palīdzēt, — dzejnieks sacīja, un Olgai šķita, ka viņš ir tikpat bezcerīgi nelaimīgs kā viņas apmeklētāji. — Pie mums nemaz nav valstiskas domāšanas. Visi ir kā no sīkumtirgus, un šī sīkumtirgus veikalošana ir mūsu valsts politikas pamatā. Kuram sīkbodniekam kāda daļa, ka lauku cilvēkam vajadzīga zeme!

Bet šais vakaros, kad dzejnieks sēdēja Olgas istabiņā, viņš vismazāk gribēja runāt par rūpēm, kas sagaidīja ik rītu, kad viņš atstāja māju un sastapās ar ļaudīm.

Tomēr arī no šīm dienas rūpēm norobežojies, viņš Olgai likās allaž vientulīgs un nelaimīgs.

«Viņš ir kā no citas pasaules, labas un gaišas. Viņš tikai nejauši atmaldījies uz pelēcīgās zemes un jūtas bezgala vientuļš, lai gan ap viņu taču katru dienu ir cilvēki, un daudzi no tiem viņu patiesi mīl un ciena.»

Kad Olga ieminējās par to, dzejnieks atrunājās:

— Pusi mūža esmii bijis spiests uz cilvēkiem noraudzīties tikai no tāles, un esmu pieradis pie tā. Tagad nu esmu viņu vidu, bet jūtos it kā viens pats aizklīdis briesmu pilnā mežā.

Olga saprata, ka viņas dzīve kārtējo reizi atkal draud sarežģīties, un viņa nezināja, kā līdzēt. Vispareizākais laikam būtu bēgt — bēgt, atpakaļ neskatoties, pazust, pirms briesmas izaugušas par nelaimi.

Bet Olga zināja ari, ka ir tādas briesmas, no kurām cilvēks nevar aizbēgt, un ir tāda nelaime, kurai cilvēks iet pretim, itin kā ietu pretim savai laimei.

Reizēm viņa mēģināja būt vienaldzīga, sevī noslēgusies, vēsi atturīga. Lai viņš protas un atkāpjas.

Viņš par to nelikās zinis. Viņam šķita, ka būtu netaisnīgi neļaut augt un attīstīties jūtām, kas ir cildenas, tīras un skaistas. Kā rotaļā, kā dziļā nopietnībā viņš uzrakstīja dzejoli par šīm jūtām un pasniedza viņai:

Kas slēpjas tā, vai tas var laimīgs būt?

Var būt, ka nodarīts tam grūti-grūt?

Reizēm Olgai viņš šķita kā gražīgs bērns, kas ir neapmierināts un pārsteigts, ka viņa aušības uzreiz netiek uzklausītas.

... Apkārt bija melni izdedzis klajums un virs galvas nežēlīga, balta saule. Viņš gāja ilgi un smagi pa šo melno tuksnesi un zināja, ka tam nekur nav malas, lai cik ilgi viņš ietu, un saule vienmēr stāvēs augstu virs galvas, un vienmēr būs nežēlīga, balti nokaitusi. Tā būs, kaut arī viņš mēģināja maldināt sevi ar cerībām, ka vienā brīdī viss mainīsies un būs citādi.

Kurā brīdī? ...

Viņš bija mēģinājis un joprojām mēģina sevi piespiest, lai neredzētu melno tuksnesi, kas izauga un kļuva arvien lielāks, kopš viņš pārbraucis mājās.

Viņš bija mēģinājis būt bezrūpīgs un laimes pilns, bija rakstījis «Sudraboto gaismu», grāmatu, kurā savāca vienuviet visu, kas vien gaišs viņa dvēselē bija ielijis kopš atgriešanās dzimtenē. «Ak, ļaujiet mirkli skaistumā aizmirsties!»

Fatamorgānu. Dzimtenes gada fatamorgānu viņš bija izveidojis.

Tā vajāts vilks pabēg zem nolikuša zara nedrošā cerībā, ka briesmas varbūt paies garām. Briesmas nepaiet garām, un pēc brīža ir jābēg tālāk.

Cik ilgi?

Kas to lai zina! ...

«Kaut kur aiz necaurredzamās miglas pagurusi un tomēr liela un bezgalīga šalko jūra.»

*

Viņš pieķērās tai sirsnībai un vitalitātei, kas bija ap Olgu, šo jauno sievieti, kura dzīvē bija pieredzējusi gana likstu un tomēr viņam atgādināja mežā nomaldījušos bērnu, gaišu un labu.

Kad apkārt ir melni izdedzis tuksnesis, vai tad cilvēkam nav tiesības būt priecīgam par zaļu mauriņu izsusējušas upes krastā?

Kaut pavisam nelielu zaļu saliņu melna tuksneša vidū.

Vai cilvēkam nav šīs tiesības?

Vai cilvēkam, kas ir dzejnieks, nav divkārt šīs tiesības?

Viņš it labi zināja, ka ikviens, kam viņš no paziņām to jautātu, atbildētu ar «nē». Un trītu mēles.

Viņu kaitināja šis «nē».

Kādēļ «nē»?

Vai cilvēkam būtu jābēg no jūtām, kurās nav nekā negodīga? ...

*

Viņš visu mūžu to vien bija darījis kā savus priekus un savas sāpes, savas ilgas un savu naidu pārvērtis tēlos un izjūtās, lai atdotu tos nezināmu cilvēku tūkstošiem. Lasītājiem. Tas ir dzejnieka sevis sadedzināšanas prieks. Dzejnieks nekaunas no sevis sadedzināšanas ļaužu priekšā. Tas ir dvēseles, dzīvības apliecināšanas prieks.

Kādā dienā Olga bija apslimusi. Viņš to nezināja un iegāja, lai nojautātu, vai viņiem nav pa ceļam uz darbu. Nē, šorīt viņiem nebija pa ceļam, un dzejnieks bija nelaimīgs kā bērns, kam pēkšņi pagaisuši ilgoti ciemi. Bet tad viņš atplauka, viņš bija iedomājis, kā izlīdzināms zaudējums:

— Tad tev šodien man kaut kas jāuzraksta. Katrā ziņā lai būtu gatavs, kad nākšu vakarā mājā. Raksti, ko gribi, bet, ja nebūs, tad tev klāsies slikti.

Olga paklausīja un uzrakstīja.

Tad viņam gribējās, lai Olga rakstītu vēl. Rakstītu katru dienu.

Viņš vienmēr labprātāk lasīja uzrakstītus vārdus nekā klausījās runātus vārdus.

Olga sāka rakstīt dienasgrāmatu, un katru dienu viņai vajadzēja uzrakstīto parādīt.

Dzejnieks rakstīja pretim. Rakstīja it kā piezīmes par tām rindām, ko Olga parādīja.

Viņš rakstīja dzejā. īsākus un garākus dzejoļus. Tie bija komentāri, atbildes, strīdi...

Tā bija arī rotaļa, spēle.

Viņu aizrāva šī rotaļa.

Tos var saukt par mīlestības dzejoļiem, ko viņš uzrakstīja kā atbildes Olgas dienasgrāmatas rindām.

Bet vai tie bija tikai mīlestības dzejoļi?

Varbūt. Jā gan.

Vai tie izsacīja tikai viņa jūtas? Varbūt nepavisam ne viņa? Jo jau ar pirmo dzejoli viņš bija atkal šis Dagda — no «Addio bella», no «Sudrabotās gaismas», no...

Dagda pēkšņi turpināja savu stāstu. Par savu mīlestību. Par savu vilšanos dzimtenē. Par dzīvi, kas bija kļuvusi tik nereāla kā mēness nakts ēnu rotaļa.

Viņš bija sācis rakstīt jaunu grāmatu. Turpinājumu Dagdas romānam. Tikai šoreiz sagadījās tā, ka rakstāmā grāmata vispirms bija dzīvojama, un dzejnieks ar ziņkāri sekoja savām dienām: uz kurieni aizvedīs jaunās grāmatas lappuses?

Viņš jau tūlīt nojauta, ka šī grāmata būs vienīgi par kādu sapni — gan tik vilinoši skaistu un dzīvu, ka nebija nemaz droši zināms, vai tas ir sapnis vai dzīve.

Vēlāk, kad grāmata jau rādījās pabeigta, viņš par šo savādo sapni rakstīja ievadā:

«Reiz Džuang-Džou sapņoja, ka viņš esot tauriņš, lidojošs tauriņš, kurš juties sveiks un laimīgs un nenieka nezinājis par Džuang-Džou.

Piepeši viņš uzmodās: tad viņš bija atkal patiesi Džuang-Džou.

Nu es nezinu, vai Džuang-Džou sapņojis, ka viņš esot tauriņš, jeb tauriņš sapņojis, ka viņš esot Džuang-Džou, kaut gan, bez šaubām, starp Džuang-Džou un tauriņu ir starpība.»

Viņam pat neienāca prātā, ka to var uzlūkot arī par cietsirdību — tik savādi rīkoties, kā šo grāmatu rakstot. Bet viņš bija vispirms dzejnieks un tikai tad cilvēks. Dzejnieks ir cietsirdīgs savā aizrautībā, kad top jauna grāmata, kas pašam šķiet neparasta un laba.

MĒNESS MEITIŅA

Viņi sēdēja un aizrautīgi kā skolēni, krustvārdu mīklas minot, meklēja viens otram vārdu — tādu, kādā viņus vēl neviens nebija saucis un kādu tikai viņi atradīs. Tie būs viņiem vien zināmi vārdi. Burvestības vārdi, kas runājami, tikai mēness dārzā ieejot.

Sākumā dzejniekam gribējās Olgu pārdēvēt par Leldi.

«Sis vārds viņam jau kopš gadiem ir nezin kāpēc īpaši iepaticies,» Olga nodomāja. «Tā sauc līgavu lugā par spēlmani Totu, un Tots par viņu atdod savas asinis. Lelde reizēm uzrodas arī «Sudrabotā gaismā».»

Un Olga atgaiņājās: nē, nē! Viņa nav Lelde, nemūžam ne!

Viņš nepiekāpās:

— Tots neieguva Leldi. Tāds bija viņa ceļš. Bet viņš bija mākslinieks, un katram māksliniekam vajag kādu lielu sapni. Par mīlestības skaistumu. Par savas zemes rītdienas skaistumu. Lelde ir šāds sapnis.

Nē, Olga nebija ar mieru.

Tad viņš piekāpās.

— Nu, izdomā pati sev vārdu. Tādu, kas patiktu mums abiem.

Labi, Olga pamēģinās. Viņai jau bija kaut kas padomā. Viņa uzrakstīja vārdu «Rainis» otrādi, un, palūk, radās īsti jauks vārds — Siniar, Siniara.

Viņam nezin kāpēc tas lāgā nepatika.

— Vārds nav peļams, bet par garu, — viņš sacīja.

Olga pastāstīja, ka viņas vārdu kādreiz skolotāja pārtaisījusi par Oļu. Varbūt tā?

Nē, viņam nepatika. Tas bija par daudz parasti.

Bet nu dzejnieks savukārt izmēģinājās dažādi ar šo vārdu, un kādā brīdī radās «Lulis». Viņam tas šķita gluži jauks.

— Nekas.

— Patiešām nekas! Tajā ir kaut kas vēl palicis no tava vārda.

Pie tā arī palika.

Arī Olga atrada īsu vārdu. Viņai allaž bija patikusi «r» skaņa, un viņa bija priecīga, ka tāda ir vārdā Rainis. Viņa grozīja dažādi, un radās Ruris.

Ar to bija mierā abi.

Tikai pieci burti katrā vārdā un no tiem visi trīs vienādi!

Viņi priecājās kā bērni, kas pēkšņi atrisinājuši grūtu uzdevumu.

*

Kā rotaļa sākusies, jaunā grāmata arī turpmākajos mēnešos tapa kā rotaļa, mazliet draiska, mazliet nereāla — kā savāds sapnis, viegls un kārdinošs.

Dzejoļi joprojām radās kā atbildes uz dienasgrāmatas rindām, kā atsauces uz sarunām, kas bija viņu starpā notikušas. Olgu tas mazliet mulsināja un reizē viss bija neparasti skaisti!

Bet viegli nebija.

Ar sīkstu ietiepību — viņš to varbūt uzskatīja par garīgu neatkarību — dzejnieks prasīja, lai Olga iet ar viņu kopā visur tur, kur bija jāiet viņam. Protams, ja tas notika pēc darba. Viņš nelikās dzirdam tos pusskaļos čukstus, kas atskanēja, kad viņus aizdomīgi bieži redzēja kopā svešas acis. Viņš uzskatīja, ka mīlas jūtas cilvēku dara brīvu un dabisku, visam liekajam tad jāatkrīt kā nenozīmīgam, kā tukšai čaulai — un tāpēc viņiem nav jādomā par to, ko netīru un nelabu spriež citi cilvēki.

«Ak, arī šī ar prātu izdomātā brīvība ir saistīta ar tūkstoš saitēm ikdienā,» Olga noskuma. «Ikdienai pats patīkamākais ir uzmest pa netīram traipam pat uz tādas segas, kas ir gluži balta. Kā viņš to negribēja saprasti Vai tiešām viņš nopietni uzskata, ka viņa izdomātā neatkarība ir ar saknēm pašā dzīvē?»

— Man nemaz nav tik viegli būt par tavu Vizbulīti, — Olga kādā dienā sacīja.

Dzejnieks skatījās kaut kur sāņus, un atkal Olga ievēroja, cik viņa lūpas bija cieši sakniebtas.

— Tu man esi vajadzīga, — viņš pēc brīža paklusi atsacīja. — Bez tevis man nav nekā. Tu esi tā sen meklētā.

— Lelde?

Olga jau bija ievērojusi, ka jaunajā grāmatā šur tur

starp rindām pazib šis vārds. Turpat, kur bija viņas atrastā Siniara, kas sākumā viņam nepatika. Un viņa sarāvās, it kā viņai kāds būtu sitis.

— Es neesmu nekas cits kā vien epizode, — viņa sacīja cik vien iespējams savaldīgi un negaidīja mierinājuma vārdus. — Neliela epizode kāda dzīvē. Pat ne tik I vajadzīga kā Vizbulīte Indulim.

Kā jau parasts, viņš nebilda pretim.

Viņš bija dzejnieks, kas pašreiz gatavoja jaunu grā- ' matu — trimdinieka Dagdas dzīves stāstu, un pēc šīs sarunas topošajai grāmatai radās jauns dzejolis:

Mēs visi epizodes šinī zemē,

Un zeme pati saules epizode,

Un saule epizode visumā.

Bet visums pats, vai tā nau epizode?

Vai tā nebija savāda, gluži cietsirdīga aizprātošanās, ja cilvēka jūtas pielīdzina zemei, saulei un visumam, kas taču nedz sajūt priekus, nedz sajūt sāpes?

Dzejoļa beigu rindas skanēja siltāk:

Mēs nezinām nekā, tik to mēs zinām.

Ka nezūd it nekas, nedz tu, ne es,

Nedz mūsu mīla, kura skaista šķiet Un kurai sākums ir, bet gala nava.

Olga jutās apbēdināta, centās pierādīt, ka viņai ir taisnība, bet dzejnieks palika joprojām nenopietni rotaļīgs un vienmēr nepiekāpīgs. Viņa izbeidza šo strīdu:

— Man grūti tevi pārliecināt, jo grūti strīdēties ar diplomētu juristu. Jurists vienmēr pierādīs, ka viņam taisnība, jo viņa spēkos, kā zināms, ir sagrozīt patiesību par labu savam nodomam.

Dzejnieks toreiz uzrakstīja rindas par advokātu — atkal kā puspajokam, kā pusnopietni.

Krājās dzejoļi jaunajai grāmatai. Krājās sāpes. Krājās prieks.

Viņiem patika pazagšus vēlu vakarā sēdēt pie vaļēja loga un skatīties, kā ābeles un ķiršu zari balti stāv mēness sidrabainajā gaismā. Nāca prātā teikas par mēness meitu, — var jau būt, ka nemaz nebija tādu teiku un dzejnieks tās tikai izdomāja. Bet arī izdomātas teikas var būt jaukas.

Tā gudri ļaudis teic, un kā lai netic, —

Bet es jau neticu, tas nevar būt,

Ka mēness meitiņa sen nomirusi!

Vēl vakar es jau redzēju to braucam: Bij bura sarkana ar zelta mastiem, Balts zīda lakatiņš kā mākonīts Trīc masta galā; laiva tumši zila.

Mes ilgi, ilgi viņa lūkojāmies,

Un mūsu ilgas līdzi laivai laidās,

Nē, mēness meitiņa nekad jau nemirs.

*

Pavasari dzejnieks un Olga aizbrauca pirmo reizi kopā uz jūrmalu.

— Te man patīk, te es jūtos labi, — dzejnieks sacīja.

Viņš meklēja takas kāpās, pa kurām bija gājis jau

pirms divdesmit gadiem. Viņam gribējās tās parādīt un pa tām vēlreiz staigāt, it kā viņš cerētu te sastapt tālos, sen aizgājušos gadus.

— Biju tikko pārbraucis no Slobodskas trimdas un šeit jutos brīnumaini. Ļaudis nāca un gāja, un pāri jūrai un mums visiem bija augstas pavasara debesis un vēji. Mēs bijām pārgalvīgi un pārdroši, mums nebija miera aiz spēka pārpilnības.

Dzejnieks apdzisa atmiņās un nobeidza īsi, lūpām cieši sakniebjoties:

— Tagad mēs dzīvojam bez pagātnes un nākotnes. Tikai tagadnē. Un brīnāmies, ka nejūtamies labi.

Tad viņa seja atkal kļuva gaiša, it kā to būtu skāris saules stars.

— Un toreiz taču carisms gulēja pār visu dzīvi kā slogs! Nemaz vairs nevaru saprast, kā mums bija iespējams būt tik pārgalvīgiem.

Viņi apstājās Mellužos pie kādas vasarnīcas. Arī šeit bija kaut kas stāstāms:

— Tā tika iekārtota pēc mana plāna. Tagad, redzu, vasarnīca ir pārbūvēta. Tai ir cits saimnieks, un šim saimniekam ir citas vajadzības, un te ir pavisam kluss. Toreiz Iniņa nesa ik dienas smagus grozus no tirgus, lai visiem būtu ko galdā likt. Reiz šeit arī kāds ārprātīgais bija atnācis. Tas notika vēlā rudenī, un es patlaban rakstīju «Uguns un nakts» pēdējo cēlienu. Mēs pat sarunājāmies kādu brīdi. Kopš tā laika man ir padomā uzrakstīt lugu par Maķedonijas Aleksandru. Tā vēl nav uzrakstīta, bet to es varētu izdarīt, — protams, ja pēc tās būtu vajadzība. Bet, tā kā tagad nav vajadzības pēc manis, tad, protams, vēl mazāk ir vajadzības pēc manas lugas.

Viņi ilgi staigāja gar jūru, tik ilgi, ka nokavēja vilcienu, ar kuru bija nolēmuši atgriezties pilsētā. Tuvojās vakars, un pie jūras vairs nebija neviena cilvēka.

— Te ir tāda vientulība, tāds miers, — dzejnieks ieminējās. — Gala vientulība.

Par vientulību viņš runāja gandrīz ik reizi, kad viņi satikās. Olgai pat likās, ka tas ir tikai tāds vīrieša niķis, lai iežēlinātu, — laikam ik vīrietis grib, lai sieviete uzklausa viņu un pažēlo.

— Tev taču ir gudra, vērīga sieva, — Olga kādā tādas žēlošanās reizē tika sacījusi.

Viņš neatbildēja, itin kā nebūtu viņas vārdus dzirdējis.

Citā reizē viņa teica:

— Tev taču ir biedri un draugi tavā partijā. Viņi tevi labprāt slavē pa avīzēm.

Viņš kļuva nervozs, tad savaldījās un atbildēja pārspīlēta bezrūpībā, vecu sentenci atkārtodams:

— Pasargi mani, dievs, no maniem draugiem, ar ienaidniekiem es pats tikšu galā.

Vēlu vakarā viņi, priecīgi par aizvadīto dienu, atgriezās Rīgā.

Jaunajā, topošajā dzejoļu grāmatā dzejnieks ierakstīja rindas prozā:

«3.5. Pavasara jūrmalā; jūrmala grib attaisnot savu eksistences tiesību pasaulē. Izdodas spīdoši — bet varbūt tādēļ, ka esam divatā. «Brauksim atkal, brauksim atkal!» Lelde atkārtoti atkārto un — piepeši viņas nau. Nekur nesastopu ne tīši, ne netīši. Leldes nau.

Nu ja, ja: ,Leldes nau. Un vai tad tāda ir iezīme Si-niarai?---

Bet kur tad galu galā viņa paliek?»

Laikam patiešām Leldes nebija. Bija gan teikas par mēness meitiņu.

*

Ne vienmēr debesis ir bez mākoņiem, ne vienmēr cilvēkiem blakus liela un plaša šalko jūra. Skrien valodas, šaudās veiklas mēles. Tādas mēles nekad nav plašuma alcējas. Tādas mēles lūko iedzelt, sarūgtināt. Tas viņām ari izdodas.

Kad kādu vakaru dzejnieks ienāk Olgas istabiņā, viņa tūliņ redz, ka noticis kaut kas nelabs.

— Tu ar mani draudzējies tikai slavas pēc, — dzejnieks saka uzreiz tieši, bez jebkāda ievada.

Tas ir kā pļaukas cirtiens, un Olga satrūkstas no šī negaidītā cirtiena. Bet tūdaļ viņa attop un saslejas lepna. Kādu slavu viņa ir ieguvusi? «Nē, man gan ir tikai neslava tevis dēļ,» viņa grib atsacīt pretim, bet novaldās.

— Vai es esmu ar savu draudzību tev uzplijūsies? — Olga jautā mierīgi, pavisam mierīgi. Un turpina: — Es to nedomāju darīt arī turpmāk. Un izlūgties šo draudzību arī nedomāju. Tik vienu varu sacīt — ja tu nebūtu tu un tāds, kāds tu esi, diezin vai es draudzētos. Bet tev uzplīties — nekad, nekad ...

Dzejnieks saprata, ka ir pārsteidzies un bijis netaisns. Kā pēkšņās izbailēs par savu nodarījumu viņš sāka nervozi atvainoties, lūdza piedošanu, bija nelaimīgs.

Arī par šo starpgadījumu viņš uzrakstīja dzejoli, jo tas bija laiks, kad tapa Dagdas pēdējā skiču burtnīca un ikviens īsts dzejnieks ir nežēlīgs pret sevi, pret. cilvēkiem. Viss, kas ir viņā un ap viņu, ir būvmateriāls jaunai, agrāk nebijušai celtnei, un tas viņu attaisno — viņš vienīgais to var uzcelt.

Olga apauga ar dažādiem uzdevumiem, ko vajadzēja dzejnieka labā darīt. Aiznest dzejoļus redakcijām, nosūtīt telegrammas, aiznest puķes jubilāriem, pat izpirkt vienu otru žirētu vekseli. Dzejnieks domāja, ka ir labi un ērti, ja ik brīdi pie rokas ir cilvēks, kas visas šīs lietas prot nodarīt. Arī Iniņa domāja, ka tas ir īsti jauki un labi.

1923. gada rudenī dzejnieks rakstīja bērnu lugu «Mušu ķēniņš». Rakstīja steigā, starp simtiem citu pienākumu, kā rakstīja visu šais gados dzimtenē. Ko vakarā un rīta agrumā uzrakstīja, to deva Olgai, lai nones uz spiestuvi salikšanai. Bet bija vakari, kad viņš jutās tik noguris, ka roka vairs neklausīja. Tad viņš diktēja Olgai, un spiestuves strādnieks sākumā brīnījās: «Kam tad nu šitāds rokraksts?»

*

Kādā decembra dienā atnāca Ansis Gulbis un dzejnieka senais biogrāf s_ Antons Birkerts.

Dzejnieks jau zināja — Ansis Gulbis bija nodomājis no jauna izdot viņa Kopotus rakstus. Uz dzejnieka 60. dzimšanas dienu, kas būs pēc pusotra gada.

— Tie tad lai būtu vispilnīgākie un vissolīdākie, kādus vien esmu izdevis, — sprieda Gulbis. — Uz laba papīra, ar fotouzņēmumiem. Varbūt arī ar taviem paskaidrojumiem par katra darba rašanās iecerēm un uzrakstīšanas laiku. Citās tautās tādu izdevumu netrūkst, un tie atstāj ļoti patīkamu iespaidu ar savu rūpību un var pat sacīt — zinātnisko nopietnību rakstu kārtojumā.

Antonu Birkertu Ansis Gulbis bija iedomājis kā plašas dzejnieka biogrāfijas sagatavotāju. Biogrāfija pievienojama Kopotu rakstu pirmajam sējumam. Tagad nu Gulbis un Birkerts abi atnākuši norunāt, vai dzejnieks ar šādu nodomu ir mierā.

Dzejnieks bija mierā. Viņš šai nodomā no jauna saskatīja sev patiesu draugu, nesavtīgu ideālistu, kam tautas kultūras intereses ir joprojām augstākas par naudas maka interesēm. Šai jaunajā republikā, kur tautas labumu tūkstoš skaļām mutēm daudzināja, tā nepavisam nebija bieži sastopama parādība.

Viņi norunāja, ka Antons Birkerts šad un tad aizies pie dzejnieka uz teātri, — kad vajadzēs papildu ziņas biogrāfijai un kādu neskaidru faktu noskaidrot.

«Tas nozīmē, ka viss mans mūžs jāceļ no jauna augšā,» dzejnieks iedomāja. «Viss padarītais un nepadarītais; arī senās sāpes jāceļ augšā.»

Tātad bija gatavojams kop rēķins. Par visu dzīvi.

Tur laikam sanāks desmit vai pat vairāki paprāvi sējumi. Pat tad, ja nepiepildītos sapņus atstāj ārpusē.

*

Plānojot un gatavojot Kopotu rakstu pilnizdevumu, viņam dienas aiziet divos laikos, divos laikmetos — tagadnē un pagātnē. Viņš no jauna pārlasa sen rakstītās grāmatas, bet lielāko tiesu tajās neko nedz groza, nedz pārveido. Tikai šur tur piesprauž pa piezīmei vai novērš kādu nejaušību. Viņš pat necenšas atjaunot cenzūras svītrojumus, viņam šķiet, ka to vairs nedrīkst darīt: lai paliek viss, kā aizgājušo laiku un cīņu liecība, tā ir tautas vēsture, un vēsturi nevienam nav tiesību ne grozīt, ne pārlabot. Vēsturi vispār nav iespējams pārlabot — to vajadzētu ik mirkli atcerēties tiem cilvēkiem, kas taisa vēsturi.

Nē, lai viss paliek tā, kā ir kādreiz nodrukāts.

Viņš raksta priekšvārdus saviem darbiem — tā, kā Gulbis to bija iedomājis. Ar atmiņu vien nepietiek, viņam jārauga ielūkoties senos manuskriptos, dažāda lieluma lapiņās, uz kurām reizēm pāris vārdos palikušas gadiem ilgas ieceres, nodomi, sāpes. Triju mūžu nepietiktu, lai par īstenību kļūtu viss, kas iecerēts jau nodzīvotajā vienā mūžā.

Reizēm viņš ieskatās arī vēstulēs. Tajās, ko rakstījis viņš pats, un tajās, kas rakstītas viņam. Viņš negrib pārskatīt no jauna šīs vēstules, bet nevar to nedarīt: atnaks Antons Birkerts, sēdēs un gaidīs no viņa faktus, gaidīs, lai atdzīvina pagātni. Bet pāri nodzīvotajiem gadiem arvien ciešāk ir pāraugusi pāri pelēka aizmirstība. Pat sāpēm, pāridarījumiem. Ari priekam. Aiz viņa ir kā miglas piebildusi upes leja — kaut kur dzīva un tīra plūst straume, arī šai miglā dzīvība nav izbeigusies, bet viss redzamais tomēr stāv bez apveida, mēmās nojautās.

Viņi ar Antonu Birkertu sāk ceļojumu no pašas agrās bērnības. Tā ir saules pielijuši. Saule ir pār visu, arī tad, kad pienāk brīži ar asarām acīs. Agros gados bēdas ir īsas. Jā, vientulība gan vienmēr viņam ir cieši blakām stāvējusi.

Un ... viss mainās, jo ilgāk pasaulē nodzīvots.

«Dienas Lapas» redaktorība ar alkaino vēlēšanos pavisam citādi pavērst pamatšķiras dzīvi, likt viņai pašai apzināties savu spēku un savu nākotni. Cīrihes brauciens 1893. gadā, kad viņš ir klāt II Internacionāles 3. kongresa nobeigumā, iepazīstas ar Augustu Bēbeli, kura personības spilgtumu nav no atmiņas izdzēsuši visi vēlākie gadi un no kura viņš slepus atved uz dzimteni Marksa un Engelsa darbus. «Tur pavisam bija kādas trīsdesmit grāmatas un brošūras,» viņš atceras.

Tās dienas bija kā viņa otrreizēja piedzimšana — kas agrāk bija tēlojies tikai sajūtās un apjautās, pēkšņi ieguva skaidrību: viņš bija sapratis savas dzīves uzdevumu. Viss viņa tālākais mūžs bija tikai cenšanās piepildīt šo uzdevumu, paša uzņemto pienākumu, un tas darīja viņu stipru: ne cietumi, ne trimda, ne emigrācija, kas bija pilnīgi pielīdzināma trimdai, nespēja ne mirkli iedragāt viņa pārliecību, viņa ticību, ka vienīgi sociālismam ir nākotne un ka šī nākotne ir proletariāta daļa.

Sai pašā laikā pienāk arī dienas ar otru lielāko brīnumu viņa dzīvē un arī aizņem visas viņa jūtas un domas. Mīlestība.

īniņa.

Abas šīs pasaules viņam nedalāmi saplūst kopā kā spēka un dzīvības devējas, kļūst vienotas. Pasaules nākamība bez sociālisma viņam vairs nav iedomājama, tāpat kā nav vairs iedomājama dzīve bez mīlestības skaidrā, augšupceļošā spēka.

Bet, kad Antons Birkerts tagad sēd iepretim un vērīgs gaida kādu jaunu ziņu par tām tālajām dienām, kad tika sastapta Iniņa, tad tieši par to ir pasakāms vismazāk.

Vēstules pārcilājot, toties viņš pats var tais tālajos_ gados pakavēties ilgāk. Tur ir dažādi vārdi, ko viņi sacījuši viens otram. Vārdi, aiz kuriem kādreiz bija domas un jūtas. Prieks un laime. Kā tais stundās, kad nāk pavasaris ar vētrām, ar koku lūšanu, tomēr skaists un tīrs.

Tā bija. Iniņa raksta 1897. gadā:

«Šodien Tava dzimšanas diena, un nekā cita es Tev nevaru novēlēt kā mūsu abēju laimi, mūs pašus. Un, ja šai laimei vairs turpinājuma nebūtu, tad mums par iepriecinājumu var noderēt tas, kas bijis. Kaut gan laiks no mūsu pazīšanās un tālākas attīstības ir pagājis smagās savstarpējās cīņās un asarās. Šīs asaras ir mazgājušas visu pagājušo, zemisko, bijušo, un dzīve tapa jauna un izpletās lielākos, bezgalīgos plašumos. Mēs pacēlāmies augstāk par citiem, mēs spējām just dziļāk par citiem.

Lai šī apziņa Tevi mierina, lai dod Tev pārliecību, ka Tava dzīve nav pagājusi velti, ka Tu esi pacēlis kaut vienu cilvēku un manai tukšajai dzīvei devis saturu. No Tevis es esmu mācījusies valodu, kas skan dziļāk par visām citām valodām, — patiesības valodu.

Tu redzi, ka esmu Tavs radījums un ar Tevi kopā sastādu veselu, nedalāmu organismu. Manas dvēseles saknes stiedz dziļi Tavā dvēselē, un, uz kuru pusi mūsu turpmākā dzīve nevērstos, uz rītiem vai uz vakariem, — es Tev sekošu ... Mana mīla izlejas pār Tevi kā zelta jūra ar mirdzumu un siltumu, tā izpleš Tavu šauro istabiņu līdz bezgalībai, un, ja Tev ari nav telpas paspert soli, tā Tevim dod spārnus, un Tu vari lidot augstumā.»

Tie ir seni vārdi, tie stāv ierakstīti, tie ir nemainīgi kā tai mirklī, kad nokļuvuši uz papīra, mainās tikai cilvēki un dzīve.

«Toreiz es atrados cietuma kamerā Rīgā,» dzejnieks atceras. «Trīspadsmitajā kamerā. Tagad es esmu tai pašā pilsētā un varu iet un nākt, kad vien gribu un kur vien gribu. Tikai tik labus vārdus vairs neviens man nesaka. Ir radusies kaut kāda vispārīga vēlēšanās pasacīt par mani kaut ko sliktu. Atgādināt, ka esmu vecs un vairs neesmu vajadzīgs. Bet kuri ir tie, kas ir vajadzīgi? Kādi cilvēki ir vajadzīgi šim laikmetam, skaļam, trokšņainam — un zemiski sīkam?»

Viņš ieiet atkal pagātnē. Ir otrdiena, 30. septembris un tas pats 1897. gads. Iniņa raksta viņam uz cietumu:

«... es ik vakaru uzvelku Tavu pulksteni. Vakar vakarā tas atkal vairāk atpalika, un mana sirds tā sažņaudzās, mīļo, dārgo, sirdsmīlulīt, saules zeltiņ. Tev sāp, Tu atkal neguli, un visi dēmoni Tevi moka, bet atceries manu mīlu, piesauc to kā sargeņģeli. Tā ir par visu stiprāka un iznīdēs visu tumsu. Ja pasaulē ir kaut kas svēts, patiess, tīrs un dziļš, tad tā ir viņa, kas izaugusi no tālām ciešanām un turpina augt katru dienu.»

Vārds seko vārdam, rinda rindai, un ir reizē smagi un nepārvarami labi, sekojot šai apdzeltējušai pagātnei, kas ir aizgājusi un vairs nav:

«Sirdsmīlulīt, es Tev ko teikšu, kas Tevi var mierināt. Tu pazīsti manu agrāko godkāri un kā es karsti mīlēju slavu, un ka es, pārceļoties uz Paņevežu, paņēmu līdzi vecās atmiņas, savus lauru vainagus. Bet, kad Tevi no manis atrāva un es atkal atbraucu pie vecākiem, es paņēmu līdz visas Tavas vecās un pat nederīgās grāmatas, bet savus lauru vainagus es atstāju tur — Tu saproti, ko tas nozīmē. Viss, kas Tavs, man ir mīļš un dārgs...»

Viņš skatās sen rakstītajās rindās, un viņam ir žēl, ka laiks nav apstājies tai brīdī, kad viņš saņēma šīs rindas. Tās joprojām saviļņoja, sacēla tūkstošiem domu un sajūtu, kaut arī uz vēstules bija ar pretīgu roku rakstīta ierēdņa rezolūcija: «Izskatīta. Prokurora biedrs.» Un zīmogs: «Rīgas Izmeklēšanas cietums.»

Pienāca laiks, kad jaunā grāmata tuvojās beigām. Tā bija uzrakstīta. Arī nosaukums tai jau bija. «Mēness meitiņa». Tas gan nebija jaunatrasts nosaukums — jau agrāk dzejnieka papīros bija minēts kā iespējami rakstāms tāds darbs. Tagad nosaukums bija atradis savu grāmatu.

Bet grāmatai vēl nebija beigu.

— Kādas tu gribētu beigas šai grāmatai? — kādā reizē dzejnieks jautāja Olgai.

Olga vilcinājās ar atbildi. Viņa varbūt nezināja, ko atbildēt.

— Ja grāmatai nav īsto beigu, tad tā ir neizdevusies grāmata, — dzejnieks skaidroja. — Kas lai notiek ar šo Dagdu, kas braucis uz dzimteni un nav to atradis? Viņu ir ilgi turējis dzimtenes skaistums, — bet vai tas nav tikpat mānīgs un trausls kā mēness meitiņas mirdzums, kad tā dodas savā mākoņu laivā pa nakts debešiem?

— Mēness meitiņa dod brīvas rokas šim cilvēkam, kas jūtas trimdinieks pats savā dzimtenē, — Olga atbildēja. — Viņa pati labprātīgi atsakās, lai Dagda varētu aiziet bez sāpēm un smaguma. Uz dzīvi citā pasaules malā, ja esošajā viņam par šauru.

Dzejnieks tūdaļ piekrita šādam atrisinājumam. Tas viņam patika.

— Tā es patiešām pabeigšu grāmatu. Man šķiet, tā būs laba grāmata. Gulbis to sola drīzumā izdot.

Īsteni viss bija daudz sarežģītāk, kā varēja likties, Arī šai grāmatā viņš atgriezās pie domas, kas viņam bija piesitusies kā lijām Muromietim bēdu meldija, — pie atjaunošanās domas. Starp «Mēness meitiņas» vizmaina-jām, liegajām, skumjajām rindām skanēja nopietna, brīdinoša balss:

«Šī visa pasaule ir nederīga.

Tās gars ir vecs, un tas ir jāatjauno.

To spēšu tikai tad, kad vēršos pats.»

Kas daļas tev? lai pasaul' pati zinās!

«Es pasauls daļa, atbildīgs par visu.»

Meklēts un neatbildēts palika jautājums:

Vai Leldi atradu?

Vai Lelde tu?

Ar ilgām, ilgām sen es meklēju.

Jo tā tomēr bija jauna dzejoļu grāmata, Dagdas dzīves stāsta nobeigums, ko viņš bija uzrakstījis. Ne dzejnieka paša dienasgrāmata.

Tā bija paglābšanās no arvien pieaugošā dienu smaguma — šie brīnumainie mirkļi, kas nāca ar mēness nakts vizmu un burvību. Saules zaķīšu draiskā mirgošana tumšā istabā.

#

Aiz mājas sienām pa ielām traucās steidzīgi soļi, klaudzēja zābaki, skanēja balsis un brīžam noplīkšķēja pa šāvienam, lai izdzēstu dzīvību kādam pārgalvniekam tikai tāpēc, ka tas gribēja justies un dzīvot kā cilvēks. Tāds šāviens atskanēja arī 1925. gada 15. februārī, un lode ķēra Aleksandru Masaku, strādnieku jaunekli, kad tas atgriezās mājās no pašvaldības priekšvēlēšanu sapulces. Lodi raidīja nacionālistiski huligāni. Politiska cīņa joprojām netika izcīnīta ar kulturāliem līdzekļiem, kā bija cerējis dzejnieks, — tajā laida darbā pat ieročus.

Par notikumu dzejnieks runāja saeimā. Viņš bija satriekts, sašutis: kā tādas lietas var notikt valstī, kas sevi dēvē par demokrātisku?!

— Mani kungi! Mēs stāvam šodien briesmīgā momentā. Šodien varbūt izšķirsies vesels posms Latvijas liktenī. Varbūt vairāk. Jāizšķiras jautājumam, vai mums būt barbariem jeb vai, kā to vārdu teikt, lai tas parla-mentāriski izklausītos — teiksim pretdemokrātiem. Mēs visi, visas partijas, esam vienmēr apgalvojuši, ka esam demokrāti, ka piekrītam mūsu demokrātiskai valsts iekārtai, un es domāju, būdami tādi demokrāti, mēs šodien pierādīsim to ne vien vārdos, bet darbos. Mēs pierādīsim, ka darīsim to, kas vajadzīgs, lai tādi nekad neatkārtotos un lai mainītu sistēmu visā savā politiskā dzīvē, to sistēmu, kas darīja iespējamus tādus notikumus. Vai tad politiskā cīņa ir cīņa ar dūri un ar šauteni? Man politiskā cīņa nekad nav tēlojusies citāda kā vienīgi garīga cīņa. Es domāju, ka politikā jautājums grozās ap lielām, garīgām lietām. Es vienmēr saprotu politiku lielumā, un tādā ziņā es tikai esmu politiķis, citādi es piederu kā rakstnieks pie tās dzīves, kura ir specifiski garīga. Un arvien savā cīņā, kuru es esmu vedis — un ne velti mani sauc par cīnītāju, — arvien šinī cīņā man ir bijuši garīgi ij mērķi, ij līdzekli. Un es nevaru šķirt mērķus no līdzekļiem — ja līdzeklis ir ļauns, tad_ pats mērķis caur šo līdzekli tiek padarīts ļauns. Tanī pusē, kas varēja lietot slepkavību savu mērķu sasniegšanai, arī paši mērķi ir slepkavīgi.

Viņš nenocietās un arī šai reizē runāja par vilšanos, kādu piedzīvojis visus šos gadus, kopš atgriezies dzimtenē, par vilšanos, ko piedzīvojuši visi tie trimdinieki, kas, uz dzimteni traukdamies, bija cerējuši sastapt kaut drusciņ vairāk taisnīguma, nekā bija agrāk, carisma un vācu kundzības varā dzīvojot.

— Kad pēc garām cīņām es pārnācu mājā — jo trimda jāsauc par cīņu, — tad es domāju, ka nu ir nobeigušies visi kari Latvijā, nu ir nobeigusies visa varas lietošana, un Latvija varēs iet kulturālā gaitā uz augšu. Bet mušu tautas viena daļa, mantīgākā kā stiprākā, bij nodomājusi, ka mūsu valsts ir dibināta priekš tā, lai tur viņa savus īpatnējos mērķus varētu sasniegt. Viņi domaja, ka ir šīs valsts un tautas darbinieki, kā agrāk tika teikts, no dieva žēlastības. Viņi domāja, ka dievs licis Latvijai tapt, lai tā būtu par īpašumu valdošai šķirai. Šī šķira gāja ar pilnu apziņu uz savu mērķi, lai visu varu saņemtu savās rokās, viņai vajadzēja ierobežot demokrātiju. Priekš šīs cīņas bij vajadzīgi spēki, uz kuriem varētu balstīties. Vispirms, protams, domāja šī šķira par materiāliem spēkiem, jā, kā jau te daži no priekšrunātājiem ļoti skaisti aizrādīja, šī šķira apzinājās, ka viņa nespētu uzvarēt ar garīgiem un kulturāliem līdzekļiem. Pamazām nu viņa organizēja aizsargu pulkus aiz savas muguras. Aizsargi, kā tas ir arī citās valstīs, piemēram, Somijā, ir šķiras organizācija. Aizsargi ir vienas mantīgās šķiras aizsargi.

Tiešām grūti elpot garīgam cilvēkam Latvijā. Mēs to zinām visi, es negribu to atkārtot. Šī nekulturālā cīņa noveda līdz tiem panākumiem, kurus mēs redzam sev priekšā un kuriem ir asins smaka.

Mums šodien jāizšķiras, vai iesim to pašu ceļu tālāk. Vai mēs nemainīsim sistēmu galīgi, lai nevajadzētu iet vairs to ceļu? Viens cilvēks ir noslepkavots. Vai citiem vajag sekot?

Protams, nekas tai dienā, kad dzejnieks runāja, netika izšķirts un vēl jo mazāk mainīta «sistēma». Bija starpsaucieni dzejnieka runas laikā, bija troksnis, bet tā puse, kura bija noslepkavojusi cilvēku, nejutās pat neērti, un dzejnieka prasījumu pēc demokrātijas pavadīja ar iespī-tlgu un nicinošu klusēšanu.

Iniņa uzrakstīja dzejoli Aleksandra Masaka piemiņai. Dzejnieks piedalījās noslepkavotā jaunekļa bērēs 22. februārī un runāja pie viņa kapa:

— Ko viņš bija noziedzies? Atbilde skaidra: viņš bija strādnieks un gatavojās tapt par cīnītāju priekš strādniecības. Nejaušs gadījums izrāva viņu no lielās strādniecības masas un izcēla tai par priekšstāvi: viņam uzlika nest visas pamatšķiras ideālus, pienākumus, nastas un ciešanas līdz pat nāvei. Viņš piepeši tika par izpirkšanas upuri un krita kā tāds. Tā lode, kas viņu ķēra, bija nodomāta katram citam strādniekam, tāpat katram no jums jābūt gatavam, lai varētu cienīgi uzņemties to pašu lomu un nastu; laiks nav zināms, jo liktenis var jūs pārsteigt pašā sākumā kā mūsu Aleksandru.

Ap Aleksandra kapu un pāri kapam tumsā trako nejaukas rēcošu zvēru balsis, kas gavilē par savu uzvaru un gāna un zaimo vēl mironi. Bet cauri nejaukam troksnim un melnai varai ceļas arvien pieaugošā spēkā dzidras, sudrabotas balsis: gaisma veiks tomēr!

*

Dzīve vēlās uz priekšu kā smagi, dubļiem aplipuši riteņi, dziļas grambas aiz sevis atstādami, garāmgājējus apšļākdāmi.

Bija dienas, kad dzejniekam pat uz darbu teātrī negribējās doties. Tad, kad teātri un tā direktoru lamāja pa avīzēm — par to, ka viņš, Rainis, lielāko tiesu izrādot tikai savas lugas, par to, ka viņa vadītais teātris nav pietiekami moderns spēles stilā, par to, ka šai valsts teātrī uzved lugas, kas bojājot tikumīgu cilvēku morāli. Arī ministru prezidents Hugo Celmiņš nekautrējās izteikties, ka tādas lugas, kādas ir Rainim, nevajag izrādīt... Dzejnieks gan atmeta ar roku — ja grib kādu cilvēku lamāt, tad iemeslu vienmēr atradīs, bet nevarētu sacīt, ka nolamātajam par šādu kņadu būtu daudz prieka.

Freinbergs tādās reizēs mudināja dzejnieku, lai raksta pretrakstus avīzēs, un dzejnieks piekrita: laikam gan

vajadzētu rakstīt. Bet viņš ne reizi neuzrakstīja ne rindu: vai šādi pretraksti nebūtu kā vainīgā taisnošanās?... Lai runā pats darbs un liecina par sevi un tā darītājiem.

*

Olgai ļoti negribējās, ka pabeigto grāmatu tūliņ nodod atklātībai. Viņai likās, ka sveši cilvēki, to izlasījuši, smiesies par viņiem abiem. Nē, nē, tas nedrīkstēja notikt. Bet, kad viņa par to ieminējās dzejniekam, tas visu uztvēra savādāk:

— Nu, tev jau nepatīk. Es redzu, tev mana grāmata liekas slikta un tāpēc tev kauns.

— Nē, ne tāpēc, bet...

— Nevienam vairs nepatīk manas grāmatas, it īpaši tās, ko esmu uzrakstījis, dzimtenē atgriezies. Arī tev ne.

Olga nestrīdējās pretim. Viņa jautāja citu:

— Ko par šo grāmatu teiks Iniņa?

— Lai!

*

Kādā dienā Iniņa tur rokās glīti izdotu dzejoļu grāmatu, uz kuras vāka ir rakstīts «Mēness meitiņa» — «novella no Dagdas skiču burtnīcas». Tā ir paprāva grāmata, 172 lappuses, un tā ir pirmā, ko Lielais Pūks uzrakstījis, nekā nepārrunājis ar viņu, Iniņu.

Iniņa lasa jauno grāmatu, lasa, un viņai šķiet, ka ar katru jaunu lappusi viņa tiek arvien vairāk kā zemē iedzīta, kā sabradāta.

Iniņa prot novērtēt labu dzeju, jo viņa ir dzejniece Aspazija, kas... Tieši tāpēc Iniņa ar sāpēm redz, ka arī šai jaunajā grāmatā ir daudz loti labu dzejoļu, grāmata ir noskaņu un izjūtu pārpilna, tomēr...

Protams, Aspazija ir dzejniece un gluži labi zina, ka neviena rinda, ko uzraksta dzejnieka roka, nav saprotama kā tiešs īstenības atspulgs. Katra rinda ir daļa no dzejnieka un reizē viņa iztēlē un fantāzijā tapusi.

Bet tāpēc nekļūst vieglāk.

Kā viņa varēja būt tik akla un neredzēt, kas ap viņu notiek?! Viņā reizēm sacēlās šaubas un aizdomas, bet. ..

Iniņa lasa grāmatu baltajos vākos un nespēj būt priecīga pat par vislabākajiem dzejoļiem tajā.

Un tad pienāk bridis, kad Iniņa ieiet istabā, kur sed tie abi un kaut ko runā.

«Laikam kārto aforismus,» Iniņai ienāk prātā. «Lielais Pūks aforismu ir uzrakstījis daudz, un no tiem varētu iznākt laba grāmata.»

Tie abi jūt, ka jānotiek tam, kas jau bija sagaidāms. Aspazijai rokā ir grāmata baltos vākos, un tā ir pazīstama. Tūlīt, tūlīt skanēs nikni, asi vārdi. Bet viņa nesaka nekā ļauna.

Viņa atšķir lapu, kurā visu laiku bijis pirksts turēts, paceļ grāmatu pie tuvredzīgajām acīm un sāk lasīt. Lasa bez steigas, paklusi, bet skaidri un itin kā mazliet brīnīdamās par to, kas dzejas rindās pateikts:

Zelta svārkos ģērbies mēness,

Paceļ gaisā baltās rokas,

Piedurknes no rokām karas.

Svētīdams ceļ rokas mēness,

Uzliek tās uz mūsu galvām:

«Esat svētīti šo mūžul

Sadodat nu rokas kopā,

Solāties nu manā priekšā,

Ka jūs mīlējāt viens otru:

Tā kā mēness mīļo sauli,

Tā kā debess mīļo zemi,

Tā kā visums mīļo tāli.»

Dzejolis ir krietni garš, un lasītājas balss zaudē vēso skaidrību, piesmok. Vārdi skan arvien vienmuļāk, it kā lasītāju būtu pārņēmusi arvien dziļāka nesapratne. Bet tad jau ir klāt pēdējais pants — mēness tos abus ir salaulājis, un tagad —

Kāzu dziesmas zari šalca,

Ziedoņ-tērces deju sāca,

Zvaigznes laimi novēlēja.

Lasītāja apklust, uz brīdi ir kā sastingusi, tad paceļ grāmatu uz augšu un met... Tad viņa pagriežas un iziet no istabas, iet bez steigas, var pat domāt, ka šajos īsajos mirkļos viņa kļuvusi vecāka.

Vaininieks klusēja.

«Viņš atkal ir it kā kaut kur tālu projām un it kā izbrīnījies,» iedomā Olga.

Ak, mēness gaisma ir skaista, vilinoši skaista, bet tai nav saules siltuma!

Šai jaunajai sievietei ļoti gribējās arī saules siltuma un gaišuma, un tāpēc viņa bieži raudāja šinīs gados.

*

Grāmata palika lasītāju un kritikas neievērota. Neviens no Raiņa nebija gaidījis tādu grāmatu. No revolucionāra, no sociālista! Šais aso cīņu, spēku un pretspēku gados! Daudziem šķita, ka šī grāmata ir jauna liecība tam, ka revolucionārs Rainis aiziet arvien tālāk no proletariāta cīņas. Visa dzīve Latvijā ir pilna nemiera, bet te...

Kritikas klusēšana dzejnieku kā parasti uztrauca. Vai viņš patiešām būtu kaut kādi noziedzies, izdarījis kaut ko nepieļaujamu, par ko neērti pat runāt? Vai nevienam prātā neienāca, ka šīs trauslās mīlas izjūtas, kas ir jaunajā grāmatā, viņā dzīvojušas jau garus gadus — no pašas agrās jaunības? Arī tad, kad viņš rakstīja «Tālās noskaņas», «Vētras sēju», «Kluso grāmatu». Vai rakstniekam ir tiesības noslāpēt savu dvēseles bagātību tikai tāpēc, ka cilvēkiem, kas ir ap viņu, tā šķiet nevajadzīga?

Bet varbūt viņš vienkārši ir ienācis ar lirisku dziesmu telpā, kur visi gaida cīņas dziesmu? ...

Grāmata bija rakstīta ar patiesām jutām, domām, sāpēm — tā, kā grāmata ir jāraksta...

*

Ar «Mēness meitiņu» noslēdzās Dagdas cikls — bija sanākņšas piecas dzejoļu grāmatas. Tās kopā veidoja romānu, «Dagdas romānu».

1925. gada februārī, gatavodams Ansim Gulbim Kopotu rakstu ceturto sējumu, kurā ietilpa viss šis stāsts par Dagdu, dzejnieks uzrakstīja visam darbam un atsevišķajiem tā dzejoļu krājumiem ievadus un pēcvārdus, kur visu saliedēja ciešākā vienībā.

Ievadā viņš rakstīja:

«Par šī romāna formu sacerētajam jāatvainojas, jo viņš galīgi atkāpās no visa, kas šādos darbos parasts. «D. skiču burtnīcas» varētu vislabāk apzīmēt par topošu romānu, jo lasītājs varēja novērot visas viņa tapšanas pakāpes.

Labi vēl būtu, ja šo romānu varētu ierindot rubrikā: «romāni pantos», — bet arī tas neiet. «Romāni pantos» tēlo laika un vietas apstākļus un notikumus, tos atstāstot gluži episki, tāpat kā romāni prozā: še turpretī izsakās dvēsele tieši dzejoļos kā sajūtās un atmet visu apstākļu atstāstīšanu: romāns ne pantos, bet dzejoļos; ne nepārtrauktā lēnā episkā plūdumā, bet atsevišķos, izceltos momentos.»

Maigs, dzidrs gaišums apņem šo romānu par Dagdu — gaišums un smeldzīgas sāpes. Tās nav atdalāmas no nemiera, neapmierinātības, kas nepiekļūst ne mēness nakts burvīgumā, ne gaišā saules dienā.

Romāns beidzas ar Dagdas aiziešanu no mēness meitiņas, no dzimtenes, no šaurības, kas kļuvusi par neizturamu nastu.

Kurp Dagda dodas?

Kurp?

Romāna beigu dzejolis — klusi sudrabains, pilns nerimstošu, gruzdošu ilgu pēc skaistuma, pēc laimes, pēc dzīves pilnības. Kaut kas dārgs ir zaudēts — varbūt tā ir mēness nakts brīnumainā vizma, samtainais smalkums uz tauriņa spārniem, saulrieta liesmojošais skaistums?

Pēc lietus kluss bij vakars. Savāds mākons Kā balta roka izstiepta pēc tāles,

Mazs gabals varavīksnes pirkstiem pāri Kā gredzens, mirdzošs dārgiem akmeņiem,

Tā ilgu laiku roka stiepās tālēs,

Līdz bālot zuda gredzens līdzi rokai,

Un nakti jūra tumšā segā sedzās, —

Vai tava roka sniedzās man no tāles?

*

Kad grāmata bija pabeigta, viņš_ vairs nerakstīja Olgai dzejoļus. Nav labi rakstīt divas grāmatas par vienu tēmu.

ASTERU LAIKA

Ļaudīs viņi ar Iniņu joprojām ir bieži redzami kopā, paziņām saka labus vārdus viens par otru un, kad nāk vakars, atgriežas mājās, kur viņiem ir katram sava istaba, kurā var būt vieni ar sevi un strādāt.

Viņi strādā. Kaut ko steidz — raksta, lasa, jo dienas rit un cilvēki gaida no viņiem dzīvinošus spēka vārdus. Pašiem dzejniekiem šķiet, ka šie vārdi noplok bez atbalss ikdienas troksnī, pelēcīgajā steigā, un dzejnieki ir neapmierināti par to. Nē, tie nav speķa vardi, īstie vārdi, ko viņi uzraksta.

Bet kādreiz viņi prata tādus uzrakstīt, un cilvēki tajos klausījās ...

Bdienu reizēs viņi sastopas pie galda, pārmij aprautus teikumus par to, kas pieredzēts ārpus mājas, reizēm nosūrojas, ka neveicas ar rakstīšanu tā, kā nodomāts un gribēts.

Iniņa arī tagad dažkārt pēdējo kumosu paņem no sava šķīvja un ar ierastu kustību noliek viņa priekšā:

— Ņem apēd! Es vairāk negribu.

Pa senam ieradumam viņš apēd šo svešo kumosu, kaut gan viņam šķiet, ka Iniņai šo nelabo ieradumu jau sen bija laiks atmest.

Rītos, kad viņš dodas uz teātri vai saeimas sēdi, Iniņa atgādina:

— Tu neaizmirsti šalli. Neapsaldējies!

Tad Iniņai laikam kļūst kauns par šādām gādīgām rūpēm un viņa piebilst paskarbi:

— Tev tas kakls vienmēr bijis ne šis, ne tas.

Viņš neņem ļaunā ne šīs ierastās rūpes, ne arī tīši sameklēto skarbumu. Viņš skatās koridorā, skatās istabā un jautā:

— Vai tu neredzēji, kur esmu nolicis savu spieķi? Vai es to būtu aizmirsis teātrī? Tā ar mani nekad nav noticis.

— Turpat, paraug še, priekšnamā tas stāv. Kā vienmēr.

— Are nu... Nemaz nepamanīju. Es laikam tomēr esmu jau vecs kļuvis.

Tad pēkšņi viņš jau runā pavisam ko citu, it kā svarīgu iesāktu sarunu turpinādams:

— Jesens man neliek un neliek miera. Viņam allaž vajag, lai kaut ko raksta bērniem. Kā tu domā, mīļo Iniņ, varbūt tiešām viņam vēl kaut ko uzrakstīt?

— Katrā ziņā raksti. Tas tev tik labi iznāk, — no Iniņas acīm uz brīdi pagaist vienaldzība un skarbums. — Es tev desmitiem reižu esmu sacījusi — neviena laba dzejnieka, kas rakstītu bērniem, latviešiem nav. Tiem, kas raksta, liekas, ka pats svarīgākais un vajadzīgākais ir sarīmēt bērniem kaut kādas muļķīgas pamācības vai jokus, kuros nekādu joku nav. Bēdīgi kļūst ap sirdi, tādus lasot!

— Tagad tu runā nepatiesi. Tu pati esi bērniem devusi pašas jaukākās grāmatas. Tās ir uzrakstītas ar tavu apburošo tēlainību un sirsnību, kas saviļņo tiklab mazus, kā lielus. — Kā tu domā — vai man spieķa vietā labāk neņemt lietussargu? Es pirmiņ skatījos — tāds kā apmācies.

— Neliekas vis. Saules gaišums ceļas pāri namu jumtiem. Var domāt, ka lietus šodien nebūs.

Dzejnieks dodas savās dienas gaitās.

Pa durvīm viņš kā vienmēr iziet stalts, vingrā solī kāpj pa trepēm lejā viegli un noteikti. Platmali galvā, spieķi uz rokas. Viņš nekad vēl nav iedomājis, vai trepes ir augstas vai zemas. Viņš tās nejūt.

Kad dzejnieks ir aizgājis, mājā iestājas klusums. Mājkalpotāja Anniņa pa virtuvi rīkojas piesardzīgi, lai saimnieci nepamodinātu — ja tā ir nolikusies atpakaļ gultā,— vai ļautu tai strādāt — ja ir palikusi nomodā un sākusi kaut ko rakstīt vai lasīt.

Dažu rītu Iniņa patiešām aizmieg no jauna, dažu — lasa vai raksta, bet viņai ātri nogurst acis. Acis nekad viņai nav bijušas stipras. Tāpēc viņa cilvēkos skatās ar piespiešanos, vērīgi. Varbūt tāpēc daži — tās gan laikam bijušas vienīgi sievietes — sacījuši, ka dzejnieces Aspazijas acis ir asas, nemīlīgas.

Var jau būt, ka viņas acis ar katru dienu patiešam kļūst asākas. Ak nē — ne tikai tāpēc vien, ka tās ir jā-piepūla, pasaulē skatoties, bet arī no rūgtuma, kas pa pilienam krājies sirdī. No domām, kas nāk un iet, un kļūst jo smagākas, jo ilgāk viņa dzīvo pasaulē.

Bet varbūt viņa gluži veltīgi šais gados ļaujas rūgtumam un domām, kam pietrūkst siltuma un gaišuma? Vai tā nav ik cilvēka dzīves gaita — pēc kalnā uzkāpšanas iet pretim tukšumam, ielejai, kurai nav gala. Dažkārt to dēvē par rudeni, bet patiesībā tās ir tikai beigas. Jo vasara ar ziedu krāšņumu un sauli jau aiz muguras, Ari viņai tagad ir asteru laiks, kad nevar pasacīt, kurā rītā būs slepeni piezagusies balta salna, vēstīdama, ka ziemas stingums un mēmais klusums ir klāt pie durvīm.

Asteru laikā nav vasaras augšanas un ziedēšanas prieka, un vai cilvēki nedara muļķīgi, gribēdami, lai šai laikā būtu gan pavasara vēju brāzmainība, gan vasaras ziedu pārgalvība?

Tā nevar būt. Dzīvē nekad tā nav. Laime sadilst, tāpat kā sadilst cilvēka dienas.

Ataust jauns rīts, vajag kaut ko darīt. Dzejniece Aspazija iet pie paziņām, draudzenēm un pusdraudzenēm, tērzē, reizēm skaišas skaļiem vārdiem un reizēm ir priecīga. Ir dienas, kas paiet dažādu komiteju sēdēs, ir daudz runāšanu.

Bet varbūt ir labāk pat šai tukši skaļajā burzmā nekā dzīvot pilnīgā klusumā un mierā.

Vai gan tiešām viņai tik vien būtu palicis dienas darba un prieka kā noņemties ar visu to un atrast īstos vārdus atbildēm, kad draudzenes un pusdraudzenes trin mēles gar viņu un Lielo Pūku, gar viņu abu mūžu: kā gan tagad ir ar jums abiem?

Viņa dzird šo ziņkāro murdoņu ap sevi, tīšo sašutumu un mēļu trīšanas prieku, bet viņa nesaka neviena slikta vārda par cilvēku, ar kuru nodzīvojusi kopā pietiekami garu mūžu, lai to pazītu līdz īkstīm.

Ne jau vieglu mūžu ...

Bet viņa nav radusi žēloties, — un kam gan lai viņa būtu žēlojusies, kam sūdzējusies? Pie kuras krūts lai izraud asaras, kas krājušās un izžuvušas pa šiem garajiem, smagajiem gadiem? Vai viņa var skaidru sirdi liecināt, ka viņas pašas jūtas nav izplēnējušas, no mīlestības kļūdamas par pieradumu? Divu pavecu cilvēku pieradumu. Kā cilvēks pierod pie ilgi valkāta mēteļa, cimdiem — vajadzīgiem, nepieciešamiem, pat mīļiem.

Tomēr bija ne brīdi nepieklusināms žēlums — kaut kas liels un dārgs šķitās pazudis, un pāri palicis tikai melns tukšums. Izdzisusi vieta, kur kādreiz zaļā laukā sprēgājusi jautra, gaiša uguns, atvairīdama pieguļnieka nakts tumsu. Bija viļņojoši rudzu lauki, bija sarūsējuši cietumu vārti, bija asaras par netaisnību un bija ari brīnumaina, pat visskaistākajos vārdos nenosaucama laime.

Dažreiz ziņkāras mēles jautāja: kad jūs abi ar Raini bijāt vislaimīgākie? Kad jūsu starpā bija vislielākā tuvība un saprašanās?

Tās varbūt ir gluži godīgas mēles, kas jautā, jo abu dzejnieku mūžs, var sacīt, ir visas tautas acu priekšā nodzīvots un tāpēc ikvienam pārspriežams un izvērtējams.

Bet ko lai atbild? Un kāpēc lai atbild?

Mīlestība vismazāk ir rupjiem pirkstiem aptaustāma, un vismazāk tā ir svešu roku pielabojama un pārkār-toj ama.

Taču notiek tā, ka daždien domas atkal un atkal apstājas pie kopā aizvadītās dzīves un gribas sev pašai noskaidrot visus jautājumus un atbildēt uz tiem.

Jā, kad viņas dzīve bija vislaimīgākā?

Varbūt tie gadi, kad viņa sāka kopā dzīvot ar šo Jāni Pliekšānu, no «Dienas Lapas» padzīto redaktoru, un šis bijušais redaktors nevarēja un nevarēja dabūt darbu advokatūrā? Gadi, kad viņiem nebija iespējams kļūt oficiāli vīram un sievai un kad pat cilvēki, kas sevi uzskatīja par brīviem no aizspriedumiem, uz viņiem noraudzījās ar vāji slēptu smīnu un nicību: sak, nāk gan sievietēm jauni brīvestības laiki, bet vai tiešām tā vajag darīt?

Bet varbūt laimes gadi bija tie, kad viņa — nu jau patiešām Pliekšāna sieva, — no Pleskavas Rīgā iebraukusi, sāka strādāt «Dienas Lapas» redakcijā? Toreiz, kad darba un rūpju katrai dienai bija bez gala un kad viņa zināja, ka katrs viņas vārds tālumā tiek gaidīts kā dzīvinoša veldze? Jā, jā, — toreiz viņa bija bezgala laimīga, jo varēja dot prieku un spēku mīļam, bezgala mīļam cilvēkam, slimību un pārestību nomocītam. Tie bija neparasti gadi, jo arī viņa pati saņēma lielu spēku un prieku — no šī paša slimā, nervozā, bezgala viegli aizvainojamā un satraucamā cilvēka. Viņa taču tais gados tika uznesta kā augsta viļņa galotnē. Vai viņa tolaik nebija kā liesmojoša lāpa kļuvusi — lāpa, kas rāda ceļu cīnītāju vīrišķībai un kas iededza sirdis lepnā spītā carisma patvaļai. Apziņa, ka viņa, dzejniece, sieviete, izaicinoši nostājusies pretim tumsas varai, devusi spēkus izturēt daudziem. Izturēt, pārciest un nesalūzt.

1905. gads.

Lielāku dienu par šīm laikam nav bijis visā viņu mūžā. Bija «Vētras sēja», bija «Sidraba šķidrauts», bija bezgala daudz nākšanu un iešanu, kur viņi abi bija kopā un viņus abus allaž sveica. Viņus sumināja.

Varbūt tolaik arī viņu mīlestība bija visstiprākā?

Mīlestība?

Kā to lai pasaka? Toreiz bija tik daudz darbīgas rosmes, tik daudz svešu ļaužu apkārt ik dienas, ka par mīlestību īpaši iedomāt neiznāca laika. Bija nemitīga kustība, cerības uz nākotni, darbošanās, un viņi tam visam nodevās ar kopīgu prieku.

Mīlestība?

Nu, protams, viņi mīlēja viens otru. Protams, kā gan citādi.

Pēc šī skaļuma un dzīvīguma ļoti grūti bija pierast pie Kastaņolas klusuma. Klusuma, kurā viņiem nevajadzēja vairs ilgoties vienam pēc otra, kā tas notika Ples-kavas un Slobodskas gados.

Kastaņolā viņi bija kopā diendienā. Kad vien to gribēja un arī tad, kad negribēja.

Kastaņola — tas bija lielais tukšums.

Tukšums un klusums. Dažas grāmatas piecpadsmit gados! Pāris grāmatu viņai, kas pat Nītaurē, par mājskolotāju strādājot, bija īsā laikā, naktij stundas zogot, uzrakstījusi «Vaideloti», kura viņas vārdu bija darījusi cildināmu un slavējamu.

Pasaule bez cilvēkiem — tā bija Kastaņola. Skaists, tūkstoš krāsās zaigojošs tuksnesis, kas viņas dvēseli padarīja sausu un nedzīvu. Kastaņolā nebija kur iedegties viņas dvēselei, viņas spītij, viņas protestam pret ikdienību, kas kļuvusi par važām.

Nē, nē, viņa nekad nav varējusi pilnu elpu dzīvot, atrazdamās prom no ļaudīm, tālē un klusumā.

Kastaņola bija tā briesmīgā vieta, kur sadila viņu mīlestība. Sadila pašā vasaras plaukumā. Starp sīkiem dienas pienākumiem un uzdevumiem. Ikdienība spēj uzveikt pat pašu stiprāko.

Jā, — kuri gadi jums ar Raini bija laimīgākie?

Jautātājiem viņa atbild gudri un prātīgi:

— Mūsu kopīgi nodzīvotais mūžs ir bijis tik bagāts dramatiskiem notikumiem, ka mums nav bijis pat laika izvērtēt, cik laimīgi vai nelaimīgi mēs kurā brīdī esam sajutušies. To gan varam sacīt: kad dzīve un cilvēki mūs ir gribējuši zemē iemīt, mēs līdzīgi teiksmainajam feniksam vienmēr no jauna esam pacēlušies no pelniem ar gaišu, kvēlojošu uguns liesmu. Un esam uzvarējuši. Vienmēr. Tas ir tāpēc, ka mēs vienmēr esam domājuši nevis par sevi, bet savas tautas likteni.

Šāda atbilde jautātājus neapmierina. Tie turpina no jauna:

— Vislaimīgākie jūs laikam bijāt tad, kad tikko bijāt Iepazinušies un vēl nebija nedz apcietināšanas, nedz trimdas? Kad nebija vēl briesmīgās izmeklēšanas un tiesas?

Dzejniecei ir apnikusi šī nepiesātināma ziņkārībā. Viņa pēkšņi sāk rīkoties pa istabu — uz galda sedziņa ir sagriezusies pavisam šķībi, pa prātam neuzvedas arī runcis ar garo, kuplo spalvu. Tikai pēc brīža viņa piestāj un ir atkal mierīga:

— Rainis netika tiesāts. Viņi baidījās no atklatas liesas un tāpēc aizsūtīja Raini trimdā uz administratīvā kārtā nosacīta sprieduma pamata. Nelietība un netaisnība vienmēr baidās no gaismas un savus darbus pastrādā dzijā slepenībā. Arī tagad ir tāpat.

Arī tā nebija atbilde uz jautājumu, un ziņkārās ausis gribēja dzirdēt vēl un vēl.

Kaķi dzejniece tagad ir paņēmusi klēpī. Viņas roka nervozi glauda pūkaiņa mīksto kažoku, bet acis ar savādu spītu veras tālē. Varbūt — tukšumā?

— Rainis kādreiz stāstīja, ka jūs savstarpēji esot sarakstījušies gandrīz katru dienu.

— Katru dienu, jā. Bez izņēmuma. Rainis tā gribēja. Viņš nevarēja dzīvot ne dienu, ja nesaņēma no manis kādu rindu. Viņu bija padarījuši pavisam slimu, un es biju vienīgais cilvēks, kas par viņu domāja un par viņu rūpējās. Cita neviena nebija. Neviena paša.

— Tai vajadzēja būt lielai draudzībai, tas ir, mīlestībai starp jums abiem, — ziņkārie prāti kaļ un kaļ savu.

Roka joprojām glauda kaķa mīksto kažoku, un skatiens veras tālē:

— Tolaik mums pavisam nebija naudas. Tāpēc mums vajadzēja daudz tulkot, lai kādu kapeiku nopelnītu. Mums vajadzēja gādāt arī par manu māti, kas bija kļuvusi nevarīga, un par manu brāli — viņš smagi slimoja ar acīm.

Tagad roka vairs neglāsta kaķa muguru, dzejniece it kā iznāk no pagātnes tumsas un saka paskarbi:

— Mūsu sāpes un grūtumi ir tikai piliens tai ciešanu un sāpju jūrā, kas bijis jāpanes mūsu tautai. Bet mūsu mūžs ir bijis tikai mūsu tautai. To es varu skaidru sirdi liecināt. Mums ir bijis skaists mūžs.

Tad pēkšņi viņa grib pavisam klaji atbildēt ziņkārīgajām ausīm, kas šais dienās nepārtraukti mēģina saklausīt viņu dzīvē kaut ko apsmejamu un pēc tam tālāk pavēstāmu:

— Tā ir brīnumaini skaista dzīve, ko mēs esam nodzīvojuši. Mēs abi. Dievi bija mūs vienu otram novēlējuši un izraudzījuši, un mēs to zinājām. Neviens cits nevarēja būt manā vietā. Kurš cits vēl būtu viņu tik, labi sapratis un devis spēku un paļāvību darbam, kā to darīju es? Un viņam arī biju vajadzīga vienīgi es. Neviens cilvēks, ko es dzīvē esmu sastapusi, nav bijis tik liels, kāds ir viņš. Tāpēc es esmu bez vilcināšanās gājusi viņam līdz, kur vien ir vedis viņa ceļš. Tas vienmēr kļuva par mūsu kopīgu ceļu. Nekad, nekad es neesmu lūkojusi viņu atturēt no iecerētās gaitas. Jo tas bija ceļš, kas nepiederēja mūsu pašu liktenim, — mums bija lemts noiet daļu no mūsu tautas likteņa gaitas. Bet tos cilvēkus, kas nes savā dvēselē savas zemes nākotni, pretvaras ienīst un vajā, jo nākotnes doma traucē viņu pieticību un tumsonību. Mēs abi skaidri zinājām, ka dzīvojam un strādājam, lai nākamajām paaudzēm būtu vieglāk. Un es esmu lepna, ka esmu viņam šai ziņā bijusi palīdzīga. Tas gan būtu jāsaprot cilvēkiem, kas spriež par mums un vērtē mūsu mūžu. Es cieši ticu, ka mūsu mūžs ir lielāks par dažu mūsu maldīšanos, kas varbūt ir notikusi. Vistaisnākais spriedums būs mūsu piemiņa vai mūsu aizmiršana mūsu tautā. Visi citi vārdi — vai tie būtu slavas vai zaimi — ir pielīdzināmi pieneņu pūkām, ko vējš paceļ gaisos, un to vairs nav.

Brīdi viņa padomā, tad turpina:

— Es varu atbildēt arī tām vīzīgajām ausīm, kas tik kāras uz nevalodām un arī tagad gaida kaut ko tādu, ko varētu pačukstēt tālāk. Jā, šai pašā istabā es esmu viņu redzējusi kopā ar to sievieti, kas daudz jaunāka par mani un ir pasaulei par nelaimi. Es, protams, dusmojos par viņiem abiem, mana sirds tāpēc kļuvusi salta un pielijuši ar sāpēm. Tāda mana sirds ir arī šajā brīdī. Bet, kad es visu šais garajās dienās apdomāju, tad man ir jāatzīst: bez manis nebūtu arī šīs otrās — šīs mēness meitiņas vai kā viņu nodēvē. Mēs ar Raini gājām kopā tur, kur bija ugunis un vētras, un viņš tad jutās labi. Jo viņa stihija ir cīņa, lai arī cik maigs un nevarīgs viņš visu mūžu bijis. Bet tagad mēs esam nokļuvuši zemē, kur viņam pāri dara ikviens, kas vien nav kūtrs uz nelietībām un bezkaunībām. Te nav vētras, kas iezvana nākotni, un tāpēc viņš jūtas kā no jūras plašumiem sausa smiltī izmesta zivs, kas lemta lēnai nāvei. Un tad viņam skaista un pievilcīga sākusi likties pat mirāža. Bet viņš nav tas cilvēks, kas ilgi spētu palikt vienīgi mēness nakts nenoteiktajā, mānīgajā mirdzumā un sajusties tajā laimīgs.

Vai viņa vēl arvien runāja? Varbūt viņa nemaz nerunāja, bet vienīgi kavējās savās domās, kas šais dienas nāca un nāca pār viņu kā nebeidzami palu ūdeņi?

Viešņas sēdēja, un varēja likties, ka viņas vēl gaidīja kādus vārdus. Viešņas baidījās uzrunāt mājasmāti, kaut arī klusums bija ieildzis.

Mājasmāte pēkšņi piecēlās un runāja aprauti:

— Šis kaķis ir jau gluži vecs, toties tas ir ļoti gudrs. Mums arī Slobodskā bija gudrs kaķis — liels, ar dzeltenīgu spalvu. Man viņš ļoti patika, un arī Rainis par viņu nepaguris rūpējās. Kad man bija no Slobodskas jādodas atpakaļ uz Rīgu — jums jāzina, ka Rīgā, «Dienas Lapas» redakcijā, man vajadzēja maizei naudu pelnīt, — kaķis bija ļoti noskumis. Vēlāk Rainis_ man atrakstīja, ka to nomocījuši puikas vai arī saplosījuši suņi. Es lāgā tagad neatceros, kā īsti bija atgadījies. Dažu nieku esmu aizmirsusi, tāpēc tagad, kad mani pasākuši izjautāt par manu dzīvi, es gluži visu nemaz nevaru izstāstīt. Bet to es jums varu sacīt: nekad neturiet majas suņus, turiet kaķus! Kaķis nekad nav lišķis. Pat kaut ko iekārojis, kaķis neluncināsies, kā to dara pieglaimīgie suņi. Vispretīgākā ir šī luncināšanās un pieglaimība.

Neatvadījusies mājasmāte ieiet otrā istabā, durvis aiz sevis cieši aizvērdama.

Viešņas neattop, ko darīt: vai klusi pazust vai iet un pasacīt ardievas.

Otrā istabā notinkšķ stikli, un ir tā, it kā pudeles kakls atsistos pret glāzes malu.

*

Citā rītā, kad dzejnieks iet uz darbu un Iniņa ir pasacījusi, kur sameklējams spieķis, viņš apstājas un prāto:

— Bet varbūt man vispirms rakstīt par Turaidas Rozi? Par sievieti, kas paceļas balta savā cilvēcībā, kad pār zemi ir gājuši kari un sakropļojuši cilvēkus un viņu dvēseles. Kā tu domā, mīļo Iniņ?

— Būtu labi, ja tu uzsāktu kaut ko lielāku. Cilvēki gaida no tevis jaunu vārdu. Tieši tu allaž esi nācis ar jaunām domām, kas sakustināja laužu prātus._

Dzejnieks ir priecīgs par šiem labajiem vārdiem. Klusēdams viņš dodas ārā pa durvīm platmali galvā, spieķi uz rokas, stalti. Var nodomāt, ka šis cilvēks vēl nav pat pusmūžā.

Viņš iet paceltu galvu, kaut zina, ka Iniņa ir nelaimīga, ka Olgas acīs bieži ir asaru pēdas, ka intrigas pret viņu kā teātra direktoru pieaug. Ne mākslinieku kolektīvā, bet tajos ļaudīs, kas noteic vai kāro noteikt mākslas dzīvi šai jaunajā republikā, kas šķietas pavisam neglābjami veca.

JUBILEJA

Pienāk tāds brīdis, kad viņš ir padzīts no teātra. Kā nederīgs, kā nepiemērots. Tas notika vasaras vidu, kad teātra ļaudis atradās atvaļinājumā.

1925. gada 17. jūlijā viņš rakstīja par savu aiziešanu:

«Ar šodienu aizeju no Latvijas Nacionālā teātra, un manas lugas tur vairs netiks uzvestas, par ko iesniedzu paziņojumu teātra direkcijai...

Cīņa pret mani tagad beigusies ar manu pretinieku pilnīgu uzvaru. Jāsaka jau še, ka šī cīņa bija vienpusīga, jo es viņā nepiedalījos, neatbildēju uz uzbrukumiem un liku runāt tikai darbam pašam. «Tēlo, māksliniek, nerunā!» — pie tā es turos: es zinu, ka to mūsu modernie mākslinieki atzīst par vecmodību un runā un reklamējas uz visām pusēm, — un viņu panākumi nenoliedzami. Bet es vecmodīgs. Es tādās reizēs gaidu, ka mani aizstāvēs manu principu domubiedri; bet tādi šoreiz neradās, es biju viens pats ar teātri, un laikam tikai vēl publika uz mums skatījās labvēlīgi, bet publika jau ir mēma.

Cīņa turpinājās 4 gadus, jo bija sākusies tūlīt, kad mani ievēlēja par Nac. teātra direktoru. Manas partijas biedri nekad nav gribējuši redzēt mani šinī vietā, kuru uzskatīja par nelaiķes reakcionārās «māmuļas» teātra turpinājumu. Un pilsonībai laikam bija tāds pat uzskats: es, sociālists, ielauzos viņas aplokā! Nelaiķis draugs Ādolfs Alunāns būtu teicis: «Ko palīdz nu mans mazais dārziņš, kad citi tanī apkārt lien?» Es viens laikam uzskatīju Nac. teātra lietu par Latvijas lietu.

Sākumā un aizvien sabiedrība mani brīdināja, ka mani nomākšot aktieru intrigas, bet es tādu nemanīju; ja bija bijušas, tad tās apklusa līdz ar manu atnākšanu, es miermīlīgs cilvēks, mēs ar aktieriem, kā jau māksliniekiem, sadzīvojām kā mīļi biedri. Intrigas bija gan, tikai no citas puses — no pašas sabiedrības, kurai, kā jau latviešiem, tas ir tradicionāls ij izpriecas, ij cīņas līdzeklis.

Cīņa pret mani tika vesta no preses pirmos gadus paslepeni, tad arvien atklātāki. Kopš Celmiņa kga ministrijas cīņā pret mani piedalījās arī valdība un tiešām panāca uzvaru. Valdība varēja lietu nostādīt pilnīgi politiski, un partija varēja pār manu galvu līgt ap kompensācijām un atalgojumu, bet presei bija jāatrod attaisnojumi šai cīņai, tāds bija, vienkārt: Nac. teātris manā vadībā pagrimis. Skaitļi gan rādīja pretējo... bet kam patika un pacietība to ievērot?

Otrkārt, tika teikts: es gremdējis Nac. teātri ar to, ka uzvedis savas lugas un ļoti bieži — tiešām, «Jāzeps» uzvests 80 reizes, — tik daudz kā nekad vēl šinī teātrī neviena luga, izrāžu skaitā pat ne tuvu nenāk neviena cita luga, — ļoti daudzas reizes uzvesta arī «Put, vējiņi!», «Spēlēju, dancoju», «Krauklītis», «Mušu ķēniņš», «Fausts»; katra no tām izturējusi vairāk izrāžu nekā citu autoru lugas. Es biju domājis, ka teātrus paceļ ar labi ejošām lugām, un pūlējos tādas rakstīt; un publika, liekas, arī bija tā domājusi, bet tagad es dzirdu, ka tas bijis noziegums no manas puses. Kad es tad solījos nedot teātrim savas par vājām atzītās lugas, tad radās asprātīgs avīžnieks, kas arī to pierakstīja man par noziegumu. Bet man saka, ka šis avīžnieks esot tas pats saprātīgais «La Mantšas» junkurs, tikai ar to starpību, ka dons Kihots bijis godīgs bruņinieks.»

Dzejnieks rakstīja par tiem spēles principiem, kas nostiprinājušies viņa vadītajā Nacionālajā teātrī:

«Nac. teātrī, pēc mana uzskata, aktieri ar savu māksliniecisko personīgo izjūtu tēloja dvēseles notikumus dzīvos cilvēkos un gribēja klausītājus-skatītājus saviļņot līdzi savam un dzejnieka dvēseles trīsējumam. Aktieri runāja uz klausītājiem, bet nelika galveno svaru uz mehāniskām kustībām; viņi bija mākslinieki un patstāvīgas personības, kuras kopā darbojās, bet ne lelles režisora rokās. ...Dzejnieka darbs aktieram bija jāpārvērš otrā mākslā: skatāmībā un dzirdamībā.»

Tā bija norobežošanās no Dailes teātra principiem, kur liela vieta bija organizētai, krāsainai spēlei. Tas varēja likties savādi: dzejnieka paša teiksmainajām lugām taču šķita tik ļoti vajadzīga tāda krāsainība un nosacītība. Bet... viņš allaž bija uzskatījis savus simboliskos tēlus par dzīvām būtnēm, kurās koncentrējušies īstenības fakti, un dzīvas būtnes nevar darboties bez dvēseles.

Viņš rakstīja atvadīšanās rindas aktieriem, — tos viņš vienmēr bija uzskatījis par saviem draugiem:

«... beigās man jāatzīmē, ka tagadējā valdība atradusi loti zīmīgu brīdi manai atlaišanai — manu 60 gadu piemiņu: «Moris savu darbu darījis, moris var iet,» saka Sillers. Izašars gudrais saka kaut ko līdzīgu uz Jāzepu. Es paņemu šo atzinības balvu par darbu Latvijas labā, jo mans darbs līdz šim bijis tikai priekš Latvijas. Tagadējā valdība arī vēl tanī ziņā izvēlējusies sev ļoti izdevīgu laiku manai atlaišanai — jo nu man ņemta iespēja atvadīties personīgi no saviem aktieriem, — vēl vienu mēnesi vēlāk, un 15. augustā būtu aktieri atkal sanākuši darbā, un mēs būtu varējuši spiest viens otram draudzīgi rokas pēdējo reizi; tādu jūtelību valdība aizkavēja. Ca-veant consules, esat modrīgi, konsuli, ka valstij nenotiek Jaunums! ...

No teātra es aizeju, par manu aizeju no Latvijas jāļauj spriest viņai, jo viņa mani bij aicinājusi pie sevis.

Nu es mazgāšu rokas ar «kodīgām ziepēm», kā saka Baiba.»

Vissmagāk dzejnieku nomāca apziņa, ka padzīšana no teātra notikusi pēc buržuāzisko valdītāju norunas ar sociāldemokrātu partiju, kuras biedrs viņš bija. Tāpēc tukša pieklājība dzejniekam šķita kāda paziņas, arī sociāldemokrāta, piesūtītā līdzjūtības vēstule. Dzejnieks atbildēja mierinātājam:

«Tava līdzjūtības vēstule par manu aiziešanu no Nac. teātra ir ļoti laipna. Bet patiesībā partija taču par to dabū pilnīgu kompensāciju. Un katrs prātīgs cilvēks sapratīs, ka tomēr svarīgākas vietas ir pašiem. Aiz šī iemesla vien jau šī maiņa tiek darīta pēc norunas.»

Joprojām viņu sāpīgi neaizskāra ienaidnieku uzbrukumi, bet vienmēr dziļi satrauca to cilvēku divkosība un nelabvēlība, kuri sevi dēvēja par draugiem un labvēļiem un kuriem viņš bija kādreiz uzticējies.

*

Kaut arī no algota darba viņš tagad bija brīvs, dienas aizgāja ar dažādiem uzdevumiem. Vajadzēja Gulbim steigt Kopotu rakstu nākamos sējumus, vajadzēja lasīt korektūras. Jo tuvāk pie durvīm stāvēja septembris, kad bija viņa dzimšanas diena, jo arvien vairāk žurnālistu un izdevumu redaktoru viņu apciemoja: kādu dzejoli, kādu rakstu, varbūt kādas jaunas lugas fragmentu jubilejas dienu numuriem?

Viņš centās šos lūgumus apmierināt. Viņā cēlās sīksta spītība: jūs varat mani nicināt, jūs varat mani atstumt, bet mani iznīcināt, pat noklusēt — tāda spēka nav nevienam. Pat nopelts un nonievāts, es esmu bijis un palikšu vairāk redzams nekā jūs, šodien telpas vidū stāvēdami un skanīgus vārdus runādami.

Neviens viņu neredzēs pakritušu, nedzirdēs sāpēs vaidam!

Kad ieradās avīžu korespondenti, viņš runāja par darāmiem darbiem. To pašu sacīja arī Iniņa. Viņu abu pienākums ir ar saviem darbiem runāt uz savu laiku, kaut tas ir sīks.

— Sabiedrība, — teica Iniņa avīžu vīram, kas bija atnācis, lai aprakstītu, kā abi dzejnieki šai vasarā jūtas, — māksliniekam ir tas pats, kas puķei ziedi. Sabiedrība sniedz materiālu, no kura veidot mākslas tēlus.

Dzejnieks pamāja ar galvu — tā bija. Arī slikta sabiedrība. Kā liecina vēsture, pat nekam nederīgā sabiedrībā var rasties labi mākslas darbi. Tikai šis laiks nav labvēlīgs mākslai — īpaši progresīvai. Tomēr mākslinieka pienākums — iet pret pieticību un neatmest ideālus, kas sniedzas augstāk par ikdienības rūpēm. Nevienam nav tiesības piedot māksliniekam, kas ir padevies laika seklībai, jo tāds mākslinieks ir jau pārstājis būt radoša patība.

Kā parasti, dzejnieks visu darīja aizgūtnēm.

Pastarpām ar neiecietīgu steigu viņš gribēja arī veselību nostiprināt. Viņš noīrēja istabu Ķemeros un centās tur brīvajā laikā aizbraukt. Brīva laika bija maz, ceļš līdz Ķemeriem tāls, viņš vairāk nogura nekā atspirga.

Bet nemitīgā steiga bija pats labākais, kas viņam noderēja šais dienās. Tā neatlika laika nogrimt rūgtumā, kas vienīgi ir dzīves traucētājs, ne spēka devējs.

Viņš sastādīja Kopotu rakstu devīto sējumu, sāka kārtot desmito — tajos ietilpa seni raksti, polemikas. Visa šī darbošanās bija kā nepiekļūstošs rekviēms viņa dzīvei — nemitīgā pagātnes augšā celšana, aizgājušās dzīves salikšana pa sējumiem, pa nodaļām. Kā gara monologa sagatavošana un noklausīšanās. Kopotos rakstus viņš joprojām gatavoja ar divējādām jūtām — ar lepnumu par mūžā paveikto un ar savādām bažām: sakārtos visu, nodrukās, un tās būs beigas. Kas cits ir Kopoti raksti, ja ne satura rādītājs dzīvei? Bet, ja satura rādītājs ir galā, tad ir galā arī grāmatas lappuses. Arī dzīve.

Viņš laikam pārspīlēja...

Sabiedrība Kopotus rakstus uzņēma nevis kā viņa dzīves noslēgumu, bet kā viņa lieluma apliecinājumu. Daļu no tautas vēstures, proletariāta cīņu vēstures. Andrejs Upīts, žurnālā «Domas» dzejnieka rakstus apcerēdams, rakstīja: «Sākot ar latviešu strādniecības lielo atmodu deviņdesmitajos gados un pāri deviņsimti piektajam gāgām ar viņa ieskaņu un sekojošo garo reakcijas tumsu līdz pat pēdējam laikam Raiņa dzeja ir organiski līdz-augusi darba tautas dzīvei un cīņām. Nākošās paaudzes Raiņa darbu vērtēs lielā laikmeta spogulī, mēs tur esam dzirdējuši dzīvu saucēja, aicinātāja un vadītāja balsi, kas dažkārt pat kurlas ausis atdarījusi.»

Andrejs Upīts sava raksta nobeigumā vēl piebilda — varbūt pašu būtiskāko, kas par dzejnieku bija ticis rakstīts:

«Latviešu strādniecība var lepoties: nevienai citai nav bijis dzejnieka, kas viskļūmainākos laikos ar tādu idejisku spēku un estētiska izveida skaistumu paudis viņas idejas un viņas jausmas ietvēris nedziestošās ainās un mūžam dzīvos mākslas tēlos.»

*

Jubilejas sarīkojumi notika visu septembri un oktobri. Dažādas bija iestādes, kas vēlējās dzejnieku godināt, neskaitāmi bija tie cilvēki, kas viņu šais dienās gribēja kaut tikai redzēt. Viņš tomēr bija laikmeta nākotne un laikmeta sirdsapziņa. Pat ienaidniekiem un nelabvēļiem tas bija jāatzīst.

Tā nu viņš sēdēja savā jubilejas godībā, tagad skaļu vārdu cildināts un slavināts. Pirms pāris mēnešiem padzītais Nacionālā teātra direktors, pa avīzēm lamātais un apsaukātais jau kopš pirmajām dienām dzimtenē.

Tika norunāti daudzi vārdi — kā tas šādās reizēs pieklāj as.

Viņš sēdēja kluss, sevī noslēdzies, bet, kā parasti, vērīgi klausījās visos vārdos.

Kurš bija zeltamute Naftalis, kam valoda skrēja aši kā ūdens?

Kurš Levijs ar lišķīgu brāļa skūpstu, lai noslēptu asinskāra zvēra sirdi?

Kurš atnāca laipns un smaidīgs, bet ar Kangara domām krūtīs?

Izašars gudri šais dienās turējās panomaļus. Viņam likās lieka šī godināšanas greznība, bet ja nu gudrie, stiprie brāļi tā vēlas... Izašaram vairs nebija vajadzīgs šis vīrs, ko šais dienās cildināja skaļām mutēm. «Tu dzīvoji, lai mums ir maize, Nu ir, nu mirsti, tu mums nevajadzīgs.»

Tomēr dzejnieks šais dienās bija priecīgs. Par sveicieniem, par ziediem, par veltēm. Par tām spulgajām acīm, kas raudzījās viņā no zāles pustumsas. Par tām visvairāk. Tāpat kā viņa lugu izrāžu laikā visuzmanīgāk viņš klausījās uz to, kas notika zālē. Tur taču bija pulcējušies cilvēki, ko viņš nekad nebija vaigā skatījis, bet kam, izrādās, viņš bijis spēka devējs. Ko vairāk dzejnieks var prasīt par algu savam darbam? Rast atbalsi cilvēkos un modināt viņos lielākas nākotnes ilgas.

Viņš pateicās sveicējiem:

— Manā personīgajā dzīvē bija tomēr vairāk prieka nekā sāpju, jo es vienmēr redzēju un redzu savu tautu augam. Bet ceļš, kas tai priekšā, ir vēl grūtāks par noieto — tas ved uz lielu, cildenu mērķi — cilvēcību, kurā mēs gribam ieiet.

Iniņa šais dienās jūtas pacilāta un ir pilna rosmes. Vērīgi viņa skatās, vai viss notiek, kā klājas un kā jubilārs to pelnījis. Ne viss diemžēl tiek kārtots un darīts, kā vajadzētu, reizēm var domāt, ka pats galvenais nav jubilārs, bet tie, kuri izrāda savu veiklību un attapību viņa sveikšanā. Iniņa tomēr ir apmierināta: šīs dienas ir maza atelpa pēc pārestībām, kas bijušas jāpieredz dzimtenē.

Iniņa ir visur blakus jubilāram. Abi kopā viņi pieredzējuši dažādus laikus un likteņus — kāpēc gan lai tad Iniņa pavadītu jubilāru tikai līdz nama durvīm- un pašā svētku telpā iekšā neietu?

Nē, Iniņa šais dienās jubilāram ir vajadzīgāka nekā jebkad šais gados.

Bet Olga?

Olga ir bezgala priecīga par pagodinājumiem, ko saņem gaviļnieks.

Viņa joprojām turpina dienasgrāmatu, kaut arī zina, ka grāmata par mēness meitiņu ir jau nodrukāta un tāpēc viņas rakstītajiem vārdiem vairs nebūs atsauces dzejā.

13. septembrī — pēc lielā jubilejas vakara — viņa raksta:

«Rozes, rozes bez gala! Visa māja smaržo pec rozēm. Tās ir Raiņa rozes. Es sēdu te un rakstu — no lejas skan jauniešu dziedāts: «Brāz bangas, tu naidīgā pretvara!» Tie ir darba jaunieši — atnākuši apsveikt Raini. Visapkārt tik daudz mīlas un jūtu, ka prāts apstājas domāt. Dzīvoju visas šīs trīs dienas kā sapnī. Es esmu laimīga, ka Raini tā godina, viņš to pelnījis, un, galvenais, ka viņš redz, ka tauta viņu mīl. Viņam tas nepieciešami vajadzīgs, lai dzīvotu.»

Dzejnieks patiešām alka dzirdēt labus vārdus, lai būtu vieglāk dzīvot.

12. septembra vakarā, kad viņu godināja Amatnieku 'biedrības lielajā zālē, viņš, pateikdamies apsveicējiem, nerunāja par sevi, bet par ceļu, ko nogājusi pamatšķira kopš «Dienas Lapas» laikiem. Visas tālākās cīņas bija daļa viņa dzīves un viņa darba.

— Strādniecības mošanās priekš mums bija otra tautas atmoda, pie tam stiprākā un lielākā atmoda, jo šinī atmodā piedalījās lielākā tautas daļa — pamatšķira. Tie garie gadi, kurus man bija laime piedzīvot, darbojoties līdzi šai pamatšķirai, man mācīja, ka grūti cēlās strādniecībā, bet visi pretekļi, kas stājās viņai ceļā, tika no viņas lēni, bet noteikti nobīdīti pie malas. Un viss gājiens, kurš vēsturē tik sūrs un grūts, ir nepārtraukts uzvaras gājiens, jo arī ciešanu gadi, kad strādniecība likās savos priekšstāvjos, sociāldemokrātijā, kā sadragāta, arī šis sadragājums bija solis uz tālāko uzvaru. Priekš šāda tautas gājiena nākotne var būt tikai tālāka uzvara, kurai savā laikā sekos galēja uzvara. Kā vecs trimdinieks es varu teikt, ka mums, pamatšķirai, ka mums, latvju tautai, nav jāšaubās par savas nākotnes spožumu. Ja mēs redzam, ka politikā nav sasniegti mūsu mērķi, ka demokrātija, kura ierakstīta satversmē, ir tikai vārda pēc sasniegta, ja dažam liekas, ka vairs nav cerību, ka stāvam grūtā brīdī, tad, atskatoties atpakaļ, man jasaka, ka traucēkļi nav spējuši aizkavēt lielo gaitu. Bet šī lielā gaita uzliek jums lielus pienākumus, jo pamatšķirai būs jāņem likteņi savās rokās.

Runas beigās viņš uzsauca apsveikumus, kuros atkal minēja proletariātu kā dzīves saimnieku un nākotnes vedēju.

Tai vakarā viņš jutās vienots ar tūkstošiem, un tas viņu stiprināja.

Dienasgrāmatā viņš ierakstīja:

«... sirsnība, mīla, gods, bet aiz tā — liels spēks, kas stāv par mani. ... Tāda sajūta: kad mani aizskars, spēks celsies un darīs, ko teikšu.»

Labie vārdi un sirsnība viņu spārnoja jauniem nākotnes plāniem. Reizēm viņš iedomājās, ka tagad ir norēķinājies ar veco dzīvi, ir paveicis kādreiz paša uzņemtos pienākumus un nu var būt brīvs no šīm labprātīgajām klaušām.

«Nu esmu likvidējis visu veco dzīvi,, nu jāsāk jaunā 100, 2X 60, 1000 gadu dzīve.»

14. septembrī, dažas dienas pēc jubilejas, dienasgrāmatā viņš rakstīja:

«Jauns mūžs pēc sešdesmit gadiem.

I. Vecā mūža likvidācija. Kopoti raksti jāpabeidz. At-darbi, papildinājumi. Tad «jaunās strāvas» priekšteči, mana «jaunā strāva». Tad mana biogrāfijā. Jau šodien apskaitot, iznāk vēl 4 sējumi. Kopā XIV sējumi.

II. Sevis apskate, jauna mācīšanās, visu zinātņu studijas. ...Ceļojumi. Dvēseles dziesmas.

III. Veco 100 darbu likvidācija. Dvēseles dziesmas, vecās dziesmas. Lieldarbi.

IV. Jauni darbi no jaunās apskates un studijām. Jauni darbi no jaunas filozofijas.»

*

Jubilejas nāk un aiziet. Tās ir vienīgi īsa atelpa starp jau padarīto un vēl darāmo. Pašreiz notika priekšvēlēšanu cīņas, un dzejnieks brauca uzstāties ar runām.

Novembra vidū, noguris no jubilejas, no priekšvēlēšanu sapulcēm, sarūgtināts un aizvainots, ka viņa vārdu sociāldemokrātu partija nekautrīgi izmantoja vienīgi reklāmai, dzejnieks saslima. Dzīves smagums viņu bija pieveicis.

— Negribu dzīvot, — viņš reizēm sacīja Olgai, kas, no darba pārnākusi, viņu kopa. Viņš gulēja nomocījies un nervozs, baidījās, ka ir visu aizmirsts un atstāts.

— Kur tu tik ilgi biji projām? — viņš prasīja Olgai, ja tā pēc darba aizkavējās pilsētā. Vai tikai arī Olga netaisās viņu, noniecināto, pamest?

Iniņa bija turpat tuvumā — kaut kur blakus istabās, bet viņai laikam netikās ilgi kavēties pie slimnieka.

Viņa sacīja Olgai:

— Nāc sēdi klāt! Kop tu viņu, tas taču viņam patīk.

Olga sakoda zobus un aprūpēja slimnieku.

— Negribu dzīvot, — slimnieks atkārtoja, kad Olga kārtējo vakaru sēdēja pie viņa gultas.

Olga neklausījās šajos vārdos. Viņa raudzījās, lai laikā tiktu iedzertas zāles, lai slimnieka pagalvis būtu vislabākajā augstumā un lai tiktu nomainīts palags un krekls, kad tie bija sviedru piemirkuši.

Slimnieka domas kavējās kaut kur ārpus mājas.

— Neviens teātris Rīgā nebija iedomājis, ka es labprāt būtu noskatījies kādas savas lugas jaunu iestudējumu. Visi skaita santīmus un gaida peļņu. Vienīgi Gulbis — tas nepaguris izdod manus darbus, nerēķinādams, vai kļūs no tiem bagāts.

*

Gada beigās dzejnieks nedaudz atlaba, sajutās možāks.

Viņš aizsūtīja māsai Dorai savu Kopoto rakstu pirmo sējumu, pēc tam visu komplektu — desmit grāmatas. Kā mazu atgādinājumu par tagadējo dzīvi, bet varbūt vēl vairāk par pagājušo — par laiku, kad nākotne vēl stāvēja priekšā kā cīņa un liels brīnums.

Kad viņi vēl sastapsies? Bet sastapties vajadzētu. Jo ilgāk viņi bija šķirti, jo ciešāk dzejniekam šķita, ka jauna sastapšanās aizslaucītu visu veco rūgtumu un viss būtu kā senāk, bērnības gados, jaunībā.

Viņš bija domājis par Doriņu, kad «Krauklītī» Ventam, kas jājis līgavu nolūkot, liek sacīt, mājās atgriežoties:

Projām jāju domādams,

Mājās jāju dziedādams:

Visur mani pavadīja Tavas balss mīļumiņš.

Magone atbild:

Ak, tu manu bāleliņu,

Tavu dārgu teikumiņu,

Aiz purviem, aiz siliem Vēl es tevi sadzirdēšu —

Vēl es tevi sadzirdēšu,

Kur vairs balss neskanēs,

Vēl es tevi padomāšu —

Aiz zaļām velēnām.

Vai viņš pats jau toreiz, kara gados «Krauklīti» rakstīdams, nojauta, ka nekad ar Doriņu vairs neredzēsies? ...

MENTONA

Nebija dienas, kad dzejnieku nemocītu kādas kaites. Viņš bija diezgan vērīgs pret tām un centās ārstēt. Pēdējā laikā bija pastiprinājušās sāpes sirds apvidū, un viņš baidījās par tām. Bija ziņas, ka šādas slimības vislabāk ārstēt Francijas dienvidos, un dzejnieks marta vidū devās uz Mentonu pie Vidusjūras. Kopā ar viņu brauca ārsts Livšics un viņa sieva — arī Livšicam vajadzēja ārstēties, un dzejniekam patika, ka blakus būs cilvēks, kas var ir padomu dot, ir uzraudzīt.

Marta vidū Latvijā ir ziema. Pūš salts ziemelis, kad Iniņa iet uz staciju dzejnieku pavadīt. Viņš ir aicinājis, lai arī Iniņa brauc līdz, bet Iniņa atsakās. Viņa aizbildina savu nebraukšanu dažādi, bet visvairāk vainīgs ir tas svešums un saltums, kas tagad ir starp viņiem.

Iniņa noslēgusies, aizvainota paliek Rīgā.

Dzejnieks ir nomāktā garastāvoklī: «Redzu pēdējās saīgušās sejas, vāji ģērbtos tēlus.» Kopš viņš atgriezies dzimtenē, katra braukšana pāri Latvijas robežām viņā rada domas par aizbraukšanu uz visiem laikiem no šīs zemes, par bēgšanu. Rīgā, vagonā sēdēdams un vilciena atiešanu gaidīdams, viņš atšķir avīzi un izlasa ziņu, ka «pašnāvībā aizgājis 70 gadus vecs sirmgalvis». Domas apstājas pie šīs ziņas. Ironija, kas dzejniekam piemīt allaž, kad viņš vēro ikdienas notikumus, neatstāj viņu arī šajā reizē. Ironija un grūtsirdība.

«Tas sirmgalvis būs vēl cīnījies un palīdzējis atvest brīvo Latviju, un, kad viņš septiņus gadus noskatījās ‘izcīnītā brīvā Latvijā, tad viņš turējis par labāku aiziet no brīva prāta citā, jaunā pasaulē, viņsaulē, ārpasaulē.»

Dzejnieks iedomāja sevi:

«Tad jau man daudz maigāka izeja: aizbraukt uz ār-zemi nekā uz ārpasauli. Bet tam sirmgalvim laikam bija pietiekošs iemesls izvēlēties stiprāko līdzekli. Daudz viņu tādu brīvajā Latvijā, pārāk daudz.»

Ceļabiedrs Livšics rūpīgi ietin dzejnieku segās, lai tas nesaaukstētos un «tiktu sveikā laukā no dzimtenes».

Vilciens sakustas, viņi brauc.

«Kas redzams tanīs «dzimtenes ārēs»? Tukši lauki, pus-apsniguši, pusauguši mežiņi, purvi un tīreli. Kas tos nepazīst vasaru un kas nau brīnējies, iebraukdams no ārzemēm, cik daudz postažu, cik daudz neapstrādātas zemes pie pašas galvaspilsētas, cik atmatu pašā labās zemes centrā. Es neesmu nekad prasījis ārzemniekiem, ko viņi saka par to; un varbūt ka viņi arī neko ļaunu neteiktu pēc krietnas iebarošanas rautos. Bet, ko viņi domā, to nav grūti uzminēt. Es arī nezinu, vai liela ēšana un dzeršana ir īstais līdzeklis, kā ārzemniekiem pierādīt mūsu kulturālību.»

Kad pēc atgriešanās Rīgā dzejnieks rakstīja avīzēm par šo Francijas braucienu, viņš šīm skumjajām pārdomām pievienoja ne mazāk skumju dzejoli. Dzīve arvien dzijāk aizgāja strupceļā:

Kas aiz tevis? Skaties, skaties!

— Bālas miņas, zilas miglas.

Tālāk, tālāk — kas tev priekšā?

— Bālas miņas, zilas miglas.

Kas aiz miglām? Melnas sienas.

Kas aiz sienām? Tālas jausmas.

Kas aiz jausmām? Kas aiz jausmām? Aiz tām jausmām melna nakts.

*

Viņi brauca caur Vāciju, caur Berlīni, un dzejniekam ir patika, ir nepatika šī zeme. Viņš bija gadiem kavējies vācu kultūrā, pārtulkojis gluži neskaitāmas vācu klasiķu dzejas rindas, bet viņu atbaidīja vācu prakticisms, kas bija tik Joti parocīgs brutālam militārismam. Pat iemīļotais Gēte nespēja nodzēst to nepatiku, kas dzejniekā cēlās pret vāciski reglamentēto bezdvēseles lietišķību, — ak vai, arī Gēti ikdienas prakticisms spēja apaudzēt ar filistrību! ...

Braucot uz Mentonu, viņiem bija jāaizķer ari Šveice. «Pašā sākumā ar ceļabiedriem mums bija noruna braukt taisnā ceļā cauri Šveicei, bet ... jau iebraucot Bāzelē, mani pārņēma atmiņu jūtas; otrās dzimtenes gaiss mani ietvēra sevī un apmulsināja; tik skaidrs, tik gaišs, tik veselīgs! Tik kalnaiņi — stiprs! Es nespēju paiet garām savai pagātnei, jo no turienes es nācu uz majam.»

Pagātnes tuvumā viņš divtik stipri iedomāja tagadni, un pār viņu no jauna bruka pāri rūgtums kā pēkšņi sakustināta lavīna:

«Ne pus tik ilgi kā še es nespēju padzīvot mājās, un jau bija vai jānosmok. Jau pēc dažiem mēnešiem visa būtība rāvās prom no mājām, atpakaļ uz otro dzimteni, bet pienākums un jūtas: taču te mājas, te jābūt mājām! Un es cietu — gadus cauri, arvien smagāk un smagāk, līdz elpa draudēja aizrauties.»

Senās vietas, garos trimdas gadus ieraudzījis, dzejnieks jutās kā cilvēks, kas neticamā kārtā vēlreiz nokļuvis bērnībā, kura bijusi laimīga. «Nu es atkal še un varu uzelpot brīvi.»

Viņš taisnojās pats sev par savām jutām:

«Nē, es nevarēju tā aši skriešus skriet cauri: man bij kaut uz īsām dienām jāredz un jāapsveic mana otrā dzimtene un mana paša pagātne.»

Jūsma, pazīstamās vietas ieraugot, bija spilgtāka par īstenību. Laiks šais Kastaņolas dienās bija slikts, lija lietus, un dzejnieks lāgā nevarēja izstaigāt pat pašas mīļākās takas, pa kurām iets pagātnē. Naktīs nežēlīgi koda odi, šos odus gaiņājot, bija jānomokās ar bezmiegu, un dzejnieks apgura pa tām dažām dienām, ko viņš pavadīja Kastaņolā.

Kastaņolā vēl joprojām atradās kastes ar trimdas laika grāmatām un papīriem. Dzejnieks pārlūkoja šīs kastes, bet neuzgāja to, ko bija kā dārgu vērtību abi ar Iniņu pēkšņi iedomājuši dzimtenē: franču valodā rakstītu

P. Fora priekšvārdu «Ugunij un naktij». Varbūt šīs papīra lapas jau atrodas dzimtenē? Aprakstītu papīru grēdas aug jo lielākas, jo ilgāk viņi dzīvo, un tajās arvien grūtāk sameklēt vajadzīgo, kādreiz uzrakstīto vai vēlākai vajadzībai atlikto.

Garlaikots un vientuļš viņš sāk strādāt, uzraksta dažas rindas iecerētam dzejojumam par septiņiem malēniešiem.

Tomēr Kastaņolā viņš ir tikai viesis. Dzīves un darba šeit vairs nav...

Viņi dodas tālāk uz Mentonu.

Visa šī ārzemju ceļojuma laikā dzejnieks gandrīz katru dienu uz mājām sūta vēstules un atklātnes. īniņai un Olgai.

Visbiežāk tās ir ļoti skopas rindas, gandrīz nekas vairāk kā vien liecība, cik tālu aizbraukts un kur pašlaik braucējs atrodas. Viņš gaida ziņas arī no abām sievietēm, bet no mājām atbildes nāk ar kavēšanos, un dzejnieks nervozē: varbūt Iniņa saslimusi? Varbūt Olga sadusmojusies, viņu aizmirsusi? It īpaši — kā klājas īniņai? Juzdamies vainīgs, viņš grib jo vairāk apliecināt savu dziļo cieņu un draudzību īniņai, to, ka Iniņa ir daļa no viņa dzīves — pagātnē un tagadnē.

No Mentonas viņš aizraksta Olgai vēstuli, kurā nav vienīgi tikai informācija, bet arī jūtas. Sešdesmit vienu gadu veco vīru apmirdz kā rēna pēcpusdienas saule. Viņš jūtas labi, kaut sēri tai atvasarā, ko uzvēdīja šī jaunā sieviete.

Viņš rakstīja Olgai, pilns jūsmas un gaišuma:

«Tāds prieks man par Tevi un tāds par mani, ka Tu man dota! Tu esi īsts cilvēks, un kas Tu vēl tiksi! Tu gribi būt stipra un gudra, — tas Tev stāv priekšā, un to

Tu sasniegsi; lai strādātu, tas ir vajadzīgs, bez tā top tikai par jūsmotāju. Sāc nu strādāt... nevajga kreņķē-ties, ka nau sācis, bet vajga sākt, kaut arī vēlu. ... Nau labi padoties meklēšanas un neatrašanas jūtām. Vientulība jau paliek arī strādājot, bet pie vientulības pievienojas visa pasaule, un viņa pieder Tev. Un mums, vientuļniekiem, vajga ņemt pasauli, kad varam. ... Tā tik mēs varam izpirkt savu vainu, ka esam vientuļi, t. i., nedodam sevi visu pasaulei.»

Viņš deva padomus, mācīja, tāpat kā allaž bija mācījis Iniņu, — lai Olga kļūtu par skaistu, īstu cilvēku:

«Pabalsti savas dziļās jūtas, savu gaitu tapt stiprai un gudrai — pabalsti ar miesas stiprumu: vingro, mazgājies, elpo, topi arī stipra miesā un garā. Ja jau jaunai dzīvei jāsākas, tad mums abiem jābūt labi sagatavotiem uz viņu.»

Kādu «jaunu dzīvi» viņš cerēja?

Viņš taču nebija sarāvis saites — un nemaz negribēja saraut — ar veco dzīvi. Viņš jutās ar visu dzīvi saistīts pie Iniņas, sajuta pienākumu pret šo «veco dzīvi». Tāpēc atvasaras saulei vienmēr sekoja ēna.

«Cik Tava vēstule ir iznākusi viegla un skaista, tik mana smaga, bet Tu jutīsi ij tā jaunu vieglumu vismaz manī pašā. Se drusku saules, daudz lietus un daudz nežēlīgu odu, es gluži raibs nokosts. Daudz vecas anglenes, bet daudz arī puķu, un es tagad sāku redzēt ij puķes. Tu man viņas rādi.»

Viņš uztraucās par Iniņas rīcību. Iniņa sūtīja atklātnes un tajās rakstīja par savām jūtām un sajūtām. Pasargi, dievs! — Tādi vārdi nav rakstāmi uz atklātnēm, tādi ir rakstāmi vēstulēs. Cilvēki ir ziņkārīgi. Ziņkārība viņus padara cietsirdīgus. Nē, nē, — viņu kopīgos grūtumus un likstas nedrīkst izreklamēt visai pasaulei. Pastā Aspazijas un Raiņa rakstītas rindas kāda ierēdne izlasīs ar vislielāko prieku un vīzdegunīgu labpatiku.

Iniņai tas acīmredzot bija vienalga.

*

Mentonā bija skaisti, bet ne skaistāk kā Kastaņolā. Dzejnieks atpūtās mazāk, nekā cerējis. Viņi ar Livšicu daudz braukāja apkārt, un šī klaiņošana, sastapšanās ar dažādiem cilvēkiem padarīja ārstēšanās vajadzībai domāto braucienu par tūristu ceļojumu. Piecpadsmit gadus nodzīvojis Francijas tuvumā, bet ne reizi nespēris kāju uz Francijas zemes, dzejnieks tagad lūkoja nokavēto, novārtā pamesto steigā atgūt. Turpat Mentonas tuvumā bija Montē Karlo, un viņi ar Livšicu vairākas reizes aizbrauca uz šo izdaudzināto spēļu vietu un arī paši izmēģināja roku spēlē. Vajadzēja palūkot, kā šeit viss notiek. Redzēt un zināt.

Tā, protams, bija niekošanas. Viņi pavadīja dienas pus-atpūzdamies, pusnogurdami. Dzejnieks uzrakstīja pa rindai septiņiem malēniešiem, apsvēra darāmos darbus un kā parasti nebija apmierināts ar sevi un padarīto. Mentonas laika beigās sāka nepierimdams pūst stiprs vējš, tas jo vairāk satrauca un nogurdināja. Sākās sāpes roka, reimatisms, un, kad pienāca laiks, dzejnieks gluži atvieglots atstāja Mentonu — viņš nebija nedz lāgā ārstējies, nedz atpūties.

Ceļš uz mājām nogurdināja vēl vairāk, kaut arī sagādāja daudz jaunu iespaidu. Vispirms dzejnieks aizbrauca uz Parīzi un bija mazliet pārsteigts par šo pasaules pilsētu: «Šai lielpilsētā nav manāms tas aristokrātisms, kas mani līdz šim arvien atturēja viņu apmeklēt. Ļaudis vienkārši tā satiksmē, ka apģērbos un visā dzīves veidā.» Patika Luvrā, kur viņš visilgāk kavējās seno grieķu mākslas zālēs: «Redzēju abas, ij Milānas Venēru, ij Monnu Līžu. Heinem nav taisnība, ka Venēra nevarot palīdzēt, jo viņai neesot roku; var palīdzēt, un no viņas nāks palīgs.»

Iniņai, 25. aprīlī:

«Še es visas dienas vienā skriešanā, biju vakar operā — «Boriss Godunovs», eju uz «Ernāni» Komēdijā, apskatu visādas būves. Žēl, ka Tevis še nau, lētas zīda mantas.»

Olgai, 26. aprīlī:

«Visu laiku daudz staigājam, skatīdamies teātrus, operu, baznīcas, parkus. Nogurstu, bet vairāk kājās, jo galva tikai uzņem, neko pati nestrādā.»

Pabijis piecas dienas Parīzē, dzejnieks devās uz Briseli. Viņu apņēma jauna steiga.

Iniņai, 30. aprīlī:

«Mīļo sirdsiniņ, vakar iebraucu Briselē un tūliņ tiku aizvests uz mielastu līdz plk. 12. Plk. 11 jāiet uz audienci pie karaļa; tur palikšu apm. līdz 12. Tad nāk visādi ielūgumi, braucieni uz TAntverpeni, uz Genti, uz Brigu. Tas tā iet līdz otrdienai, varbūt arī ilgāk. ...Ar veselību vēl iet.»

Parīzē, zinādams, ka būs jāiet pie Beļģijas karaļa, viņš bija licis pašūt smokingu, bet galu galā ieradās audiencē parastajā uzvalkā, un tas neskaitījās nepieklājīgi. Izrādījās, ka karalis Alberts «ļoti labi orientēts par Latviju un zināja daudz vairāk nekā beļģu rakstnieku pulciņš, ar kuru vēlāk satikos man par godu sarīkotā tējas vakarā».

No Briseles dzejnieks atgriezās Rīgā. Viņš nekad savos braucienos nebija pieredzējis tik daudz kā šajā reizē.

*

Rīgā dzejnieku sagaidīja jaunumi, kas viņam nepatika: Olga vairs pie viņiem nedzīvoja.

— Viņa aizgāja pati, — Iniņa sacīja, — un es viņu nemēģināju aizturēt, to tu vari man ticēt. Nē, es pat gribēju, lai šī sieviete nav ar mani vienā dzīvoklī.

Kad dzejnieks satika Olgu, viņš sacīja:

— Tev jānāk atpakaļ.

Olga atteicās.

Dzejnieks negribēja saprast šo atteikšanos. Viņam tā šķita ietiepība vai mīlestības trūkums.

Olga tomēr palika pie sava. Viņa nerunāja pretim, vienīgi atteicās atgriezties mājās, no kurām bija aizgājusi.

MINSKA

Rudenī dzejnieks, no dažādām ikdienas sēdēm, sapulcēm un sanāksmēm vairīdamies, sāka strādāt pie lugas, kura citu ieceru pulkā kļuva par galveno. Dienasgrāmatā tā tika saukta par «Turaideni», «Turaidu», «Turaidas Rozi», bet galā ieguva nosaukumu «Mīla stiprāka par nāvi». Luga atkal bija pusteiksmaina, pusvēsturiska. Turaidas pārvaldnieka audžumeita Maija labāk izvēlas nāvi nekā padodas brutālā, kara laika vaļībās radušā virsnieka Jakubovska iegribām. Maija ir kara laika bērns, viņa atrasta kaujas laukā starp mirušajiem, un viņa pati sevī sajūt kā liesmiņu, kas plīvo tīra un gaiša, kad visapkārt valda varmācība un necieņa pret cilvēku. Viņa kļūst par skaidrības simbolu nežēlīgajos, asiņainajos kara gados, par liecību cilvēka ētisko spēku stiprumam.

Arī šoreiz dzejnieks tik ļoti paļāvās uz savu talantu, ka lugu deva drukāt, pirms tā bija pabeigta. Ziemeļnieks no nedēļas žurnāla «Atpūta» otrā dienā jau atnesa jaunās lugas korektūru vienam žurnāla numuram. Rainis sapīka: ja tik nelielus gabaliņus drukās ik reizi, vai tad vispār lugu «Atpūtai» atstāt?

īsteni bija noticis vislabākais — kā parasti dzejnieks bija pārvērtējis savas darba spējas un tāpēc netika laikā galā ar solīto, un tad žurnālam lugas drukāšana būtu ja-pārtrauc.

Sagadījās arī tā, ka viņam radās izdevība tieši tai laikā doties jaunā braucienā pāri robežām. Baltkrievijā, Minskā notika baltkrievu valodas pareizrakstībai veltīta zinātniska konference, un uz to uzaicināja arī Raini.

Ar baltkrieviem dzejnieks bija saistīts jau kopš savas atgriešanās dzimtenē. Latvijā baltkrievu bija ap četriem procentiem, bet savu pārstāvju saeimā viņiem nebija. Baltkrievi griezās pie dzejnieka ar lūgumu, lai viņš uzņemas būt viņu interešu aizstāvis saeimā. Dzejnieks bija ar mieru un patiešām aizstāvēja baltkrievu kā mazākumtautības tiesības uz savas kultūras attīstību, rūpējās, lai Latvijā baltkrieviem tiktu atvērtas skolas. Viņam saeimā pārmeta: šos baltkrievus viņš tikai izgudrojis, jo tie nav nekas cits kā krievi. Viņš atbildēja — baltkrievus viņam nav bijis jāizgudro, jo tie eksistē neatkarīgi no viņa, arī krievi tie nav, jo ir ar savu atšķirīgu valodu un kultūru, kuru nepieklājas apspiest un nicināt, bet gan cienīt un izkopt.

*

Pirmo reizi viņam bija iespēja redzēt Padomju zemi, un viņš vērīgi raudzījās un klausījās visā, ko tā sniedza atbraucējam.

īsi pirms brauciena viņam bija nācies aizstāvēt šīs zemes sasniegumus mākslā, kad Padomju valstij naidīgas aprindas Rīgā centās tos noniecināt un pasludināt par kaitīgiem. Rīgā šīs aprindas mēģināja aizliegt filmu «Bruņukuģis Potjomkins», kas jau bija ieguvusi slavu pasaulē, bet Rīgai šķita bīstama tikai tāpēc, ka tā nāca no Padomju Savienības. Filmu slēgtā izrādē bija noskatījies arī dzejnieks, un tieši tai dienā, kad viņš iebrauca Minskā, Rīgā parādījās raksts par viņa attieksmi pret šo filmu un sacelto kņadu ap to:

«Tā ir blamāža un divkārša, jo rāda mūsu nekultūrību un mūsu nedemokrātismu. Pirmkārt — «Potjomkins» ir vispār atzīts un neapšaubāms mākslas darbs uz jauniem filmu mākslas principiem, otrkārt — «Potjomkins» tēlo carisma jūga nomešanu, un mūsu demokrātiskā republika Latvija dibinās taisni uz šā jūga nomešanu. Kad mums aizliedz to atcerēties, tad iznīcina mūsu valsts psihiskos pamatus. Sveši varbūt brīnīsies par mums, mēs paši ne par ko nebrīnīsimies; mēs zinām, ka mums ir pat sevišķas cenzūras iestādes, kas gādā, lai tādas blamāžas atkārtotos: nesen pie mums atļāva carismu cildinošu filmu — «M. Strogovs». Nau beigusies carisma atlieka — cenzūra, un nau miris «Vecais rupucis».»

Konference notika Kārļa Marksa klubā — telpās, kur agrāk pulcējās uz savām sanāksmēm muižniecība, un jau šis fakts vien dzejniekam šķita zīmīgs, jo bez kādiem skaidrojumiem liecināja par dzīves pārvērtībām šai zemē, ko agrāk uzskatīja par panīkušu cara impērijas nomali. Dzejnieku iepriecināja baltās un sarkanās krāsas, kas dominēja telpu greznojumā, — vēlāk, rakstot par iespaidiem, kādus guvis Baltkrievijas braucienā, dzejnieks negaidīti sīki apstājās pie šīm krāsām, ornamentikas, viņam tā šķita liecība, ka jaunā Baltkrievija ienāk ar savu īpatnību tautu kultūrā, līdz ar to apliecinādama savu eksistenci un šīs eksistences tiesības.

Baltkrievijas izglītības tautas komisārs ievadrunā — «garā un skaistā» — «attēlo bijušās ķeizariskās Krievijas spaidus pret darba tautu un neievērību pret visām nekrieviskām tautībām, to starpā arī pret baltkrievu tautu. Tanīs laikos baltkrievu valoda netikusi nemaz atzīta par patstāvīgu valodu, bet tikai par krievu valodas izloksni.»

Sos izglītības tautas komisāra vārdus atceroties, dzejnieks vēlāk rakstīja:

«Mēs labi atminam, ka arī latviešu valodai tika liegtas tiesības pastāvēt. Cara valdība gribēja nostiprināt valdošo krievu valodu un savu valdību ar visu nekrievu

tautu un valodu apspiešanu un savienošanu par vienu valodu un tautu, kuras tad būtu neuzvarami stipras ar savu viengabalainību. Bet taisni šīs vienības uzspiešana pārsprāga nesavienojamās daļās. ... Lielā revolūcija, iznīcinādama veco spaidu valdību, atcēla arī spaidus no valodas, un noniecinātā, noliegtā baltkrievu valoda tika par brīvu un pat par valdošo valodu savas tautības teritorijā.»

Dzejnieks runāja šai konferences atklāšanas vakarā, viņš pastāstīja par baltkrievu stāvokli Latvijā, viņš priecājās par baltkrievu valodas un pašu baltkrievu atzīšanu kā tautu ar savu vēsturi un kultūru. «Bez lielās revolūcijas tas nebūtu iespējams.»

Dzejnieka dienas Minskā pagāja iespaidu pārpilnībā un steigā, un viņu saviļņoja tas, ka «jaunā Baltkrievija pārdzīvo savu garīgo atdzimšanu lielā entuziasmā un ideālismā». Vēstures pabērna lomā nobīdīta tauta caur revolūciju bija iznākusi dienas gaismā un lielā aizrautībā apliecināja savu neatkārtojamo esību pagātnē, tagadnē un trauksmē uz nākotni.

Dzejnieks sapazinās un sadraudzējās ar baltkrievu rakstniekiem, visciešāk ar Janku Kupalu, — viņa mājas dzejnieks šais nedaudzajās dienās viesojās vairākkārt. Viņš jo dziļāk gribēja iepazīt baltkrievu dramaturģiju un teātru dzīvi, viņu iepazīstināja ar Pirmā Baltkrievijas teātra direktoru Jāzepu Dīlu, un dzejnieks, atkārtoti ar viņu tikdamies, sīki pierakstīja visu, ko Jāzeps Dīls viņam pastāstīja.

*

Uz Minsku braukdams, dzejnieks klusībā bija cerējis, ka varbūt sastaps kādu no sev tuviem cilvēkiem. Varbūt Doriņu? ... Varbūt Paulu Daugi? ... Vai viņi neatbrauks uz Minsku, lai saredzētos, lai pārmītu dzīvā satiksmē kaut dažus vārdus? ...

Pauls Dauge bija saslimis — dienu pirms dzejnieka ierašanās viņš bija ievietots sanatorijā. Dauge vienīgi pēc pāris dienām atsūtīja vēstuli uz Minsku:

«Mīļais, vecais draugs!

Ilgus gadus Tev neesmu rakstījis, un sirsnīgās saites, kuras mūs vienoja, sarāva pārdzīvotais laiks, viss tas, kas pārvilka strīpu pār Tavu veco, skaisto lozungu «Brīva I atvija brīvā Krievijā». Es visus šos gadus strādāju un . ildevos ar visu savu dzīvi un visiem saviem vājiem spēkiem «brīvās Krievijas» veidošanai, kura priekš manis : 011 ir kļuvusi par Tevis apdziedāto «lielāko dzimteni». Tu atdevies no brīvās Krievijas atrautai, sevī noslēgtai Latvijas valstiņai. Tomēr es zinu un jūtu, ka Tavam lielajam, brīvajam garam nepietiek'telpas «demokrātiskajā» Ulmaņa Latvijā.»

Pauls Dauge aicināja dzejnieku apmeklēt Maskavu — «šāds uzaicinājums, ir tikai atskaņa no visu šejienes latvju aprindu vēlēšanās — Tevi redzēt mūsu vidū. Mēs visi, un arī es viņu starpā, sajūtam, ka pārtrauktā saite starp mums ir traģiska vēsturiska kļūda, kuru dzīve agri vai vēlu izlabos. Mēs visi Tevi uzaicinām ar. veco sirsnību un mīlu.»

Uzaicinājumus apmeklēt Maskavu dzejniekam' uz Minsku atsūtīja Maskavas Proletārisko rakstnieku asociācijas Latviešu sekcija, teātra studija «Skatuve», Maskavas latviešu gleznotāju grupa, Vissavienības kultūras sakaru biedrība.

Dzejnieks telegrāfiski pateicās par sveicinājumiem un aicinājumiem — šajā reizē braukt uz Maskavu viņam nebija iespējams, viņš cerēja uz vēlāku laiku. Paulam Dau-gem viņš par to rakstīja plašāk:

«... varēšu Tevi redzēt un pateikties arī personīgi par tiem skaisti godinošiem un tik sirsnīgi domātiem, apsveikumiem no Kultūrsakaru biedrības---visu tikai nākamu

pavasari: šoreiz steigā izbraucu, nesagatavojies uz ilgāku palikšanu, mājās man palika Elza slima, es tomēr viņu atstāju,, lai. nepalaistu gadījumu redzēt kaut Baltkrieviju. . . . Jāsteidz arī viena luga, lai to uzvestu vēl šogad, — «Turaidas Roze», jāizdod arī vēl visādā ziņā līdz Ziemsvētkiem. XI. sējums kopoto darbu. ... Es, telegrafēju reizē Doriņai un Biedrībai — varbūt Doriņa varētu šurp atbraukt uz Minsku.»

Par attiecībām ar senajiem draugiem un par savu darbošanos un dzīvi Latvijā dzejnieks nerakstīja :— tā būtu garāka skaidrošanās. Viņš ne reizi vien: bija dzirdējis pārmetumus — un to atbalsis varēja izlasīt arī Paula Dauges vēstulē, — ka rīkojies nelabi, no Šveices dodamies uz dzimteni, kurā dzīvi noteica reakcija. Viņam šie pārmetumi šķita netaisni, viņš nejutās izdarījis kaut ko nepieļaujamu tikai tāpēc vien, ka ir atgriezies dzimtenē un mēģinājis strādāt tās nākotnei. Pat arī tad ne, kad ik dienas bija nemierā ar to, kādu ceļu aiziet dzīve dzimtenē.

Tieši tai dienā, kad dzejnieks rakstīja atbildi Paulam Daugem, viņš saņēma telegrammu no Rīgas: Aspazija slima. Tātad Iniņas slimība pastiprinājusies!

Nākamajā dienā, 19. novembrī, viņš rakstīja Paulam Daugem no jauna, šoreiz jau it kā taisnodamies:

«Mans mīļais, mīļais, nevarēju tomēr aizbraukt, esmu par daudz noguris, baidos par savu sirdi: man visu ziemu bij kreisā puse noņemta ar tādu trieku; tas var atkārtoties, un tad beigas. Vēl gribu strādāt.»

Vēstulē Doriņai dzejnieks nosolījās:

«Nākamu pavasari, aprīlī vai maijā, gribu braukt arī pie Jums ciemā, man ziemas grūtas, es visas pavadījis ar gripu, un t.ad sirds vēl vājāka. Siltā laikā man labāk, tad es bez bailēm varēšu braukt.»

Konference gāja savu gaitu, dzejnieks runāja arī tās pēdējā dienā. Viņš satikās ar Baltkrievijas jaunajiem rakstniekiem, viņam bija sarunas ar partijas darbiniekiem. Dzejnieku uzaicināja izteikt savas domas par Latviju un tās attīstības perspektīvām, un viņš atkārtoja savu seno uzskatu, ka vislabākās attīstības iespējas Latvijai būtu sociālistiskā federācijā.

Viņam jautāja arī par viņa attiecībām ar sociāldemokrātu partiju, un dzejnieks atbildēja tikai pēc krietnas klusēšanas. Viņš labi zināja un saprata to kņadu, ko sacēla ap viņa vārdu, kad vajadzēja kaut ko nopelnīt. Viņš redzēja, ka viņa paša biedri pārdod viņu, kad tas ir izdevīgi, — kā notika ar Nacionālā teātra direktora posteni, bet... Un viņš skaidroja:

— Sociāldemokrātu partijā bez tās vadītājiem jr arī latviešu strādnieku šķiras pārstāvji. Viņi uzvarēs, jo pamatšķira ir dzīves pamats, un tikai no viņas var izaugt nākotne.

Pēc konferences tās dalībnieki nākamajā dienā izbrauca uz Vitebsku — tur notika Otrā Baltkrievijas teātra atklāšana. Pēc šīm svinībām viņš devās uz Rīgu.

Nākamā gada pavasarī dzejnieks neaizbrauca uz Maskavu, kā bija solījies un cerējis. 1926. gada pašās beigās, kad tika sastādīta valdība, kurā iegāja sociāldemokrāti, dzejnieks kļuva par izglītības ministru. Radās jauna aizņemtība, viņš tagad bija oficiāla persona, kuras gaitas vairs nenosaka tikai paša griba un vēlēšanās.

Būdams izglītības ministrs, viņš cerēja padarīt vairāk tautas labā nekā vienīgi dzejnieks un privātpersona. Viņš joprojām cerēja, ka ar savu vārda spēku spēs aizraut cilvēkus, pat politiķus uz lielumu, kas sniedzas pāri viņu šauri egoistiskām interesēm un pat viņu šķiru interesēm — par labu proletariātam.

Kaut ko viņš, būdams izglītības ministrs, arī padarīja, bet šis darbs nozīmēja atkal daudz sēžu, daudz braukāšanu arī ārpus Rīgas, un viņa trauslā veselība to neizturēja. Jau pēc dažiem mēnešiem viņš bīstami saslima.

«LAIKMETA KAUNS LAI MUMS NESAēD DZĪVES»

1927. gada 13. aprīlī dzejnieks rakstīja savam priekšniekam Marģeram Skujeniekam:

«Ļoti cienīts Ministru Prezidenta Kungs!

No maniem kolēģiem — ministru kungiem — neviens neuzņemas izpildīt Izglītības ministra vietu par mana atvaļinājuma laiku. Tādēļ laipni lūdzu Jūs, Prezidenta kungs, uzdot kam šīs vietas izpildīšanu.

Mans veselības stāvoklis neļauj man ilgāk kavēties, un man jābrauc jau 14. aprīļa d. pīkst. 11.

Visā augstcienībā Jūsu J. Rainis.»

Viņš devās uz Franciju, kur bija nodomājis atpūsties un veselību uzlabot Žiānlepēnā pie Vidusjūras. Viņu bija nomocījušas gripas sekas, un sāka paasināties reimatisms — kaite, kas neatkāpās jau ilgus gadus.

Bet var jau būt, ka viņu visvairāk steidzināja aizbraukt lielas alkas strādāt. Strādāt mierā un klusumā — kā senās dienās Kastaņolā. «Darba daudz, daudz pasāktā, daudz padomā,» viņš tais dienās izsakās kādā intervijā. Viņš mazliet atpūtīsies un tad strādās.

Visām domām un nodomiem spraucās cauri neskaidra, izmisīga cerība: viss kļūtu labi, darbs veiktos, ja viņš saņemtos un atstātu Latviju pavisam. Atkal un atkal viņš tais gados atgriezās pie šis domas, sevi it kā pieradināja pie tās.

8. aprīlī dienasgrāmata: «Sākšu jaunu dzīvi. Jābrauc. Par agri pārvedu mājās rokrakstus no Lugānas.» Šī neskaidrā cerība aizbēgt un sākt citu dzīvi atspoguļojas arī dzejolī, kas rodas izbraukšanas dienā:

Šaurā sprostā spārni spiesti,

Velti čikstot noguruši, —

Nu jūs brīvi izstaipāties.

Gaidi, gaidi, ašā steigā,

Priekšā tāla nākamība.

Kad Varšavā kā allaž septiņas stundas bija jāgaida uz nākamo vilcienu, viņš atcerējās, kā toreiz, pirms septiņiem gadiem, šai pilsētā bija nepacietīgā steigā nīcis vairākas dienas, līdz atbrauca Iniņa, un tad viņi abi, cerību un ilgu satraukti, devās tālāk uz dzimteni.

Toreiz...

Tagad viņš no Varšavas aizrakstīja vienu kartīti Ini-ņai, vienu Olgai. Ar parasto saturu — cik tālu viņš ticis savā ceļā. Iniņai: «Lido, mīļo Iniņ, lido.» Olgai viņš piezīmēja: «Se pavasaris ticis daudz tālāk nekā pie mums. Jāsteidzas turp, kur pilns pavasars.»

Viņš vēl arvien neskaidri cereja, ka beidzot kaut kad sasniegs arī vasaru, īstu vasaru. Ka ik cilvēkam, arī dzejniekam uz to ir tiesības. Tad viņš varbūt vēl uzrakstīs savu «vasaras dziesmu».

Nākošos sveicienus uz dzimteni viņš sūtīja jau no 2iān-lepānas. Ceļā viņš bija pavadījis četras dienas un jutās noguris tik ļoti, ka «būs tikpat daudz dienu jāatpūšas».

Dzejnieks sastapa arī vairākus paziņas no Latvijas. Pansijā, kur viņš apmetās, bija «krievi vien», «pats saimnieks bijis kādreiz esers». Kā viņš to jau zināja, viņu šeit gaidīja Livšicu ģimene.

Veseļoties un strādāt viņš bija nolēmis nedēļas divas, tad doties uz Lugānu kopā ar gleznotāju Albertu Prandi, tas pašlaik atradās Parīzē. Viņš Prandem parādītu vietas, kur pavadīts pusmūža, Prande kaut ko uzgleznotu no tām — varbūt dzimtenē kādam ir vajadzība zināt un redzēt šīs vietas.

Dienas bija saulainas un Ziānlepēnā patiesi bija «pilns pavasaris». Ziedēja ābeles, ziedus vēra mimozas. Ziān-lepēnā bija vienkāršāk nekā pagājušajā gadā Mentonā, bet patīkami.

Viņš jutās brīvi un labi, tik labi, ka cerēja pabeigt Smiļģim apsolīto lugu par Turaidas Rozi. Iecere taču bija laba un skatītājam varbūt vajadzīga: Maija atgādina pasaulei, ka cilvēkos var būt arī tik stipras jūtas un pārliecība, ko nespēj lauzt vai pēc sava prāta locīt pat brutālākais spēks un varmācība.

Viņam šķita, ka lugu iespējams pabeigt pavisam nedaudz dienās. Bet viņš vīlās, jo ar veselību patiešām nebija labi. Viņš mēģināja uzrakstīt dažus dzejoļus, plānoja jaunu krājumu, bet šī pavisam nelielā piepūle tā nogurdināja, ka viņš jutās gluži nervozs un nevarīgs. Vajadzēja likt spalvu pie malas.

Brīžam domas pievērsās romānam, ko viņš joprojām plānoja rakstīt. Bet arī šoreiz netika tālāk par dažādiem plāniem un nodomiem. Romāns ieved rakstnieku dzīves ikdienā, tās pieticībā un gausumā, bet viņš allaž bija centies izteikt dzīves varonību, izteikt paspilgtināti, ar lielām domām un jūtām.

Viņš saaukstējās, un tāpēc uzturēšanās Ziānlepēnā nedaudz ieilga.

Nogurums un nomāktība tomēr lēnām atkāpās. Neatkāpās vienīgi nu jau garus gadus tik aprastā skumju un neapklusināmu sāpju ēna. Arī tad, kad viņš staigāja pašā gaišākajā dienvidu saulē, pusdienas karstumā, tāpat kā senāk daudziem par lielu izbrīnu.

— Saule ir vienīgā, kas man allaž bijusi uzticīga. Viņa man arī tagad dara tikai labu, — viņš atsmēja Livšicam, kad tas viņu brīdināja no saules dūriena. — Ar sauli es saradu Kastaņolā — tad viņa man deva spēkus izturēt. Saule un dzimtene, no kuras es biju atrauts. Tagad man palikusi tikai saule. Dzimtenei labpatīk man spēku atņemt, ne dot.

Viņš pārspīlēja, kā pārspīlē savas nelaimes visi, kas nav mierā ar dzīvi. Dzimtenē nekad viņam nebija trū-ļcušas arī atsaucīgas sirdis. Par to viņš varēja pārliecināties arī šeit, Francijas dienvidos.

Viņu ļoti iepriecināja kāds dzejolis, ko viņš negaidot saņēma šeit, tālu no dzimtenes. Dzejolis bija veltīts viņam un nosaukts «Laikmeta taisnajam». To bija uzrakstījusi nezināma roka un parakstījusi — Mirdza Ķ.

Nepazīstamās rakstītājas rindās viņš saklausīja atblāz-mojamies tās sāpes un ilgas, ar kādām bija dzīvojis visu mūžu, un nepieklusināmas alkas pēc brālības un cilvēcības:

Tu, kas vientulībā

Visu pasauli sev pie krūtīm spiedis,

Izstiepis roku

Un sacījis katram: draugs un brāli,

Izej atkal zvaigžņu mūžības lokā,

Kur tautas un likteņi aug,

Cilvēks tiem līdzi.

Laikmeta kauns lai mums nesaēd dzīves.

Turpat Francijā 29. aprīlī viņš uzrakstīja atbildi nepazīstamajai:

«Rakstu Jums, kad jau esmu tāli prom, un taču Jūs man esat tik tuvu savā skaistā dzejā; bet te var mierā domāt uz Jums un visiem maniem nezināmiem draugiem, — tur tā miera nebija. Mani nezināmie draugi man dara labi, vajga vairāk būt projām, lai viņi vairāk rādītos. — Es būtu ļoti priecājies Jūs personīgi redzēt, bet varbūt tad nebūtu cēlusies šī mīļā, stiprā dzeja. Vai Jūs atklātībā esat ar dzeju rādījušies? Jūs esat dzejniece, un to vajag rādīt. — Bet es jau Jūs redzēšu; es braukšu mājās. Un Jums pie manis jāatnāk. Raksts ir tik auksts. Es gribu Jums silti paspiest roku.

Esat sirsnīgi sveicināta!

Rainis

Viņi nesastapās. Nepazīstamā rakstītāja baidījās dzejnieku apgrūtināt, baidījās būt uzmācīga. Negaidītā dzejoļa autore bija Mirdza Ķempe, nākamā izcilā dzejniece, kurai tolaik bija divdesmit gadu un kura bija iebraukusi no dzimtās Liepāj as Rīgā, lai iestātos augstskolā. Viņa bija baiļojusies, ka Rainis varētu nekad neuzzināt, cik

viņš tai dārgs, un tādā brīdī sūtījusi viņam savas rindas uz Franciju.

Tā tas notika visus šos gadus: ikdienas vienmuļībā ap dzejnieku sacēlās sīkumaina kņada, kas viņu bezgala nomāca, — viņam glaimoja skanīgiem vārdiem, viņu ķengāja avīzēs, viņu slepus neieredzēja daudzi no tiem, kas ar iztapīgu seju ik dienas malās ap viņu. Siltu mīlestību viņš sajuta no tiem, kuru vaigu neredzēja, bet kuri dzejnieku pazina pēc viņa darbiem. Tie, kas stāvēja ap viņu, dzeju lāgā nesaklausīja, viņi kā pirmo pamanīja sīko dienu plūsmu, kurā dzejnieks bija ierauts, nomocījies, kļuvis nervozs un reizēm sarūgtināja daudzus.

Maija sākumā Livšici no Žiānlepēnas aizbrauca, un dzejnieks palika viens. Joprojām viņš rakstīja uz Latviju divas kartītes vai divas vēstules. Un gandrīz allaž vienā dienā. Tās bija rāmas, informatīvas rindas.

Lugānā viņš cerēja pavadīt dienas trīs. Tur vajadzēja kārtot Iniņas naudas lietas: Šveices bankā vēl joprojām atradās daļa no viņu abu līdzekļiem.

Uz Lugānu dzejnieks devās caur Itāliju. Kādreiz viņš bija baidījies braukt uz turieni, kaut arī ilgus gadus dzīvoja pie šīs zemes robežas. Viņš toreiz baidījās, ka šī senā kultūras zeme viņu varētu paturēt ar savu skaistumu uz visiem laikiem. Tagad viņam šķita, ka pat caur-braucot šai zemē pavadītais laiks ir par garu. Ik uz soļa viņš samanīja fašisma tumšo ēnu. Šeit neuzticējās cilvēkiem, valsts vara savus pilsoņus vērtēja kā iespējamus noziedzniekus, kas var apdraudēt valdošo kārtību. Vēlāk intervijā viņš par to sacīja:

«Savāda ir šī zeme. Zilas debesis, smejoša saule — bet drūma nospiestība un klusums. Uz Itālijas ielām ar sveš-nieku nerunā. Ikviens skatās šaubīgi apkārt un vēro, vai tikai neseko kāds fašisma aģents. Un patiesībā uz visiem stūriem ir arī šie aģenti. Pat pie biļešu kontroles vilcienā ar savu aso, vērīgo skatu tevi pagodina fašistiskā policija. Tāds pats spiedošs iespaids dveš pretī no itāļu preses. Tur nekas cits nav lasāms kā mūžīgi Musolīni slavēšanas raksti. Katrs brīvāks vārds, katra brīvāka doma nospiesta. Nospiesta arī itāļu strādniecība. Strādnieki staigā noskranduši, nodurtām galvām. Liekas, viņi nes smagu, nospiedošu nastu plecos.»

Lugānā iznāca uzkavēties tikai nepilnu dienu. No rīta iebraucis, vakarā dzejnieks steidzas tālāk: viņš bija saņēmis telegrammu, ka saeimā notiks Izglītības ministrijas budžeta apspriešana, un viņam kā izglītības ministram jābūt klāt.

Ar Prandi nebija iespējams nedz sazināties, nedz sastapties, un tā nodoms par kopīgām dienām Kastaņolā pajuka.

Tomēr viņš bija priecīgs, ka vismaz uz īsu brīdi redzējis vietu, kur pavadītas tik daudzas darba dienas... Varbūt tomēr te būs beidzot jāatgriežas? Vēl būdams Ziānlepēnā, viņš bija rakstījis māsai Dorai:

«No šejienes braucu vēl uz savu bijušo Kastaņolu, kura varbūt būs arī nākamā.» Un Ziānlepēnā viņš vel domīgs rakstīja rindas par neapmierinātību, kurai neapjauta galu:

Ko tu plosies, rocies? Ko tu gribi?

Viss tev ir, ko cilvēks grib priekš dzīves.

Ko tad vēl tu gribi, negausīgais?

Viņš nekļūdīgi juta, ka dzimtene viņu iznīcinās — gan fiziski, gan garīgi.

Un tomēr viņš atgriezās majas. Viņš nespeja un nespēja aiziet uz neatgriešanos no zemes, kurai bija atdevis savu mūžu. Viņš joprojām nejutās brīvs no pienākumā:

Tad tik vari sākt tu jaunu dzīvi,

Kad tu veco izbeidzis līdz galam,

Kad tu vari aiziet katru mirkli.

Veco dzīvi — bet šī vecā dzīve bija cīņa — viņš joprojām vēl nebija izbeidzis. Pienākums pret dzīvi nebija izpildīts.

Rīgu viņš sastapa ka senāk trokšņainu, sīki ziņkāru, pļāpīgu. Avīzes, viņam atgriežoties, bija tarkšķīgas un tukšas kā parasti: Rainis ir atgriezies no ārzemem, no dienvidiem, kur viņš zem dienvidu saules siltajiem stariem uzlabojis veselību: Rainim ir brūni iedegusi seja un saules mirdzas pilnas acis.

*

Turaidas Maijai atkal neatlika laika. Dzimtenē viņam nekad neatlika laika īstajam darbam. Bet Smiļģim luga bija sen apsolīta. Vajadzēja pildīt, solījumu. Dzejnieks

strādāja steigā. Steigā rakstīt nozīmē paļauties vienīgi uz talantu. Un erudīciju. Bet vai tas jau nenozīmē darīt pāri savam talantam? ...

Bet varbūt viņš bija zaudējis spējas izcirst jaunas stigas tālākajam ceļam un tāpēc viņa darbošanās bija tikai nervoza rosīšanās jau ierīkota ceļa malā un citiem, kas trauca tālāk, nevajadzīga?

Vai vienīgā pareizā izeja nebija bēgt? Lai atrastu sevi. Jo sevi atrast nozīmē arī atrast savu darbu.

Savu lielo darbu, bez kura nav liela dzejnieka.

Bet kāds ir lielais darbs šim laikam, kas skaļš un reizē nekustīgs un līdzens kā purvs gulēja visapkārt? Vai tas ir dzejnieka spēkos: sīkam laikmetam atrast lielu uzdevumu?

VĒLREIZ — KASTAŅOLA

1927. gada 24. jūlijā viņš rakstīja Olgai par traģēdiju «Mīla stiprāka par nāvi»:

«Nogurums, negribas strādāt, guļu . .. bet jāstrādā ir: vēl šonedēļ vajga nodot gatavu rokrakstu drukai, un man tikai trīs cēlieni. Kad Tu būtu, ietu ašāk.»

Lugu viņš sasteidza laikā, un jau augusta sākumā devās uz ārzemēm no jauna. Viņš brauca uz Kastaņolu, lai tur paliktu ilgāk nekā citkārt šais gados. Šoreiz viņš tur neiegriezīsies steigā, lai paskatītos uz Kastaņolas skaistumu un aizsūtītu uz Rīgu kādu senu grāmatu vai rokrakstu saini (Kastaņola beidzot bija brīva no viņa mantām), — šoreiz viņš bija nolēmis bez steigas izstaigāt senās takas un uzrakstīt grāmatu par Kastaņolu.

Bet var jau būt, ka viņam pats galvenais bija aizbraukt un pārliecināties, ka uz Kastaņolu bēgt, no savas dzimtenes, kad tajā kļūst pārlieku smagi, nav nozīmes...

Viņš bija iecerējis braucienu uz Austriju, lai ārstētos, bet pēkšņi to samainīja pret ciemošanos Kastaņolā.

Kā tas gadījās?

«Gluži vienkārši, bet gluži necerēti un nedomāti — un piepeši. To es jau dažkārt piedzīvojis savā mūžā: tā man netīšām gadījās uzrakstīt «Zelta zirgu», tā neviļus iespraucās darbu starpā «Zelta sietiņš», — es pat nezinu, vai tik nepareizi būtu teikt, ka visi darbi man gadījušies nejauši ceļā kā veci aizmirsti paziņas.»

Jūrmalas stacijā viņš nejauši bija sastapis gleznotāju Albertu Prandi — ar kuru kopā kādreiz jau bija nodoms apmeklēt Kastaņolu.

Varbūt to var izdarīt tieši tagad? Viņi izlēma ātri: Rainis nebrauks uz Austriju ārstēties, bet uz Kastaņolu. Prande brauks viņam līdz, un radīsies grāmata.

Bet nauda?

— Nav ceļa naudas, — Prande saka.

— Ir. Avanss uz neesošo.

— Kas to dos?

— Labs veikalnieks.

Pēc pusstundas viņi Rīgā no Anša Gulbja dabū naudu gan ceļam, gan avansu. Ansis Gulbis ir ar mieru izdot grāmatu par Kastaņolu: Rainis to uzrakstīs, bet Prande dos zīmējumus, ilustrēs.

Tas ir svētdienas rīts, kad viņi abi dodas ceļā.

«Bet kur paliek Austrija? Kur Gasteina ar radioaktīviem avotiem? Kur veselība? — Latviešiem ir veci vārdi: veselība nav zaķis. Un atpūta? Atpūta ir darba pārmaiņa — še būs man darba pārmaiņa.»

Un tālāk piebilda:

«... atpūtu ceru tikai Kastaņolas «Cimiter'ā.»»

Uz Kastaņolu viņš devās neskaidrās cerībās, ka tas varbūt kļūs par izlūka braucienu jaunai dzīvei, ko viņš nosauca par «zilo krastu». Tomēr visu laiku gāja līdzi šaubas — vai viņš jebkad vairs sasniegs šo krastu? Vai viņu negaida vienīgi cimitera vēsās ēnas un klusais miers? Cimiters dos izlīdzinājumu ir viņa sāpēm, ir dienām ...

Tāpat kā senāk, Varšavā vajadzēja gaidīt nākamo vilcienu, un viņi, laiku īsinādami, apskatīja pilsētu — «skaisto Varšavu», kā viņš to nosauca, vēlāk aprakstīdams šo braucienu. Kā parasti, viņš arī šoreiz no katras vietas raidīja it kā signālus Iniņai, No Varšavas viņš rakstīja:

«Lido, esam nupat Varšavā, kur jāgaida uz vilcienu 7 stundas. Auksts, miglains, netīrs. Meklēsim ko labāku.»

Pēc Varšavas viņi veselu dienu redzēja «skaisto, imponējošo un mīlīgo Vīni», Austrijas galvaspilsētu.

Dzejnieks rakstīja Olgai:

«Sirsnīgi sveiki, rakstu no Vīnes, kur palieku vienu dienu apskatīties. Rakstīju kartiņu no Varšavas, šī kārts

arī no Varšavas muzeja. No Lugānas atkal rakstīšu. Rīt jau tur būšu.»

No Austrijas viņš Olgai rakstīja vēlreiz:

«Vēl viens sveiciens no Austrijas, vagonā rakstīts... No Vīnes sūtīto karti nedabūju pats iemest kastītē, to apņēmās izdarīt pārdevēja — jaunkundze. Nu izrādīsies, vai tiešām var uzticēties sievietei, es uzticējos pēc savas dabas un ceru, ka mani neliks kaunā. Līdz šim brauciens labs tikai gulēt nedabonu... Pa ceļu drusku strādāju.»

Tā viņš signalizēja par sevi, un kā senāk viņa rindās pirmām kārtām bija fiksēts, ka viņš sūtījis vēstuli vai kartīti, Un bija norūpējies par šo skopo sūtījumu likteni. Par «pārdevēju-jaunkundzi» viņš ieminējās arī Iniņai rakstītajā vēstulē, kad jau bija nobraukts galā.

«Te nu esmu jau mūsu vecajā Lugānā; šorīt iebraucām, un negribas nemaz domāt uz prombraukšanu. Brauciens bija pagrūts, un vispirms drusku jāatpūšas. Rakstīju Tev no Varšavas un Vīnes, bet no Vīnes iedevu citam iemest, un varbūt to Tu nesaņemsi. Drīz rakstīšu atkal, bet adresi, kur rakstīt man, nevaru noteikt. Lido, lido!»

Ceļā viņi bija pavadījuši piecas dienas un Lugānā iebrauca no Itālijas puses.

Viņi jutās bezgala noguruši un «nomelnoti» un steidza uz tuvāko viesnīcu, lai varētu nomazgāties. Vēlāk viņš par to piezīmēja: «Man, kā patriotam, jāatzīst, ka nomelnot prot Latvijā vēl daudz pamatīgāk un galvenais: to nomazgāt nav tik viegli.»

Viņi apmetās vecajā Casa Cattaneo. Laiks bija gājis, un arī Kastaņola vairs nebija senākā. Jauni ceļi, jaunas vasarnīcas, pat vecā Kastaņolas baznīciņa bija kļuvusi jaunāka: naktīs tās kontūras iezīmēja elektrisko spuldžu virknes, un savā spožajā mirdzumā tā sacentās ar lepnajiem Lugānas hoteļiem.

Dzejnieka dienas bija pilnas senu atmiņu, un viņš vadāja Prandi pa tūkstoš takām, stāstīja par bijušo dzīvi. Bet varbūt vārdi vairāk bija domāti viņam pašam: _

«...te es rakstīju Ave sol, te Induli, te arī Jāzepu; šinī alā paslēpos no lietus līdz ar savu Muromieti un Aleksandru Lielo; pa tālu, tālu krūmainu, gravainu, viegli nokrītamu, grūti paceļamu taciņu jāiet, līdz tieku tur, kur gulēju nedēļām ilgi saulē līdz ar Kāju Grakhu.»

No jauna viņš gāja garām namiem, kur ierakstīti Itālijas. brīvības cīnītāju vārdi — sākot ar Karlo Kataneo, ar Madzini, ar «brāļiem. Salviorēm no Lugānas, kuri krituši, cīnīdamies, lai būtu droša, cienīta lielā māte Itālija».

Asi iedzēla rūgtums par dzimteni: tur nekāroja pieminēt lielās cīņas, daudziem 1905. gadā notikušais šķita skaļāk nenosaucama vieglprātība un necieņa pret valsts noteikto kārtību.

Topošajā grāmatā viņš ierakstīja:

«Rīgā Romanovu ielu nosauca gan Lāčplēša, bet ne 1905. gada vārdā; Rīgā 1905. g. pieminekļa vēl nau.»

Un:

«Pie mums tikai vēl šogad atzina 1905. gada brīvības cīnītājiem tiesības uz atziņu, par ļoti lielu nepatikšanu daudziem policijas ierēdņiem, kas tos labāk būtu bāzuši cietumā.»

Dzejnieks cītīgi rakstīja jauno grāmatu, un viņam veicās šis darbs. Vienīgi īsta apmierinājuma nebija. Atmiņas rakstīt — tas nozīmē fiksēt vārdos pagājušo. Vai tā ir jaunrade? Viņš par to šaubījās. Vai atmiņas nav vienīgi norēķināšanās ar pagātni, pagātnes izstāstījums atklātībai? Vai dzejnieka pirmais uzdevums nav rakstot domāt par tagadni un nākotni?

Kā vienmēr, arī Kastaņolā atbraucis, viņš ik dienas meklēja ieceres jaunām, vēlāk rakstāmām grāmatām. Vajadzēja atrast pašu nozīmīgāko ieceri, atrast un vērst mākslas tēlos. Gadi iet, bet viņš to nevar un nevar atrast, pieķeras kaut kam sīkam, varbūt pat jaunam, bet...

20. augustā viņš ierakstīja piezīmēs:

«Kā saviļņot atkal visu tautu kā «Tāl. nosk.».»

Viņš bija nežēlīgs pret sevi, savu šodienu un atbildēja:

«Tur jauni mērķi priekšā.»

Toreiz, kad tapa «Tālās noskaņas», viņam pat nebija īpaši jāmeklē mērķi. Visa viņa dzīve toreiz bija iešana ar simtu un, tūkstošu atbalsi uz šo lielo mērķi.

Bet tagad? «Kas nu ir kā mērķis priekšā?»

«Uz ko iet laiks?» viņš rakstīja; tai pašā 20. augustā savās piezīmēs.

Ik dienas sajuzdamies kā tūkstoš dzelkšņu šaustīts, dzejnieks par visu vairāk alka maiguma, siltas, saprotošas cilvēcības. Un joprojām viņš to vistiešāk šķita saklausām sievietes dvēselē — tāpat kā tad, kad rakstīja «Sudraboto gaismu» un «Mēness meitiņu». Visai dzīvei jāiet uz šo maigumu, uz cilvēcību:

«Sieviete ir prieks. Sieviete priekā uzņem jauno tautu, sāpēs atdod, tā dodot svētumu un svaigumu jaunai tautai.»

Domas par sievieti un nākotni saistījās ar jaunatni. Jaunatne — tā bija kā trejceļu krustā Vanadznieks, kam vēl nav ne vārda, ne cieša veida, bet kas tomēr atnāks un veiks to, ko vecie varoņi nepaveica.

«Jaunatnei jābūt vienmēr jaunai, būs jauna, dodat tik mērķi, ne fizisku vien, bet garīgu, kura sasniegšanai derētu fizisks spēks.»

Jaunajai grāmatai vajadzēja paust ticību šai nākotnei — «Zaļš rīts aiz melna bezdibeņa».

*

Kaštaņolā dzejnieks satika senus paziņas. Tie jautāja izbrīnījušies:

— Kur tad jūs tik ilgi bijāt? Laikam astoņas dienas neesmu jūs redzējis. Vai tikai nebijāt slims? Pat vājāks izskatāties!

Kastaņolieši bija palikuši tie paši un joprojām neteica nedēļu, bet astoņas dienas.

Viņš bija bijis projām nevis astoņas dienas, bet veselus septiņus gadus. Bērni bija kļuvuši par jauniešiem, un viņš tos vairs nepazina. Vienīgi vecie cilvēki bija saglabājušies nemainīgi. Kā viņa paša pagātne.

13. augustā viņš uzkāpa Brē kalnā un no šī kalna augstuma skatījās pēc senstaigātām takām.

Kādreiz viņš bija cieši pārliecināts, ka, no kalna augsies skatoties, tur — ziemeļu pusē — aiz trejdeviņām zemēm, aiz trejdeviņām jūrām ir gandrīz, gandrīz samanāma teiksmaina, brīnumaina zeme. Viņš bija gatavs visu mūžu iet, lai tikai sasniegtu šo zemi. Tagad...

Tagad tur, dzimtenē, iestudēja viņa jauno lugu, un viņš pat lāgā neiedomāja par to. Kādreiz viņš gribēja zināt pēdējo sīkumu par to, kāds liktenis viņa darbiem dzimtenē. Tagad..,

Brē kalna galotnē viņš rakstīja sievai, rakstīja uz tālo ziemeļu zemi:

«Lido, rakstu no Montē Brē galotnes; tagad te ir stipri izbūvēts; mazā baznīciņa ir nojaukta un vietā uzcelta jauna augstāk. ...Vakar bijām pie Bertoļiem, liek sveicināt, vecais 72 gadi, ir vēl spējīgs staigāt. Lido, lido.»

Brē kalna baznīciņa Iniņai bija sevišķi patikusi. Uz citu vietu to bija aizdzinusi jauna, lepna viesnīca. «Viesnīcas un naudas priekšā atkāpjas viss.» Kastaņola kļuva arvien modernāka, nauda un peļņa bija tā, kas pārveidoja tās agrāko skaistumu.

Brē kalna galā viņš rakstīja arī citai sievietei adresētas rindas:

«Daudz labu dienu no Lugānas. Pašlaik esmu Brē kalna galotnē. Staigājam daudz apkārt, bet nevarēsim tik aši nobeigt ceļojumu, kā domājām. Būs jāpaliek vēl dažas dienas. Skaisti ir, bet bēdīgi top, ko gan es uzrakstīšu? nezinu: vajga rakstīt ekstāzē, un tās man pašlaik nau kur ņemt. Vai nozīme? Sirsnīgs sveiciens!»

Viņi ar Prandi uzkāpa arī Sansalvatores kalnā. Tur baznīciņa vēl stāvēja, un dzejnieks atkal ar aizkustinājumu lasīja poļu trimdinieka kapa uzrakstu — trimdinieka, «kurš šinī kantonā atradis savu otro tēviju».

Bet kam gan viņš kavējās smagās atmiņās? Viņam taču nepietika nedz ar pirmo, nedz otro dzimteni, — viņš nu jau kuro gadu meklēja trešo.

Vai meklēja? ... Vai viņš nebija kā vecs, slims vilks, kas meklē seno alu, lai tur ielīstu un nomirtu? Varbūt tāpēc viņa domas atkal un atkal pievērsās Kastaņolas ci-mitero — kapsētai.

«Dienvidos vieglāk mirt un tikt apbedītam nekā pie mums ziemeļos.

Es nedomāju vēl nemaz uz to, cik pārāk dārgas ir mūsu kapu vietas Meža kapos. Visu mūžu strādādams, nesakrāsi tik lielu kapitālu, ka varētu nopirkt kapa vietu Meža kapos.»

Un vēl viens piliens rūgtuma:

«Nē, tiešām nav liels prieks mirt Latvijā, — ar ko nebūt nav teikts, ka būtu liels prieks tur dzīvot. Tie pašnāvnieki, kas ikdien pa vienam aiziet, laikam arī to neteiktu.»

Dzejnieks Kastaņolā bija pieradis rakstīt brīvā dabā, un ari šoreiz viņam nevajadzēja istabas, kad strādāja pie jaunās grāmatas. Prande viņu uzzīmēja, kad viņš sēdēja un rakstīja uz Casa Cattaneo mājas verandas. Arī klintīs — akmens gultā, kur kādreiz bija rakstīts Kajs Grakhs, viņš tagad brīžam rakstīja grāmatu par Kastaņolu.

20. augustā viņš uzrakstīja Olgai pagaru vēstuli:

«Mans mīļais labumiņ, esmu Tev rakstījis dažas kartiņas, vienu no tām no Vīnes Tu laikam nebūsi saņēmusi, jo es pats to neiemetu kastītē. ... Saules šoreiz dabonu pamaz, cik lai Tev aizvedu. Un Tev vairāk vajaga nekā man, — es ar savu veselību tieku galā, Tu nē, ne Tavas mājas Tev nebij palīdzējušas. Bet Tu arī pati tā nerūpējies par sevi kā es. — Es pie sevis domāju, cik Tu būsi spējusi pārveikt šo grūto laiku? Vai būsi eksaminējusies? Tu izgājušo reizi žēlojies, ka es par daudz pie Tevis piedomājot un Tu nenākot pie miera un darba. Tagad es no sākuma daudz skraidīju un rādīju Prandem, tad daudz strādāju un tikai vakaros un naktīs domāju uz Tevi — vai Tev nu ir vairāk miera?»

Tai pašā dienā viņš iemeta pastā otru vēstuli, arī pagaru:

«Mīļo sirdsiniņ, rakstu Tev no vecās Castagnolas, sēdu vecajā Casa Carlo Cattaneo, palikšu še visu laiku.»

Iepīdams tekstā itāļu vārdus, viņš Iniņai rakstīja par dažiem seniem paziņām un Kastaņolā notikušajām pārmaiņām:

«Casa Carlo Cattaneo tagad pieder Taddeim, te ir ris-torante-pansione un saimniece ir bijusi skaistule Armida. Tā nabadzīte ir tikusi veca, resna, un skaistumu var ar pūlēm sameklēt ģīmī, tikai mīlīga vēl ir, par daudz Tad-deis nostrādina. Vecais Taddeis miris un Cimiterē liels piemineklis ar viņa reljefu un visu lielo bārdu. Citi visi puslīdz tie paši palikuši, mūsu Bertoglio gluži salīcis, pārstrādājies un nu tikko velkas. ... Nu lido, lido.»

Dažas dienas vēlāk viņš žēlojās Iniņai, ka nav no viņas saņēmis ne rindiņas ...

«Mīļo Iniņ, neesmu vēl nevienas kartiņas no Tevis saņēmis. Pēc mana aprēķina varēja jau būt, vai tikai neesi slima... Mīļo Iniņ, lido, lido, lido.»

Pēc sešām dienām:

«Mīļo sirdsiniņ, saņēmu no Tevis jau divas kartiņas, no 24. un 28. augusta: solīta vēl bija vēstule. Bet nu neraksti vairs šurp! Mēs braucam jau pēc dažām dienām un nesaņemsim. ...Labi, ka Tu nu esi veselāka, un labi, ka vēl saņēmu kartiņu ar to ziņu. Es še labi pastrādāju, raksts par Kastaņolas atmiņām ir gatavs. Lido, lido.»

Tā uz Latviju no Kastaņolas ik pārdienās gāja divām sievietēm vēstules, bet tajās nebija ne mazāko ilgu pēc mājām. Reģistrējošajās rindās nemana ilgas arī pēc šīm sievietēm. Mājās braukšanu dzejnieks izjuta kā lielu smagumu, no kā nav iespējams izbēgt. Grāmatā «Kastaņola» par to ir dzejolis:

Atkal atpakaļ man jābrauc ritu — mājās.

Lēni tālāk soļi negriboši — velkas.

Tikko plūkta roze rokā — nokrīt.

Līdzi ziedu lapām smarža birst un — nozūd.

Pirmoreiz es jūtu — saule spiež un — tveicē.

Mājās jābūt ir, vai dzīvs —

tas nau no svara.

Sai vietā ienāk saraustītas izjūtas: kur ir viņa paša vaina, kur citu vaina, ka dzīve kļuvusi tik smaga un smeldzīgu sāpju pilna? Nekad viņu neatstāja doma: ka šai smagumā ir liela daļa paša vainas, neprasme dzīvot.

«Katrs domā un jūt, ka viņam dara pāri dzīve.

Katrs jūt rūgtumu.

Neviens savu dzīvi nedzīvo tā, kā viņa dzīves princips to prasa ...»

«liju Muromieti» viņš bija uzrakstījis, bet no nemiera ar sevi vaļā nebija ticis.

Kad lija Muromietis stāv neziņā stepē, tad kādā brīdī viņš dzird vanaga balsi tālē saucam un aicinām.

Arī dzejnieks šo aicinošo balsi dzirdēja — ik brīdi, jau no agras jaunības. Un ticēja tai. Tāpēc «Kastaņolas» smeldzīgajām rindām visu laiku nāk līdzi jautājums, nepie-rimstošas ilgas:

Vai ir vēl tāle tālāka par tālu?

Jau daudz agrāk viņš kāda dzejolī bija devis atbildi:

Ass ērgļa kliedziens atskan man virs galvas;

Eš sabaidos; — ko saka man šis kliedziens?

Skan tā kā: «ir!» —es sabaidos vēl vairāk.

Grāmatā par Kastaņolu viņš no jauna atkārtoja šo

atbildi:

«Šogad atkal es biju tanī vietā... Ērgļus es atkal dzirdēju kliedzam. Senais jautājums «Vai ir vēl tāle tālāka par tālu?» cēlās atkal, un ērgļa atbilde bij atkal: «Ir.»»

3. septembrī, kad notika traģēdijas «Mīla stiprāka pa.r nāvi» pirmizrāde Dailes teātrī, dzejnieks atradās Parīzē. Pēc dažām dienām viņš bija atkal Rīgā, noskatījās jaunās lugas uzvedumu, un šķita, ka viņam tas patīk.

Rudens mēnešos viņš strādāja pie grāmatas par Kastaņolu. Tās nobeigumam viņš uzrakstīja dzejoli «Lielās līnijas» — skaistas vārsmas par dabas un cilvēka dzīves lielo harmoniju: kad nāk krēsla, tad zūd krāsas, pieklust trokšņi, zūd viss sīkais:

Lielās līnijās pret zemi liecas debess:

Augšā blāzmo mākoņi no saules liesmas,

Lejā jūra pretī spulgo gleznu krāsās, —

Otrā puse līdzi visa tumši zila,

Tumši zilā laistās melnas plankum-saujas,

Priežu slaikās līnijas no tām tek lejā —

Jūras pusē baigi pamirdz bākas lukturs,

Zemes puses tumsā droši zvaigznes lēca, —

Zūd ij krāsas, zūd ij trokšņi, zūd viss sīkais:

Lielās līnijās riets vienkāršo man dabu,

Lielās līnijās ij liecas dzīves loki.

Kaut arī ceļojuma laikā dzejnieks uz dzimteni bija sūtījis regulāri vēstis par sevi divām sievietēm, jauno grāmatu viņš veltīja tikai vienai no tām:

«Šī grāmata pieder Aspazijai kā maza piemiņa par kopā pavadīto dzīvi.»

Viņš bija norēķinājies ar Kastaņolu. Tais paris gados, kas viņam vēl bija atlikuši dzīvot, uz savu otro dzimteni viņš vairs aizbraucis netika un kastaņoliešiem vairs nevajadzēja jautāt:

«Kur tad jūs tik ilgi bijāt? Laikam astoņas dienas neesmu jūs redzējis. Vai tikai nebijāt slims? Pat vājāks izskatāties.»

Grāmata atsaucību neguva. Aktīvas gribas un cīņas cilvēkiem tā bija pasveša ar savu skumjo smeldzi, ar rezignētību. Dzejnieka uzskatu pretiniekiem nekādu prieku nesagādāja tas, ka grāmatas rūgtums izaudzis no neapmierinātības par jauno republiku.

Šī grāmata bija vajadzīga viņam pašam. Otrās dzimtenes Kastaņolā vairs nebija. Bija vienīgi kāda sena, tāla teika. «Es taču nebiju Kastaņolā, bet gan Kastaņola bija manī. Tur viņa vēl tagad ir, un tur viņa paliks.»

PARASTS GADS

1928. gada pirmajā dienā dzejnieks plānoja turpmāk darāmos darbus. Darīja to pa senam paradumam, bet bez prieka sajūtas, kā uzliktu vai uzņemtu pienākumu pildīdams.

Un tomēr nedrīkstēja padoties. Tais dienās viņš atminējās senos vārdus, kurus bija ar Iniņu bieži atkārtojuši Slobodskas gados: «Stipram būt, uzvarēt!»

Bija mazliet skumji iedomāt, ka tagad viņš šos vārdus sacīja viens. Bet varbūt arī Iniņa tos vēl joprojām atkārtoja un tāpat kā viņš — klusībā? Viņi tagad bieži nesadzirdēja viens otru.

Senos spēka vārdus viņš ierakstīja dienasgrāmatā. Un turpināja:

«Neļaut uzmākties baiļu, sēru un izmisuma jūtam, kas nāk no visiem apkārtējiem cilvēkiem. Cīnīties līdz pēdējam. Kad visgrūtāk, krīze, pašnāvība, tad atjaunoties. Savu «es» uzturēt, tā ir daļa no dzīvības.»

Bija jau pavisam droši zināms, ka viņa ministrībai gaidāms drīz gals. Tas bija skaidrs jau kopš decembra. Viņš būs atkal atbrīvots no viena amata, ko uzņēmies cerībā dot kaut drusku laba savas tautas kultūrai. Patiesība viņš būs brīvs no ierēdniecības pienākuma. Varētu pat sacīt — tas būs labi! Mazs ir tas dzejnieks, kas ministrību uzskata par sasniegumu savā darbībā. Ministrus vienmēr rada tieši tik, cik ir ministru vietu, dzejniekus pēc vajadzības radīt nav iespējams — ja nu vienīgi sabiedrību apkalpojošus diletantus.

Jaunais gads atnesa prieka mirkli, kas kaut nedaudz gandarīja grūtumus un pazemojumus, ar kuriem liktenis neskopojās. 8. janvārī notika «Jāzepa» simtā izrāde.

Neviena cita luga nebija noturējusies repertuārā veselus astoņus gadus, un vēl lielāks šis panākums bija tāpēc, ka «Jāzeps» bija filozofiska traģēdija, bez vēlēšanās piemēroties un izpatikt publikai.

Dzejnieks aizgāja uz izrādi un jutās gandarīts — «ļoti mīļa publika». Sirds siltumu viņš joprojām vistiešāk sajuta no tiem cilvēkiem, ko nepazina.

«Tālumā tu tuvs, tuvumā tāļš ...»

Tie, kurus viņš pazina, kurus skatīja vaigā, lielākā daļa viņu nemīlēja, gribēja, lai viņš domātu viņu domas, aizstāvētu viņu nodomus un sapņus. Lai piemērojas. Bet piemērošanās ir dzejnieka nāve. Piemērojas diletanti. Roklaižas. Jo tā ir viņu būtība, viņu amats.

Viņš nedz prata, nedz gribēja piemēroties, arī tai partijai ne, kuras biedrs viņš skaitījās. Sociāldemokrātu partijai.

Cilvēki atmaksāja par šo nepiemērošanos.

««Sociāldem.» neko neraksta par mani kopš 4 mēn.»

*

Ar janvāra vidu dzejnieks vairs nebija izglītības ministrs. Sociāldemokrātu valdība demisionēja, viņš bija brīvs no oficiālajiem pienākumiem. Laikraksti pārsprieda bijušā ministra darbību un saskatīja tajā vispirmām kārtām aplamības un neveiksmes. Žurnālisti griezās ar intervijām pie bijušā ministra. Arī par to, ko viņš domā darīt turpmāk.

Dzejnieks atbildēja lietišķi, neceļot augšā pārdzīvotus rūgtumus. Žēlošanās vispārībai nevienam nekā nedod. Jau 16. decembrī dzejnieks kādā intervijā bija sacījis:

«Kad nodošu šo posteni, to vairs otrreiz nepieņemšu, ja man to varbūt kādreiz atkal piedāvātu. Lai gan augsti stādu pienākumu, tomēr nevaru atteikties arī no literā-riskā darba. Anša Gulbja apgādienā šonedēļ iznāks mana atmiņu un tēlojumu grāmata no trimdas laikiem «Kasta-ņola». Pirms svētkiem pie Jesena iznāks dzejoļi bērniem prozas ietvērumā «Saulīte slimnīcā», sakārtoti pēc Deka-merona parauga. Pēc atpūtas pabeigšu 2 lugas prozā: vienu Nacionālam, otru Strādnieku teātrim. Nac. teātris janvārī uzvedīs lugu «lija Muromietis», tad uzņems repertuārā jauno lugu. Strādnieku teātrim jaunā luga

jāsagatavo līdz februārim. Nākamā pavasarī kopā ar Aspaziju apceļosim Ēģipti studiju nolūkos.»

Šais solījumos un nodomos, protams, bija daudz fantāzijas. Vienmēr viņam likās, ka tā iecere, kuru jau redzēja savām gara acīm, ir tikpat kā pabeigts darbs — atlicis vienīgi tāds sīkums kā saskatītā un izjustā uzrakstīšana.

Traģēdijas «lija Muromietis» pirmizrāde nenotika janvārī, bet 15. februārī. Bija ilgi gaidīts līdz šai dienai. Veseli seši gadi. Tāpat kā bija gaidīti seši gadi līdz «Uguns un nakts» pirmizrādei un seši gadi līdz «Jāzepa» pirmizrādei. Tikai toreiz starpā stāvēja pēcrevolūcijas pagurums un nedrošība, stāvēja kara gadi, kad nebija profesionāla teātra un nebija skatuves. Tagad starp traģēdijas uzrakstīšanas laiku un pirmizrādi bija iespraukusies vienīgi nepatika pret traģēdijas saturu. Republika necieta, ka to neatzīst par agrāko cīņu piepildītāju, tai gribējās dzirdēt slavas vārdus, nevis to rūgtumu, kas nāca no «Iljas Muromieša» katras lappuses.

Šī luga bija miera traucētāja. Tā nebija apmierināta ar tagadni, tā taujāja pēc nākotnes. Tai bija tāli' mērķi, bet Latvijā par visu mīļāka bija sīkmaņu ķildošanās, valdītāju nekautrīgā pašapziņa un tukšā plātība, ka «nav par ko būt nemierā, ir labi».

Dzejnieks bija priecīgs par «Iljas» parādīšanos uz skatuves. Viņš, kā parasti, bija taktisks un smalkjūtīgs pret visiem, kas rūpējušies, lai viņa luga izskatītos labi: «Inscenējums radīja lielas grūtības, visu to Briedītis laimīgi paveicis. Tas viņa lielākais, pilnīgākais darbs. Mana cienība un atzinība par šo darbu.»

Dzejnieka prieks un ticība savai lugai bija pāragra. Oficiālā kritika, kas atspoguļoja buržuāziskās republikas valdītāju uzskatus, «liju Muromieti» saņēma ar klaju ne-draudzību, naidu un dusmām. Kritika bija izturējusies paklusi un savaldīgi, kamēr luga dzīvoja vienīgi grāmatas lappusēs, bet nespēja klusēt, kad traģēdijas domas atskanēja no skatuves. Kritika sašuta jau par traģēdijas krievisko vielu vien, lugas idejas tai šķita «lielnieciskas», tai nepatika lugas autora doma, ka zemes smagumu var iznīcināt tikai tie, kurus šis smagums spiež. «Izglītības Ministrijas Mēnešraksts» rakstīja:

«. . . un lugas ideoloģija maz atšķiras no tagadējā Krievijā valdošās. Visa luga tāpēc ir tipiska krievu luga, liekas — aiz pārpratuma tikai uzrakstīta latviešu valodā un izrādīta latviešu teātrī. ...jāatzīst, ka ne mūsu nacionālās pašcieņas jūtas, nedz augstākās tīrās mākslas prasības šis pēdējais Raiņa lugas inscenējums neapmierina.»

Pie pretinieku nelabvēlības dzejnieks jau sen bija pieradis, tā viņu neaizskāra, neaizvainoja, bet sliktāk bija tas, ka arī skatītāji «liju» uzņēma kā parastu vidusmēra izrādi, bez sajūsmas. Tas skāra dziļāk.

Kur viņa — dzejnieka vaina? Vai tiešām viņa laiks jau bija pāri un viņš kļuvis lieks? Tikai pagātnes godības ēna ...

Nākamajā mēnesī, 7. martā, uzstādīja Raiņa bisti Nacionālā teātra foajē. Arī dzejnieks ieradās uz atklāšanas brīdi, viņš ievēroja, ka tagad ir piepulcēts Ādolfam Alu-nānam un Rūdolfam Blaumanim, kuru tēli arī šeit atradās. Tas šķita skaisti. Un ļoti zīmīgi. Patiešām, arī viņš jau varētu atrasties tur, kur tagad mita šie kādreizējie draugi — otrā pusē vārtiem.

Dzejnieks saviļņots sacīja nedaudzus vārdus aktieriem, kuri bija sapulcējušies un kurus viņš kopš «Uguns un nakts» laikiem sajuta kā savus vistiešākos draugus. Tā varēja būt bēru runa, ko dzejnieks šai brīdī sacīja. Bēru runa sev pašam:

— Jūs esat man parādījuši lielu godu, pievienodami mani tiem lielajiem klusētājiem, kuri visu savu dzīvi un bagāto darbu atdevuši tautai, bet paši rāmi un skaidri kā saulriets pār jūras līmeni atviz mūsu atmiņās. Brīdi mani jūsu vidū vēl svaidīs šīs dzīves bangainie, neskaidrie ūdeņi, bet jau tagad es eju to lielo klusētāju ceļu, kur izbeidzas cīņas un tumsa, kur iesākas gaišs, apskaidrots miers. Alunāns un Blaumanis bija man labi draugi šinī dzīvē: ceru, ka arī nākamā — garadzīvē mēs vienmēr paliksim tuvi. Mūsu vaibsti sastinguši raudzīsies uz jums šais telpās, bet gars jūsu vidū dzīvos savu otro dzīvi un nemitīgi aicinās gaišākai, laimīgākai nākotnei pretim mūsu tautu un mūsu Latviju, kuras tā mīlējām par visu.

Ar vienaldzīgām, pagurušām šausmām viņš juta, ka kļūst svešāks un tālāks tai pasaulei, kas rosījās ap viņu. Viņš bija kā pasaku ceļinieks, kas pēc daudziem gadiem pārnācis mājās un atrod tur visu savādi nepazīstamu. Viss ir it kā zināms un reizē tāli svešs. Pat paša sieva šim ceļiniekam šķiet nepieejama, tāla.

Laiks visu pārvērtis.

Jeb varbūt viņš nav ticis līdzi laikam? Viņa rokās gan ir kaujas karogs, bet viņš pats iemaldījies svešā pulkā, un tāpēc karogam nav pilnas atsauces, cilvēki uz to raugās neizpratnē.

Tomēr viņš joprojām bija pārliecināts par savu taisnību. Viņu nesalauza cara trimdas aukstums, — vai gan viņš lai padodas dzimtenes sīkmaņiem?

Kā maza atvasaras epizode šais dienās iekrita brauciens uz Oslo. Norvēģija svinīgi atzīmēja Henrika Ibsena 100. dzimšanas dienu, un dzejnieks kopāar Nacionālā teātra direktoru šais svinībās kā delegāti pārstāvēja Latviju.

Dzenieka attieksme pret Ibsenu nebija sevišķi skaidra. Viņu valdzināja slavenā norvēģa cīņas gars, bezkompromisa uzdrošināšanās celties pretim ierastībai, patika, ka Ibsens, tāpat kā Šillers, izvirzīja idejas, bet dzejniekam bija patāla Ibsena pēdējā posma drāmu ikdienība, kurā nebija varonības lieluma. Viņi bija ļoti dažāda stila mākslinieki.

Taču Ibsenu viņš cienīja, kā cienīja visus tos dižos garus, kas bijuši neiecietīgi pret sava laika pieticību un mērenību.

Viņā pašā bija kaut kas no Branda nesalaužamā, lepnā kalnā kāpēja, kam galējā vientulībā krūtīs deg «visas zemes ilgas».

Iniņai viņš sacīja:

— Tas taču laikam bija Slobodskas trimdā, kad Ibsens tikko bija publicējis lugu, kas, izrādījās, bija viņa pēdējā. Es toreiz lūdzu, lai tu man atsūti šo lugu.

— Es tev aizsūtīju, kā tu tiki prasījis. Ibsena pēdējā luga, liekas, vēl līdz šai dienai nav redzēta uz latviešu skatuvēm.

Dzejnieks bija apstājies pie citas domas:

— Toreiz es tevi lūdzu atsūtīt arī manu «Nākotnes cilvēku». Tu atsūtīji, bet es baidījos ieskatīties šais paša rakstītajās rindās. Tad man ienāca prātā Ibsena būvmeistars Solness: arī viņš baidījās savas jaunības. Vai jaunības pārgalvība un lielums nav ik pusmūža vīram tā torņa augstā smaile, no kuras ir bail nolūkoties lejup? Solness dižodamies uzkāpa vēlreiz šādā tornī, un tad viņš krita. Krita un nositās.

— Mēs visi kļūstam vecāki ar katru jaunu dienu, — Iniņa atsacīja nenoteikti.

— Ibsena pēdējo lugu mūsu teātrī varbūt neizrāda tāpēc, ka tā nevienam nav vajadzīga. Pusmūža pieticība negrib klausīties, kad par pieticību smejas, bet jauniem nav daļas par projām ejošo skumjām un rezignētajām pārdomām. Kā tev šķiet, mīļo Iniņ?

— Tev nevajag tik bieži apstāties pie skumjām un neveiksmēm, kas no visām pusēm brūk virsū. Vienīgais, kas ir cilvēka rūpē — domāt par darāmo darbu, lai arī cik melnā nestundā dzīve cilvēku būtu nostādījusi.

— Tev allaž ir taisnība, — viņš piekrita. — Es arī pats to vienmēr mācīju, bet nu, izrādās, ka es neesmu tik stiprs, lai paša mācīto turētu godā.

Intervijā pirms izbraukšanas uz Norvēģiju dzejnieks sacīja:

— Personīgi uz Ibsena svētkiem braucu ļoti labprāt. Ibsens man ir tuvs. Viņš ir viens no progresīvo ideju paudējiem norvēģu literatūrā.

Pa ceļam dzejnieks pabija dažas dienas Zviedrijā. Stokholmā notika viņa daiļradei veltīts literāri muzikāls vakars, viņu uzņēma draudzīgi un laipni. Pēc rūgtuma dzimtenē tas likās pārsteidzoši mīļi un labi. Viņš cerēja, ka jaukie vārdi nav teikti tikai viņam — visu mūžu viņš uzskatīja, ka ir svarīgi pasauli iepazīstināt ar Latviju, ar tās kultūras savdabību un lielumu, parādīt latviešu tautas nepieciešamību pasaules tautu saimē.

19. martā agri no rīta viņš ieradās Oslo. Latvijas delegāciju pieņēma Norvēģijas karalis Hokons, un dzejnieks viņam nevainojamā vecās skolas vācu valodā stāstīja par Ibsenu un Latviju. Ibsens, iespējams, nezināja šo zemi, kurai viņa lugas bijušas atbalsts, ierosmes un sajūsmas devējas lielajai cīņai par progresu. Gandrīz visas Ibsena lugas tulkotas latviski un izrādītas latviešu teātros.

Ne ar vienu citu pasaules dramatiķi tā nav noticis, pat ar Šekspīru ne.

Dzejnieku saviļņoja cieņa, ar kādu Norvēģija godināja Ibsenu. Viņš runāja pie Ibsena kapa, kur nolika vainagu, runāja oficiālajā valdības dinejā. Norvēģus aizkustināja nepazīstamā, agrāk nezināmā delegāta vārdi, un šis delegāts kļuva zināms un tika uzmanīgi uzklausīts. Jo viņš nerunāja pieklājības frāzes, bet vārdiem gaja līdz pārliecības spēks un sirds.

«Še iebraucot, Raini gandrīz neviens nepazina, bet, viņam aizbraucot, paliek par viņu ne vien atmiņas, bet vēl vairāk — viņa lielās personības dziļais iespaids. Rainis izauga še visu acu priekšā savās nedaudzajās, dziļajās, sirsnīgajās runās par milzi vai, norvēģu vārdus lietojot, par Latvijas Ibsenu. Raiņa ģīmetne tagad ceļo pa visām norvēģu sētām. 132 Norvēģijas provinces laikraksti iespieduši Raiņa ģīmetni un viņa teiktos vārdus.»

Dzejnieks bija cerējis, ka šis brauciens būs neliela atpūta, bet svētku viesus tik daudz vadāja apkārt, ka nebija iespējams ik dienu pat uzrakstīt dažas rindas Iniņai.

23. martā no Bergenas:

«Mīļo Iniņ, nu jau drīz divas nedēļas dzīvoju vienos svētkos, rautos un viesos, tā ka māga galīgi beigta, miega vairs nau, acis pilnas ar visādiem skatiem, ausis džinkst no runām un trokšņiem, galva dulla, un to visu kopā sauc par izpriecu. Uzņem mani visur ļoti spoži un parāda savu laipnību visvairāk lielā ēdināšanā un lielā apkārt vadāšanā. ...

Pašlaik esam Bergenā, no kurienes dzelzceļš vairs tālāk neiet. Bet vēl visam nau gals, še vēl diena jāpaliek, tad Oslo un divas dienas Stokholmā un Upsalā, kur vēl būs jārunā. Tad caur Somiju un Igauniju mājās. Mājās laikam būšu nākamu trešdienu vai ceturtdienu.»

Svētdienas beidzās, un atkal pienāca ikdiena. Ikdiena, kurai nebija svētdienu.

*

Kad viņš atgriezās dzimtenē, notika Iniņas teiku lugas «Zalkša līgava» pirmizrāde Nacionālajā teātrī. Lugā bija izmantota viela, pie kuras laikiem bija kavējušas viņu abu domas. Tad, kad viņiem viss šķita kopīgs, arī da-

rāmais darbs. Tagad galu galā lugu bija uzrakstījusi Iniņa, un dzejnieks bija priecīgs par to.

Būdams brīvs no maizes darba, spītēdams tiem pieticīgajiem panākumiem, kādi bija «lijām Muromietim», dzejnieks piespiedās un īsā laikā uzrakstīja lugu «Rīgas ragana». Tā atkal bija teiku luga, saistīta ar noteiktu vēsturisku laikmetu. Šoreiz tas bija 18. gadsimts, kad plosās Ziemeļu karš, kurā cars Pēteris I sakauj zviedrus, 1710. gadā ieņemdams arī Rīgu, kur pirms tam bija saimniekojuši zviedri.

Lugas ieceres dzejniekam bija radušas jau pirmajā dzimtenes gadā, kad viņš rudenī šķirstīja Anša Lerha-Puškaiša un Friča Brīvzemnieka pasaku un teiku krājumus, meklēdams Rīgas vēstures atbalsis. Jau tad viņš iekārtoja vāciņus ar uzrakstu «Rīgas ragana», pēc pusgada turpināja strādāt pie šīs ieceres, tad pie tās atgriezās tikai 1925. gada janvāra sākumā, cītīgi veidoja lugas plānojumu un formulēja uzdevumus. Viņu saistīja iespēja izmantot jaunāku vēstures vielu, nekā viņš to bija darījis agrāk, jo līdz ar to izvirzījās jauni mākslinieciskās izveides uzdevumi.

«Kāds stils? Gravīru. Vēsturiskais, kas tapis leģendārs. Tautiskais bijis, nu citu. Mūs izvest no mitoloģijas, sen-vēstures un ievest tuvākā, liroepiskā vēsturē, rādīt, ka tā ir mūsu. Rīga ir mūsu ari ar savu viduslaiku kultūru. Rīga ar savu veco jaunlaiku kultūru.»

1928. gada vasaras pāris mēnešos viņš lugu uzrakstīja.

Dzejnieks no jauna bija pievērsies viņam tik mīļajai dzīves attīstības domai. Šoreiz viņš to izsacīja ar Rīgas tēlu. Rīga būs mūžīga, ja tā nepārstās augt, lai arī kādi negaisi pāri ietu:

Būs degt, būs grimt,

Tikai lai nebeidz no jauna dzimt.

Tikai kad Rīga būs gatava,

Būs tās grimšana mūžīga.

Lugu dzejnieks rakstīja ar daudzām ainām, tāpat kā «Spēlēju, dancoju» un «liju Muromieti» — ar plašiem ļaužu skatiem, lieliem notikumiem. Tās darbība notiek vienā naktī un ir melnas tumsas un uguņu apņemta.

Luga tomēr nebija veiksmīga, tās centrālie tēli palika bez rakstura spilgtuma. Tā varēja pat izraisīt domas, kas bija pilnīgi pretējas paša dzejnieka iecerei. Lugā bija dzejniekam tik raksturīgā cīņa pret iebrucējiem. Šoreiz par tādu saskaņā ar teiku kļuva Pēteris I. Tiesa, luga nebija vēsturiska, dzejniekam bija svarīgi teiku vielā izcelt brīvības cīņas domu, bet izraudzītās teikas darbība risinājās konkrētu vēsturisku notikumu ietvaros, un tāpēc mēģinājums parādīt krievu karaspēka cīņu par Rīgu kā negatīvu pagriezienu rīdzinieku likteņos, tai pašā laikā izceļot «labos zviedru laikus», bija vismaz kļūmīgs un varēja radīt dažādas asociācijas, būt pa prātam buržuāzijai. Zviedru laiku izcēlumā nepārprotami atspoguļojās buržuāzisko vēsturnieku uzskati, un varbūt te ienāca arī kaut kāda atblāzma par atsaucīgo uzņemšanu, ko dzejnieks tikko bija piedzīvojis braucienā caur Zviedriju uz Oslo.

«Rīgas raganas» pirmizrāde notika 1. septembri Nacionālajā teātrī, ari Alfrēda Amtmaņa-Briedīša režijā.

Iepriekšējā dienā, 31. augustā, dzejnieks ierakstīja dienasgrāmatā:

«Nopietni jātaisās uz prombraukšanu. Es taču ar «Rīgas raganu» esmu nobeidzis veco literārisko darbu. Ko es vēl kavējos ar dzīves nobeigšanu. Inertība, slinkums — to esmu sev ieaudzējis.»

Viņam bija taisnība — «Rīgas ragana» bija vecais «literāriskais darbs», tā būtībā bija tā pati cīņa, kas augstu vilni uzsita ar 1905. gadu, ar laikmetu, kad Jaunajā Rīgas teātrī uzveda «Uguni un nakti» un citas viņa lugas. Iespējams, ka tai laikā «Rīgas raganai» būtu sajūsmā uzgavilējuši skatītāji daudzus vakarus, tagad pēc diezgan daudzsološas atsaucības pirmajās izrādēs ātri iestājās atslābums. Lugā brīvības cīņas doma, tāpat kā citās Raiņa lugās, bija risināta, izejot cīņā pret ārējiem ienaidniekiem. Bet bija tā, ka buržuāziskajā Latvijā redzamāk, klajāk nekā agrāk par galveno pretspēku proletariātam bija izvirzījusies pašmāju buržuāzija. «Rīgas raganas» autors it kā variēja savas agrākās drāmas.

«Rīgas raganas» panākumi varbūt bija pilnīgi pietiekami kādam citam autoram, bet Rainim — acīm redzama neveiksme.

Savā izmisumā viņš par galveno vaininieku uzskatīja nevis sevi, bet laikmetu. Dzejnieks aizmirsa, ka senāk viņš tieši seklā laikmetā spēja saklausīt dzīvības spēkus, kas iet tālāk par laikmeta pieticību un tukšumu. Ka tas ir dzejnieka lielums, ja viņš spēj iet visā augumā pār klajumu, kur ir tikai līdz zemei pieplacis pelēkums.

Dzejnieks publicēja rakstu «Atmiņu un piezīmju skabargas», kurā attēloja savu cerību un vilšanās gaitu dzimtenē:

«Kad trimdinieki varēja griezties atpakaļ un mēs braucām mājās, tad braukšana mājās bija reizē braukšana parlamentā. Ar sajūsmu braucu abos.

Mazs pārsteigums vēl bija jāpiedzīvo trimdas mājās: dzimtās mājās mūs gan gaidīja un negaidītāji klusēja, bet parlamentā — Tautas Padomē negaidīti runāja un pretojās, ka Aspazijai un man dod ar likumu tiesību iestāties par kandidātiem uz augstā nama godu. Pretbalsis bija gan tikai divas, bet toties tās bija divu dzejnieku balsis, kas sver jo smagāk. Dzejnieki negribēja redzēt dzejniekus atrautus no viņu tiešā dzejas darba.

Mazo pārsteigumu izdzēsa lielā sajūsma par mājbrau-cienu...

Vēlēšanu cīņās mēs metāmies ar pilnu pacilātu sparu un ieplūdām lielajos, gandrīz nepārredzamos runas plūdos, kuri tad pirmo reizi tik plaši apņēma Latviju. Man, kas bija klusējis piecpadsmit gadus kopš 1905. gada runu laika, izlikās no sākuma gluži savāda šī vispārējā, lielā gatavība runāt un runāt, un runāt...

Drīz izzuda sajūsmas vajadzība, darbs tika aizvien veikalnieciski praktiskāks, un pilsonībā nostiprinājās uzskats, ka politika ir veikals un politiķis ir veikalnieks jeb latviski: spekulants un koruptants.

Tikai darba tautai vēl atliek veikt «politiku», kura nav «veikals», bet kurai ir ideāli, tālumam domāti mērķi ne sev vien, ne savai kliķei, bet pamatšķirai un visai cilvēcei.»

Sai gadā buržuāzija trokšņaini skaļi posās svinēt «neatkarīgās republikas» desmito gadskārtu. Dzejniekam rieba šis skaļums un plātība, ar ko centās aizplīvurot tautas nebrīvi un postu. Dzejnieks rakstīja ironiski un rūgti par šiem aizvadītajiem desmit gadiem:

«Mums šogad jubilejas, gaviļgads!

Tik kaut kur lejā atskan: «bads!»»

Rudenī, it kā spītēdams «Rīgas raganas» skopajiem panākumiem, dzejnieks steigā rakstīja jaunu lugu, šoreiz bērniem. Luga saucās «Suns un kaķe», un tajā darbojās vienīgi dzīvnieki. Viņš rakstīja ar to vieglo steigu, kāda bija ienākusi viņa dramaturģijā, kopš bija atgriezies dzimtenē. Bet literārā erudīcija nevar stāties to vārdu vietā, kas izauklēti dvēseles sāpēs, priekā un pārliecībā. Radās luga, kurā netrūka atjautīgu situāciju, bet tā bija izplūdusi un stiepta, bez īsta mērķa.

Pirmizrāde notika 19. decembrī, un panākumu nebija.

Trīs pirmizrādes viena gada laikā un visas bez spožuma! Gan pārāk daudz pirmizrāžu, gan pārāk daudz neveiksmju.

26. decembri dienasgrāmatā:

««Suns un kaķe» rakstīts 10 dienās un izkritis cauri. ...Aplausi pēc visiem cēlieniem, bet kritika negatīva.»

Viņam vairs nebija pārliecības, ka negatīvā kritika ir vienīgi nepareiza. Viņš bija iebaidīts un ar šausmām gaidīja jaunu sliktu vārdu, jaunu negatīvu spriedumu par sevi. To šai neveiksmju gadā varēja pasacīt ikviens. Dzejnieks jutās piespiests bezdibeņa malā, kad vajag izturēt un spēt paciest visu. Ja to nevarēja, neatlika nekas cits kā padoties vai nogāzties bezdibenī.

Par ko padoties? Kam?

Viņš bija tik nomocīts un noguris, ka nezinātu atbildēt.

Arī saeimas vēlēšanās šai rudenī piedzīvojis neveiksmi, viņš raudzījās pasaulē ar nomocīta cilvēka aizdomām, bija nervozi piesardzīgs: «Nesveicinos saeimā ar partiju. Uz ielas mani vairs nesveicina, neskatās pēc manis ...»

Viņam kļuva bail dzīves.

«Nevaru izdomāt, kā visu to novērst.»

«TUVOJAS GALS, BET GARS»

Dzejnieks bēga no ļaudīm un 1928. gada pēdējās dienas pavadīja vasarnīcā jūrmalā dziļā vientulībā un klusuma. Pats sev viņš lūkoja iestāstīt, ka aizbraucis uz jūrmalu strādāt.

Bija ziema, un vasarnīcā sala. Viņš zāģēja un nesa malku, kurināja krāsni, bet pie galda, lai rakstītu, gandrīz nepiesēdās. Viņš juta tikai aukstumu, un istabā arī bija 8° virs nulles. Viens gads — smags, mokoši grūts — tātad atkal tuvojās beigām, drīz sāksies jauns. Kāds būs šis jaunais? Vientulībā sēdēdams, dzejnieks lūkoja aizmirst veco gadu un mēģināja domāt par turpmāko darbu.

Viņš arī šoreiz iedomāja desmitiem gramatu, ko varētu sarakstīt. Un tūdaļ pats lāgā neticēja sekmīgam darbam. Droši vien viņš kaut ko uzrakstīs, — bet vai tās būs īstās grāmatas? Neviena no iedomātajām viņam nešķita pietiekami vajadzīga — tāda, kas sakustinātu ļaužu prātus un domas, kā tas ar viņa grāmatām bija noticis agrāk. Paša pagātne tagad viņam bija kļuvusi par dzīvu pārmetumu.

Kā nenokārtots parāds joprojām šķita jaunības gadi: «Jāraksta romāns par «jauno strāvu»: jāpiepilda savs laiks; cits to nedarīs, zudīs laiks.»

Tūlīt bija arī klāt šaubas: vai tagad kādam ir daļas par tām senajām dienām, kad pamatšķira modās sava spēka apziņā? Tagad, kad ikviens samanīgs cilvēks cer tikt par kungu. Latviešu kungu.

No ļaužu acīm nobēdzis, viņš dusmojās uz sevi, ka bija apsolījis 31. decembrī iet uz kādu «Darba jaunatnes» sarīkojumu. Tātad viņam tur vajadzēs sagaidīt arī Jauno gadu, atrasties cilvēku burzmā. Līdz ar to viņam nāksies kavēt darbus, kas rakstāmi, būs jāatstāj šī vientuļā, iesniguši vasarnīca, kurā ir klusi un mierīgi.

Uz sarīkojumu viņš aizbrauca un, pašam par brīnumu, to nenožēloja. Vakara programmā bija runas koris ar dzejoļiem no «Tālām noskaņām», no «Vētras sējas», no «Klusās grāmatas», bija skeči par politiskās dzīves jaunumiem.

Uz brīdi dzejnieks šajās drūmajās, nomācošajās dienās atplauka. Jaunieši bija pilni enerģijas, un dzejniekam patika viņu nemiers. Viņš pēkšņi jutās, kā savu domubiedru pulkā iekļuvis, vēlāk dziedāja līdz ar jauniešiem, gāja rotaļās.

Pēcāk dienasgrāmatā viņš, priecādamies par jauniešu možo, revolucionāro noskaņu, ierakstīja:

«Iespaids laikam no Krievijas vai no kreisajiem arod-niekiem.»

Tātad viņa darbs kaut kur varēja būt noderīgs, gaidīts.

«Vai nebūtu man arī jāatjaunojas, janomet riebums pret tagadni, pret manis nonicināšanu, jāsāk jauna revolucionāra sparība? Ar smiekliem, jautrību un sparību atbildēt uz apvainojumiem, ne ar dusmām un taisnošanos.»

Bet tūdaļ piezagās vecās šaubas: vai viņš to izdarīs? «... es sparīgs, tomēr neizdarītājs ... Praktiski darbodamies, nekur neesmu neko sevišķu panācis: advokatūra, redakcija, teātris, ministrība. Par vainu jāatzīst blakus intereses: literatūra un maigums.»

Viņš laikam joprojām uzskatīja, ka praktiskajai politikai viņa dzīvē vajadzēja būt galvenajai. Dusmojās, ka šai ziņā dzīve aizgājusi kaut kā greizi. «Jāzepā» ir vārdi: «Man dzīve noskrēja no sava ceļa...» Tos viņš varēja būt par savām izjūtām rakstījis.

No «Darba jaunatnes» sarīkojuma viņš pārnāca Rīgas dzīvoklī vienos naktī, līdz četriem rītā lasīja avīzes, piecēlās pulksten deviņos. Pārskatīja Jaungada apsveikumus, un pēdējo dienu drūmā bezcerība piestāja no jauna: kāpēc apsveikumu ir mazāk nekā citkārt? «... pat Gulbis un Jesens nesveicina.»

Satraukts viņš brauca uz jūrmalu, un šai braucienā uz visu viņš raudzījās ar nervozām aizdomām. Pat tad, kad cilvēki ceļā viņu sveicināja un palīdzēja vagonā novietot līdzpaņemtās lietas.

«Laikam publika atradusi tādu izeju: es vairs nespēju garīgi strādāt, ko rāda «Suns un kaķe», es nederu politikā, ko rāda vēlēšanu zaudējums, — bet vecis nau vairs kaitīgs, tam var visu piedot un parādīt godu kā invalīdam.»

Aizbraucis jūrmalā, kur bija auksti un nemīlīgi, viņš sarūgtinājumā un sāpēs jutās bezgala vientuļš un visu pamests.

«Tuvojas gals, bet garš».

Viņš iedomāja atkal savu iemīļoto Gēti, kura spēks un rāmā saprātība viņam tik daudzreiz mūžā bija līdzējusi un darījusi labu, un arī šoreiz lūkoja sevi uzmundrināt ar veimārieša apskaužamo darbīgumu un dzīves gudrību: «Wenn man alt ist, muss man mehr thun, als da man jung war.» «Gēte ir nesamērojami vairāk strādājis: ceļojumi, apcerējumi, visādi sīkāki dienas jautājumi, un tas viņu paceļ pāri par iznīcību.»

Ari viņš, līdzīgi Gētem, varētu ietvert grāmatās visu dzīvē pieredzēto, izjusto, pie tam nemaz necenšoties visu pārvērst par dzeju vai drāmu. Gēte savās grāmatās blakus ceļa piezīmēm lika arī vēstules, dzejoļus.

Kaut kas tāds bija mēģināts grāmatā par Kastaņolu. Šo veidu varētu turpināt, kaut arī latviešu literatūrā tas neierasts... Tā varētu būt savā ziņā daļa no viņa biogrāfijas — personības atklāsme notikumos un dzejās. Savu biogrāfiju viņš taču vēl joprojām nebija sācis rakstīt.

Pēc pāris dienām dzejnieks velreiz pievērsās nākotnes plāniem:

«Domāju, kādi darbi visnepieciešamākie: 1) «Suns un kaķe», 2) aforismi, 3) prēmijas luga, 4) vēstules, 5) «Jauna strāva», 6) romāns ārzemēm, 7) dzejoļi, 8) «Kastaņola», 9) ķīniešu lasāmgrāmata, 10) «Dzērājs», 11) «Ziedu nāras».»

Turpat nezin kāpēc piemetināja:

«Šis 1929. gads būšot man laimes gads.»

#

Janvāra pirmajā pusē viņš šad tad brauca uz Rīgu, kur tika spriests par kandidātu Nobela prēmijai. Bija pacēlušās stipras pretbalsis viņa kandidatūrai. Tas minēja savu kandidātu — romānistu Jēkabu Janševski, rakstnieku, ko progresīvās aprindās turēja nieka vērtē, bet zemniecības cildinātāji cēla vai debesīs. Janševska pasaule bija zemnieku sēta, kuru viņš tēloja ar parupju vaļību un patiku. Nezin kāpēc daudziem likās, ka latviešu literatūras īstais spēks var būt vienīgi zemniecības slavinājumā.

Vairākkārt dzejnieks aizgāja uz «Daile un Darbs» kantori, satikās ar Pauli Betleru. Pār grāmatu apgādu bija savilkušies mākoņi, un varbūt nāksies to likvidēt. Jau iepriekšējā gada rudenī buržuāziskā «demokrātija» slēdza daudzas strādnieku organizācijas, revolucionārās kreisās arodbiedrības, sameta cietumos arodbiedrību aktīvistus. Vai tiešām represiju vilnis apgādam «Daile un Darbs» paies garām? Tas nebija ticams. Tomēr viņi, apgāda vadītāji, pagaidām darbu turpinās.

«Es savu darbu turpināju gan tālajā Slobodskā, gan tikpat tālajā Kastaņolā. Kāpēc gan es lai to pārtrauktu savā dzimtenē? Pie tam — apgāds ir devis pat peļņu, tas ir skaidrākā liecība, ka «Dailes un Darba» grāmatas cilvēkiem bijušas vajadzīgas.»

Dzejnieks atgriezās jūrmalā, no jauna paslēpās savā vasarnīcā. Sāka kārtot dzejoļus, cilāja aforismus — viņam taču bija jau gatavu un pusgatavu materiālu tik daudz, ka pietika vairākām grāmatām. Vajadzēja tikai visu salikt vienkopus, izcelt iekšējo virzību, lai grāmata kļūtu par spēka vārdiem, kuros nevar neieklausīties. Viņš taču kādreiz bija pratis pārsteigt pasauli, rādīt tagadnes un nākotnes ainu, un visi, kas vien bija godīgi, ieklausījās viņa vārdos.

Lietuvieši sakarā ar Lietuvas lielkņaza Vitauta 500. dzimšanas dienu bija izsludinājuši lugu konkursu, Tā vienīgais noteikums bija, lai lugas centrā būtu Vitauts.

Vai tas neizskanēja kā aicinājums radīt liela stila drāmu — tas, pēc kā dzejnieks veltīgi bija mēģinājis saklausīt vajadzību Latvijā?

Viņu, tāpat kā agrāk, nesaistīja vēsturiskā patiesība. Vitauts sapņoja par lielu, stipru valsti, un dzejnieks pieķērās šai domai. Par valsti sapņoja jau Indulis, Mintauts, Lāčplēsis, arī lija Muromietis, Kajs Grakhs. Par valsti, kad zeme nekaro pret zemi, bet ir izaugusi uz demokrātiskiem pamatiem — veidota kā kopvalsts tautu saimē.

Jauno lugu viņš arī šoreiz iedomājās kā traģēdiju — atkal lieli raksturi ar lieliem mērķiem. Un varoņa personības veidošanās. Katastrofa apstākļu un paša rakstura dēļ. Vitauts — cilvēks, kas, lielu plānu aizrauts, aizmirst tuvākos, mazākos uzdevumus.

11. janvārī dzejnieks rakstīja par Vitautu:

«Traģiskā vaina, ka iet pret žemaišiem, ka neapvieno baltu tautas, ka neizved līdz galam ideju.»

Bet arī «Vitautu» rakstīt neveicās. Dzejnieks bija kļuvis, nedrošs, viņam nebija īstas pārliecības, ka Vitauta traģēdija, Vitauta centieni būtu kādam tuvi un tie rastu atbalsi skatītājos. Rakstnieks nevar radīt vienīgi sev pašam vajadzīgu pasauli. Tāda pasaule būtu akla. Rakstnieka pasaule vajadzīga dzīvei. Bailes no klusuma vai nelabvēlības tagadnē dzejnieku it kā paralizēja, izkliedēja domu spriegumu. Viņš juta šo savu nelaimi, dusmojās, bet nespēja sevi pārvarēt.

Dzīvojot vientulībā jūrmalas vasarnīcā, viņa domas brīžam apstājās arī pie lugas «Suns un kaķe». Būtu tikai jāpiespiežas, jāpiesēžas un jāizveido šī būtībā jau uzrakstītā luga līdz galam. Luga bija izplūdusi, vajadzēja nomest lieko. Bet viņš nedarīja arī to. Ar šo lugu laikam bija noticis tā, ka tai aiz visa raibuma pietrūka kaut kas galvenajā virzībā. Tad nevar izlīdzēties vienīgi ar īsinā-jumiem. Tad vajag pierakstīt kaut ko arī klāt. Varbūt pašu galveno. Bet pašu galveno nekad nevar tā vienkārši klāt pierakstīt.

«Suns un kaķe» palika neaiztikta. Dzejnieks pat nedomāja par lugas izdošanu grāmatā. Tā nekad ar viņu nebija bijis.

Pēc ilgiem gadiem pirmo reizi viņš neticēja pats savam darbam.

Starp desmitiem ieceru nomocījies, viņš atkal un atkal atgriezās pie domas, kā pārvarēt nepatiku pret dzīvi un rūgtumu pret ļaudīm. Vajag sakrāt sevī tik daudz spēka, lai varētu dzīvot un strādāt pilnīgi viens, bez atkarības no sabiedrības, jo šī atkarība var pieaugt pārāk smaga.

«Būt vienam! Nelūgt palīdzības! Es esmu sevi darījis atkarīgu no citiem, un, kad nu tie nepalīdz, tad es nelaimīgs. Sabiedrībā vajadzīgi citi, kuri tad jārīko, jākopo, jāvalda, bet dzejā var būt gluži viens. Var sev gūt piekritējus, kad min savus laika biedrus, bet var arī bez piekritējiem būt, un var būt. vēl lielāks mākslinieks. Varbūt te ir ceļš uz jauno dzeju: bez mērķiem un tendences, bez

draugiem un palīgiem. Tas gan būtu pretī laika garam, kur iet uz demokrātiju, lielāku kopību. Bet vai reizē nebūs arī lielāka v i e n b ū t ī b a?»

*

Vientulību, kas bija reizē arī atrautība, viņš tomēr izjuta kā pašu lielāko smagumu. Viņu nomāca arī apjausma, ka pats ir pie visa līdzi vainojams. Trešajā martā viņš uzrakstīja dzejoli «Mēmā jūra», kurā ienāca pēdējo mēnešu grūtums un arī ilgas pēc dzīves, kas būtu liela un spēcīga:

Pa dziļiem sniegiem brienu, lai — man jāredz jūra,

Vēl jādzird dziļā jūras balss, kas mūžam dživa.

Aiz vakarkrēslas un aiz sniegiem — kur tā jūra?

Es savās bēdās nācu klausīt veldzes vārdu,

Es tavu elpu citkārt dzirdēju no tāles, —

Es tuvu pienāku tev klāt — tu cieti klusu!

Visgarām krasti aizmāc viļņu čalas,

Cik tāli acis sniedz, tik sastinguši sniegi,

Viss nāves balts, kur dzīvais jūras zilums?

Tev zilās acis aizbērtas ar sniega pārslām,

Pār vaigu pārklāta tev auksta ledus maska.

Tu mūžam nemierīgā jūra, nu tu rāma.

Es zinu tavas māsas, siltās jūras,

Tās nespēj stindzināt nekas, tās mūžam viļņo.

Bet mana baltā dzīve — tā nu klusē.

Kur es nu palikšu? Kas runās nu ar mani?

Bija tik vientulīgs mēms klusums ap viņu, kādu dzīvs cilvēks nespēj izturēt.

*

Un tad martā pēkšņi radās jauna iespēja aizbraukt uz ārzemēm. Tā bija kā atpestīšana. Projām, projām kaut uz brīdi no šī klusuma un vientulības.

Uz kuru pusi? Uz kuru zemi?

Tālul Tālu! Uz Ēģipti!

Uz Palestīnu!

Viņš aicina līdz arī Iniņu, kādreiz viņi bija kopā sapņojuši aizbraukt uz šīm zemēm, kur pirms gadu tūkstošiem izplauka cilvēces bērnība.

Iniņa atteicās — jūtoties savārgusi.

Viņš nekaulējās, viņam bija kauns Iniņu pierunāt. Ir negodīgi tēlot laipnību un sirsnību, kas nav īsta.

Viņš brauc atkal kopā ar ārstu Livšicu un tā sievu. Līdz Venēcijai ceļa biedros ir rakstnieks Andrejs Kur-cijs, viņa sieva un meitiņa.

Iespēja aizbraukt kaut uz nedaudz dienām projām no dzimtenes viņu sagrāba tik aukaini, ka šķita: visu mūžu viņš ir ilgojies nokļūt šais teiksmainajās dienvidu zemēs.

Trīs dienas viņi pavadīja Venēcijā, dažas nodzīvoja Triestā, tad Laurānā — Adrijas jūras kūrortpilsētiņā, kur viņš dienasgrāmatā ierakstīja:

«Uz Palestīnu! ... Atmiņā nāk mūsu Zilais kalns, Lab-vīra ala, Māras kambari... Dziļas, senas ilgas skatīt savām acīm cilvēces pirmatni, tās teiksmu vietas, kur mūsu cilts pirmenieki dzīvoja un darbojās, kur cēla pirmo kultūru, kur notika pirmie notikumi, kas savā vienkāršībā un lielumā kļuva par vēstures pamatiem, teikās un dzejā tie tapa par simboliem visai tālākai cilvēces gaitai. Burvība, kas izplūst no šīm vietām, ir tik skaista, ka negribas viņu pat aizskart ar ilgām pēc reālas skatīšanas. Burvība pa gadu tūkstošiem augusi arvien lielāka un tapusi svēta, un kļuvusi tik stipra, ka pietiek ar viņu arī bez skatīšanas. ... Bet ilgas tomēr ir, senas un dziļas. Piepeši ļauts šīm ilgām piepildīties, piepeši ļauts redzēt mirstīgām acīm nemirstīgo burvību, svēto noslēpumu.»

Bet drūmās sajūtas neatkāpjas no viņa arī šajā brīdī:

«... pacelt Izidas plīvuri! Un mirt! ...»

Un mirt... Vai viņš nav kādā dzejolī rakstījis, ka liktenis nedrīkst viņam divsimt gadus nepiešķirt? . ..

Ceļā līdz Venēcijai viņš bija atkārtoti mēģinājis pierunāt Livšicus un Kūreiju ģimeni pamest Latviju un pārcelties uz dzīvi Francijā. Viņš pats ļoti, ļoti to vēloties darīt.

— Dzīvot vajag ar prieku, dabiski, tāpat, kā cilvēks elpo gaisu un pat nedomā par to. Latvijā tas nav iespējams. Latvijā ik brīdi cilvēks sajūt, ka viņam elpošanai vajadzīgs gaiss.

Ceļabiedri viņu mierināja un lūkoja drūmās domas izkliedēt, bet viņš palika pie sava:

— Kad cilvēks savai zemei nav vajadzīgs, tad viņam ir jāprotas atstāt šo zemi. Latvijai es vairs neesmu vajadzīgs, to viņa man kārtu kārtām ir atgādinājusi.

#

Arī šā ceļojuma laikā viņš uz Latviju sūtīja vēstules divām sievietēm un, tāpat kā senāk, parasti tās rakstīja vienā dienā. Viņš ir Varšavā, viņš ir Vīnē, viņš ir Triestā.

Dienu, pirms dzejnieks no Triestas ar satiksmes kuģi «Kornaro» izbrauca uz Palestīnu, viņš uzrakstīja garu vēstuli Olgai, pilnu maiguma, rāma gaišuma un noguruša cilvēka rezignācijas:

«Tu pareizi bieži man pārmet: ko Tu urbies? Ko rocies? Un, kad es Tevi nelaižu mierā, Tu saki: es sākšu raudat. Tur mana daba vainīga, kas vienmēr urbjas un meklē nez ko sevī un pasaulē. Un laime taču tepat ir. Tu esi laime! Es gaišā dienā meklēju sauli, un par ko viņa spīd? Vai spētu Tevi attēlot tā kā Goethe Grietiņu? Tas butu lielākais uzdevums. Tikai augstāku, mūsdienu, mūsu laiku un nākotnes ... Tu esi pilnīgi kā no dabas nākusi, dzīve nau spējusi Tev neko padarīt. Piekususi Tu esi, tas ir viss. Man arī dzīve nau varējusi nekā padarīt, bet tikai līdz tam laikam, kad es izpildīju savu uzdevumu. 60. gadā es to beidzu, un tas tiešām bija mans uzdevums, ko es izpildīju, jeb vai tikai laika uzdevums un mans palika un izgaisa? Lai kā! Tagad šie pēdējie gadi man atvaļinājums, dāvana, un Tu biji tā dāvana. Es to nebiju sapratis kā dāvanu un beigās nu meklēju vēl, it kā man vēl kas priekšā. — Tā es Tev bieži darīju pāri, no Tevis prasīdams un Tevi kurp dzīdams priekš sevis. Bet ij tā jau es sajutu vienmēr dziļu pateicību pret Tevi. Tagad tā ir ne vien dziļa, bet skaidra un redzīga, un aptveroša, laime nau mūsu nopelns, tā nāk no āras, atsaukt to nevar, saule spīd, kad viņa grib. Bet ar cilvēciskām saulēm ir vēl sarežģījumi: to mūžs nau garš, un tad tās gan var spīdēt tikai vienam un ar to savu uzdevumu aizspīdēt garām un izspīdēt visu savu siltumu un nepaturēt sev un savai laimei. Tā ir traģika šīm taisnām, skaidrām bērna dvēselēm, un tam, kas ir meklētājs un sapņotājs, tam vajag to saprast. «Tu es neko padarījs. Tu esi brīvs no visām strāpēm,» — tā apmēram bija teikts tanī vācu rotaļā par to ganiņu, kuru atlaiž brīvu.

Nāks pavasars, un Tu izkūņosies kā dzeltens tauriņš un skriesi saulītē pa pļavām, Tu esi jauna. Es še skrienu pēc pavasara, ne jauna, bet pagājušā: es gribu redzēt, kāda bija tā raibā pasaule un tas pavasars, kuri varbūt būtu bijuši mani, ja es būtu gājis citu ceļu.

Man dakters saka, jauni iespaidi likšot man atkal strādāt, bet tur vajag jauna uzdevuma, jaunas idejas, vismaz jaunas, labas jūtas, un man palikusi tikai vienaldzība ...

Bet lai kā! lai kā! Es esmu Tevi atradis un laimīgs bijis un pateicīgs un pieticīgs tapis.

... Esi tik gaiša, kā Tava daba to rāda, ej dabas ceļu. Man Tu būsi vienmēr gaišā, spožā zvaigznīte, kas nekad nenoriet no debesīm un kuru arī dienu var redzēt tas, kas iekāpis tumšā pagrabā.»

#

Iniņai 23. aprīlī no Haifas:

«Lido, esmu jau piecas dienas Palestīnā, viens mērs mani vadā apkārt un ēdina, un viesina, un uzrunā tik bieži, ka nebija laiks pat kartiņu uzrakstīt. Pašlaik esmu triju dienu garā ceļojumā pa visu Palestīnu automobilī. Pirmās dienas bijām Telavivā, tad Jeruzalemē un pie Ģenecaretes ezera un braucam vēlreiz uz Telavivu un Jeruzalemi. Uz Ēģipti paliks maz dienu. Še skaista zeme. Pašlaik lietus. Lido, lido.»

Olgai 23. aprīlī no Haifas:

«Sirsnīgs sveiciens no Ģenecaretes ezera malas, kur visas vietas vēsturiskas, Jaunā derībā aprakstītas. Esmu Palestīnā jau piecas dienas, bet tik daudz nodarbināts, ka nespēju agrāk ne kartiņu uzrakstīt. Es esmu še valdības viesis, nupat trešo dienu mani vadā automobilī pa visu Palestīnu. Skaista, tikai līst lietus. Nogurdina pastāvīgie rauti un vakari, kur jāēd un par atmaksu jārunā. Viss līdz pēdējam uz valdības rēķina. Uzņem ļoti, pat ārkārtīgi laipni. Visu labu!»

Viņš uzdeva adreses, kur var no dzimtenes rakstīt. Jau Laurānā pienāca vēstules no Olgas. Iniņa klusēja. Viņš uztraucās: varbūt Iniņa pavisam savārgusi. Lai tad Iniņa telegrafē.

Viņš saņēma telegrammu no Iniņas un bija priecīgs.

Viņš redzēja vietas, kur pēc leģendu ziņām atdusējās viņa «Jāzepā» notēlotie varoņi, — Jēkaba kapu, Jāzepa kapu, redzēja bedri, kurā brāļi iemetuši Jāzepu. Raeles aku, Raeles kapu. Atkal un atkal tika rādīts, kur staigājis Jēzus, kur krustā sists un kur pirms tam Ģedzemenes dārzā dievu lūdzis.

Viņš bija braucis skatīt šo tālo teiku un seno leģendu zemi, kultūras sākumus, bet īsteni šeit nebija ne teikas, ne leģendas. Bija tūristu bari, tirgošanas, varoņu vietā bija veikalnieki un tukša_ tūristu izbrīna vai no steigas nogurusi vienaldzība. Arābi zobojas par daudzinātajām svētajām vietām: «Še Kristus dzima, še mira, še viņš nokāsējās, še nospļāvās.»

Teiksmainību un varonību dzejniekam vajadzēja radīt savā iztēlē, bet īstenība to ne mirkli neļāva darīt. «Arābiem viesnīcas izskatās kā akas. Gluži pēc kapiem izskatās.» — «Četri arābi mazgājas peļķē. Ap saldumu galdu seši zēni kliedz pilnā kaklā, gana mušas un svaidās rokām.» — «Vecā pilsēta maza, ar akmens sienu norobežota, pa daļai sagruvusi.» — «Veca sieva lamā šoferi, netiek uz tirgu ar autobusu.»

Ēģiptē, kur kādreiz godā un slavā nāca brāļu pārdotais Jāzeps, nebija labāk. Velti viņš meklēja vakardienu un tās diženumu, lai varbūt vēlreiz pārdzīvotu izjūtas, kas no agras jaunības bija piestājušas, lasot grāmatas par austrumu zemju pagātni un vēlāk rakstot «Jāzepu». Cilvēki, kas viņu vadāja no vienas vietas uz otru, ne brīdi neaizmirsa tās politiskās cīņas un kaislības, kas plosīja šo tuksnešu zemi.

Kā citādi lai būtu? Cilvēks nedzīvo savas zemes pagātnē, lai cik liela tā būtu, bet tagadnē. Dzejniekam vienīgi šķita, ka pagātnes lielumam vajadzētu iestiepties un kļūt par dzīves daļu arī tagadnē. Tad tagadne kļūtu lielāka. Pagātnes varoņiem jāiet caur tagadni uz nākotni, citādi pagātne ir mēma un mirusi, un neklājas ar to dižoties.

Saules izdedzinātā tuksnesī pret debesīm slējās piramīdas. Apdrupušas, kā novalkātos svārkos. Vai te pagātnes kultūra ieauga tagadnē? Kultūra? Pagātni iztirgoja tūristiem. Vergu sviedrus, kas cēluši šīs piramīdas. Šiem iztirgotajiem laikam senatnes kultūra interesēja vismazāk.

Viņš staigāja pa senu celtņu atliekām, skatījās līnijās, kas bija iekaltas akmeņos pirms neminamiem gadiem un laikiem. Klajā, saules izkaltētā laukā sēdēja akmens cilvēks. Sēdēja gadu tūkstošus. Kāju pirksti viņam jau ap-drupuši no šīs ilgās sēdēšanas, bet akmens vīrs vēl turpina sēdēt. Sēdēs, līdz sadils par putekļiem, un drūmais Zets visspēcīgs un nepielūdzams to būs aiznesis uz saviem sarkanīgajiem tuksnešiem.

Zets pacietīgi aiznes nekurienē visu. Ciematus ar cilvēkiem. Pilsētas līdz ar stingri celtiem namiem. Valstis līdz ar zeltā mirdzošiem valdniekiem.

Stāv faraoni apdrupušiem vaigiem. Tas nemaz nav godīgi — atļaut apskatei tik augstus kungus ar tik nepiedienīgiem ģīmjiem.

— Tie ir ļoti seni faraoni, — gids skaidro, — un tie bijuši izcila talanta mākslinieki, kas šos faraonus kaluši akmenī.

— Droši vien. Akmens ir izturīgs. Kaut arī ne mūžīgs.

Viņi iet tālāk.

Putns un čūska uz gludas akmens plātnes.

—r Čūska ir nemirstība, — dzejnieks saka.

6C8

— Jā, viņa ir saglabājusies ļoti labi, vai ne? Ir taču pagājuši vairāki gadu tūkstoši, kopš viņa ir uz šīs sienas.

— Gadu tūkstoši ir arī tai pātagai, ko tur, palūk, tā enerģiskā vīra roka.

— Tas ir vergu uzraugs, — gids paskaidro.

Viņi dodas tālāk.

17. maijā dzejnieks bija atkal Rīgā. Krietni noguris, bet arī atpūties. Vismaz vairs ne tik drūmu domu apņemts kā pirms došanās šai tālajā ceļā. Avīžu intervētāji saklupa ap viņu: ko redzējis? Kā atpūties? Kādi iespaidi?

— Esmu mājā, un es gribu atkal strādāt. Man ir daudz nodomātu darbu, un tie man jāpadara. Protams, tas atkarīgs arī no cilvēkiem — vai viņiem vispār vajadzīgi darbi, kas man ir padomā.

«BET KUR LAI SLĒPJOS KLAJĀ, LlDZA LAUKA?...»

Vasarā viņi ar Iniņu, kā parasti, dzīvoja jūrmalā, savā vasarnīcā Majoros. Dzīvoja sētas mājas augšstāvā, divās nelielās istabiņās, bet apakšstāvu un ielas māju izdeva īrniekiem. Istabiņas bija tik neērtas un šauras, ka tajās nemaz nebija iespējams strādāt, viesus šeit ievest nevarēja, ar tiem viņi parasti sastapās pagalmā. Arī brokastis dzejnieks vislabprātāk ēda pagalmā — piena ēdienus, olas, paretam un pavisam maz gaļas.

Vasara bija karsta. Dzejnieks cēlās agri, ap sešiem, brīdi strādāja gultā, bet septiņos gāja uz jūru un turpat liedagā vingroja.

Atgriezies un pagalmā īrniekus sastapis, viņš sacīja, kā uz jūru mudinādams:

— Brīnišķīgs ūdens!

Vasara bija diezgan vienmuļa. Šad tad dzejnieks piesēda pie «Vitauta», bet allaž atlika cerībā, kurai pats neticēja, ka varbūt kādā dienā darbs pašķirsies un viņš šo traģēdiju uzrakstīs pavisam īsā laikā. Kastaņolā tā bija noticis.

Brīžam viņš rakstīja par Palestīnas un Ēģiptes ceļojumu. Varbūt galā no visa iznāktu grāmata? Kārtoja aforismu krājumu un joprojām neatrada veidu, kā to sakārtot, lai grāmata kļūtu par vienotu domu un spēku. Radās arī daži dzejoļi.

1929. gada jūnija sākumā bija sarīkojums — tika atklāta Kultūras tuvināšanas biedrība ar Padomju Savienības tautām. Dzejnieks bija ļoti vēlējies, lai rastos šāda biedrība. Lai notiktu dziļāka iepazīšanās ar to zemi, kas pasaulē pirmā nometusi kapitāla kundzību. Visu savu mūžu viņš bija veltījis šādam uzdevumam.

Jaunās biedrības atklāšanas reizē dzejnieks sacīja nelielu runu:

— Ar šo dienu mēs iesākam tuvināšanos ar austru-miem, ar austrumu tautām. Divas tautas ir tās lielākās, ar kurām mēs gribam tuvināt savu kultūru, tie ir baltkrievi un lielkrievi. Sevišķi simpātiski mums baltkrievi, kuri ir tuvi leišiem, tie bij apspiesta tauta. Lielkrievi mums bij jau tuvu, bet cara laikā par tiem varēja runāt, ka tie ir kultūras spaidi, ne iespaidi. Tagad tas ir citādi. Jaunā Krievija jau teikusi jaunu vārdu literatūrā, mākslā, zinātnē. Tai atbild Eiropa un mācās no tās. Mēs nevaram palikt atpakaļ.

*

Sai mierīgajā vasarā, kurā nebija nekādu lielāku satraukumu, dzejnieku arvien dziļāk apņēma vientulība. Brīžam viņam likās, ka ir nevajadzīgs sev pašam un cilvēkiem. Viņš mēģināja pārvarēt šo vienaldzību, lasīja austrumu tautu dzeju, iedziļinājās šo tautu filozofijā — un reizē juta, ka tas ir tikai viegls plīvurs, kam jāslēpj sāpoša brūce. Drūmā sajūta tā gan kļuva vieglāk panesama, bet atkāpties neatkāpās.

Es redzu — lēni nāk jau vientulība Pa klaju, smilgām klātu tālu lauku.

Es vēlētos, lai viņa neredz manis,

Bet kur lai slēpjos klajā, lidzā laukā?

Ar īniņu viņi dzīvoja vienās istabās, un viņiem nebija par ko runāt. Divi mūžu kopā nodzīvojuši cilvēki, kas vakarā apgūlās katrs savā gultā, naktī nesapņoja viens

par otru, bet rītā cēlās un tik vien runāja, cik prasīja nepieciešamība. Viņi nesacīja viens otram asus vārdus, bet arī neatplauka kopīgām sarunām, un bieži gadījās, ka viens no viņiem uz vairākām dienām palika Rīgas dzīvoklī. Vieglāk bija dzīvot šķirti, kaut gan nekāda prieka nebija arī no šādas šķirtasdzīves. Jūrmalā viņi vairījās iet pa tām takām un ielām, kur kādreiz bija gājuši kopā un bijuši laimīgi.

Tikai to viņi dzirdēja abi — aiz kāpām liela un plaša šalca jūra. Dienu un nakti. Kopš tāliem mūžiem. Uz tāliem mūžiem.

Sad tad viņš sastapās ar Olgu. Olga bija vārga cerība, ka varbūt dzīve varētu pavērsties arī citādi. Kā?

To viņš nezināja. Bija vienīgi vieglāk dzīvot, ja zināms, ka pasaulē ir kaut viena atsaucīga, silta sirds.

Kad ieradās Livšics, dzejnieks atdzīvojās: vai nebūtu jādodas jaunā ārzemju ceļojumā? Varbūt uz Ameriku? Tai zemei gan nav teiksmainas senatnes, bet toties ir darbīga tagadne. Vai nebūtu lietderīgi saaugt ciešāk ar sava laika darbīgo realitāti? Pat zinot, ka šis darbīgums ir bez idejām un lieluma alkām?

Bet varbūt viņiem kopā ar Livšicu aizbraukt un apskatīt Ķīnu? Zemi, kur ir gadu tūkstošiem veca kultūra un tātad arī gadu tūkstošus veca dzīves gudrība.

Dzīves gudrība, kas izlīdzina ar pasauli? Vai šāda gudrība nav slēpta izlikšanās un meli? Un vai visbriesmīgākais nav tieši samierināšanās ar pasauli? Jo tā ir arī samierināšanās ar netaisnību.

Vai rakstnieks var samierināties ar netaisnību?

Vasara aizgāja ar peldēšanos jūrā, ar vingrošanu, malkas zāģēšanu un ciršanu, ar nenozīmīgām ikdienas sarunām. Varēja pat domāt, ka dzejnieks Rainis ir apmierināts ar šo vasaru. Viņš pacietīgi sēdēja un sarunājās ar Ivandi Kaiju, slimo rakstnieci, kas kopā ar vīru dzīvoja viņa vasarnīcā un jau kopš gadiem bija zaudējusi kustības brīvību un valodu. Viņi sazinājās, rakstot viens otram jautājumus un atbildes. Viņi dzīvoja katrs sava krastā, bet dzejnieku satrauca lvandes Kaijas nelaimīgais

liktenis, un viņš centās atvieglot viņas vientulību un ciešanas.

Tā bija ikdiena. Īsteni to varēja saukt arī par dīkdienību.

Vajadzēja strādāt.

Kad norims skaļā vasarnieku burzma jūrmalā, šeit paliks tikai kāpu priedes un jūra, un tad varēs strādāt. Kā tais gados, kad viņš drēgnā rudenī bija jūrmalā viens un pabeidza «Uguni un nakti». Tolaik, kad pie viņa vasarnīcas durvīm klauvējās ārprātīgais.

Un dzejnieks pieķērās cerībai — pienāks rudens, vasarnieki aizbrauks, un viņš strādās. Sakārtos aforismus, rakstīs «Vitautu», varbūt pārskatīs arī «Suni un kaķi». Varbūt...

Rudens pienāca, un ļaužu raibums aizvācās no jūrmalas. Vasara beidzot bija pagājusi. To varēja redzēt ikviens, kas izgāja jūrmalas ielās. Skanēja rūpju pilnas, steidzīgas balsis, zviedza un garlaikoti kārpīja zemi iejūgtie zirgi, ratos krāva matračus, krēslus, galdus, vanniņas, apkvēpušus katlus. Rūca automašīnas. Zirgi un mašīnas uz Rīgu aizveda tūkstošiem vajadzīgu un nevajadzīgu lietu. Klaudzēja āmuri, aiznaglojot tukšās, pamestās vasarnīcas.

— Kāpēc mēs vēl paliksim? — iejautājās Iniņa. — Tagad jau skaidri redzams, ka ar vasaru ir cauri.

— Un paldies dievam! Te vairs neskanēs ne gramofoni, ne stipro dzērienu mīļotāju klaigas. — Dzejnieks raudzījās pa logu un vēroja, kā līņāja rudens lieti.

— Dari, kā zini, bet es došos uz Rīgu. Tu redzēsi — dabūsi klāt vēl kādu kaiti, — Aspazija piebilda kā vilcinādamās, sak, varbūt tas tiepša galā apdomāsies un sapratīs, ka jūrmalā vairs nav dzīvošanas.

— Aiz visas tās kņadas, ratu rīboņas un mašīnu kaukšanas tomēr visu laiku dzirdama jūra, — dzejnieks sacīja, itin kā citiem nedzirdamu saklausīdams. — Jūra ir mūžam dzīva.

— Nu jā, dzīva gan. Tāda tā bijusi vienmēr, — Aspazija īsi atteica. Tad it kā atplauka, citas domas iedomādama:

— Jūra ir kā fenomens. Jūra — tā ir brīvība, brīvības stihija.

Un atkal atgriežas ikdienā:

— Es tomēr došos uz Rīgu. Tu pats redzi — no mūsu mājas arī visi jau projām. Tik vien paliek kā Engelsoni, bet viņi šeit vēl nogrozās bērnu dēļ.

Aspazija aizbrauca, un Rainim nebija ne prieka, ne skumju par to. Viņš bija cerējis, ka tūdaļ varēs strādāt, bet nu gluži pārsteigts juta, ka vientulība nebija atkāpusies. Tā šķita vienīgi klusāka un tāpēc jo smagāka.

Lija lietus, un tikai retos brīžos viņš pa ielām, kuras klāja dubļu aptašķītas rudens lapas, varēja aiziet līdz jūrai, kas gluži pelēka viļņoja vējā — saīgusi, satraukta un izmisusi.

Bet tad laiks mainījās. Piestāja lieti, parādījās saule, un pāri jūrai pacēlās rēnas, zilas debesis.

Priecīgs viņš gāja pie Anniņas, viņu mājkalpotājas.

— Man jau šķita, ka saulei vajag atgriezties. Saule vienmēr man darījusi labu.

Viņš sāka rīkoties.

— Es te palikšu visu rudeni. Es taču nevienam pasaulē neesmu vajadzīgs un tāpēc varu dzīvot jebkurā vietā zem šīs saules.

Tad izlēma:

— Manuprāt, tagad vislabāk būtu apmesties ielas maja. Tur ir vairāk saules, gaismas un plašuma.

Viņš gāja izraudzīt istabu.

— Nu redzi, te ir viss, kas vajadzīgs, lai cilvēks varētu strādāt un justies labi, — otrā stāvā uzkāpis, dzejnieks priecīgs sacīja. — Ir gulta, kur gulēt, ir mazgājamais galdiņš, kumode. Vienīgi trūkst manu grāmatu un papīru.

Anniņa sāka post īrnieku pamestās telpas. Nesa gultas veļu, nesa svaigu ūdeni, slaucīja putekļus, logi bija atvērti, un pa tiem alpām ielauzās rudens dienas elpa. Bet dzejnieks bija sētas mājā un stāvēja pie kumodes, kur atvilktnē salikti viņa rokraksti, grāmatas. Un atkal viņu pārņēma savādā sajūta, ka viņš sadalījies it ka divas daļās. Viņa miesas atradās šai nelielajā telpā ar zemajiem griestiem — stāvēja nosirmojis vīrs, kam pēc pāris dienām būs sešdesmit četri gadi, bet, lūk, blakus gluži parastā atvilktnē ir viņa domas, viņa jūtas, kas viņu bija pametušas un uzsākušas savu dzīvi.

Viņam bija bail pieskarties paša aprakstītajām papīra lapām — varbūt tās uzbruks ar tūkstoš jautājumiem un viņš nezinās, ko atbildēt.

Dzejnieks pāri grāmatu un papīru kaudzei pāTklāja avīžu lapu. Lai viss guļ netraucēts! Neko neaiztikt, lai nesaceltu kājās pagātni, tagadni un nākotni, kas šeit pēkšņi drūzmējās, apstāja priecīgām un izmisušām balsīm.

Jānes viss lejā, kā ir.

Bet atvilktne bija smaga. Negaidīti smaga.

— Tos papīrus vajag aiznest pa daļām. — Pa stāvajām, neērtajām sētas mājas kāpnēm bija uzkāpusi arī Anniņa. — Raug, še, man ir līdzi grozs. Tajā var ielikt krietnu tiesu. Palaidiet, kungs!

— Nē, nē, lai viss stāv, kā ir salikts, — dzejnieks attrauca. — Redzi, Anniņ, tā var visu sajaukt, un tad es velti zaudētu laiku, papīrus no jauna kārtojot. Man viss salikts stingrā kārtībā. Tikai tad var strādāt, ja viss ir savā vietā.

— Bet atvilktne nudien jums, kungs, par smagu.

— Mēs to varam nest divatā.

Viņi nesa divatā!

To darīt nebija viegli. Stāvās kāpnes bija mokoši garas. Tad vēl sēta, ielas mājas durvis, otras kāpnes.

— Tomēr vajadzēja nest pa daļām. Ar grozu, — Anniņa bija neapmierināta. — Jūs pavisam nomocīsities.

Dzejnieks atpūzdamies skatījās atvilktnē. Viņam trūka elpas, galva viegli reiba. Aprakstītās papīra lapas šķita iesmejamies. Nicīgi, kaitinoši:

«Nav viegli mūs nest, nav viegli... Kaut ari tieši tu mūs esi palaidis pasaulē. Tev likās, ka kļūs vieglāk, kolīdz tiksi no mums vaļā, bet tā nav noticis. Palūk, cik mēs esam smagas.»

Anniņa pa tam bija elpu atņēmusi un kāpa lejā uz pirmo stāvu. Pēkšņi augšā aiz muguras viņa dzirdēja kā iekliedzienu, kā kritienu.

— Pasargi, dievs! Kas notika!?

Viņa steidzās atpakaļ.

Dzejnieks gulēja uz grīdas sāpēs savilktu seju, garš un nekustīgs.

— Palīgā! Palīgā! — Aniņa iekliedzās izbailēs. — Kungs pakritis! Kungs guļ bez dzīvības!

Uzsteidzās Engelsone. Ko šeit varēja darīt? Viņa paķēra no galda ūdens krūzi un sāka slacīt uz pakritušā sejas.

Briesmas atkāpās, — pēc brīža dzejnieks atvēra acis. Tās nepazina divas sievietes, kas satrauktas bija pār viņu noliekušās. Tad neizpratne no dzejnieka acīm izzuda un viņš atguvās. Jautāja apjucis un nelaimīgs:

— Es laikam jūs izbiedēju. Kas ar mani notika?

— Nekas, nekas ...

Abas sievietes palīdzēja dzejniekam nokļūt gultā. Iedzēris nedaudz auksta ūdens, viņš atžirga pavisam.

— Man ļoti, ļoti nepatīkami, ka es jūs t.ā nobiedēju.

Engelsone uztraukta zvanīja uz Rīgu, un pēc pāris

stundām atbrauca Aspazija.

— Viņi tevi velti uztraukuši, — dzejnieks mierināja. — Tu redzi, ka ar mani ir pavisam labi.

— Tu esi kā bērns — vai tavā vecumā jānes tik smaga kaste!

— Es pats esmu vainīgs, ka tā kaste tik smaga. Tur iekšā ir papīri, ko esmu aprakstījis. Kas to varēja iedomāties, ka cilvēka domas var kļūt tik smagas, ka viņš no tām pakrīt visā garumā uz grīdas.

— Es sacīšu Anniņai, lai viņa atnes tēju. Tā tevi spirdzinās.

— Bet ar aveņu ievārījumu. Es labprāt iedzeršu tev un Anniņai par prieku.

Drīz atbrauca Livšics.

— Būs kādas dienas jāpaguļ. Noteikti pāris dienu būs pavisam mierīgi jāpaguļ, — dzejnieku izmeklējis, ārsts sacīja noraizējies.

— Nav taču nekā briesmīga? — Aspazija bija satraukta.

— Nē, viss būs labi, — Livšics apgalvoja. — Briesmas šoreiz ir atkāpušās.

— Anniņa ir pie manis, un tu vari braukt atpakaļ uz Rīgu, — dzejnieks sacīja Aspazijai. — Un, ja tev veselība atļauj, apciemo mani šad tad. Es būšu par to priecīgs, tici man.

— Kā tu vēlies, — Aspazija noteica neskanīgi.

Viņa atgriezās Rīgā.

Slimnieks nenocietās gultā. Vājuma mirklis bija pāri, viņš nolēma celties — nedrīkstēja pieļaut, ka nieka slimība ir stiprāka par cilvēka gribu.

Nākamajā dienā viņš aizbrauca uz bērnu vasaras koloniju Durbes pilī netālu no Tukuma. Tur bēni atvadījās no savas vasaras mītnes. Viņi sagaidīja dzejnieku priecīgā rosmē, un dzejnieks iejutās viņu pulkā. Viņi gāja šīs vasaras pēdējās rotaļas, dziedāja pēdējās dziesmas, vakaram tuvojoties, dzejnieks palīdzēja saviem mazajiem draugiem iekāpt vilcienā.

— Ardievu, vasara! Ardievu! Ardievu! Uz redzēšanos citu gadu!

— Uz redzēšanos, kad būsit izauguši!

Viņš atgriezās jūrmalā.

Lai strādātu. Tas ir vienīgais, kas viņam dzīvē atļauts. Bet varbūt nav vajadzīgs arī viņa darbs? ...

Viņš strādāja šais dienās, rakstīja nelielu rakstu. Tas saucās «Latvijieši». Tā viņš nosauca visus cilvēkus, kas apdzīvoja Latviju. Latvijieši bija visi — latvieši, krievi, baltkrievi, ebreji, lietuvieši, — visi, visi. Vai Latvijā dzīvoja latvijieši? Nē, Latvijā nebija latvijieši — bija cilvēki, kuri sadalījušies pa tautībām un kurus nevienoja kopīgas jūtas un cenšanās savas zemes labā. Vai tas būtu tik slikti, ja būtu latvijieši?...

#

7. septembrī, sestdienā, viņš aizbrauca uz Rīgu. Piezvanīja Olgai — vai viņa nevarētu atnākt?

Olga atsteidzās nevaļīga: viņai rīt esot jāaizbrauc uz Tērvetes sanatoriju. Tajā ārstējoties viņas draudzene.

— Viņa ir slima un rīt ļoti gaida mani ciemos.

Dzejnieks klausījās, savām gaišajām, mazliet gurdajām

acīm Olgā veroties, un Olga saprata, ka viņš aptver tikai vienu: viņa aizbrauc. Olga sāka skaidrot:

— Es pati nemaz negribu uz Tērveti braukt. Nemaz. Bet arī manas darba biedrenes saka — esot jābrauc, ja slimnieks gaida.

Dzejnieks, kā likās, nebija šo skaidrošanos dzirdējis. Viņš laikam iedomāja vienīgi sevi, kad sacīja:

— Un es tā biju cerējis, ka rīt būsim kopā. Ka mazliet pastrādāsim. Gribēju kārtot aforismus. Bet nu jau nekā.

Viņš bija pieradis, ka līdzās ir čaklas rokas un atsaucīga sirds, kad viņš gatavoja jaunu grāmatu.

— Tātad tu aizbrauc, — viņš sacīja pusizklaidīgi, ar skumjām. — Nu, neko darīt. Neko nevar darīt, ja tā j ābūt.

Viņš devās uz staciju, un kādu gabalu viņi gāja kopā. Ielas stūrī viņi šķīrās.

Pēc brīža viņš atskatījās: Olga vēl staveja turpat. Viņš pamāja ar roku un gāja tālāk. Gāja kā parasti — stalts, slaiks, galvu drusku uz labo pusi noliecis, ģērbies pelēka vasaras uzvalkā, galvā iemīļotā platmale, rokā spieķis, no kura nekad nešķīrās.

❖

— Es esmu pieradis pie saules, bet manā istabā ir tikai viens logs, — dzejnieks sacīja, kad Engelsone, augšstāvā uzkāpusi, viņu sastapa verandā. Tur visi trīs logi bija līdz galam vaļā, spīdēja mierīga rudens saule. — Vai jūs nejūtat, cik draudzīgi un laipni sarunājas koki aiz loga? Šeit ir daudz gaismas.

Dzejnieks pieklusa, it kā ieklausīdamies rudens zeltīto koku balsīs.

— Esmu tik priecīgs, ka jūs ienācāt pie manis. Vai es nevaru būt laimīgs? Aiz loga saule noraugās uz mani, un šeit mani apņem cilvēku mīlestība un atsaucība.

— Tas viss ir jauki, bet man šķiet, ka būtu labāk, ja jūs pārceltos uz pilsētu, — Engelsone raudzījās dzejnieka slimīgi izvārgušajā sejā: — Ja nu jums atkal kļūst slikti? ... Slimība allaž pielavās paslepen. Rīgā jums būtu visapkārt cilvēki.

—- Vai tieši drūzmā cilvēks nejutās visvientulīgak? Turpretim tagad man ir labi, pavisam labi, un tāpēc es šeit jūrmalā palikšu ilgi, visu rudeni.

Engelsone gribēja kaut ko iebilst, dzejnieks to saprata un tāpēc sāka steidzīgi runāt:

— Paskatieties, kāda krāsu bagātība visapkārt. Un klusums. Tāds klusums! ... Bet tas nav nedzīvs. Kad dabā ir klusums, tas nozīmē, ka viņa ir uz brīdi aizturējusi savu spēku. Tikai jāsaklausa šis spēks — tik dzirdīgām ausīm vajadzētu būt ik cilvēkam. Un šī gaišā saule! Kāpēc es lai paslēptos no tās pilsētas mūros? Saule man vienmēr darījusi labu.

Un nezin kāpēc — varbūt tādēļ, lai viņu nepārtrauktu ar mudinājumiem doties uz Rīgu, — dzejnieks pēkšņi parakņājās papīros un paņēma kādu fotogrāfiju.

— Te mēs esam redzami abi ar Iniņu. Jūs esat labs cilvēks, varbūt jums kādreiz ir vēlēšanās ieskatīties šais sejās, kas kļūst vecākas un vecākas. Varbūt tad, kad mūs avīzēs atkal kārtējo reizi aprakstīs kā neliešus, kas atbraukuši pēc piecpadsmit gadu prombūtnes, lai izlaupītu šo zemi un apmuļķotu tās ļaudis.

Kad Engelsone aizgāja, dzejnieks ilgi klausījās klusumā, kas pletās aiz verandas logiem. Viņš bija priecīgs par sauli, kas rotaļājās koku dzeltenajās lapās.

*

Devītajā septembrī — tā bija pirmdiena — no rīta viņš piezvanīja Olgai.

— Kad tu pārbrauci? Es tevi gaidīju vakar — cerēju, ka tu varbūt no Tērvetes atgriezīsies agrāk un...

Olgai viņa balss likās pagurusi un bēdīga.

— Es šodien uz Rīgu nebraukšu, — viņš skaidroja. — Bet sazvanīsimies. Es ļoti gribētu, ka tu man palīdzētu. Es te šo to strādāju, bet darbs neveicas.

*

Ienāca Engelsone — viņa dodoties ar ģimeni uz pilsētu un atnākusi atvadīties.

— Brauciet uz Rīgu arī jūs, — viņa no jauna mudināja. — Ko jūs divi vien ar Anniņu šeit darīsit!

Dzejnieks tai dienā bija jautrs.

— Tas viss var ilgt tikai kādu mēnesi. Kastaņolā mēs ar Iniņu divi vien nodzīvojām veselus piecpadsmit gadus. Un izturējām. Tad nu redziet, cik es esmu stiprs. Ir tā: ja cilvēkam veicas darbs, tad viņš daudz var izturēt. Neparasti daudz. Un patlaban es tik ļoti gribu strādāt. Es pat slepus ceru, ka beidzot uzrakstīšu kaut ko patiešām vajadzīgu.

Engelsoni aizbrauca, un vasarnīcā kļuva pavisam vientuļi un klusi. Tik vientuļi, it kā viņš būtu palicis viens visā pasaulē.

«Un visi gluži labi iztiek, ka es neesmu viņu pulkā,» dzejnieks iedomāja ar vieglu rūgtumu. «Sabiedrība ir kā nepiepildāms pūķis, kas allaž prasa barību. Ja tu pierimsti to dot, tā tūdaļ novēršas no tevis kā no nevajadzīga.»

Viņš nesazvanījās ar Olgu. Sagadījās tā, ka bija sabojājies telefons. Viņš aizsūtīja Olgai īsas rindas:

«Tu pagaidām uz jūrmalu nebrauc. Gaidi, kamēr es iebraukšu...»

11. septembra agrā rīta stundā atbrauca Aspazija un apsveica viņu. Tā bija dzejnieka dzimšanas diena, viņam palika sešdesmit četri gadi.

Ap pulksten deviņiem viņi abi aizgāja pastaigāties pa liedagu.

Viņam ienāca prātā jūra 1905. gadā, šīs pašas priedes un Iniņa, kas tolaik gāja blakus pilna rosmes, spīts un degsmes.

«Mēs abi esam kļuvuši veci, kaut ari es tik daudz esmu rakstījis, ka cilvēkam vajag atjaunoties. Vienīgi jūra ir tikpat jauna kā agrāk.»

Sāka līt lietus, un viņiem vajadzēja atgriezties mājās.

Istabās bija drēgni.

— Es nesaprotu, kā tu vari to izturēt, — Aspazija nebija apmierināta. — Te var dabūt ģikti. Tu redzēsi, ka tava ietiepība nebeigsies labi.

— Toties te ir tāds klusums ka Kastaņolā, kad es, klintīs paslēpies, rakstīju liju Muromieti. Tur, pāri klintīm, lidoja ērgļi. Diemžēl te vienīgi zvirbuļi čirkst trokšņaini un skaļi.

— I nepiemini. Daudz slavas tev tas lija sagādājis!

Viņiem bija garlaicīgi vienam ar otru, un Aspazija

kļuva nevaļīga:

— Es došos atpakaļ uz Rīgu. Apsveikusi tevi esmu, un gan jau tu kaut kā šeit iztiksi, ja nu esi ietiepies te palikt.

Aspazija aizbrauca.

Dzejnieks sameklēja gramatas, papīra lapas, — viņš sāka strādāt.

Bet miera nebija. Klusums ap viņu kāpa kā augsta, mēma siena, un viņam kļuva bail no tā. Paņēmis platmali un spieķi, viņš no jauna devās uz liedagu. Lietus bija pārstājis, pūta rudens vējš, iet bija grūti.

Viņam gribējās redzēt jūru. Tā viļņojās, nikni satraukta, viļņu muguras pret pelēkajām debesīm plaiksnīdama.

Viņš stāvēja jūras krastā. Kur iet tālāk? Klusuma siena cēlās arvien augstāk, debesīs neredzēja sauli, satraukti rudens ūdeņi skrēja pelēkbaltajās krasta smiltīs. Dzejniekam trūka elpas, un viņš apsēdās liedagā uz soliņa.

Tagad klusuma siena bija tik augsta, ka augšā pat debesis nejautās, vienīgi ausīs atbalsojās viļņu šļakatas un kāpu priedes šalca smagā saskaņā, kā elsojot, kā spītā.

Cik ilgi tā bija sēdējis, viņš neapjauta. Bet tad kādā brīdī viņš iznāca kā no tumsas un pamanīja, ka platmale atrodas smiltīs un arī spieķis noslīdējis zemē. Sirds sita satraukti.

Labi, ka klusuma siena bija sarukusi un viņš atkal juta virs galvas debesis, kur aiz mākoņiem vajadzēja atrasties arī saulei.

Gausu soli viņš devās mājup. Ielas bija slapjas un tukšas, un tas šķita labi, jo neviena ziņkārīga acs neredzēs, cik lēna un nevarīga ir viņa gaita.

Dzejnieks stāvēja pie vasarnīcas, un viņam pietrūka spēka, lai pasauktu Anniņu. Viņš mēģināja klauvēt pie mājas sienas ar spieķi, bet tas neklausīja, vienīgi nograbēja pret nama dēļiem — vienreiz, otrreiz ...

Anniņa tomēr bija sadzirdējusi.

— Ak vai, es tā baiļojos, tā baiļojos... Kungs tik ilgi bija projām... Ak dievs, ak dievs, kā jūs, kungs, izskatāties!

Vecenīte steidzās palīgā.

— Vai mēs tiksim augšā? Ak, šīs sasodītās kāpnes, uz kādām tie vasarnieki tik kāri! Saceļ tās mājas tādas, ka cilvēkam grūti pat uz savu istabu nokļūt...

Lēnām viņi kāpa augšup,

— Viss ir labi... Pavisam labi... Vai mājās nav neviena sveša cilvēka?

— Nav, nav neviena. Esiet gluži mierīgs.

Bet tas laikam dzejnieku ne sevišķi iepriecināja.

— Arī zvanījis nav neviens?

— Nē, neviens nav zvanījis, kungs, neviens. Es lukošu sameklēt ārstu, — Anniņa rosījās, kad dzejnieks bija apguldīts gultā.

— Nevajag nekā. Tagad ir labi, — dzejnieks vecenīti atturēja. — Iztiksim tāpat.

— Kā kungs grib. Es gan domāju, ka vajadzētu kādu dakteri.

Vakars pagāja mierīgi, bet īsi pirms pusnakts Rainim kļuva’ļaunāk.

— Nudien vajag ārstu, — vecenīte uztraucās. — Kā nu bez ārsta! Taču iedotu kādas zāles. Visu vasaru te dzīvoja dakteris, bet, kad nu vajag, nav neviena. Un es nezinu nekāda padoma!

Ārstu saukt dzejnieks neļāva. Nevarēja taču būt, ka ne no šā, ne no tā viņu pieveiktu pēkšņa kaite.

Anniņa nosēdēja pie slimnieka gultas visu nakti, deva viņam aveņu tēju, lika pie kājām karstas pudeles.

Nakts vilkās ilgi un bija mokoši smaga. Atkal kāpa pret debesīm klusuma siena, uz viņu raudzījās salta vientulība un sirdi pielēja ar mēmu vienaldzību.

«Bet kur lai slēpjos klajā, līdzā laukā ...»

Agri no rīta kāds klauvēja pie vasarnīcas durvīm. Pulkstenis bija septiņi, un ārā stāvēja kāda sieviete: viņa atnesusi ziedus, viņa sveicot dzejnieku dzimšanas dienā.

— Ak, es nemanīgā! — tagad attapa arī Anniņa. — Vakar ar visiem uztraukumiem nemaz neapķēru, ka saimniekam jubileja. Lai nu dievs dod veselību un spēku! Cilvēkam veselība ir pats galvenais, lai cik slavens un ļaužu mutēs daudzināts viņš būtu.

Arī dzejnieks tad attapās un novēlēja visu labu Anni-ņai — viņai šajā dienā — 12. septembrī — palika sešdesmit septiņi mūža gadi.

— Nu redzi, Anniņ, mēs te rīkojamies kā divi īsti jubilāri.

Vēlāk atbrauca Aspazija. Dzejnieks piesardzīgos vārdos pastāstīja, cik smaga bijusi iepriekšējā diena un nakts.

— Bet tagad ir labi. Pavisam labi.

— Tu esi sakreņķējies, ka tevi neviens neatceras, — Aspazija noteica. — Bet pie tā mums ir jāpierod. Sākumā bija slava, tad zaimi, tālāk būs klusums. Es braukšu uz

Rīgu un piezvanīšu Livšicam. Lai tomēr paskatās, kā ar tevi ir.

Aspazija aizbrauca. Aizbrauca ar to svešo saltumu un vienaldzību, kas nu jau ilgi bija starp viņiem.

Dzejniekam atkal kļuva grūtāk. Tomēr vajadzētu kādas zāles.

— Aizej, lūdzu, uz aptieku, Anniņ, un paprasi, lai viņi tev kaut ko iedod.

Zāles saņēmis, Rainis jutās drusku labāk un iemiga.

Atbrauca Livšics. Rainis bija nemierīgs.

— Ņem mani līdz uz Rīgu. Šeit mēs esam tikai divi nevarīgi veči, — dzejnieks lūdza. Viņam bija kļuvis bail no mēmās vientulības visapkārt, un viņš laikam vairs īstineticēja saviem spēkiem.

Ārsts no jauna izmeklēja dzejnieku. Nē, uz Rīgu ar tik sliktu veselību braukt nav iespējams. Slimniekam jāizģērbjas un jāguļ. Jāguļ mierīgi, pavisam mierīgi.

Dzejnieks paklausīja. Viņš gulēja gultā un klusēja. Bet tad viņš ar briesmīgu skaidrību saprata — ārsts aizbrauks, un viņi atkal paliks abi ar Anniņu. Klusuma siena gan bija pazudusi, augšā pie debesīm lielā spožumā spīdēja saule, bet viņš atradās tukša, izdeguša lauka vidū, un pie viņa bija tikai Anniņa. Vai tiešām cilvēks mirst tik bezgala viens, kā viņš reiz bija rakstījis kādā dzejolī?

— Man jādodas uz Rīgu, — viņš cieti sacīja ārstam. —JSeit es varu vienīgi nomirt.

Ārsts vilcinājās: patiesi, šeit slimnieks būtu pilnīgi pamests savam liktenim. Un viņš padevās: brauksim!

Dzejnieks kļuva priecīgs — jāpošas ceļā! Lai Anniņa savāc vajadzīgās mantas! Pats viņš devās uz otru istabu pārģērbties. Bet neaizgāja līdz otrai istabai — pēc dažiem soļiem viņš aiz nepārvarama vājuma atslīga tuvākajā krēslā. Acis izmisušas meklēja Livšicu:

— Glāb mani, draugs!

Uz brīdi dzejnieks zaudēja samaņu. Kad viņš atguvās, redzēja sevi noguldītu.

Dzejniekam trūka elpas, viņš centās to atgūt, svaidījās guļas vietā. Tad no krūtīm izlauzās smaga nopūta, un pēc brīža vasarnīcas nelielajā istabiņā bija ienākusi Melnā māte.

Pulkstenis bija pusčetri pēc pusdienas.

...Vēlāk, atbrauca Aspazija. Kad viņa uzlūkoja mirušo, kaut kur kā gar stāvu krauju bezdibenī nogruva visi pārpratumi un sāpes, kas izciestas, kopā staigājot, un dzidri zilās debesīs slējās augšup milzu kalns, kurā viņi abi kopā bija kāpuši. Cauri gariem trimdas un emigrācijas gadiem, cauri negaisiem un vētrām. Naida pavadīti. Un stipras mīlestības^ pavadīti.

Un ar nežēlīgu skaidrību saprata — viena pati viņa augstāk vairs nekāps.

*

Kad Rīga uzzināja, kas noticis jūrmalas vasarnīcā, tā saviļņojās. Visiem uzradās liela interese par nomirušo. Steidzīgi griezās laikrakstu dzirnas — par to, kas zaudēts, par to, kas noticis jūrmalas klusumā. Un — kam pieder aizgājušais? Vienu noprata visi — viņš nav Melnās mātes daļa.

Aiz dzejnieka šķirsta gaja ļaužu tūkstoši — Rīga nekad nebija tādu pavadītāju pulku pieredzējusi. Jo viņa vārds nebija nodalāms no brīvības. No taisnīguma. No godīguma.

Un no saules, kas viņam nozīmēja to pašu, ko vārds «brīvība».

Rudens saule runā bēriniekiem:

Savam dēlam starošu caur mūžiem,

Viņš man bijis uzticīgs līdz galam.

Viņš no manis atkāpies nav naktī,

Mani sludinājis ziemas salā,

Ļaudīm dedzis ticību uz dzīvi.

SATURS

Ievadam . : . .

Pirmā daļa Trimda

Ceļa sākums , . . . . . .

Ceļā..........

Pirmajā piestātnē......

Vasara.........

Draudzības piedāvājums .

Snieg.........

Pirms jauna ceļa......

Verstu tūkstoši.......

Slobodskas pirmā vasara .

Senu gadu atbalsis......

Rudens dienās .......

Vakari Slobodskā......

Sākas jauns gadsimtenis.....

Uzdrīkstēšanās.......

«Iet dienas, gausi vilkdamās»

Apciemojums . ......

Piedzimšana........

Starplaikā........

Uz mājām......

Otrā daļa Dzimtenē

Mājās . .......

«Tālas noskaņas zilā vakarā»

«Uguns un nakts».....

«Ikviens, i pats rāmākais nemierā ...» «Asins sviedri līņā» «...

Trešā daļa Saule kalnos

Piestātne «Kastaņola».....* *

No jauna — sākums.......

Viesis no tāluma ........

«Domās es esmu tur...»......

Nemiers

«Zelta zirgs»......

Tie, kas neaizmirst ........

Uzvara...........

Ikdiena...........

Gals un sākums.........

Kārtējo reizi...........

Smagas dienas.....

«Ir rūgti jāmirst tev, lai dzīve celtos» . .

«Spēlēju, dancoju»........

Trešais cēliens . ........

Sarakstīšanās.........

«Krauklītis» .........

Laikmeta virpuļos . ......

Uz mājām ..........

Atgriešanās ..........

Ceturtā daļa «Kur manas mājas? Kur miers?»

Mājās.......

«Jel esi tāds kā mēs. Tad tevi mīlēs» .

«Sirds, saki manim, vai šis ir jau prieks?» .

« .. paliek bēdīgi ap sirdi, še dzīvojot.» . .

«Noslaukāmi jūs no zemes visi nost!» . . .

Sākums jaunai gramatai Mēness meitiņa

Asteru laikā..........

Jubileja...........

Mentona.........

Ян Янович Калнинь РАЙНИС Биографический роман

Издательство «Лиесма» Рига 1977 На латышском языке Серия «Жизнь замечательных людей» Художник В. Ковалев

Kalniņš Jānis Jāņa d.

RAINIS Biogrāfisks romāns

Redaktore Ļ. Hijimonoka. Māksi, redaktors A. Ll-pins. Tehn. redaktore L. Vasijevska. Korektore K. Rumbēna.

Nodota salikšanai 1975. g. 18. jūlijā. Parakstīta iespiešanai 1977. g. 20. jūlijā. Tipogrāfijas papīrs Nr. 1, formāts 84X108732. 21,5 fiz. iespiedi.; 36,12 uzsk. iespiedi.; 38,08 izdevu. 1. Metiens 45 000 eks. JT 00027. Maksā 2 rb|. 70 kap.

Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 626/27578-J-2480. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komltejas_ tipogrāfijā «Cīņa» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Pasūt. Nr. 2544.

Content

Kalniņš Jānis Rainis

PIRMĀ DAĻA TRIMDA

CEĻA SĀKUMS

CEĻĀ

PIRMAJĀ PIESTĀTNĒ

PIRMS JAUNA CEĻA

VERSTU TŪKSTOŠI

SLOBODSKAS PIRMĀ VASARA

SENU GADU ATBALSIS

UZDRĪKSTĒŠANAS

APCIEMOJUMS

PIEDZIMŠANA

STARPLAIKĀ

UZ MĀJĀM

OTRA DAĻA DZIMTENĒ

MĀJĀS

«TĀLAS NOSKAŅAS ZILĀ VAKARĀ»

«IKVIENS, I PATS RĀMĀKAIS NEMIERĀ ...»

«ASINS SVIEDRI LĪŅĀ»

TREŠĀ DAĻA SAULE KALNOS

PIESTĀTNE «KASTAŅOLA»

VIESIS NO TĀLUMĀ

«DOMĀS ES ESMU TUR ...»

NEMIERS

«ZELTA ZIRGS»

TIE, KAS NEAIZMIRST

IKDIENA

GALS UN SAKUMS

KĀRTĒJO REIZI...

SMAGAS DIENAS

«SPĒLĒJU, DANCOJU»

TREŠAIS CĒLIENS

LAIKMETA VIRPUĻOS

ATGRIEŠANAS

CETURTĀ DAĻA «KUR MANAS MĀJAS? KUR MIERS?»

MĀJĀS

LIELAJIEM TRIMDENIEKIEM — RAINIM UN ASPAZIJAI

«JEL ESI TĀDS KA MĒS. TAD TEVI MĪLĒS»

«... PALIEK BĒDĪGI AP SIRDI, ŠE DZĪVOJOT.»

SAKUMS JAUNAI GRĀMATAI

MĒNESS MEITIŅA

JUBILEJA

MENTONA

MINSKA

«LAIKMETA KAUNS LAI MUMS NESAēD DZĪVES»

VĒLREIZ — KASTAŅOLA

«TUVOJAS GALS, BET GARS»

«BET KUR LAI SLĒPJOS KLAJĀ, LlDZA LAUKA?...»

SATURS