Moruā Andrē

Žorža Sanda

Andrē Moruā Žorža Sanda

Sērija «Ievērojamu cilvēku dzīve» iznāk šādi darbi

I. MURAVJOVA. ANDERSENS

J. NIEDRE. KATRS AR SAVU LAIMI DZIMST

A. MORUĀ. TRĪS DIMĀ

S. HMEĻŅICKIS. PRŽEVAĻSKIS

J. TIŅANOVS. KIHĻA

A. PERISO. SEZANNS

M. JANOVSKA. PASTĒRS

L. INFELDS. DIEVU MĪLULIS

M. JANOVSKA. KĀRLIS LĪBKNEHTS

N. ČUKOVSKIS. BERINGS

A. LANŪ. LABDIEN, ZOLĀ KUNGS!

A. STEKLIJS. TOMASS MINCERS

V. BARANCENKO. JURIS GAVĒNIS

A. MORUĀ. PROMETEJS JEB BALZAKA DZĪVE

S. ĻEMESEVS. MĀKSLINIEKA CEĻŠ

A. ĻEVANDOVSKIS. ŽANNA D ARKA

J. NIEDRE. SALIŅA BANGOJOŠĀ OKEĀNA

S. ZARŅICKIS,A. SERGEJEVS. ClČERINS

S. MOROZOVS. PROKOFJEVS

A. ALDANS-SEMJONOVS. SEMJONOVS-TJANSANSKIS

71-52

PIRMĀ DAĻA AURORA DIPENA

Sieviete!... Ļautiņi mīļie, padomājiet mazliet, kas tik šajā radījumā ir ietverts — juku jukām un neizsmelamil

Pols Kloclels

Žorža Sanda ir sieviete, kas pēc savas izcelsmes atradās uz divu dažādu sabiedrības šķiru robežas un pēc izglītības uz sliekšņa, pie kura mijās XVIII gadsimta racionālisms un XIX gadsimta romantisms; jau bērnībā zaudējusi tēvu, viņa vēlējās to aizstāt mīļotajai mātei un tāpēc izturējās kā vīrietis; meitenes vīrišķīgo stāju vēl pastiprināja savādais mājskolotājs, kas viņu audzināja kā zēnu un lika viņai valkāt vīriešu apģērbu; viņa ir sieviete, kura septiņpadsmit gadu vecumā kļuva neatkarīga — Noānas muižas un vēl kādas mājas īpašniece un visu mūžu neapzināti tiecās atgūt savas neiegrožotās jaunības paradīzi; viņa nekad nespēja paciest vīrietī pavēlnieku un meklēja mīlestībā to, ko atrada mātes laimē: iespēju rūpēties par vārgākām būtnēm; būdama neiecietīga pret jebkādu vīrieša patvaļu, viņa cīnījās par sievietes atbrīvošanu, par sievietes tiesībām brīvi lemt par savu miesu un jūtām un tā dziļi un labvēlīgi ietekmēja sava laika tikumus; būdama vispirms katoliete, viņa vienmēr bija kristiete un ticēja mistiskai vienotībai ar dievu; sociāliste viņa kļuva tāpat, kā palika kristiete — aiz cēlsirdības; 1848. gadā viņa iesaistījās revolucionārajā kustībā un pēc tās apslāpēšanas prata saglabāt prestižu, nenoliegdama savus uzskatus; pārkāpdama pieņemtos nosacījumus gan privātajā, gan sabiedriskajā dzīvē, viņa tomēr katram iedvesa cieņu ar savu ģenialitāti, strādīgumu un drosmi; kad visas kaislības apdzisa, viņai izdevās savā bērnības mājā atgūt zaudēto paradīzi; un, beidzot, neaizēnotajās, rosīgajās un matriar-hālajās vecumdienās viņa atrada laimi, ko veltīgi bija meklējusi mīlas kaislē.

I

KARAĻI, KARAVĪRI, MŪĶENES, KOMEDIANTES

Izskaidrot cilvēka raksturu ar iedzimtību vienmēr ir pārsteidzīgi. Kāda tāla priekšteča īpašība pēkšņi var no jauna parādīties piecpadsmitajā paaudzē. Dažam labam talantīgam cilvēkam bērni ir viduvējības. Kaut kāda notāra ģimenē piedzimst Voltērs. Taču, pētījot Žoržas Sandas priekštečus, biogrāfs noteikti var paredzēt, ka šo sievieti gaidījis neparasts un ievērojams liktenis. Citās ģimenēs ir divi trīs izcili priekšteči. Žoržas Sandas senči visi ir neparastas personības. Te karaļi ir sajaukušies ar mūķenēm, lieli karavadoņi ar teātra skuķēm. Visas sievietes sauc par Aurorām kā pasakās fejas; visām ir dēli un mīļākie, turklāt dēlus viņas mīl vairāk nekā mīļākos. Ārlaulības bērni birst kā krusa, vecāki tos nenoliedz, bet dedzīgi mīl un karaliski audzina. Viņi visi ir valdzinoši dumpinieki, maigi un cietsirdīgi. «Šai skarbajai un spēkpilnajai ciltij,» raksta Morass, «Žorža var pateikties par vairākām spilgtām rakstura īpašībām, par spīvajām dzīves alkām, par nekautrīgo drosmi dzīvot pēc savas patikas un par nepiesātināmu salkumu mīlestībā.» Šajā ģimenes hronikā ir galantas komēdijas, varoņpoēmas un «Tūkstots un vienas nakts» elementi.

Kēnigsmarki, vācu-zviedru ģimene, iemantoja slavu tanīs laikos, kad karavīrs, no vienkārša zaldāta uzdienējis par oficieri, varēja pāriet no viena karaļgalma uz citu un komandēt tās armijas, pret kurām vēl vakar bija cīnījies. Eiropas arēnā Kēnigsmarki sāka figurēt no Trīsdesmit gadu kara. Dinastijas nodibinātājs bija rūdītais, negantais, blēdīgais, viltīgais un skarbais feldmaršals Žans Kristofs de Kēnigsmarks. Pēc viņa visi šīs dzimtas vīrieši bija varonīgi dēkaiņi un pavedēji, sievietes — svētās vai valdzinošas grēcinieces. Aurora de Kēnigsmarka, daiļa kā pavasara rīts, dzīvoja XVII gadsimta beigās; viņas brālis bija slavenais Filips de Kēnigsmarks, ko Hanoveras kūrfirsts, nākamais Anglijas karalis Džordžs I, 1694. gadā lika aiz greizsirdības nogalināt. Cenzdamās izdibināt brāļa nonāvēšanas iemeslu, Aurora de Kēnigsmarka sastapās ar Sak-sijas kūrfirstu Fridrihu Augustu, vēlāko Polijas karali. Ar lielajām, tumšajām, glāsmainajām acīm, ar tipiski francisko asprātību un dzirkstošo līksmi Aurora bija neatvairāma. Saksijas Augusts viņā iemīlējās, kā nu bija spējīgs, proti, diezgan vulgārā veidā. Viņam patika ikviena sieviete, ja tikai tā bija iznesīga un pretimnākoša. Viņš nemaz neprata novērtēt Auroras smalkumu, pat cildenumu, tomēr 1696. gadā tā viņam dāvāja dēlu, kas tika nokristīts par Moricu un iecelts par Saksijas grāfu.

Abu mīlnieku sakari bija pārtrūkuši jau pirms dzemdībām un vairs neatjaunojās. Pamestā Aurora apņēmīgi atrada spožu patvērumu protestantu abatijā Kedlimbūrā, ko pārvērta, pārējām mūķenēm svēti šausminoties, par Ram-buijē savrupmāju un mīlestības galmu. Tur viņa Pēterim Lielajam par godu sarīkoja ar nevīstošu slavu vainagotus svētkus, kuros uzstājās kā mūza un lasīja franciski pašas sacerētas vārsmas; todien viņa apbūra gan carēviču, gan pašu abatesi, kas, būdama ļoti veca un kurla, noturēja mūzu par kaut kādu svēto. Aurora dziedāja itāliešu ārijas, pati spēlēdama uz klavesīna pavadījumu, un Zviedrijas karaliene iesauca viņu par «savu zviedru lakstīgalu». Aurora trauca pasta karietē no Drēzdenes uz Vīni, no Berlīnes uz Stokholmu. 1728. gadā viņa nomira, viņu bija izputinājuši juvelieri, modistes, aptieķnieki un arī jmaigi mīlētais dēls Morics, par ko viņa bija lolojusi ļoti godkārīgas cerības.

Sim dēlam, Saksijas Moricam, bija mātes daiļā seja un augstā piere. Būdams godīgs un vaļsirdīgs maigas dabas cilvēks, viņš, tāpat kā daudzi ārlaulībā dzimuši bērni, skuma, skūpstīdams medaljonus ar tēva un mātes aLtēliem. Jau no agras bērnības Morics apliecināja lielas dotības uz karavīra amatu. Dēlu tēvs audzināja stingri. Pēc viņa pavēles Morics ēda tikai viru un maizi un kājām šķērsoja visu Eiropu, nesdams uz muguras kareivja mantību. Trīspadsmit gadu vecumā viņš kaujas laukā plūca pirmos lau-rus un paveda tikpat vecu meiteni, ko padarīja grūtu. Viņš bija mantojis sava tēva izlaidību. Morica mīlas dēkas ar princesi de Konti, ar Adriēnu Lekuvrēru, Favāra kundzi un hercogieni de Bujonu satrauca visu Parīzi. Būdams karaļa dēls, viņš ilgi izjuta slimīgas alkas likt visiem aizmirst, ka ir dzimis ārlaulībā, viņu vajāja tieksme kļūt par patvaldnieku. Tādēļ viņš mēģināja tikt par Kurzemes hercogu. Morica māte Aurora de Kēnigsmarka un mīļākā Adriēna Lekuvrēra pārdeva savas rotas lietas, lai palīdzētu īstenot viņa ieceri, Viņš jau grasījās apprecēties ar pēdējā hercoga atraitni, vēlāko Viskrievijas carieni Annu Ivanovnu, tātad dzīrās sasniegt sprausto mērķi, bet piepeši izdarīja aušību: viņš ieveda pilī savu jauno metresi. Pēc tam Moricam vajadzēja atteikties no dzīšanās pēc himērām. Par mīlestību viņš bija samaksājis ar karaļa kroni.

Tas tomēr bija laiks, kad mīlestība un slava labi sadzīvoja kopā. Ir zināms, ka Saķsijas Morics galu galā iestājās Francijas karaļa armijā un pat kļuva tā radinieks, izprecinādams kroņprincim savu brāļameitu Saķsijas Mariju 2o-zefīni. Viņa kļuva triju karaļu māte, dāvādama dzīvību Luijam XVI, Luijam XVIII un Šarlam X. Kā brelāna spēlē viņai bija karaļu trijnieks. Protestantam Saķsijas grāfam šīs laulības bija vajadzīgas, lai nostiprinātu savu stāvokli katoļu karalistē. Laulību pārrunas viņš vadīja tāpat kā kaujas, «bungām rībot, karogiem plīvojot», un šī pasākuma veikšanas labā rakstīja visburvīgākās vēstules vistrakākajā pareizrakstībā. Šim neizglītotajam karavīram piemita tieksme uz domāšanu. Viņš sacerēja «Pārdomas vai Piezīmes par karošanas mākslu», kas uzrakstītas spraigi un drosmīgi.

Aksioma: Jo vairāk mirušu, jo mazāk ienaidnieku. Secinājums: Nonāvēt un pašam vairīties no nāves ... — Divpadsmit zaldātu, lai ieņemtu kādu nenozīmīgu posteni? Blēņas! Ja nu vēl būtu runa par divpadsmit ģenerālleitnantiem... — Sliktu rīkojumu izteikšana nereti liecina par veiklību, tikai jāprot tos īstajā mirklī pārmainīt ar labiem; ienaidnieku nekas nesamulsina vairāk; viņš ir paredzējis kaut ko un uz to gatavojies; kad viņš uzbrūk, viss, izrādās, ir citādi, nekā gaidīts ...

Tas ir Torresvedrasas kaujas prototips. «Pārdomās» Sak-sijas Morics, būdams krietns sava gadsimta filozofs, interesējās par reformām un, pamācījis cilvēku dzimuma iznīcināšanas mākslā, mēģināja iepazīstināt ar tā pavairošanas iespējām: «Laulības vajadzētu slēgt tikai uz pieciem gadiem, un tās varētu atjaunot vienīgi ar īpašu atļauju, ja pa šo laiku nebūtu piedzimis neviens bērns.» Diezgan zīmīgi, ka šī doma ienāca prātā Žoržas Sandas vecvectēvam.

Veiksmīgais un veiksmi pelnījušais ģenerālis Saksijas Morics drīz vien kļuva par Francijas maršalu. Sis uzvarētājs joprojām mīlēja sievietes un guva pretmīlestību. «Ir zināms,» Marmontels rakstījis, «ka Saksijas maršalam līdzās gara cildenumam un lepnumam piemita arī draiskulīgi tikumi. Gan aiz gaumes, gan aiz pārliecības viņš gribēja, lai armijās valdītu prieks, apgalvodams, ka franči tikai tad ejot uzvaroši uz priekšu, ja viņus vada līksmi, un vairāk par visu karā viņi baidoties no garlaicības . . .» Saksijas Morics uzturēja pie savas armijas trupu no katrai viņa iedomai paklausīgām komediantēm. Izrāde notika ik vakaru, un no skatuves pavēstīja par rītdienas kauju:

No izrādes rit esam brīvi,

Kaut direktors rauc pieri sīvi;

Jūs redzēt — liels mums baudījums.

Bet dažreiz jāupurē prieki.

Jūs uzjautrināt gribas mums,

Jums — jāuzveic ir ienaidnieki.

«Morics bija plaši pazīstams daiļā dzimuma cienītājs» — tieši to apsvēra divi Parīzes sīkburžuā, Rento kungs un kundze, Kardināla kunga un kundzes priekšteči, kad 1745. gadā nolēma gūt labumu no savu divu meitu — Marijas un Ženevjevas neparastā daiļuma. Marijai bija septiņpadsmit gadu, Ženevjevai — gandrīz piecpadsmit. Lielisko vecāku cītība tika gandarīta. Marija ilgus gadus valdzināja maršalu; viņš tai uzdāvināja Parīzē greznu savrupmāju, kurā abas māsas sāka saukties par «de Ver-jēra jaunkundzēm», un 1748. gadā Marijai piedzima no maršala meita Marija Aurora, kas bija mantojusi savu vecāku skaistumu. Tas gan arī bija viņas vienīgais mantojums.

Marija de Ver jēra, nebūdama tikumīgāka nekā visas viņas laika ievērojamās dāmas, metās gan nodokļu atpircēja d'Epinē kunga dēla apkampienos, gan rakstnieka Marmontela skavās; šim kungam bija uzticēts mācīt Marijai pareizu izrunu. Atgriezies no kāda ceļojuma pa Saksiju, maršals «dabūja zināt gan par savas aizbildināmās dramatiskajām studijām, gan arī par to, kādā veidā

Dzejas rindas atdzejojusi Milda Grīnfelde.

viņa tās izmantoja». Maršals bija patmīlīgs; kad viņš 1750. gadā nomira, māte un meita bija izsvītrotas no viņa testamenta. Viss, ko Marija de Verjēra varēja nodot savai meitai kā ģimenes relikvijas, bija tabakas kārba, ko maršalam bija uzdāvinājis karalis pēc kaujas pie Fontenuā, zīmogs un Auroras de Kēnigsmarkas portrets.

«Jaunava Aurora, Saksijas maršala ārlaulības bērns un vienīgā meita», metās pie kājām varoņa brāļameitai kroņ-princesei ar lūgumu piešķirt pensiju. Lūgumrakstam uz malas lasāms lēmums: «Karalis piešķir astoņi simti livru pabalsta jaunavai Aurorai, kamēr viņa uzturēsies klosterī, kuru izvēlēsies kroņprincese.» Kroņprincese izvēlējās Sen-sīras sieviešu klosteri, kur Auroru audzināja kā dižciltīgu jaunavu. 1766. gadā kroņprincese, nevarēdama atdot atpakaļ mātei Auroru, nolēma viņu izprecināt, bet vēlamos pretendentus biedēja apzīmējumi «ārlaulības bērns», «tēvs un māte nezināmi». Meitene ļoti cieta no šiem pazemojumiem un no jauna griezās ar lūgumu parlamentā, pieprasot, lai lūdzējas vārdam pievieno: Saksijas grāfa Morica — Francijas armijas maršala un Marijas Rento ārlaulības meita.

Parlaments apstiprināja šo pēcnāves paternitātes atzīšanu, un piemērots līgavainis tika atrasts. Viss, koŽorža Sanda rakstījusi «Manā dzīves stāstā» par savas vecāsmātes pirmajām laulībām un ko pēc tam atkārtojuši visi rakstnieces vēlākie biogrāfi, ir izdoma, kura ļoti atšķiras no īstenības. Žorža Sanda līgavaini uzdod par Luija XV ārlaulības dēlu grāfu de Ornu, ar kuru laulības esot bijušas fiktīvas, jo grāfs pēc trim nedēļām divkaujā nonāvēts. Tur nav ne vārda patiesības. Līgavainis bija četrdesmit četrus gadus vecais kājnieku kapteinis Antuāns de Orns. Par godu meitas laulībām Marija de Verjēra sarīkoja spožas svinības savā ārpilsētas savrupmājā Oteijā. Tur Aurora iepazinās ar savu pusbrāli kavalieri de Bomonu, Marijas de Verjēras un viņas mīļākā hercoga de Bujona dēlu.

Sakarā ar laulībām Ornu iecēla par karaļa vietnieku Selestā, proti, par šīs pilsētiņas komandantu, taču jaunlaulātie aizceļoja uz Elzasu tikai pēc pieciem mēnešiem. Ierodoties Selestā, karaļa vietnieks un viņa dzīves biedre netika saņemti ar lielgabala šāvieniem, kā apgalvoja Žorža Sanda, un viņiem nepasniedza pilsētas atslēgas uz zelta paplātes, «tomēr abi divi bija līksmi un cerību pilni». Viņi ieradās Selestā pirmdien; otrdien de Orna kungs «savārga, viņam trūka elpas»; kaut gan viņam nolaida asinis, viņš piektdien tomēr nomira. Jaunā atraitne vēl lieku reizi metās pie kājām Luijam XV, lūgdamās, lai viņai atstāj nelaiķa vīra posteni, taču lūgums bija muļķīgs. Vai tad sieviete var būt pilsētiņas komandants? Turklāt tanī pašā laikā Aurora zaudēja savu aizgādni kroņ-princesi, kas nomira 1767. gadā. Aurora apmetās klosterī un atkal sūtīja lūgumu.

Aurora de Orna kara ministram hercogam de Suazelam: Es, ar Parīzes parlamenta lēmumu atzīta par Saksijas maršala meitu, zaudēju tēvu agrā bērnībā... Esmu pārliecināta, ka ministrs, kas tik gudri, veiksmīgi un spoži vada kara lietas, nepieļaus, ka Saksijas maršala meita nīkuļo nabadzībā ...

Hercogs nebija aizkustināms. Pēc četriem gadiem, kad Šuazels krita nežēlastībā, Aurora griezās pie jaunā ministra: «Es, ar Parīzes parlamenta lēmumu atzīta par Saksijas maršala meitu ... nespēdama samaksāt par uzturēšanos klosterī, kurā biju patvērusies, esmu spiesta no tā aiziet.» Viņa patiesi bija apmetusies pie mātes Marijas de Verjēras, kas kopā ar māsu Zenevjevu dzīvoja skaistā savrupmājā Antēna šosejā, pārtikdama no bagātu aizgādņu devīguma. De Verjēra jaunkundžu māja bija ļoti patīkama, to apmeklēja augstākā sabiedrība, un tanī uzveda komēdijas. D'Epinē kungs, sniegdams lielisku «nelikumīgas mīlestības uzticības piemēru», bija pastāvīgais mājas draugs. Auroras māte, gan jau būdama labi gados, tomēr joprojām palika daiļa; viņas mīļākie bija ļoti izglītoti cilvēki, piemēram, Marmontels, dzejnieks Kolardo, un viņa rakstīja vēstules, kuras vēl šobaltdien pārsteidz ar stila un domas skaidrību.

Nodokļu atpircējam d'Epinē kungam bija iemesls būt neapmierinātam ar savu sievu — slaveno d'Epinē kundzi, kuru ir daudzinājuši Ruso, Didro un Grimms; viņa mīlēja kādu citu finansistu — Klodu Dipēnu de Frankeiju. Tas, būdams lielisks mūziķis, piedāvājās d'Epinē kundzei pasniegt kompozīcijas stundas, kuras pārvērta mīlestības mācību stundās. D'Epinē kungs atriebās vienīgi tā, ka aizveda pie de Verjēra jaunkundzēm savu sāncensi, kas kļuva par jaunākās māsas Zenevjevas mīļāko. Sods bija salds. Dipēns de Frankeijs de Verjēra jaunkundžu mājā bieži redzēja savas metreses māsasmeitu Auroru de Ornu un bija sajūsmināts par viņas talantiem un cēlo uzvedību. Jaunā atraitne, audzināta Sensīrā pēc Mentenona kundzes tradīcijām, izturējās kā augstāko aprindu dāma, bija apdāvināta aktrise un laba mūziķe. Antēna šosejas savrupmājas teātrī, ko vadīja kritiķis Laharps, Aurora tēloja Ko-leti «Sādžas zīlniekā» un dziedāja Gretrī un Sedēna operās. Viņai bija izsmalcināta un nemaldīga muzikālā gaume, viņa sevišķi cienīja Porporas, Hases un Pergolēzes skaņdarbus. Gluži dabiski, Aurorai bija daudz pielūdzēju, taču viņa vadījās vairāk no saprāta nekā no jūtām un nekad neļāvās šīs ļoti brīvās vides vilinājumiem. Nekāda dziļa ticība viņu neaizsargāja; viņas vienīgā reliģija bija Vol-tēra deisms.

Viņa bija sieviete ar stingru, asi redzīgu prātu, viņas nemainīgais ideāls bija lepnums un pašcieņa. Koķetērija Aurorai de Omai bija sveša un arī lieka, jo viņa tāpat izcēlās ar savu apdāvinātību, un izaicinošas manieres aizvainoja viņas priekšstatus par cieņas pilnu izturēšanos. Dzīvodama visai izlaidīgā laikmetā un ļoti samaitātā pasaulē, viņa nepazaudēja ne spalviņas no saviem- spārniem; kaut gan dīvains liktenis viņu notiesāja neiepazīt mīlestību laulībā, viņa atrisināja grūto problēmu:, iemantot mieru un tikt pasargātai no ļaužu nelabvēlības un apmelojumiem ...

Auroras tuvs draugs bija Bifons, kas bieži apmeklēja Verjēru salonu, un patīkamais Dipēns de Frankeijs, ko viņa sauca par tēti. Pārstāvēdams Berijā galveno nodokļu atpircēju, Dipēna (vai di Pēna) kungs guva peļņu arī Ša-torū vadmalas fabrikās, tātad bija ļoti bagāts cilvēks.

Aurora de Orna bija viena no ievērojamākām sievietēm tanīs laikos, kad vispār daudzas spīdēja ar izglītotību. Zemāk citēsim Auroras vēstuli kādam pielūdzējam, tā sniegs zināmu priekšstatu par viņas valdzinošo burvību:

Cienījamais kungs, Jūs vēlaties mani izglītot filozofijā, it kā es jau kopš nākšanas pasaulē nebūtu Platona piekritēja ... Ja mans izskats un jaunība iedveš Jums šaubas par maniem vārdiem, tad uzveiciet tās tāpat, kā es uzveicu savu patmīļu, pastāstot Jums par to. Mani bezgalīgi aizkustina draudzības jūtas, un es tām ļaujos ar visu būtni, jo, lai arī kādā attālumā nospraužu draudzības robežas, mana acs vienmēr spēj tās saskatīt, taču es bīstos no tā, kas darītu mani aklu un liktu man nemitīgi bažīties, vai neesmu sniegusi pārāk daudz vai arī par maz... Vienmēr esmu dzīvojusi kopā ar cilvēkiem, kuri bijuši daudz vecāki par mani, un es neviļus esmu pielāgojusies viņu līmenim. Jauna es nebiju ilgi, varbūt tas ir zaudējums, tomēr tāpēc esmu saprātīgāka...

1775. gadā Marija de Verjēra, četrdesmit septiņus gadus veca, nomira tikpat viegli, kā bija dzīvojusi. Netikumība neizslēdz laimi. D'Epinē kungs, kas bija viņas mīļākais divdesmit piecus gadus, karsti apraudāja nelaiķi un pēc tam sāka dzīvot ar viņas māsu. Aurorai šķita, ka dzīve tantes mājā kļūst neērta, un viņa vēlreiz atgriezās klosterī. Vecais draugs Dipēns de Frankeijs viņu tur bieži apmeklēja un, par spīti saviem gadiem, prata viņai iepatikties. 1778. gadā viņš lūdza Auroras roku un saņēma jāvārdu. Marijai Aurorai bija trīsdesmit gadu, Dipēnam de Frankeijam — sešdesmit divi; jau divpadsmit gadu viņa bija atraitne un dzīvoja tikumīgi.

Abi kļuva ļoti laimīgi. Vēlāk, jau būdama veca dāma, Dipēna kundze stāstīja savai mazmeitai Žoržai Sandai:

Sirmgalvis mīl stiprāk nekā jauneklis, un nav iespējams neiemīlēt to, kurš tik uzticīgi tevi mīl. Es viņu saucu par savu veco vīriņu vai tēli. Viņš tā vēlējās un mani nekad citādi nesauca kā par meitiņu, pat sabiedrībā. Turklāt — vai tad tanīs laikos kāds vispār bija vecs? Revolūcija atveda pasaulē vecumu. Mīlulīt, tavs vectēvs bija skaists, elegants, kopts, iznesīgs, sasmaržojies, jautrs, laipns, sirsnīgs un nemainīgi līdzsvarotā omā līdz savai nāves stundai. Jaunībā viņš ir bijis pārāk valdzinošs, tad viņš nebūtu spējis dzīvot tik klusi un mierīgi un es varbūt nebūtu bijusi ar viņu tik laimīga; man būtu pārāk daudzas sāncenses. Esmu pārliecināta, ka man piekrita viņa mūža labākais posms, un jauns vīrietis nekad nespētu jaunu sievieti darīt tik laimīgu, kāda biju es. Mēs ne mirkli nešķīrāmies, un man ne mirkli nebija garlaicīgi viņa sabiedrībā. Viņa gars bija neizsīkstošs domu, zināšanu un talantu avots. Viņam piemita apskaužamās spējas vienmēr nodarboties ar kaut ko interesantu gan ciliem, gan sev. Dienu viņš kopā ar mani muzicēja; viņš lieliski spēlēja vijoli un pats taisīja sev vijoles, jo bija stigu instrumentu darinātājs, bez tam ari pulksteņmeistars, arhitekts, virpotājs, gleznotājs, atslēdznieksx dekorators, pavārs, dzejnieks, komponists, galdnieks un turklāt vēl brīnišķīgi izšuva. Es nezinu, ko viņš neprata. .. Diemžēl, apmierinot visas šīs dažādās intereses un izdarot visādus mēģinājumus, viņš izšķieda savu īpašumu; es nekā nemanīju, un mēs izputinājāmies ārkārtīgi patīkami. Vakaros, kad nebijām aizgājuši uz kaut kādām svinībām, viņš zīmēja, es viņam līdzās plucināju kādu auduma gabalu vai mēs pēc kārtas lasījām viens otram priekšā; vai ari pie mums viesojās daži burvīgi draugi, kas patīkamā tērzēšanā ierosināja viņa smalko un vispusīgo asprātību. Vairākas draudzenes, jaunas sievietes, kas bija taisījušas spožākas partijas, pastāvīgi man apgalvoja, ka apskaužot mani par manu veco vīru.

.Jā, tanīs laikos cilvēki prata dzīvot un prata mirti .., Nevienam nebija apnicīgu kaišu. Ja kāds sirga ar podagru, tas tomēr staigāja, nesavilcis sāpīgu seju; ciešanas apslēpa, to prasīja labā audzināšana Cilvēkus nenomāca raizes par darījumiem, kuras sagandē mājas dzīvi un notrulina prātu. Ikviens prata izputināties, nelikdams to manīt, tāpat kā īsts kāršu spēlmanis zaudē, neizrādīdams ne mazāko uztraukumu vai sapīkumu. Cilvēks, kaut pusdzīvs būdams, lika sevi aiznest uz medībām. Katram šķita, ka labāk ir nomirt ballē vai teātrī nekā gultā starp četrām svecēm un pretīgiem, melnā tērptiem ļaudīm. Cilvēki bija filozofi, netēloja atturību un, ja reizēm tā viņiem piemita, tad to neizrādīja. Ja kāds bija tikumīgs, tad pēc paša gribas, neizliekoties par pedantu vai svētuli. Dzīvi baudīja, un, ja pienāca brīdis, kad vajadzēja no tās šķirties, aizgājējs necentās palicējiem sagandēt patiku dzīvot. Mans vecais vīrs ar pēdējiem ardievu vārdiem novēlēja man vēl ilgu mūžu un laimīgu dzīvi. Ar tik cēlsirdīgu izturēšanos vislabāk var likt sevi ļoti nožēlot...

Dipēnu laulātais pāris interesējās gan par literatūru, gan par mūziku. Abi jūsmoja par Ruso un uzņēma viņu savā mājā. Gada lielāko daļu Dipēni pavadīja Šatorū, kur viņus saistīja oficiāli pienākumi. Tur viņi mājoja vecajā Raula pilī, dzīvodami karaliskā greznībā. Koncertos, liekēžiem un labdarībai viņi izšķieda septiņus astoņus miljonus. Tāpēc arī, kad 1788. gadā Dipēna kungs nomira, atklājās liela nekārtība gan viņa dienesta, gan privātajās lietās. Kad visi parādi bija dzēsti, Dipēna kundzei palika septiņdesmit pieci tūkstoši livru rentes gadā. Un to viņa sauca par izputēšanu.

Ji

REVOLŪCIJA UN IMPĒRIJA

Revolūcija sadala jebkuras valsts iedzīvotājus trijās grupās: vieni var būt tikai revolucionāri, otri var būt tikai naidīgi revolūcijai, un trešie ir svārstīgi vai šaubu varā, jo, piederēdami pie apdraudētās šķiras, viņi jūt pret to īgnumu. Pie šiem trešajiem piederēja Dipēna de Fran-keija kundze. Pēc tuvības karaļa galmam, pēc audzināšanas un mantas stāvokļa viņa bija aristokrāte, taču, jau otrajā paaudzē būdama ārlaulības bērns, viņa jutās pazemota un apvainota un uzskatīja, ka galms pret viņu izturējies bez cēlsirdības. Kā savas mātes mājā, tā arī vīra mājā viņa bija satikusies ar filozofiem un enciklopēdis-tiem, dievināja Voltēru un Ruso, ienīda karalienes kliķi. Pirmajās revolūcijas dienās viņai radās iespaids, ka tās nesīs atmaksu viņas ienaidniekiem un viņas idejas uzvarēs.

Kļuvusi atraitne, Dipēna de Frankeija kundze bija apmetusies uz dzīvi Parīzē, Ruādesisilas ielā, kopā ar dēlu

Morisu, kam 1789. gadā bija vienpadsmit gadu, un ar dēla audzinātāju «abatu» Dešartru. Šis audzinātājs, kas nekad nav ticis iecelts garīdznieka kārtā, noņēma mācītāja apkaklīti, tiklīdz tas viņam likās saprātīgi, un kļuva pilsonis Dešartrs. Viņš bija īpatnēja persona, ļoti izglītots, izskatīgs, bet pedants, pūrists un pārmērīgi pašapmierināts. Turklāt neprātīgi drosmīgs, apbrīnojami pašaizliedzīgs, «viņam piemita visas cildenās dvēseles īpašības, savienotas ar neciešamu raksturu». Viņa audzēknis Moriss Di-pēns, tikpat cēlas dabas cilvēks, sirsnīgi pieķērās šim smieklīgajam un lieliskajam skolotājam. Moriss bija daiļš kā meitene, apveltīts ar Kēnigsmarku liktenīgo skaistumu: tās pašas samtainās acis, patika uz mūziku un dzeju, iedzimta gaume. Māte un dēls viens otru dievināja.

Kad Mirabo revolūciju nomainīja Dantona revolūcija, Dipēna kundze vairs nejūsmoja. Viņa pat pārsteidzīgi parakstījās uz septiņdesmit pieciem tūkstošiem livru emigrējušo prinču palīdzības fondā. Nolēmusi atstāt Parīzi, viņa nodomāja, ka Bērī, kur bija jutusies laimīga ar vīru, būs pietiekami drošs patvērums, un tāpēc 1793. gada 23. augustā nopirka no grāfa de Serenna, kura īpašumi nebija konfiscēti, Noānas muižu starp Šatorū un Lašatru, samaksādama par to divi simti trīsdesmit tūkstošus livru. Kādreiz Noānā bija atradusies feodāļa pils, ko XIV gadsimtā bija ieguvis «dižciltīgais Šarls de Villalimini, ieroču nesējs». Tagad no tās bija atlicis tikai tornis, kurā dūdoja baloži. Jaunā pils bija liela māja Luija XVI stilā, vienkārša un ērta, «ciemata laukuma malā, ne greznāka par kuru katru lauku māju». Pils fasāde vērās uz simtgadīgām vīksnām ieskauto ciema laukumiņu. Dipēna kundze jau grasījās aizbraukt uz šo pagaidām vēl mierīgo provinci, kad negaidot viņu piemeklēja lielas briesmas.

Parīzē viņa savu dzīvokli bija atstājusi un apmetusies Bondī ielā, «cerēdama, ka šajā viesuļvētrā viņu aizmirsīs». Mājas īpašnieks bija grāfa d'Artuā bijušais kambarsulainis vecais Amonēns. Ar šī sirmgalvja palīdzību Dipēna kundze noslēpa «tualetes istabā aiz putnu būra, ar paneli apliktā smilšakmeņu sienā», savus sidraba galda piederumus un dārglietas. 5. frimērā (1793. gada 25. novembrī) kāds Vilārs paziņoja Revolucionārajai komitejai (Bonkon-seija sekcijā) par šo ar likumu aizliegto slēptuvi. Pēc izdarītās kratīšanas pilsoni Dipēnu arestēja un ieslodzīja angļu augustīniešu klosteri, kas bija pārvērsts par «angļu aresta māju Fosēsentviktora ielā». Tas bija briesmīgs trieciens viņas dēlam un Dešartram ne tikai tāpēc, ka abi tagad bija no viņas šķirti, bet it īpaši tādēļ, ka viņai varēja draudēt lielas briesmas. Terors plosījās pilnā sparā, un Dešartrs zināja, ka slēptuvē, ko Sabiedriskās drošības komiteja bija aizzīmogojusi, atradās ļoti kompromitējoši dokumenti, starp citu, arī kvīts par grāfam d'Artuā samaksāto summu. Dešartrs bija tik drošsirdīgs, ka naktī kopā ar Morisu ielavījās dzīvoklī, uzlauza zīmogus un bīstamos dokumentus sadedzināja. Šāda bezbailība liek aizmirst visas smieklīgās rakstura īpašības. Šo notikumu gaitā Mo-riss ātri nobrieda. Skarbā jaunība padarīja viņu par «nesalīdzināmi sirdsskaidru, drosmīgu un krietnu» cilvēku.

Pilsonis Dešartrs un jo sevišķi jaunais pilsonis Dipēns pūlējās ne bez panākumiem noskaņot Bonkonseija sekcijas locekļus labvēlīgi Apcietinātajai Dipēnai. Arī viņa pati, lietpratēja lūgumu rakstīšanā, adresēja ļoti labi sacerētu iesniegumu Sabiedriskās drošības komitejai:

Pilsoņi republikāņi, esiet līdzjūtīgi pret mātes ciešanām, kura ir atrauta no dēla, no bērna, ko viņa ir barojusi un līdz šai dienai nekad nav pametusi un ko viņa audzina tēvzemei... Tirāna apkaunojošās bēgšanas laikā pilsonis, kurš dzivo tanī pašā mājā, kur es, jautāja man, vai es nebaidoties par savu kustamo mantu, un piedāvājās — ja es viņam vēloties uzticēt savus sidraba galda piederumus — novietot tos drošā vietā, kur tie neietu zudībā. Es tos viņam uzticēju. Kopš tā brīža es tos vairs nelietoju, lai šajos grūtajos laikos neplātītos ar peļamu greznību. .. Mana izturēšanās visos apstākļos, sākot no Revolūcijas pirmās dienas, mana labā griba veicināt vispārēju labklājību pasarga mani no jebkurām aizdomām. Neviens no maniem radiniekiem, pat visattālākajiem, nav emigrējis. Pirms trim gadiem es varēju aizbraukt uz ārzemēm ar visu savu īpašumu, kas tolaik bija pilnīgi manā rīcībā, bet manai neatkarību alkstošajai dvēselei bija pārāk pretīgi elpot verdzības sagandētu gaisu ...

Beidzot pienāca termidors. Pilsone Dipēna iznāca no cietuma un pēc sava bijušā sulaiņa Antuāna — Bastīlijas ieņemšanas dalībnieka ieteikuma saņēma pat apliecinājumu par pilsonisku apzinīgumu. 1794. gada oktobrī viņa ar dēlu iekārtojās Noānā. No viņas milzīgā īpašuma, ko bija apcirpusi inflācija un piespiedu aizdevumi, palika piecpadsmit tūkstoši livru rentes. Četrus gadus viņa ar Dešartru papildināja Morisa izglītošanu. Kādu karjeru viņam izvēlēties? Viņš sapņoja par militāro karjeru; māte no tās atrunāja. Kopš terora Dipēna kundze bija noskaņota naidīgi ja ari ne pret pašiem revolūcijas principiem, tad vismaz pret tās galējībām. Viņa neatteicās ne no Vol-tēra, ne no Ruso, taču labprāt būtu redzējusi Morisu mērenas monarhijas dienestā, ja tā atzītu tautas iekarotās tiesības. Parīzē Barass bija karalis; tāpat kā agrāk, godīgie ļaudis gāja kājām, nelieši brauca karietēs. «Tikai tie bija citi nelieši, tas ir viss!»

Šo atzinumu izteica Moriss, kas ar laikmetam raksturīgo skepticismu vēroja, kā daži revolucionāri, lai saglabātu savas vietas, bija ar mieru saprasties ar «švītiem», kā tolaik sauca rojālistus. Viņš pats mierinājās ar apziņu, ka nav viens no tiem, kuri izmanto režīma maiņu, un lika savu vijoli lietā Lašatrā amatieru orķestrī. 1798. gadā, cieši sadraudzējies ar abu dzimumu jauniešiem no Divernē, Latušu, Papē un Flerī ģimenēm, Moriss tēloja komēdijās, «uzstādamies ar iedzimtu un neatvairāmu talantu». Bezdarbība viņu tomēr nomāca. Veltīgi māte centās Morisam iestāstīt, ka, kļūdams par republikas kareivi, viņš nekalpos cēlam mērķim; viņš uzskatīja, ka aizstāvēt dzimteni vienmēr ir cēli, zināja, ka māte ir lielāka patriote, nekā gribēja atzīties, un sirds dziļumos lepojās ar franču uzvarām pie Džemapas un Valmī, tāpat kā pie Fontenuā, Rokū un Laufeldes. «Kā? Tu iesi kā vienkāršs zaldāts?» — Dipēna kundze nevarēja saprast. Kad Morisu stādīja priekšā La Tūram d'Overņam, visdrošsirdīgākajam Francijas karavīram, tas jauneklim jautāja: «Vai Saksijas maršala mazdēlam būtu bail doties karagājienā?» — «Protams, ne!» Moriss iestājās kara dienestā.

Tas bija laiks, kad franči ticēja, ka viņi atbrīvo Eiropu un tur visi viņus mīl. Moriss Dipēns Ķelnē iekaroja sieviešu sirdis un vēstīja mātei par savām mīlas dēkām. Būdama tikumīga gan drīzāk aiz vēsuma nekā aiz principa, Dipēna kundze tomēr bija tipiska XVIII gadsimta sieviete un viegli piedeva izlaidības, ja tās saskanēja ar labo toni. Senču tikumiem uzticīgais Moriss pirms aizbraukšanas no Noānas bija aplaimojis ar bērnu kādu jaunu sievieti, kas kalpoja mājā. Dipēna kundze rūpējās par nelikumīgo mazdēlu Ipolitu, kas, būdams ārlaulības bērns, saucās mātes uzvārdā par Šatironu. Puisēnu nodeva zīdīšanā kādai zemniecei, kas dzīvoja Noānas tuvumā. Dipēna kundze ziņoja Morisam: «Noāna, VIII gada 6. brimērā ... Mazulis jūtas labi. Viņš ir dūšīgs. Viņš burvīgi smejas. Noņemos ar viņu augām dienām; viņš mani jau pazīst.. .»

Morisa vēstules bija spraigas un dzejiskas. Kad viņš apmeklēja teātri, kur dzirdēja āriju, ko bija dziedājusi māte, viņš tai rakstīja: «Es pēkšņi atkal biju Tev blakus — Ruādesisila ielā, Tavā sidrabaini pelēkajā buduārā! Taisni jābrīnās, kā mūzika spēj cilvēku gremdēt atmiņās! Tā ir tāpat kā smaržas. Kad ieelpoju Tavu vēstuļu aromātu, man šķiet, ka atrodos Tavā istabā Noānā, un sirds krūtīs sāk dauzīties, iedomājoties, ka tūlīt ieraudzīšu Tevi atveram Tava sekretāra atvilktnes, no kurām plūst tik jauka smarža . . .» Dipēna kundze ilgojās pēc miera, viņas dēls — pēc kara, lai kļūtu par oficieri: «Ja izturas varonīgi kādā kaujā, tad var saņemt paaugstinājumu turpat kaujas laukā. Kāda laime! Kāda slava!»

1800. gadā Milānā adjutants Moriss Dipēns — dzeltenu spalvu pušķi pie cepures, apjozies ar zelta bārkstīm rotātu sarkanu lenti — sastapa sava ģenerāļa istabā ļoti glītu, smējīgu un piemīlīgu meiču, kas saldināja vecā karavīra rudeni. Meiču sauca par Antuaneti Sofiju Viktoriju Delabordu.

Es viņu saucu visos trijos kristītajos vārdos, tāpēc ka viņas brāzmainajā dzīvē šie vārdi cits citu nomainīja... Bērnībā viņu visvairāk sauca par Antuaneti — Francijas karalienes vārdā. Impērijas iekarojumu laikā virsroku, gluži dabiski, guva Viktorijas vārds. Mans tēvs, apprecējies ar viņu, vienmēr sauca viņu par Soliju...

Sofijas Viktorijas Delabordas tēvs bija putnu ķērājs, kurš kādu laiku bija turējis krodziņu ar biljardu, bet pēc tam pārdevis ķivuļus un dadzīšus Sēnas krastmalās. Sofija bija pārdzīvojusi vētrainu jaunību, tāpat kā daudzas nabadzīgas meitenes juku laikos.

Mana māte, — vēlāk rakstīja Žorža Sanda, — bija no šīs pasaules nicināto klejojošo čigānu cilts. Viņa bija dejotāja, vēl mazāk nekā dejotāja — statiste visdraņķīgākajā Parīzes bulvāra teātri, kad kāds bagāts mīļākais viņu izvilka no šis neķītrās vides, gan tikai tādēļ, lai viņu iegrūstu vēl dziļāk zaņķī. Mans tēvs ar viņu iepazinās, kad viņai bija jau trīsdesmit gadu — un kādos neceļos viņa bija iestigusi! Viņš bija cēlsirdīgs cilvēks. Viņš saprata, ka šis daiļais radījums vēl spēj mīlēt.

No kāda iepriekšēja sakara Sofijai bija meita Karolīna, kas bija viņai līdzi Itālijā. Nevērojot hierarhiju, Sofija pameta ģenerāli un pieķērās leitnantam, ko savaldzināja ar savu kaislīgo maigumu. Ar Lašatras dāmām un Vācijas mūķenēm viņš bija iepazinis vieglu mīlestību; bezbailīgā, burvīgā Sofija viņam atklāja romantisko mīlestību. Viņš uzticēja mātei savu laimi: «Cik jauki, kad cilvēks tiek mīlēts, kad viņam ir laba māte, labi draugi, skaista metrese, mazliet slavas, skaisti zirgi un ienaidnieki kaujas laukā!» Liekas, ka dzirdam Fabriciju no Stendāla romāna.

Mīlestība, kā izrādījās, bija abpusēji ilgstoša, un tas ļoti uztrauca Dipēna kundzi. Gan būdama Ruso piekritēja, viņa tomēr vieglāk pacieta «Bīstamo sakaru» cinismu nekā «Jaunās Eloīzas» kaisli. Tikumu vārdā atteikusies no mīlas priekiem, viņa pievērsa dēlam visu savu greizsirdīgo un kaislīgo mīlestību. Kad 1801. gadā Moriss ieradās Noānā, viņš savu mīļāko atstāja Lašatrā, «Melnās galvas» mājvietā. Dešartrs, kas nekad nebija pazinis mīlestību, nesaprata tās kvēli un aiz padevības pret māti grasījās padzīt dēla metresi. Mājvietā norisinājās negantas scēnas. Sofijai Viktorijai netrūka ne temperamenta, ne asprātības; viņa pamatīgi atcirta nepatīkamajam uzbrucējam, ko Moriss būtu nositis, ja neatcerētos Dešartra drosmīgo uzticību terora laikā. Taču šis atgadījums atklāja abiem mīlētājiem, ka Dipēna kundze baidās no viņu laulībām, par kurām viņi paši nebija uzdrošinājušies domāt, un, «kā gadās vienmēr, kad, pārmērīgi bažījoties no kādām briesmām, tās tieši pievelk, drauds izvērtās par paredzējumu».

Moriss Dipēns mātei 1802. gada maijā: Pasaki Dešartram, ka viņš ar savu pedanta raksturu, aptieķnieka spriedelējumiem un einuka morāli ir de Pursonjaka kunga cienīgs pēctecis gan morāliski, gan fiziski...

Pēc šī pamatotā dusmu izvirduma Moriss metās mātes un pat audzinātāja skavās; šīs trīs būtnes pārāk mīlēja cita citu, lai spētu ilgi turēt ļaunu prātu, taču jauneklis palika uzticīgs savai mīļākajai. Dipēna de Frankeija kundze, vēl arvien apgalvodama, ka stāv pāri aristokrātiskiem aizspriedumiem, tomēr joprojām palika pie tā, ka nevienlīdzīgas laulības radot nesaprašanos. Dēls ar savu vienkāršo un skaidro karavīra saprātu liedzās te saskatīt nevienlīdzīgas laulības.

Moriss Dipēns mātei IX gada preriāiā (1801. gada maijā, jūnijā): Māmiņ, apdomāsim mazliet. Kā tas var būt, ka mana aizraušanās ar vienu vai citu sievieti var Tevi apvainot un man būt bīstama, darīt Tev raizes un likt liet asaras?... Neesmu vairs bērns un ļoti labi

protu novērtēt cilvēkus, kas man kļūst mīļi. Es piekrītu, ka daudzas sievietes, runājot ar Dešartra vārdiem, ir ielas meitas un paiaistuves. Es tās nemīlu un nemeklēju . . . Taču šos derdzīgos vārdus nekad nevar attiecināt uz sievieti, kurai ir sirds. Mīlestība visu šķista. Mīlestība dara cildenas visnicināmākās būtnes un jo vairāk tās nelaimīgās, kuru vienīgā vaina ir tā, ka viņas palaistas pasaulē bez atbalsta, nabadzīgas un vientuļas. Par ko var tiesāt šādu likteņa piemeklētu sievieti?...

Pa l.o laiku Francija pārvērtās. «Bonapartā iezīmējās Napoleons.» Moriss atradās Šarlevilā ar ģenerāli Dipoņu, un šie republikāņi nemaz nemīlēja «Pavēlnieku». Dipons sacīja, ka nekad nevarot zināt, no kuras puses viņam pieiet, un reizēm viņš esot tādā garastāvoklī, ka nenāc par tuvu. Karjeras taisīja priekšistabās. Marengo bija aizslīdējusi pagājībā. «Redzi, kas notiek, kad valda viens pats . . . Mīļo māt, Tu neesi mani audzinājusi par galminieku, un es neprotu lenkt aizgādņus . . .» Viņa nebija dēlu audzinājusi ne par galminieku, ne par pielīdēju, tomēr ļoti vēlējās, lai Moriss saņem paaugstinājumu un nav pārāk uzticīgs mīlestībā. Loģika nebija šīs jaukās dāmas stiprā puse.

1804. gadā Sofija Viktorija atbrauca pie kapteiņa Di-pēna uz nometni Buloņā. Viņa bija stāvoklī un, kad juta tuvojamies dzemdības, gribēja atgriezties Parīzē. Moriss viņai sekoja, un 1804. gada 5. jūnijā viņi slepus salaulājās II apgabala mērijā, lai legalizētu gaidāmo bērnu. Jaunlaulātā aiz laimes trīsēja; viņa sen bija sapņojusi par šīm laulībām, neticēdama, ka tās notiks. Līdz pēdējam mirklim Sofija bija piedāvājusi Morisam atteikties, jo redzēja, ka mīļoto māc bailes un sirdsapziņas pārmetumi un viņš neuzdrošinās pavēstīt mātei par šo soli. Tūlīt pēc ceremonijas Moriss aizbrauca uz Noānu, «cerēdams, ka visu atklās mātei». Tas viņam neizdevās, jo pie pirmajiem vārdiem Dipēna kundze sāka raudāt un «ar maigu viltību» sacīja: «Tu citu sievieti mīli vairāk nekā mani, tātad tu mani vairs nemīli! . .. Kāpēc es nenomiru tāpat kā daudzi citi deviņdesmit trešajā! Tad man nekad nebūtu bijusi sāncense tavā sirdī!» Un Moriss neatklāja savu noslēpumu.

Impērijas pirmajā gadā — 1804. gada 1, jūlija vakarā Parīzē Moriss improvizēja uz Kremonas vijoles, un pie šīm skaņām Sofija Viktorija, tērpusies jaukā sārtā kleitā, dejoja kadriļu; pēkšņi viņa sajuta vieglas sāpes un iegāja blakus istabā. Pēc brītiņa viņas māsa Lisija iesaucās: «Nāciet, Moris, nāciet šurp! Jums ir meita!» — «Sauksim viņu par Auroru,» Moriss sacīja, «tā sauc manu nabaga māti, kuras patlaban nav šeit, lai bērniņu svētītu, bet pienāks diena, kad tas notiks.» Tante Lisija, kas bija pieredzējusi sieviete, pavēstīja: «Viņa piedzima pie mūzikas skaņām, māte bija sārtā kleitā: meitene būs laimīga.»

Ar laiku viss nāk gaismā. Dipēna de Frankeija kundze dabūja zināt par laulībām, sākumā mēģināja likt tās anulēt, bet šoreiz atdūrās pret dēla stingro gribu; Moriss viņai pateica visspožākajā Ruso stilā: «Nepārmet man, ka esmu tāds, par kādu tu mani esi izveidojusi.» Sofija Viktorija vispār uzskatīja, ka nav salaulājusies, jo laulības nebija noslēgtas baznīcā. Tāpēc arī viņa sevi neturēja par līdzzinātāju sazvērestībā pret sava vīra māti un nevarēja saprast, kāpēc «šī augstprātīgā dižciltīgā dāma» ir tā noskaitusies uz viņu. Jāatzīst, ka Dipēna de Frankeija kundzes stūrgalvīgā pretošanās pēc tam, kad laulības jau bija notikušas, liekas bezjēdzīga un cietsirdīga, bet viņa bija tik karsti pieķērusies savam vienīgajam dēlam un likusi tik lielas cerības uz Morisa spožo nākotni, ka nespēja samierināties ar domu, ka viņš ir saistījies ar «palaidni» un dzīvos kādā pažobelē. Māte necieta, ka viņš stāsta par savu sievu, un atteicās satikties ar Sofiju Viktoriju. Vajadzēja ķerties pie viltības, radot Grēza otas cienīgu ainu, lai vecmāmiņai ieliktu klēpī mazmeitiņu. Tad Dipēna de Frankeija kundze ieraudzīja tumšās, samtainās Kēnigs-marlcu acis. Viņa bija uzveikta: «Nabaga mazulīte, viņa jau nav vainīga. Kas viņu atnesa?» — «Jūsu dēls, kundze. Viņš ir lejā.» Moriss lēkšiem uzdrāzās augšā pa kāpnēm un raudādams apskāva māti. Saviļņojums ir zināma politika, tas ļauj atzīt savu kļūdu, nekļūstot smieklīgam.

Pēc kāda laika notika baznīcas laulības, uz kurām ieradās arī Dipēna kundze. Taču attiecības starp viņu un vedeklu palika saspīlētas. Vislieliskākā Sofijas Viktorijas rakstura īpašība bija lepnums: «No galvas līdz kājām juzdamās plebejiete, viņa sevi uzskatīja par cildenāku nekā visi patricieši un aristokrāti.» Viņa necieta intrigas un bija ārkārtīgi atturīga, tā ka pat nedeva iespēju izturēties vēsi pret viņu. Laimīga viņa un ari viņas vīrs jutās tikai savā mājā. «No viņiem esmu mantojusi,» saka Sanda, «apslēpto nesabiedriskumu, kura dēļ ļaudis man vienmēr bijuši nepanesami un home^1 nepieciešama...» No vecākiem Žorža Sanda mantoja ari riebumu pret augstāko sabiedrību, kuras aizspriedumi bija viņiem sagādājuši ciešanas.

ni

AURORAS BĒRNĪBA

Mani atstāja pie kādas sievietes Šaijo un atņēma no krūts, kad māte aizbrauca uz Itāliju. Klotilde un es palikām pie šīs krietnās sievietes līdz divu vai trīs gadu vecumam. Svētdienās mūs veda uz Parīzi ēzelī-tim uz muguras, katru savā grozā kopā ar kāpostiem un burkāniem, ko pārdeva tirgū ...

Klotilde Marešala bija mazās Auroras Dipēnas māsīca un tantes Lisijas meita. Tā kā tēva tuvinieki atteicās pieņemt Auroru, tad meitenīte līdz četriem gadiem pazina tikai mātes radus un tiem ļoti pieķērās. Tēvs, impērijas karavīrs, bērnam bija kā spoža, zeltījumiem izgreznota parādība, kas divu karagājienu starplaikā ieradās viņu noskūpstīt. Daudz vēlāk, izlasīdama Morisa Dipēna vēstules, Aurora atskārta, cik viņa ir līdzīga tēvam. Priekpilna viņa atklāja nelaiķī mākslinieku, cīnītāju un dumpinieku, kas dzimto aristokrātiju uzskatīja par aplamību un nabadzību par derīgu mācību, un viņa lepojās ar šo līdzību:

Mana būtne ir viņa būtnes atspulgs, vājš, bez šaubām, bet diezgan pilnīgs... Ja es būtu zēns un būtu dzīvojis pirms divdesmit gadiem, tad — zinu un jūtu — es būtu rīkojusies visās lietās tāpat kā mans tēvs.

Mātē Aurora kopš visagrākās bērnības vārda pilnā nozīmē iemīlējās. Sofijai Viktorijai bija asa mēle un smaga roka, taču viņas burvība, līksme un kaut kāds iedzimts poētiskums visu atsvēra. Viņa nebija izglītota, bet viņai piederēja «burvju atslēdziņa», ar ko atvērt meitenītei acis, iepotējot mazajai savu gan primitīvo, tomēr dziļo skaistuma izjūtu. «Redzi, cik tas ir jauki, paskaties!» viņa mēdza aizrādīt un ar iedzimto Parīzes grizetes gaumi gandrīz nekad nemaldījās. Augām dienām viņa cepa un vārīja, adīja un šuva Granžbateljēra ielas jumta dzīvoklī. Atsēdinājusi Auroru starp četriem krēsliem uz neiekurta kāju sildāmā, viņa deva meitenītei skatīties bilžu grāmatas, mitoloģiskas figūras vai ainas no evaņģēlija. Viņa tās izskaidroja

1 Māja; ģimenes pavards. (Angl.) bērnam naivi un vientiesīgi, stāstīja burvju pasakas, lika mācīties no galvas fabulas un vakaros skaitīt lūgšanu. Aurora bija mierīgs bērns. Viņa varēja stundām ilgi sēdēt uz kāju sildāmā kā uz trijkāja un, acis iepletusi, mutīti pavērusi, klausīties dažādos nostāstos vai arī skaņās, kas plūda no blakus mansarda, kur kaimiņš spēlēja flažoletu. Šo nabadzīgo, maiguma un burvības pilno dzīvi Aurora vienmēr atcerējās ar aizkustinājumu.

1808. gadā pulkvedis Dipēns bija Madridē Mirata adjutants. Viņš bija samierinājies ar Napoleonu; gan joprojām pārmezdams imperatoram tik diža cilvēka necienīgu vājību pret glaimotājiem, par spīti visam, pulkvedis Dipēns viņu mīlēja. «Es no viņa nemaz nebaidos,» Moriss Dipēns sacīja, «un no tā es jūtu, ka viņš ir labāks, nekā izliekas.» Neprātīgi greizsirdīgā Sofija Viktorija, baidīdamās, ka koķetās spāniešu daiļavas nesavaldzina viņas vīru, devās ar Auroru uz Spāniju, kaut gan bija astotajā grūtniecības mēnesī. Tas bija smags ceļojums cauri ienaidnieka zemei. Aurorai no tā visa atmiņā palikusi tikai Go-doja pils Madridē un mazītiņa adjutanta uniforma, kurā viņu ietērpa, ļoti uzjautrinot Miratu.

Moriss Dipēns mātei Madridē 1808. gada 12. jūnijā: Sofijai šorīt piedzima dūšīgs puisēns... Aurorai iet labi. Iekravāšu viņus visus karietē, ko nupat nopirku, un dosimies ceļā uz Noānu... Šī doma, mīļo māt, mani ārkārtīgi iepriecina ...

Viņš gaidīja kaut kādu milzīgu laimi no visu savu mīļoto cilvēku sapulcēšanās mātes mājā. Taču atgriešanās ceļš bija grūts. Kariete šķērsoja līķiem pieblīvētus kaujas laukus; bērni cieta no drudža un izsalkuma; netīrajās mājvietās viņi aplipa ar kašķi un utīm. Aurora, nekustīgs, ugunīgi karsts kamoliņš, atguva samaņu tikai tad, kad ceļinieki iebrauca Noānas pagalmā. Meitenīti saņēma vecmāmiņa, kuru viņa gandrīz nemaz nepazina; Aurora ar izbrīnu aplūkoja Dipēna kundzes sārti balto seju, gaišmataino, cirtoto parūku un mazo, apaļo cepurīti ar mežģīņu kokardi. Valdonīgā un sirsnīgā Dipēna kundze aizsūtīja vedeklu atpūsties, bet Auroru ienesa savā istabā un ielika savā gultā. Vecmāmiņas gulta izskatījās kā līķrati, tai visos četros stūros bija spalvu pušķi un galvgalī mežģīņu spilveni. Meitenīte, kas nekad nebija redzējusi nekā tik skaista, domāja, ka ir nokļuvusi paradīzē.

Vecmāmiņa pamatīgi nomazgāja un atutoja bērnus; Dešartrs īsās biksēs un garām, baltām zeķēm kājās pārbaudīja viņu veselības stāvokli. Aurora ātri atspirga, bet zīdainis nomira. Pēc dažām dienām Moriss, kas bija atvedis no Spānijas lielisku, ugunīgu zirgu Leopardo, naktī izjājot no Lašatras, krita uz kādas akmeņu kaudzes un nositās. Kādas bēdas! Tagad nejaušs gadījums bija savedis kopā divas sievietes ar pilnīgi atšķirīgiem raksturiem un paradumiem: «Viena (vecmāmiņa) bija gaišādaina blondīne, nopietna, mierīga un cienīga, aizbildnieciski labsirdīga, ar lieliskām manierēm; otra (māte) — bāla tumšmate, strauja, neveikla un bikla augstāko aprindu cilvēku sabiedrībā, greizsirdīga, kaislīga, ātra dusmās un vēja, ļauna un laba reizē ...»

Vecmāmiņa ziņkārīgi vēroja māti, cenzdamās, izdibināt, kādēļ šo sievieti dēls tik ļoti mīlējis. Drīz vien viņa to saprata. Sofija Viktorija bija dzimusi māksliniece, viņa spēja uzrakstīt jauku vēstuli, neprazdama pareizrakstību, nodziedāl katru meldiju, nepazīdama solfedžo, zīmēt, nekā nezinādama par zīmēšanas principiem; viņa bija īsta feja, ar saviem pirkstiem viņa šuja burvīgas kleitas, darināja cepurītes', izlaboja sabojātu klavesīnu. «Viņa uzdrošinājās visu, un viss viņai veicās . . . Viņai tikai derdzās lietas, kas nekam neder, un par tām viņa paklusām sacīja, ka tās esot vecās grāfienes paijas...» Kritizēja Sofija Viktorija žilbinoši, ar Parīzes ielas zēna bravūru, un nav grūti iedomāties, ka viņas meitu Auroru uzjautrināja šī «dzēlīgā un gleznainā» valoda.

Iztālēm māte un vecmāmiņa viena otru nemīlēja; atraz-dāmās kopā, viņas nespēja viena otrai nepatikt, jo abas bija ārkārtīgi valdzinošas sievietes. Strīdos Aurora vienmēr nostājās mātes pusē, kaut gan māte meiteni rāja un pat iekaustīja. No vecmāmiņas Aurora nepanestu ne simto daļu šādas bardzības. Meitene manīja, ka «vecās grāfienes», kas dzīvoja kaimiņos, izturējās pret viņas māti nicīgi, un Aurora juta tieksmi vīrišķīgi viņu aizstāvēt. Redzēdama, cik dziļi izmisusi jaunā atraitne par vīra nāvi, meitene centās māmiņu mierināt, neprātīgi viņu mīlēdama. Drīz vien Aurora iemācījās lasīt un dzīvoja Pero un d'Onoja kundzes pasaulē. Viņas rotaļu biedrs bija pusbrālis Ipolits Satirons, Saksijas Morisa ārlaulības bērns, resns, īgns, bet amizants puika, kurš apgalvoja, ka iepriek-sējā dzīvē esot bijis suns un tagad saglabājis tā niknumu; Aurora draudzējās arī ar lauku bērniem Urzulu, Pjero, Rozeti, Silvēnu. Kopā ar tiem viņa brīvi skraidīja pa skaisto parku un kaislīgi iemīlēja zemi, šai mīlestībai palikdama uzticīga visu mūžu.

«Es jau dievināju,» viņa saka, «vienmēr esmu dievinājusi lauku dzīves poēziju.» Viņai patika smagnējie vērši, kas, pieri nodūruši, lēnām slāja pa ceļu, siena vezumi, ciema ļaužu saiešanas, zemnieku kāzas, vakarēšanas, kurās linu mīstītājs stāstīja senas teiksmas. Viņa piedalījās saimniecības darbos, kopa jērus, baroja vistas. Māte mudināja meiteni uz to, rotaļājās ar viņu mazajā dārziņā, cēla viņai no gliemežvākiem alas, ūdenskritumus. Vecmāmiņai gauži nepatika, ka mazmeitai radās «laucinieces manieres». Vecā dāma bija pieķērusies meitenei, kurā nojauta asa prāta veidošanos. Nereti viņa neviļus nosauca Auroru par Morisu un teica «mans dēls», runādama par mazmeitu. Tā abas — gan māte, gan vecmāmiņa — modināja Aurorā nožēlu, ka viņa nav zēns: meitene ilgojās kļūt par savas mātes aizstāvi; Dipēna kundze gribēja viņā atdzemdināt savu dēlu.

Lai padarītu mazmeitu par Noānas cienīgu mantinieci, Dipēna de Frankeija kundze vēlējās izraut viņu no «putnu ķērāju vides». Aurora zināja, ka «vecās grāfienes» skatījās uz viņu kritiski. Viena no tām, de Pardaijāna kundze, vienmēr uzrunāja Auroru «nabaga meitiņa» un sacīja viņai: «Esi laba, jo tev vajadzēs daudz piedot.» Viņas klātbūtnē bieži runāja par nākotnes grūtībām, kuras viņai sagādājušas tēva nevienlīdzīgās laulības. Vecmāmiņa gribēja viņu izveidot par «vienmēr rūpīgi rotājušos patīkama izskata jaunavu ar iznesīgām manierēm».

Vecmāmiņa uzskatīja, ka bērniem jau no mazām dienām jāiepotē, kā graciozi staigāt, apsēsties, sveicināt, novilkt cimdu, turēt rokā dakšiņu, pasniegt kādu priekšmetu, pilnīgi valdīt pār savu sejas izteiksmi, lai tas viss kļūtu aiz paraduma viņiem par otru dabu. Manai mātei tas likās ļoti smieklīgi, un es domāju, ka viņai bija taisnība . . .

Konflikts starp abām sievietēm aizsniedzās arī līdz reliģiskajiem uzskatiem. Māte vientiesīgi un dedzīgi ticēja dievam. Būdama īsta sava laikmeta francūziete, viņa neapzināti iejauca jau gluži romantisku poēziju savās reliģiskajās jūtās. Vecmāmiņa, iepriekšējā gadsimta sieviete, atzina tikai filozofu abstrakto reliģiju. Viņa, kā pati sacīja, «ļoti cienot Jēzu Kristu»; mazdēlam Ipolitam viņa lika iet pie pirmās komūnijas, bet ceremoniju noturēja vecais, lādzīgais Senšartjē kirē abats de Monpeirū, kura reliģija bija tikai formāla. Alkdama pēc brīnumiem, Aurora jūsmoja par mātes kaislīgo ticību un noskuma, kad vecmāmiņa veselā saprāta vārdā izsmēja meitenei dārgos brīnumus.

Ar tikpat lielu patiku es lasīju par antīkās pasaules, jūdu un pagānu brīnumdarbiem. Es labprāt būtu tiem ticējusi. Taču vecmāmiņa laiku pa laikam īsi un vēsi apelēja pie mana saprāta, un es nespēju nonākt līdz ticībai; atriebos par sarūgtinājumu, ko tas man sagādāja, sirdī nekā nenoliegdama . ..

Šķiršanās vecajai un jaunajai Dipēna kundzei kļuva neatvairāma. Vecmāmiņa negribēja pieņemt savā mājā Ka-rolīnu Delabordu, Auroras pusmāsu, kas bija piedzimusi pirms Sofijas Viktorijas sakara ar Morisu; māte atteicās pamest šo bērnu, kuram viņa bija vienīgā tuviniece pasaulē. Visgrūtāk Sofijai Viktorijai bija izlemt: «Vai

Aurora Noānā būs laimīgāka nekā pie manis?» Par spīti meitenes dedzīgajiem lūgumiem, māte galu galā nodomāja, ka viņai nav tiesību laupīt meitai spožu izglītību un piecpadsmit tūkstošu livru rentes. Turklāt viņas taču katru ziemu satiksies Parīzē. Auroru šis lēmums satrieca: «Māte un vecmāmiņa saplosīja manu sirdi.» Meitenes mīlestība uz māti iemantoja aizliegtu jūtu mokošo spēku. Aurorai šķita, ka Sofija Viktorija pamet viņu pasaulē, kuru pati bija iemācījusi nicināt. Viņa daudz raudāja.

Pēc mātes aizbraukšanas viņa tomēr Noānā baudīja pilnīgu brīvību. Dešartrs viņai mācīja dabas zinātnes un latīņu valodu; vecmāmiņa izveidoja viņu par lielisku mūziķi un ieaudzināja viņai literāru gaumi. Aurora lasīja «Iliādu», «Atbrīvoto Jeruzalemi». Par lauku dzīvi meitene sacerēja aprakstus, kuros iezīmējās viņas aicinājuma iedīgļi. Taču visvairāk viņu, tāpat kā visu cilvēci, nodarbināja kaut kādas reliģijas meklējumi, bet viņai nemācīja nevienu. Grāmatās viņa atrada Jupiteru un Jehovu. Viņa ilgojās pēc cilvēciskāka dieva. Viņai gan bija vajadzējis iet uz pirmo komūniju, bet nekad neviens nerunāja ar viņu par Kristu. Auroru tirdīja tieksme mīlēt, izprast: «Kādēļ es esmu pasaulē? Kādēļ ir Noānā? Kādēļ it viss? Kādēļ ir ļauni cilvēki? Kādēļ dzīvo vecās grāfienes?» Cilvēks projicē šos jautājumus uz pasaules ekrāna, kas tos

atspoguļo leģendu formā. Bērnam ir nepieciešams just kāda maģiska spēka atbalstu. Un Aurora radīja pati sev dievu, kas bija pats maigums un pati labsirdība un ko viņa nosauca par Korambē. Šim dievam viņa uzcēla nomaļā brikšņu nostūrī no sūnām un gliemežvākiem altāri, uz kuru nāca nevis upurēt, bet atbrīvot putnus un vaboles. Taču, lai atbrīvotu, vispirms vajadzēja tos noķert, un tas putniem un vabolēm sagādāja ciešanas. Kā redzam, korambeismam, tāpat kā katrai reliģijai, bija savi noslēpumi.

Impērija tuvojās sabrukumam; Saksijas Marija Aurora to nenožēloja, bet Sofija Viktorija Delaborda, tāpat kā vecā gvarde, palika uzticīga Napoleonam. Jauns iemesls abu sieviešu konfliktam. Kad vecmāmiņa aizveda Auroru uz Parīzi, meitene līksmoja, atkal redzēdama mātes mazo dzīvoklīti, kopš bērnības pazīstamo apkārtni, vāzes ar papīra puķēm, kāju sildāmo, uz kura viņa bija sapņojusi pirmos sapņus. Taču viņai ne pārāk bieži ļāva apmeklēt māti un aizliedza rotaļāties ar pusmāsu Karolīnu. Tāpēc ik reizi uzliesmoja scēnas un lija asaras. «Pacieties,» māte sacīja, «es atvēršu modes preču veikalu; tad ņemšu tevi pie sevis un tu man palīdzēsi.» Šis mānīgais ilgojums, kuram Sofija Viktorija pati nemaz neticēja, Auroru sajūsmināja, un viņa sāka slēpt savas sīkās dārglietiņas, lai kādā jaukā dienā tās pārdotu un aizbēgtu. Vecmāmiņas istabene Žili-jas jaunkundze, bezjūtīga vecmeita, kas nemīlēja Auroru, atklāja šo vientiesīgo nodomu. «Jūs gribat atgriezties savā pažobelē?» viņa nicīgi jautāja un pastāstīja par atklājumu Dipēna de Frankeija kundzei, kas nupat bija pārdzīvojusi vieglu triekas lēkmi.

Sekoja nožēlojama scēna. Vecā dāma, likusi pie savas gultas nomesties ceļos mazmeitai, stāstīja viņai par savu dzīvi, pēc tam par savu dēlu un tad par vedeklu, atklādama tās netiklību tagadnē un pagātnē. Tas tika darīts nežēlīgi un neiecietīgi. Izturoties taisnīgi pret Auroras māti, būtu vajadzējis runāt «par viņas nelaimju cēloņiem: vientulību un postu, kādā viņa kopš četrpadsmit gadu vecuma bija nonākusi; par izvirtušo bagātnieku samaitājošo ietekmi — tie tikai uzglūn izsalkušām meitenēm un laupa tām nevainību; būtu vajadzējis runāt par sabiedriskās domas nesaudzīgd bardzību». Būtu vajadzējis arī pateikt, ka Moriss Dipēns tika uzticīgi mīlēts astoņus gadus. Bet nabaga vecmāmiņa, ko iedvesmoja gan naids pret vedeklu, gan tas, ko viņa uzskatīja par savu pienākumu, nonāca līdz pārāk skaļiem vārdiem: Sofija Viktorija bija «pagrimusi sieviete» un Aurora — «akls bērns, kas grasās mesties bezdibenī».

Šie apgalvojumi izraisīja asu lūzumu. Aurora pameta mācīšanos un sadusmojās. «Meit, jūs vairs neesat pie pilna prāta,» vecmāmiņa viņai sacīja. «Esmu nolēmusi ievietot jūs klosterī, un tādēļ mēs brauksim uz Parīzi.» Auroru tas iepriecināja: Parīzē viņa cerēja atkal redzēt māti un klosterī sākt jaunu dzīvi. Klosterī viņa iegāja bez nožēlas un bez nepatikas.

IV

VELNS SVĒTĪTA ūDENS TRAUKā

Ar ticību ir tāpat kā ar mīlestību. To atrod tanī mirklī, kad vismazāk sagaida.

Žorža Sanda

Angļu reliģiskās brālības sieviešu augustīniešu klosteris, kas bija dibināts Parīzē tanīs laikos, kad Kromvels vajāja katoļus, pamazām pāraudzināja straujo un sprigano meiču, par kādu Noānā Auroru bija izveidojusi lauku dzīve un ģimenes strīdi. Parīzē viņa bija atkal satikusies ar māti. Aurora bija atsteigusies pie «mīļās māmiņas» kā vienmēr ar sajūsmu un ar kaislu vēlēšanos atrast viņā visus tikumus, ko netaisnīgā pasaule viņai liedza. Meitene sastapa vienaldzīgu sievieti, kuras no jauna atsāktā brīvā dzīve noritēja kaut kur citur un kura atbalstīja Auroras iestāšanos klosterī ar tādiem izteicieniem, kas meiteni dziļi ievainoja.

Ļoti svarīgs apstāklis. Gados, kuros bērns ir visuzņēmīgākais pret iespaidiem, Aurora tik dedzīgi iemīlēja savu vieglprātīgo un valdzinošo māti, ka šo mīlestību nekas nespēja aizstāt. Vēlāk Aurora rakstīja: «Ai, māmiņ! Kāpēc jūs nemīlat mani, jo es Jūs tik karsti mīlu?» Viņa iemācījās, jo tas bija vajadzīgs, iztikt bez šīs vienaldzīgās mātes un neapspriesties ar to, bet nekad Aurora neatteicās

no Sofijas Viktorijas. Vienmēr Sandu aizrāva tās pavul-gārā asprātība. Tikai tāpēc, ka Aurora ar nemainīgu maigumu atcerējās Sofijas Viktorijas bēniņu dzīvoklīti, viņai visu mūžu patika šokēt «augstākās aprindas» un katrā apvērsumā viņa vienmēr attaisnoja tautu. Protams, viņa šai rīcībai atrada racionālākus izskaidrojumus, taču sirdī gruzdošās sāpes par atrautību no sava mūža lielākās mīlestības noteica ilgu laiku viņas attieksmi pret apkārtni.

Četrpadsmit gadu vecumā Aurorai bija apnicis būt par «ķildas ābolu» starp divām sievietēm, kuras viņa būtu gribējusi vienlīdzīgi mīlēt. Klosteris nežēlīgajā pasaulē viņai likās kā brīnumaina oāze. Te viss bija palicis ļoti anglisks; mūķenes bija anglietes, un no tām Aurora piesavinājās paradumu, ko saglabāja, — runāt angliski, dzert tēju un reizēm pat domāt angliski. Mūķenēm bija cēlas, mazliet kokainas manieres. Viņu iestādi Senžermēna priekšpilsēta vērtēja tikpat augsti kā Sakrekēra klosteri vai Abatiju, un Auroras biedrenes bija visdižciltīgāko Francijas ģimeņu meitas. Gan vecākās, gan jaunākās audzēknes valkāja plāna aveņkrāsas sarža kleitas; ar vīnogulājiem un jasmīniem aizaugušais klosteris atgādināja lielu ciematu; meitenes nekad neredzēja nevienu citu vīrieti kā tikai divus garīdzniekus — abatu de Vilēlu un abatu de Pre-moru. Lūk, kādu «apņemšanos» bija viņām sacerējis abats de Premors un norakstījusi Aurora Dipēna:

Katru dienu es piecelšos noteiktā stundā... veltījot miegam tikai tik daudz laika, cik nepieciešams, lai uzturētu veselību, un nekad nepalikšu gultā aiz slinkuma... Cītīgi atturēšos no nodošanās tukšai sapņainībai, veltīgām domām un nekad negremdēšos iztēles ainās, par kurām man būtu jānosarkst, ja cilvēki redzētu to, kas norisinās manā sirdī... Vienmēr izvairīšos no uzturēšanās vienatnē ar pretēja dzimuma personām; neatļaušu tām ne mazāko familiaritāti neatkarīgi no viņu vecuma un stāvokļa. Ja kāds man izteiktu kādu priekšlikumu — kaut vai visgodīgākajos nolūkos, es tūlīt to paziņotu vecākiem. Vienmēr pūlēšos būt laba un iecietīga pret tiem, kas man kalpos, bet nekad neatļaušu tiem būt pret mani familiāriem, nekad neuzticēšu tiem ne savas sāpes, ne priekus ...

Attiecībā uz Auroru ieteikumi par «pretēja dzimuma personām» bija pilnīgi lieki. Viņa nedomāja par vīriešiem. Viņa redzēja, ka klosterī meitenes dalījās trīs grupās; saprātīgās, dievbijīgās un klusās; velnēnos, kas bija nepadevīgi un draiskulīgi; vidū starp šīm grupām bija muļķītes, nekustīgas un gļēvas, staigns purvs. Pirmajā gadā Di-

Ix‘iiti bija īsts velnēns, kas piedalījās visos bezbēdīgajos klejojumos pa jumtiem un pagrabiem. Draudzenes viņu iesauca par «burtnīciņu», tāpēc ka viņa vienmēr kaut ko pierakstīja piezīmju grāmatiņā, vai par somebreadmūķenes Auroru sauca par Madcap^1 [2] vai Mischievous^3 [4] [5] [6], tāpēc ka viņa vienmēr darīja nerātnības. Meitenes viņu mīlēja. Sākuma viņu uzskatīja par apātisku un klusu, par 'snaudošu dzelmi». Viņa bieži iegrima drūmā izklaidībā, pārdomādama par dīvaino stāvokli viņas ģimenē. Taču pamazām atklājās, ka viņa ir tikpat līksma kā citas meitenes un bīstamos gadījumos ir pat varonīga, uz viņu var paļauties. Kopā ar Auroru varēja iet meklēt «kaut kur pagraba velvē ieslodzīto upuri» — tā bija viena no romantiskākajām rotaļām klosterī.

Velnēni nosedza savu grāmatu Spelling Book^4 un The garden ol the Soul 5 kartona vākus ar sirdsdraudzeņu iniciāļiem (ISFA bija Dipēnas burvju vārds un nozīmēja: Izabella, Sofija, Fanela, Anna) un ar jocīgām grēksūdzēm :

Ak vai, mīļais Vilēla tēv, man bieži ir gadījies noziesties ar tinti, nodzēst sveci, ar pirkstiem, pārēsties kāršu pupiņas, kā mēdz sacīt labākajā sabiedrībā, kur esmu uzaudzināta; ar savu netīrību esmu šokējusi jaunās lēdijas mūsu klasē... Esmu aizsnaudusies ticības mācības stundā un krākusi mesā; esmu teikusi, ka jūs esat neglīts... Šonedēļ esmu ielaidusi vismaz piecpadsmit rupjas kļūdas franču valodā un trīsdesmit angļu valodā; apdedzināju pie krāsns kurpes un piesmirdināju visu klasi. Mana vaina, mana vaina, mana vislielākā vaina ...

Kādas angļu grāmatas priekšlapā Aurora ierakstīja šādu ērmīgu, bērnišķīgu un izaicinošu tekstu:

Šī cienījamā un interesantā grāmatiņa pieder manai godājamai personai — Dipēnai, ar citiem vārdiem, slavenajam marķīzam de Senlisī, klostera franču armijas ģenerālisimusam, dižajam cīnītājam, veiklajam pulkvedim, bezbailīgajam karavīram, kas kaujās vainagots ar ozola un lauru lapām, kara karoga aizstāvim.

Anna de Vima ir zelta drostaliņa. Izabella Kliforda is charming °.

Nost angļus! Nāvi visiem suņiem angļiem! Lai dzīvo Francija! Es nemīlu Velingtonu.

Interesantās aitiņas, dārgie smurgulīši, man ir jūs bezgalīgi žēl, un tomēr esmu sajūsmināta, ka vairs neesmu mazākajā klasē. Arlabvakaru!

Angļu sieviešu klosterī 1818. gadā

Pirmais gads internātā Aurorai bija vaļsirdības, drosmes un dumplguma laiks. Viņa bija velnēns «it kā aiz izmisuma par vilšanos savās jūtās, kas viņu vedināja apskurbināties ar pašas nerātnībām». Nelaimīgi bērni ļoti bieži aiz sāpinājuma un spīts kļūst nevaldāmi trakuļi. Aurora nebija ortodoksāla katoliete un arī nevarēja tāda būt, jo viņu bija audzinājis «no priesteru kārtas izstumtais» garīdznieks un vecmāmiņa — Voltēra piekritēja. Reliģiskajās ceremonijās meitene piedalījās aiz pieklājības un aiz pienākuma, taču pēc pirmās komūnijas viņa vairs nav vēlējusies iet pie dievgalda. Viņa ticēja dievam un mūžīgajai dzīvošanai, taču neizjuta nekādas šausmas un bija pārliecināta, ka cilvēks vienmēr, pat pēdējā mirklī var tikt apžēlots un glābts. Auroras labākās īpašības bija maiga padevība draudzenēm un īsta mākslas mīlestiba: viņa spēlēja arfu, jauki zīmēja un piezīmju grāmatiņā rakstīja gan bezatskaņu vārsmas, gan prozu. Pārgājusi uz vecāko klasi un dabūjusi atsevišķu celli, Aurora to talantīgi aprakstīja:

Pirmajā stāvā, kāpjot lejā no debesīm, jūs ieraudzīsiet istabu, kas nav ne apaļa, ne četrstūraina, bet kurā var spert sešus soļus, ja tikai tie ir ļoti mazi. Līdzās ir jumta rene un katru nakti kaķu koncerti. Mana gulta — bez aizkariem — atrodas istabas platākajā vietā, proti, pie sienas... Veltīgi būtu žēloties, kad saku bez aizkariem, jo tie man nav vajadzīgi. Baļķis un slīpais jumts ir tieši virs manas galvas, tā ka, pieceļoties no gultas, es katru rītu sadauzu pieri. .. Logs, kas veidots no četrām mazām rūtīm, veras uz dakstiņiem segtu jumtu jūru . .. Tapetes manā cellē laikam gan kādreiz ir bijušas dzeltenas. Taču, lai ari kāda būtu to krāsa, tās ir interesantas tāpēc, ka no vienas vietas notrieptas ar vārdiem, aforismiem, vārsmām, blēņām, pārdomām, datumiem, kurus te atstājušas tās, kas šeit dzīvojušas pirms manis. Tai, kas šeit dzīvos pēc manis, būs ar ko uzjautrināties, jo es viņai atstāšu uz sienām veselus romānus un poēmas, lai tikai papūlas atšifrēt, un ļoti interesantus zīmējumus, kas ar nazi iegriezti mūri aiz mana loga...

Daudzas mūķenes izvēlējās pansionāta audzēkņu vidū «meitu», par ko rūpējās kā māte. Otrajā gadā Aurora ļoti vēlējās, lai viņu pieņem par «meitu» vislabākā, vispiemīlīgākā un visizglītotākā mūķene Marija Alisija. Māte Alisija bija ļoti skaista. Viņas cildenā dvēsele atspoguļojās lielajās, zilajās, melnu skropstu ieskautajās acīš, «skaidrības spoguļos». Par spīti maisveidīgajam tērpam un krūšu segai, viņas augums bija ļoti graciozs, balss glāsmaini liega. Aurora bērnišķīgi iemīlējās Alisijā un drošsirdīgi lūdza, lai tā viņu pieņem par audžumeitu. «Jūs?» māte Alisija brīnījās. «Jūs taču esat visnegantākais velnēns visā klosterī!» Audzēkne neatlaidās: «Pamēģiniet tomēr! Kas var zināt? Varbūt es labošos, lai jūs iepriecinātu.» Marija Alisija samierinājās un piekrita. Aurora, kas šajā brīnišķīgajā sievietē cerēja atrast māti, ko veltīgi bija meklējusi īstajā mātē un pat vecmāmiņā, pieķērās Alisijas kundzei ar sāpīgu kvēli. Draudzenes ievēroja, ka meitene ir ļoti pārvērtusies. «You are low-spirited to-day, Dupin? What is the matter with you?» 1 Īstenībā meiteni tirdīja nepieciešamība pielūgt kādu būtni, atrast tanī pašu pilnību un sirdī nemitīgi tai kalpot, tāpat kā viņa bija kalpojusi Korambē. Sī būtne bija iemiesojusies Marijas Alisijas nopietnajos, skaidrajos vaibstos.

Aurora sāka lasīt Svēto dzīves. Mocekļu drosme un stoicisms atbilda kādai meitenē apslēptai dvēseles stīgai. Klostera kapelas korī atradās Ticiāna glezna, kurā bija attēlots Kristus Olīvkoku kalnā.

Kad pārlapoju Svēto dzīvi, mani skatieni aizvien biežāk pakavējās pie šīs gleznas; bija vasara, rieta saule mūsu lūgšanas stundā vairs neapspīdēja Kristu, bet. šis mākslas darbs nebija tik nepieciešams manai redzei, cik manām domām. Neviļus pētīdama grandiozās, juceklīgās masas, centos izdibināt Kristus agonijas jēgu, šo brīvprātīgo, svelošo sāpju noslēpumu, un sāku nojaust, ka te slēpjas kaut kas lielāks un dziļāks nekā tas, ko man izskaidroja; es pati dziļi noskumu, man sirdi sažņaudza līdzjūtība, vēl nepazītas ciešanas ...

Kādā citā — ne tik skaistā gleznā bija attēlots svētais Augustīns zem vīģu koka ar brīnumainu staru, uz kura bija uzrakstīti slavenie vārdi Tolle, lege^2, kurus svētās Monikas dēls dzirdējis atskanam no lapotnes.

Sis Tolle, lege pamudināja Auroru Dipēnu pārlasīt evaņģēliju, taču atmiņas par vecmāmiņas — Voltēra piekritējas zobgalībām meiteni darīja piesardzīgu: «Es paliku salta, lasīdama par Jēzus agoniju un nāvi.» Vai tad viņa visu mūžu paliks velnēns? Viņai bija piecpadsmit gadu; bērna mežonīgās draiskulības vietā stājās nenoteiktas

1 Dipēna, jūs šodien izskatāties nomākta? Kas jums kait? (Angl.)

2 Ņem, lasi. Latin.) [7] gaidas pēc kaut kā svarīga. Skumji viņa klaiņāja pa klostera galerijām un vēroja, kā garām aizslīdēja gluži kā rēgi «kvēlās ticīgās, kas devās klusībā atklāt savu dvēseli pie mīlestības un nožēlas dieva kājām»; tad Aurorai ienāca prātā pavērot tuvāk viņu izturēšanos. Meitene iegāja baznīcā, kuras naksnīgā nosēpumainība viņu apbūra. Velvi apgaismoja tikai sudraba lampiņa pie altāra svētbildes. Pa lielo atvērto logu ieplūda sausseržu un jasmīnu smaržas.

Kāda bezgalībā pagaisusi zvaigzne bija kā ielogota vitrāžā un likās mani vērīgi uzlūkojam. Dziedāja putni; visapkārt miers, valdzinoša gremdēšanās domās, mistērija, par kādu man agrāk nebija ne jausmas... Nezinu, kas pēkšņi satricināja visu manu būtni; man apreiba galva... Šķitu dzirdam pie auss kādas balss čukstus: «Tolle, lege.. ■» Asaru straume plūda pār vaigiem. Jutu, ka es mīlu dievu... It kā kāds šķērslis būtu sagrauts starp šo bezgalīgo kvēli un manā dvēselē snaudušo uguni...

Misticisms, tieša saskare ar dievišķo gribu, ko viņa atrod pati sevī, — tāda uz visu mūžu būs viņas reliģija. Vienalga, vai runa ir par ticību vai mīlestību, sievietei tīk «verdziski uzkrāt sirdī no augstumiem plūstošas mīlas viļņus». No šīs dienas prāta pretestība izbeidzās. «Tiklīdz sirds ir aizņemta, prāts tiek padzīts noteikti, līksmi un pat fanātiski. Es pieņēmu visu, ticēju visam bez cīniņiem, bez ciešanām, bez nožēlas, bez melīgas kautrības. Sarkt par to, ko pielūdz, ir pavisam aplam!»

Būdama galējību cilvēks, viņa uzskatīja šo pievēršanos jaunai ticībai par aicinājumu un nodomāja iestāties klosterī. Taču viņa nolēma — un tas bija viņai ļoti raksturīgi — iestāties par novici, kas veic visrupjākos darbus: tīra telpas, pārsien slimniekus. Ja Aurorā Dipēnā bija gan svētās, gan grēcinieces elementi, tad kā svētā viņa bija saimnieciska. «Starp katliem soļo tas kungs,» svētā Terēza ir sacījusi. «Es būšu darbā pārgurusi kalpone,» Aurora domāja, «kopšu kapus, nesīšu netīrumus, darīšu visu, ko man liks ... lai vienīgi dievs ir manu mocību liecinieks, un viņa mīlestība man atlīdzinās par visu . ..»

Viņas biktstēvs abats de Premors, vecs, ļoti gudrs jezuīts, sludināja cēlu un veselīgu morāli. Viņš jutās aizkustināts, kad Aurora ieradās pie viņa uz grēksūdzi un samierināšanos ar debesīm, taču biktstēvs jauno nožēlnieci nemudināja uz misticismu, kurā cilvēks saplūstu ar dievu.

Saprātīgais abats negribēja, ka cilvēks gremdējas priekšlaicīgos sapņojumos par labāku pasauli un turklāt aizmirst pienākumu izturēties krietni šajā pasaulē. «Ja nebūtu bijis viņš,» Sanda piecdesmit gadu vecumā rakstīja, «tad es patlaban būtu vai nu traka, vai arī klosterī noslēgusies mūķene.» Jo meitenes dievbijība bija izvērtusies par kaislību. «Pilnīgu saplūsmi ar dievību es izjutu kā brīnumu. Es vārda pilnā nozīmē degu, tāpat kā svētā Terēza; es ne vairs gulēju, ne ēdu un staigāju kā pa mākoņiem. . .» Abats de Premors nostrostēja meiteni, ka viņa, aizraujoties ar misticismu, kūst kā svece un aizmirst pienākumus pret cilvēkiem. «Jūs esat kļuvusi skumja, drūma, pārmērīgi pacilāta,» abats viņai sacīja. «Draudzenes jūs vairs nepazīst.. . Piesargieties, ja jūs tāpat turpināsiet, tad modināsiet naidu un bailes no dievbijības . . . Jūsu vecmāmiņa raksta, ka šeit jūs audzinot par fanātiķi . . . Jūs neapzināties, cik daudz augstprātības slēpjas zem jūsu pazemības, šajos slimīgajos pašpārmetumos, kas jūs pārņēmuši. Par sodu es lieku jums atgriezties pie rotaļām un jūsu vecumam piemērotajām nevainīgajām izpriecām . . .»

Aurora paklausīja. Miers iestājās viņas domās. Pusgadu mērdējusi miesu un lidinājusies jūsmīgos sapņojumos, viņa no jauna nokāpa uz zemes, sacerēja komēdijas, pati tanīs tēloja, pēc atmiņas atjaunoja Noānā lasīto «Pilsoni muižniekos», kļuva par visjautrāko meiteni klosterī un aizrāva gan mūķenes, gan savas draudzenēs, taču sirds dziļumos neatteicās no sava aicinājuma un, kā vēlāk izteicās, droši vien būtu kļuvusi mūķene, ja savārgusī vecmāmiņa, noraizējusies par eksaltēto mazmeitu, nebūtu viņu aicinājusi atpakaļ uz Noānu: «Meit, man Tevi jāizdod pie vīra, jo es drīz aiziešu.» Vecā dāma ar filozofisku mieru runāja par nāvi, ko domāja esam tuvu, bet viņa apgalvoja, ka miršot izmisusi, ja atstāšot Auroru bez aizgādņa pret necienīgās mātes aizbildniecību. Tātad meitenei vajadzēja atstāt klosteri, kas bija viņai kļuvis īsta paradīze.

Aurora bažīgi atgriezās laicīgajā pasaulē, stingri apņēmusies no jauna meklēt patvērumu aiz klostera mūriem, tiklīdz vien būs iespējams, neapdraudot vecmāmuļas dzīvību. Angļu sieviešu klosterim Aurora varēja pateikties par lielām un laimīgām pārmaiņām sevī. Mūķeņu cildenā laipnība, uzvedības mācības bija viņai izveidojušas valdzinošas manieres, kuras visu mūžu piešķīra smalkumu viņas visdīvainākajām pārdrošībām. Galvenais -v- viņa bija iemantojusi nopietnības un dziļuma izjūtu. Vecmāmiņa jau agrāk bija izrotājusi mazmeitas garu ar XVIII gadsimta grāciju; Noānā bija viņai iemācījusi izjust dabas poēziju; jaunā ticība vedināja mīlēt citus, ne tikai sevi. «Eksaltēta dievbijība labvēlīgi iedarbojas uz dvēseli, ko pārņēmusi, jo pilnīgi nokauj tanī patmīlību un, ja arī kaut kādā veidā mazliet notrulina prātu, toties attīra dvēseli no daudzām maziskām un sīkumainām raizēm ...» Kā daži angļu dzejnieki savu poētisko gleznu austrumniecisko spēku smēlušies pastāvīgā Vecās derības lasīšanā, tāpat Aurora Dipēna neapzināti pārnesīs savā prozā Alisijas kundzes nopietno labsirdību un evaņģēlija dievišķīgo vienkāršību.

v

NOĀNAS mantiniece

Pēc iznākšanas no klostera Aurora ar vecmāmiņu dažas dienas pavadīja Parīzē. Mazmeitu biedēja doma par piespiestu apprecēšanos. Vai tiešām viņai, tāpat kā jaunavām Moljēra komēdijās, stādīs priekšā kādu večuku un pateiks: «Mīļā meitiņ, tev jāsaka jā, vai arī tu man iedursi dunci sirdī.» Drīz vien Aurora nomierinājās. Senai vecmāmiņas draudzenei de Ponkarē kundzei bija padomā kāda «partija». Aurora, pat nepaskatījusies uz precinieku, pateica, ka tas ir neglīts; de Ponkarē kundze atbildēja, ka Aurora esot maza muļķīte un viņš esot skaists. Taču vairs par to nerunāja. Drīz vien Zilijas jaunkundze kravāja ceļasomas, lai atgrieztos Noānā, un Aurora dzirdēja, ka vecmāmiņa sacīja: «Viņa vēl ir tik jauna, ka šīs sarunas uz kādu gadu jāatliek.»

Meitene bija cerējusi, ka māte arī atbrauks uz Noānu, lai nosvinētu meitas atgriešanos, taču Sofija Viktorija izturējās izaicinoši un skarbi: «Noteikti nebraukšu! Ieradīšos Noānā tikai tad, kad mana vīramāte būs mirusi!» Kristietīgas žēlsirdības piesātinātā Aurora pūlējās panākt abpusēju piedošanu. Tas viņai neizdevās, un tad viņa pazemīgi piedāvājās palikt pie mātes Parīzē, bet arī tika noraidīta. «Mēs atkalredzēsimies drīzāk, nekā dažs labs domā,» atcirta šaušalīgā Sofija Viktorija. Šādi mājieni uz vecmāmuļas tuvo nāvi Auroru sāpināja. «Tava māte ir tik neizglītota,» Dipēna de Frankeija kundze dzēla savukārt, «viņa mīl savus bērnus tāpat kā putni.. . Kad mazuļiem paaugušies spārni, māte pārlido uz citu zaru un ar knābja cirtieniem padzen putnēnus.» Svētā Aurora redzēja, ka it' bezspēcīga pret abpusējo ienaidu, un kopā ar vecmāmiņu aizbrauca uz Bērī.

Lielā zilā karietē viņas 1820. gada pavasarī ieradās Noānā. Koki bija vienos ziedos, lakstīgalas pogoja, no tālienes atplūda klasiskā un svinīgi stieptā arāju dziedāšana. Aurora jutās saviļņota, atkal ieraudzīdama veco māju, tomēr ar nožēlu atcerējās klostera zvanu un Alisijas kundzi. Uz savas istabas loga viņa uzrakstīja ar zīmuli angļu valodā elēģiju, ko tur vēl tagad var izlasīt:

Ej, rietošā saule! Paslēp savus bālos starus aiz tālajiem kokiem. Vakara zvaigzne vēsta dienas beigas. Sabiezējošā tumsa atnes melanholiju virs zemes. Ar tavu atgriešanos, burvīgā gaisma, daba atgūs līksmi un skaistumu, bet prieks nekad vairs nemierinās manu dvēseli ...

Šāds sērīgums bija modē; īstenībā Auroru ļoti iepriecināja gandrīz pilnīgā neatkarība. Vecā pilskundze kopš triekas lēkmes šķita ļoti novājējusi. Ēdienreizēs viņa vēl arvien sēdēja pie galda taisna, gracioza, tērpusies tumši mēļā mājas kleitā, mazliet uzsārtinājusi vaigus, izrotājusies ar briljanta auskariem; tomēr viņa pamazām dzisa. Viņa vairs neiejaucās Noānas dzīvē, tikai reizēm viņai uz-virda vecīgi dusmu uzplūdi. Restaurācijas laikmets un gadu nasta bija mazliet izlīdzinājuši viņas volteriānismu, tomēr viņa joprojām palika XVIII gadsimta filozofe un draudzīgi diskutēja ar mazmeitu, kas, pati to nezinādama, bija kļuvusi Šatobriāna audzēkne.

Aurora brīnījās, dzirdēdama, ka bērnības draudzenes — Fanšona, Ursula Žosa, Marija Okante uzrunāja viņu par «jaunkundzi». Pirmo reizi viņa iepazina kungu dzīves noslēgtību un skuma pēc sirsnīgajām attiecībām, kādas bija valdījušas klosterī. Pat atvaļinājumā atbraukušo pusbrāli Ipolitu mazliet mulsināja šī glītā jaunava sārtā kokvilnas kleitā. Viņš tagad bija huzāru unteroficieris un mācīja Aurorai jāt, sniegdams vienkāršus norādījumus: «Ir tikai divas iespējas: nokrist vai nenokrist... Turies stingri!

Ķeries kaut vai pie krēpēm, ja citādi nevari, bet neizlaid no rokām pavadu un nekrīti...» Aurora jāja ar Koleti, staltu ķēvi, kurai bija līganas kustības un kura uzminēja visu, ko no tās vēlējās. Aurora un Kolete kļuva nešķiramas. Pēc nedēļas abas lēca pāri ik žogam un grāvim. Klostera «snaudošais ūdens», kā izrādījās, bija pārdrošāka nekā huzārs.

Kādai klostera pansionāta draudzenei, Anžēras prefekta meitai Emīlijai de Vimai, kas jau bija ievesta sabiedrībā, Aurora aprakstīja savu dzīvi uz laukiem: «Kas gan var man rakstīt? ... Nu Emīlija ir ļoti ieintriģēta. Dārgumiņ, tā esmu es, Jūsu draudzene no klostera laikiem. . .» Aurora neatklāja, ka brašais kavalieris no Somīras karaskolas ir viņas pusbrālis; jauneklis bija pārvērties par Ipolitu de Šatironu, kas viņai mācīja jāt pēc angļu parauga. Ar de Ponkarē kundzi un tās meitu Polīnu Aurora vingrinājās itāliešu valodā un mūzikā.

Uz klavierēm vienmēr ir trīs četras atvērtas partitūras, uz katra krēsla. izsvaidīti dueti un romances. Un tomēr mēs pieminam Tevi un nožēlojam, ka Tevis nav šeit, jo Tu varētu aizstāt de Ponkarē kundzi, kas mums ļoti talantīgi spēlē pavadījumu. Mēs uzvedām komēdiju, es tēloju Kolēnu, Polīna — Liseti. Traki sentimentāli, mums šaušalīgi nāca smiekli. Vispār iznāca ļoti labi. Mēs dejojam overņiešu deju burē ...

Kāds de Lakū kungs, «uz laukiēm ļoti vērtīgs cilvēks», aizdeva viņām arfu un kopā ar viņām lasīja «Atbrīvoto Jeruzalemi».

Dienas pavadu, atlaidusies atzveltnes krēslā, kaut ko izšuju vai zīmēju, un Ipolits lasa man priekšā vai arī visu sajauc un sasit manā istabā. Galu galā ari es, pamatīgi viņu norājusi, blēņojos tikpat bērnišķīgi kā viņš. Vecmāmuļa pukojas, mēs viņai esot bezgalīgi apnikuši, taču beidzot viņa arī sāk smieties... Adclio, cara amica; io ti ab-bracio teneramente e ti amo con sinceritcd . ..

1821. gada janvārī: Ipolits aizbrauca, tā ka tagad esam pilnīgi vienas. Dienu īsinu, vēlu pieceldamās, tad paēdu brokastis, reizēm stundu vai divas patērzēju ar vecmāmiņu, pēc tam atgriežos savā istabā un ar kaut ko nodarbojos: spēlēju arfu vai ģitāru, lasu, sildos pie iekurtā kamīna... Galvā rosās atmiņas, ar kamīna stangām rakstu pelnos, nokāpju lejā uz pusdienām, un, kad vecmāmuļa sāk spēlēt kārtis ar Dešartra kungu, kurš ir bijis mana tēva un pēc tam Ipolita audzinātājs, es atgriežos savā istabā un uzšņāpju dažas domas zaļā piezīmju grāmatiņā, kas tagad jau ir gandrīz pilna ... [8]

Auroras sarunas ar vecmāmiņu kļuva maigas un intīmas. Par spīti pārciestajai slimībai, Dipēna de Frankeija kundze gaišos brīžos bija un palika izcila sieviete gan ar izglītību, gan taisnīgumu un drosmi svarīgās lietās. Ikdienas dzīvē viņa mēdza tēlot aušu vai uzpūtīgu dāmu, bet Aurora tam nepievērsa uzmanību. Abu attieksmes bija mainījušās. Tagad mazmeita izturējās pret vecmāmiņu iecietīgi un gādīgi kā māte. Dipēna de Frankeija kundze, zinādama, ka Aurorai drīz būs jāstāj'as laulībā, runāja ar viņu ļoti vaļsirdīgi. Kaut gan vecmāmiņa bija dzīvojusi vieglprātīgu tikumu laikos, viņai nekad nebija bijis mīļākais.

Es bieži esmu atzinusies sievietēm, kas mani mudināja izvēlēties mīļāko, ka mani atbaida vīriešu nepateicība, egoisms un brutalitāte. Viņas atklāti smējās, kad es tā sacīju, un apgalvoja, ka visi neesot tādi kā mans vecais vīrs un vīriešiem piemītot kāds noslēpums, ar ko viņi Spējot likt sievietei piedot viņu kļūdas un netikumus ... Dzirdēdama, ka citas sievietes izpauž tik rupjas jūtas, es jutos pazemota, ka esmu sieviete ...

Nemaz neloloju tādas domas, ka es būtu mīcīta no citas mīklas nekā visas pārējās cilvēciskās radības. Tagad, kad jau esmu kļuvusi bezdzimuma būtne, es domāju, ka tolaik biju tāda pati sieviete kā jebkura cita, tikai man vienkārši negadījās sastapt vīrieti, ko būtu pietiekami iemīlējusi, lai spētu mest mazliet poēzijas pār jutekliskās dzīves faktiem ...

Vaļsirdīgās runas par «juteklisko dzīvi» nesamierināja meiteni ar domu par laulībām. No veco grāfieņu sarunām Aurora saprata, ka viņa ir bagāta mantiniece, nevis laba partija jauneklim ar lielu nākotni, jo viņai ir nožēlojama māte un viņas dzimtā daudz ārlaulības bērnu. Vīrieši, kas lūdza viņas roku, nebija jaunekļi — piecdesmit gadus vecs impērijas laiku ģenerālis ar zobena cirtiena rētu sejā, četrdesmit gadus vecs atraitnis brigādes ģenerālis de La-bords. Pēc šā Laborda lūguma kāds viņa radinieks atrakstīja vikontesei de Monlevikai, kas dzīvoja Noānas tuvumā:

Kundze, Jūs man stāstījāt, ka Jūsu muižas tuvumā ir kāda lieliska partija — Dipēna jaunkundze, kura saņems, cik varu atcerēties, divdesmit līdz divdesmit piecus tūkstošus livru rentes. .. Mans brālēns barons de Labords saņem patlaban astoņus deviņus tūkstošus livru... Viņš ir pierādījis, ka spēj būt labs vīrs, jo ir lielisks cilvēks visāda ziņā. Kaut gan viņam ir četrdesmit gadu, taču fiziski viņš nav tāds, kas varētu atbaidīt nepieredzējušu meiteni... Aizmirsu piebilst, ka viņam nav bērnu no pirmajām laulībām ...

No šī veikalnieciskā toņa Aurorai būtu kļuvis nelabi. De Monlevika kundze atbildē sniedza «savas jaukās kaimiņienes radu rakstus: meitene piedzimusi neveiksmīgā laulībā».

Auroru šogad esmu redzējusi vairākas reizes, viņa ir tumšmate, glītu augumu un patikamu seju, asprātīga, ļoti izglītota, muzikāla, dzied, spēlē arfu, klavieres, zīmē, labi dejo, jāj, medī, turklāt viņai piemīt |oti labi audzinātas personas manieres... Viņas īpašums sasniedz deviņpadsmit līdz divdesmit tūkstošu livru rentes un kuru katru bridi var pāriet viņas rīcībā ...

Šīs laulības nenotika, tāpat arī nevienas citas. Aurora Dipēna atradās citādā stāvoklī nekā vairums viņas laika jaunavu, kuras nomāca gan jutekļu atmoda, gan vēlēšanas izrauties no ģimenes saišu nebrīves, gan bailes no dzīves, tāpēc tās dedzīgi ilgojās pēc Burvīgā prinča, kas tās atbrīvotu, pēc pavēlnieka, kurš tās vadītu. Aurora Noānā valdīja; viņa dzīvoja brīva un laimīga līdzās vecmāmiņai, vēl arvien ticēdama, ka iestāsies klosterī. Vecais Dešartrs, kļuvis par Noānas mēru, ņēma Auroru līdzi medībās, ieteica viņai ģērbties vīriešu uzvalkā, lai būtu vieglāk dzīties pakaļ zaķiem, un meitene ar lielu prieku sekoja šim padomam. Ar vamzi vai vīriešu svārkiem mugurā un garām biksēm kājās viņa jutās spēcīgāka, kļuva vīrišķīga. Pēc viņas domām, tas viņai radīja īpašu autoritāti draudzeņu acīs.

Aurora Dipēna Emīlijai de Vimai 1821. gada maijā: Tu neesi vīriešu uzvalkā, ar naga cepuri galvā un bisi pār plecu klaiņājusi pa uzartiem laukiem, lai uztramdītu no snaudas kādu nožēlojamu zaķi, bet bieži vien neatrastu nekā un pārnestu mājās no medībām draņķīgus zvirbujus, par kuru bēdīgo likteni mana jūtīgā istabene lej asaras... Tevi nav rūdījis huzāra amatā Ipolits, kas iesācēju, kurš jāšanas stundā atzīstas, ka tam seglos ir bail, iedrošināja, iecērtot ar jājampātagu tā zirgam tik pamatīgi, ka zirgs, kā saka mana vecmāmiņa, aiziet stāvus ...

Dešartrs ievadīja Auroru muižas pārvaldīšanā. Vēlākos gados aiz diplomātiskiem apsvērumiem viņa apgalvoja, ka neinteresējoties par to, kas viņai pieder. īstenībā viņa vienmēr bija un palika īsta Bērī zemniece, kas pat. izšķērdībā prata skaitīt naudu. Par kādu citu romantiķi, proti, par Baironu, ir sacīts, ka viņa raksturīgākā īpašība esot stabils veselais saprāts. Šī pati īpašība iezīmējās arī Aurorā Dipēnā, kad kaislību vecums viņai jau bija aiz muguras. Viņa vienmēr alka atgūt vīrišķīgo neatkarību, ko viņai bija mācījusi iemīļotā Noāna un Dešartrs. Vienmēr viņa arī saglabāja veselo saprātu, kas veidojās saskarē ar dzīves īstenību un darbā. Pārāk brīva doma, par spīti visām pūlēm, nelido uz priekšu; tāpat kā putnam, arī domai ir vajadzīga vides pretestība. Darbība atklāj robežas, kuras prātam vajag sev nospraust.

Kad Dipēna de Frankeija kundze pēc otrās triekas lēkmes vairs necēlās no gultas, Dešartrs nodeva jaunajai Aurorai muižas vadību, pieprasīja, lai viņa pati pārzina saimniecības grāmatvedību, un izturējās pret viņu kā pret pieaugušu. Tas bija vislabākais veids, kā meiteni padarīt par pieaugušu. «Dižais cilvēks», kā šķelmīgā zobgalībā Aurora dēvēja Dešartru, bija ciema aptieķnieks, ārsts un reizēm pat ķirurgs. Viņš vēlējās, lai Aurora mācās viņam palīdzēt. Tā viņa pierada skatīt asinis un redzēt ciešanas. Viņas līdzjūtība kļuva darbīga. Kopš tā laika Aurora nekad, vairs neizjuta pretīgumu pret miesu, viņa par to runāja vienmēr brīvi, bezbailīgi, profesionāli. Vēlāk viņas mīļākie viņai pārmeta kautrības trūkumu; slimnieku kopējas miers netiklu cilvēku var maldināt un sagādāt tam vilšanos.

Aurora redzējās ne tikai ar Dešartru, bet arī ar dažiem Lašatras jaunekļiem. Bieži viņa aizauļoja līdz mazajai pilsētiņai, kuras šaurās ielas «izvijas starp nevienlīdzīgiem, apsūnojušiem čukuriem». Zemi namiņi ar naglām rotātām durvīm, savrupmājas ar kaldinātiem dzelzs režģu žogiem — tur Aurora sastapās ar sava tēva draugu dēliem: Šarlu Divernē, milzīgo Flerī, sīko Gistavu Papē, kas bija jaunāks par Auroru. Sevišķi bieži viņa satikās ar kādu jaunekli, nākamo ārstu Stefanu Ažasonu de Gransaņu. Viņš bija skaists, mazliet līdzīgs Grēko gleznotiem drudzī kaistošajiem senjoriem, cēlies no dižciltīgas un senas ģimenes, bet nabadzīgs, jo viņam bija deviņi brāļi un māsas, tāpēc viņš varēja mantot tikai niecīgu daļiņu no senču īpašumiem. Interesēdamies par šo dižciltīgo studentu, Dešartrs bija viņu stādījis priekšā Aurorai un ieteicis meitenei ņemt pie jaunekļa anatomijas un osteoloģijas stundas.

Aurora novietoja skeletu savā istabā, kur jauneklis labprāt ieradās izglītot valdzinošo meiteni. Viņai bija ļoti kupli melni mati, andalūzietes acis, ādas krāsa «Spānijas tabakas» tonī un neparasti vijīgs augums. Dabiski, skolotājs drīz vien iemīlējās; Aurora apklusināja viņa atzīšanos, sacīdama, ka tāda gara cilvēkiem kā viņi abi jānodarbojas ar «Malbranšu un tam līdzīgiem», nevis ar pliekanu lakstošanos. Īstenībā viņa labprāt būtu apprecējusies ar šo jaunekli, taču zināja, ka ne grāfs de Gransaņs, ne Dipēna de Frankeija kundze to neatļaus — pirmais aiz kastas augstprātības un aiz bailēm saradoties ar Sofijas Viktorijas meitu, otrā tāpēc, ka Stefans nebija bagāts un tika uzskatīts par «dumpinieku». Aurora bija mazgadīga, viņai vajadzēja ņemt vērā ģimenes pretošanos. Drīz vien Stefans rakstīja viņai vairs tikai «ar saltu un griezīgu vaļsirdību». Viņa joprojām staigāja, ģērbusies vīriešu uzvalkā, un tas dažkārt radīja jocīgus pārpratumus. Kad Aurora apstājās pie kādas senas gotiskas pils, lai to uzzīmētu, no tās iznāca kāda aušīga meiča un meta acis «uz šo jaunekli».

Aurora Dipēna Emīlijai de Vimai 1821. gada jūlijā: Meiča saldi vērās manī, un, es, laipni vaikstīdamās, cītīgi klanījos viņas priekšā, par ko viņa jutās dziji saviļņota. ..

Naksnīgās izjādes, naga cepure, zilais vamzis un vīriešu bikses, uz krēsliem izsvaidītās skeleta daļas — šī romantiskā uzvedība šokēja lojālos Bērī iedzīvotājus. Auroras biktstēvs Lašatras kirē, saklausījies daudzās tenkas, jautāja viņai: «Mans bērns, vai jūs neesat iemīlējusies?» Pieradusi pie smalkjūtīgā, atturīgā abata de Premora, kas principā nekad neizteica jautājumus, Aurora jutās dziļi aizvainota un aizgāja no biktskrēsla. Viņai bija vienalga, ko domāja Lašatra. «Muļķi kulsta mēles» — bija viņas vienīgais paskaidrojums. Auroras māte, Parīzē padzirdējusi aplamās baumas, izteica meitai stingrus rājienus. Aurora atbildēja ar vēstuli, kura apliecina iedzimtu rakstnieces talantu, jo tanī viss pasacīts apbrīnojami spēcīgi un tomēr taktiski.

Aurora Solijai Viktorijai Dipoņai 1821. gada novembri: Uzmanīgi un bijīgi izlasīju vēstuli, kuru Jums labpatika man atrakstīt, un es neatjautos izteikt ne mazākos iebildumus pret Jūsu pārmetumiem, ja Jūs pati nebūtu pieprasījusi, lai daru to nekavējoties... Māt, Jūs izsakāties, ka Dešartra kungs esot ļoti peļams, ka atjāvis man rīkoties pašai pēc savas patikas; vispirms uzdrošināšos piezīmēt, ka Dešartra kungam nav un nevar būt nekāda teikšana par mani un viņa vienīgās tiesības ir sniegt man draudzīgus padomus ... De Gransaņa kungs Jums stāstījis, ka man esot kareivīgs raksturs; lai noticētu šādam apgalvojumam, Jums, dārgā māte, ir vajadzējis pieņemt, ka de Gransaņa kungs dziji pazīst manu raksturu, taču es nedomāju, ka esmu tik intīmi saistīta ar viņu, lai viņš varētu spriest par manām labajām vai sliktajām īpašībām ... Viņš ir teicis Jums taisnību, pastāstīdams, ka sniedzis man stundas manā istabā: kur citur es varētu pieņemt cilvēkus, kas mani apmeklē? Liekas gan, ka vecmāmiņu slimības gultā vai snaudā ļoti traucētu apmeklētāji... Jūs vēlaties, lai, dodoties pastaigā, es atbalstos uz istabenes vai aukles rokas. Acīm redzot, tādēļ, lai nepakristu, un bērnībā man tiešām bija vajadzīgs atbalsts... bet tagad man ir septiņpadsmit gadu, un es protu iet...

Aurora māti vēl mīlēja, bet nejuta pret viņu vairs cieņu, tā bija tikai formāla.

Vēstules tonis bija stingrs, tomēr Aurora reizēm jutās pamesta. Viņai trūka biktstēva, kas viņu vadītu, jo pie labsirdīgā, vecā Senšartjē kirē — abata de Monpeirū Aurora nevarēja griezties: «Viņš man bija pārāk tuvs draugs.» Katru svētdienu pēc rīta mesas viņa ēda pie kirē brokastis, pēc tam abi jāšus uz viena zirga atgriezās Noānā, kur Monpeirū pusdienoja un pavadīja vakaru. «Aurora ir bērns, ko vienmēr esmu mīlējis,» viņš mēdza sacīt; un viņa: «Ja viņš būtu par sešdesmit gadiem jaunāks, tad gan es viņu padancinātu, ja man iepatiktos.» Vecs draugs, pār kuru valda, nevar būt vadītājs. Tāpēc Aurorai vienai pie paralizētās vecmāmiņas gultas vajadzēja meklēt patiesību. Dešartrs, «no galvas līdz kājām pilns pretrunu, cilvēks ar lielu izglītību, bet galīgi bez veselā saprāta», Aurorai sagādāja vilšanos. Abats de Pre-mors bija tālu. Klosterī viņas iemīļotākā grāmata bija «Atdarināšana», taču tā ir «klostera dzīvei piemērota grāmata un pazudinoša tiem, kas nespēj pārraut saites ar cilvēku sabiedrību». Jaunā Noānas pilskundzc bija gribot negribot atsviesta atpakaļ laicīgajā dzīvē. Viņai bija sabiedriski pienākumi; viņa pārsēja brūces un sasmalcināja zāles; ar skaistuļa Ažasona de Gransaņa palīdzību viņa ieguva jaunas zināšanas. Aurora meklēja sava laika dzīvei piemērotu kristietību un atrada Šatobriānu. Izlasījusi «Kristietības ģēniju», viņa juta, ka viņas dievbijību no jauna apspīd romantiskās poēzijas burvība.

Gersons? Vai Šatobriāns? Tātad baznīcas klēpī ir divas pretrunīgas patiesības? Un vēl viens šaubu un nemiera cēlonis: vecmāmuļa bija tuvu nāvei. Vai vajag viņai to pastāstīt un mēģināt pie ticības atgriezt vai arī ļaut nomirt mierā? Aurora aizrakstīja abatam de Premoram, kas ieteica klusēt. «Pateikt Jūsu vecmāmuļai, ka viņas stāvoklis ir bīstams, nozīmētu viņu nonāvēt... Jūsu nojauta nav Jūs maldinājusi, Jums vajag klusēt un lūgt dievu, lai tas viņai palīdz. Nekad nešaubieties, kad sirds Jums kaut ko ieteic. Sirds nevar pievilt...» Sanda pasvītroja šo teikumu, kas uz ilgu laiku noteica viņas morāli. «Lasiet dzejniekus,» iecietīgais jezuīts rakstīja tālāk, «viņi visi ir reliģiozi. Nebīstieties no filozofiem; visi ir bezspēcīgi pret ticību.» Nomierinātā Aurora uzsauca savai trauksmainajai dvēselei: «Uz priekšu! Uz priekšu!»

Tad sākās tālas izjādes domu pasaulē. Desmitos vakarā Aurora devās augšā savā istabā un lasīja bieži vien līdz trijiem no rīta. Pretrunas, kas šķir dižgarus citu no cita, mocīja Auroru, un «viņa centās saskaņot dažādās atziņas, kas uzplaiksnīja smadzenēs, tāpat kā istabā uzplaiksnīja kamīna liesma un mēness staru atspulgi. . . Poētiskas dievbijības apskurbināta, viņa sākumā bija domājusi, ka viegli apgāzīs filozofu atzinumus, taču itin drīz viņus iemīļoja un dievu skatīja vēl varenāku, nekā tas agrāk bija parādījies.» Šatobriāns nevis nostiprināja Auroru katolicismā, kā viņa bija cerējusi, bet atvēra «izziņas bezdibeni». Pēc «Kristiānisma ģēnija» pārlasīdama «Atdarināšanu», to pašu eksemplāru, kuru viņai bija uzdāvinājusi māte Marija Alisija un uz kura šī mīļotā, pielūgtā roka bija uzrakstījusi Auroras Dipēnas vārdu, meitene izbijās. Vai nu taisnība bija Gersonam un viņai vajadzēja atteikties no dabas, ģimenes un saprāta, vai arī, izvēloties starp debesīm un zemi, vajadzēja izvēlēties zemi. Šatobriāns uz to sacīja: «Zemes, dabas un mīlestības skaistumā jūs atradīsiet spēka un dzīvības elementus, lai teiktu dievam slavu . . .» Gersons ieteica: «Būsim dubļi un putekļi.» Šatobriāns aicināja: «Būsim liesma un gaisma.» «Atdarināšana» pavēlēja nekā nepārbaudīt, «Kristietības ģēnijs» — pārbaudīt visu.

Biju ļoti samulsusi. Aulekšodama ar Koleti, es pilnīgi piekritu Sa-tobriānam. Vakarā, lampas gaismā, piekritu Gersonam un izjutu pārmetumus par rīta domām ...

Šatobriāns, kas kristiānisma aizstāvēšanai piesauca «visu prāta burvību un sirds jūsmu», guva virsroku. Aurora cītīgi lasīja Mablī, Loku, Kondijaku, Monteskjē, Bekonu, Bosiē, Aristoteli, Leibnicu, Paskālu, Montēņu un dzejniekus Danti, Vergīliju, Šekspīru. Visu juku jukām.

Leibnics viņai likās lielākais no visiem, jo viņa tā darbos nekā nesaprata. Vai viņai bija svarīgas monādes, iepriekš nodibinātā harmonija un vēl daudzi citi smalkumi? Viņa nostiprinājās savā ticībā, redzot, ka arī šis lielais gars ir ziedojis dievišķās gudrības pielūgsmei: «Censties mīlēt dievu, viņu saprotot, un censties viņu saprast mīlot: censties ticēt tam, ko nesaprot, taču censties saprast, lai stiprāk ticētu, — tāda ir Leibnica būtība .. .» Dešartram, kas Aurorai mācīja filozofiju, viņa meta grāmatu sejā: «Dižais cilvēk, tas mani nobendēs! Tas ir pārāk gari. Es steidzos mīlēt dievu.»

Zināšanu alkas? Jā, taču vispirms tieksme mīlēt. Tanī brīdī Aurora atklāja Ruso, viņa «Emīlu», savojiešu vikāra ticības apliecinājumu. Tas meiteni it kā apskaidroja; tur bija gara barība, kuras viņa bija tīkojusi. Šī valoda skanēja viņai kā lieliska mūzika. «Salīdzināju viņu ar Mocartu; es sapratu visu!» Ar Ruso viņai bija kopīgas alkas pēc vaļsirdības, jūtīgums, dabas mīlestība. Ruso mācīja Aurorai, ka ir jādzīvo saskaņā ar dabu, jāklausa kaislību un, galvenais, mīlestības balsij. No Ruso viņa iemācījās iepīt runā tikumības vārdu krājumu, attēlojot sirds aizrautības. Leibnics un Ruso, prasīgais filozofs un mīļotais līdzgaitnieks, palika uz visiem laikiem viņas skolotāji. Tiem jāpievieno vēl trešais, lai labāk izprastu Auroru, un jāpiezīmē, ka no tā brīža viņa daudz lasīja Franklinu. Raksturīgi ir tas, ka šī vīra praktiskās gudrības pabanālā pieskaņa Auroru neatbaidīja, bet saistīja.

Vai viņa vēl bija katoliete? Vēlāk, rakstīdama savas dzīves stāstu, viņa atbildēja: «Domāju, ka ne.» Te aizstāvas nobriedusi sieviete, kura, pārrāvusi saites ar baznīcu, grib sevi pārliecināt, ka ir palikusi uzticīga savai jaunībai. 1821. gadā Aurora bija padevīgi uzticīga mātei Alisijai un abatam de Premoram. Tomēr viņai šķita, ka īsto kristiānismu, kas prasa pilnīgu vienlīdzību un brālību, viņa atradusi Zaņā Zākā Ruso. Mīlēt un uzupurēties — tāda, pēc Auroras domām, bija Jēzus Kristus mācība. Viņa ticēja dievam; viņa ticēja dvēseles nemirstībai, providencei un it īpaši mīlestībai. Taču, pati to īsti neapzinādamās, viņa bija imanentiste. Viņa vairs neticēja patmīlīgam, izziņai nepieejamam dievam, kas no ārpuses varētu vērot cilvēces cīniņus. «Labāk samierinos ar domu, ka dieva nav, nekā ar domu, ka viņš ir vienaldzīgs.» Šī nemiera tirdītā dvēsele reizēm uz divdesmit četrām stundām kļuva ateiste, bet nekad ne uz ilgāku laiku, jo viņa it visā juta dievības klātbūtni.

Ja viss ir dievišķs, pal matērija, ja viss ir pārcilvēcisks, pat. cilvēks, tad dievs ir it visā, es viņu redzu un viņam pieskaros; jūtu, ka viņš ir vienīgs, tāpēc ka viņu mīlu, tāpēc ka vienmēr esmu viņu pazinusi un izjutusi, tāpēc ka viņš ir manī manai niecībai atbilstošā pakāpē. Tāpēc es neesmu dievs, tomēr esmu nākusi no viņa un man viņā jāatgriežas ...

Aurora atkal, tāpat kā Tolle, lege dienās, ticēja pārcilvēciskai saistībai starp savu dvēseli un dievu. Ruso viņu sajūsmināja, tāpēc ka sniedza «neizsīkstošu barību dvēseles saviļņojumam, nepārtrauktai dievišķai pacilātībai».

Mēģināsim iztēloties šo dedzīgo un sapņaino, zēnisko un mistiski dievbijīgo meiteni, kad viņa auļo pāri pļavām, jūsmodama par mainīgajām ainavām, par ceļā sastaptu ganāmpulku, par liegajiem ūdens šļakstiem zem zirga pakaviem, vai arī vakarā guļamistabā, kad viņa, iekūrusi kamīnā žagaru nastu (jo vēl arvien ir salīga), lūkojas pa logu uz lielajām, nekustīgajām priedēm un gandrīz pilno mēnesi, kas spīd skaidrajās debesīs. Viņa ir ievērojama personība, alkst uzupurēšanās un varonības, viņu «nomoka dievības jautājumi». Viņa neapzinās, ka ir dzejniece; viņa ir filozofe, jo grib tāda būt. Zem spilvena viņa slēpj papīra lapas, jo ir sākusi rakstīt. Piemēram, Taisnīgā portrets: «Taisnīgajam nav dzimuma; viņš var būt vīrietis vai sieviete atkarībā no dieva gribas, taču morāles likumi ir vienādi visiem, armijas ģenerālim tāpat kā ģimenes mātei . ..» Atzīmēsim šo vēlēšanos pēc dzimumu vienlīdzības.

Taisnīgajam nav mantas, nav mājas, nav vergu. Viņa kalpi ir viņa draugi, ja tie ir tā cienīgi. Viņa mājoklis pieder katram klaidonim, viņa maks un apģērbs — ikvienam ubagam, viņa laiks un zināšanas —• visiem, kuri tās lūdz.. . Taisnīgais vispirms ir patiess, un tas prasa no viņa ārkārtēju spēku, jo pasaule ir tikai meli, viltus un tukša godkāre, nodevība vai aizspriedumi...

Viņa teica arī: «Taisnīgais ir lepns, bet ne augstprātīgs.» Šis portrets diezgan precīzi attēloja personu, kāda viņa pati vēlējās būt. Lepna? Bez šaubām. Viņa jutās stipra, nicināja pūļa domas, ar prieku atrada sirdī sava tēva nicīgo attieksmi pret liekām ceremonijām un garā savas vecmāmiņas stingro saprātīgumu. Dešartrs mudināja Auroru izturēties piesardzīgi un atgādināja vārdus no svētajiem rakstiem: «Vai tam, caur kuru ceļas nevalodas.» Veltīgi. Viņa atbildēja, ka tas, ko ļaudis sauc par nevalodām, nav tas, ko Kristus saucis par nevalodām. Piesardzība? «Tā kā sirdsapziņa ir vienīgais tiesnesis, tad uzskatu, ka varu neievērot piesardzību, ja esmu ar mieru panest visus paļājumus un vajāšanas, kas pavada bīstamu un grūtu pienākumu pildīšanu .. .» Audzināta kā zēns, Aurora bija vīrišķīgi godkārīga; audzināta arī kā kristiete, viņa cerēja galu galā kļūt par taisnīgu cilvēku.

Sī savdabīgā manu cilvēka tiesību deklarācija, kā es toreiz, vēl būdama meitene, to saucu, šis naivais ķecerību un reliģiozas banalitātes maisījums tomēr ietver sevi nostiprinājušos uzskatu virkni, dzīves plānu, lēmumu izvēli, tiekšanos uz dievbijīgi izvēlētu raksturu. Tev kļūs gandrīz pilnīgi skaidrs, kādas bija manas jaunības ilūzijas, un nesen lasītā evaņģēlija iedvesto jūtu vidū Tu atradīsi kaut kādu dumpīgu pretestību, ko bija iedvesis augošais lepnums un iedzimta spīts, neskaidru sapni par cilvēka lielumu un dziļākas kristieša tieksmes...

VI

MEITENE ATKLĀJ PASAULI

Auroras Dipēnas apbrīnojamā brīvība, kas 1821. gadā bija tik neparasta «jaunai būtnei» un kļuva par viņas lielās pašpārliecības avotu, izskaidrojama ar svārstīgajiem dzīves apstākļiem. Aurora bija atkarīga no vecmāmiņas, taču tā vairs nespēja meiteni iegrožot; atlika vienīgi De-šartrs, bet šis lāga vīrs bija neprātīgi sajūsmināts par savu audzēkni. Diemžēl Dipēna de Frankeija kundzes veselības stāvoklis uz gada beigām ļoti pasliktinājās. Viņa bija zaudējusi atmiņu, pastāvīgi snauda, bet nekad neaizmiga. Katru otro nakti Aurora pavadīja pie vecmāmiņas gultas, lasīdama «Renē» vai «Laru». Tas radīja melanholisku noskaņojumu. Aurora prātoja reizēm par pašnāvību, reizēm par klosteri, bet par laulībām nekad. Stefans, vienīgais jauneklis, kas viņu varētu interesēt, pievērsās ateismam un materiālismam. «Tas radīja starp mums nepārejamu plaisu.» Atcerēsimies, ka abats de Premors bija Auroru atrunājis no vecmāmiņas ietekmēšanas, lai viņa izpildīLu savus reliģiskos pienākumus:

Vienmēr lūdziet dievu, ceriet un, kaut vai kāds būtu Jūsu nabaga vecmāmiņas gals, paļaujieties uz nebeidzamo gudrību un žēlsirdību. Jūsu pienākums ir tikai viens: turpiniet maigi rūpēties par viņu. Redzē-tlama Jūsu mīlestību, pieticību un, ja tā var izteikties, Jūsu atturību ticības jautājumos, viņa varbūt gribēs, lai Jums atlīdzinātu, izpildīt Jūsu slepeno vēlēšanos un pieņemt svēto vakarēdienu ...

Tiešām, notika tas, uz ko iecietīgais un gudrais dvēseļu gans bija cerējis. Aries arhibīskaps, vectēva Dipēna un d'Epinē kundzes ārlaulības dēls, būdams pateicīgs mirstošajai par labsirdīgo izturēšanos pret viņu, sava vīra nelikumīgo dēlu, apmeklēja Dipēna kundzi, lai glābtu tās dvēseli. «Es zinu, jums tas liksies smieklīgi,» viņš sacīja. «Jūs neticat, ka tiksiet nolādēta, ja nebūsiet izdarījusi to, ko es no jums lūdzu, bet es tam ticu, un jūs patiesi varētu sagādāt man šo prieku.»

Mazmeitai par lielu brīnumu vecā dāma bija ar mieru: «Lai notiek, es tiešām jūtu, ka drīz miršu. Es nojaušu tavas bažas. Zinu, ja miršu, nesamierinājusies ar tiem ļaudīm, tad tu sev to pārmetīsi vai arī viņi tev to pārmetīs. Negribu, ka tu nonāc nesaskaņā ar sirdsapziņu vai ar draugiem. Esmu pārliecināta, ka neizturos ne gļēvi, ne melīgi, piekrītot ceremonijai, kura stundā, kad jāšķiras no tiem, ko mīl, nemaz nav slikts piemērs. Esi mierīga, es apzinos, ko daru.» Dipēna de Frankeija kundze lika ataicināt labo veco Senšartjē kirē un vēlējās, lai Aurora ir klāt pie grēksūdzes, kas bija cēla un vaļsirdīga. Vecais abats laucinieciskā valodā viņai sacīja: «Mīļā māsa, mums visiem taps piedots, jo žēlīgais debesu tēvs mūs mīl un zin, ka mēs viņu mīlam, kad nožēlojam savus grēkus.» Pie pēdējās svaidīšanas bija klāt arhibīskaps, mājkalpotāji un visi muižas strādnieki.

Viņa nomira 1821. gada pirmajos ziemsvētkos. Pēdējos vārdus viņa teica Aurorai: «Tu zaudē savu labāko draudzeni.» Svaiga un sārta, ar mežģīņu cepurīti galvā viņa nāves gultā izskatījās ļoti daiļa, majestātiski mierīga, valdonīga un vairāk nekā jebkad Saksijas maršala meita. Dešartram, kas ārkārtīgi sāpīgi pārdzīvoja šo nāvi, iešāvās prātā romantiska un drausma doma. Sagatavojot ģimenes kapličā vietu aizgājējas zārkam, viņš bija atvēris Auroras tēva šķirstu un aizveda meiteni ledaini saltā naktī uz mazo privāto kapsētu parka nostūrī. Morisa Dipēna galva bija atdalījusies no skeleta. Dešartrs pacēla galvaskausu un lika Aurorai to noskūpstīt, un meitene bija tik saviļņota, tik satraukta, ka uzskatīja to par kaut ko gluži dabisku.

«Tu zaudē savu labāko draudzeni,» vecmāmiņa bija sa-cljusi. Aurora pazaudēja arī vienīgo aizstāvi pret ļaunprātībām un alkatību. Septiņpadsmit gadus veca jaunava, bagāta mantiniece, jo Parīzē viņai piederēja Narbonnas savrupmāja un Bērī — Noēnas muiža, turklāt arī ienāca rente, — Aurora varēja kārdināt preciniekus. Vecmāmiņa ļoti saprātīgi bija izvēlējusies viņai par aizbildni grāfu Renē de Vilnēvu, sava vīra mazdēlu^9; Aurora uzturētos grāfa ģimenē Šenonso pilī kopā ar viņa meitu Emmu (nākamo grāfieni de la Rošeimonu), tiktu ievesta vēlamajā sabiedrībā, bet pastāvīgi dzīvotu uz laukiem, jo allaž apgalvoja: «Nē, es nekad vairs nevarētu dzīvot pilsētā. Es tur nomirtu aiz garlaicības. Es dievinu vientulību . . .» Šis nodoms Vilnēvu pārim bija pa prātam, tikai ar noteikumu, ka mazā radiniece pilnīgi pārtrauks sakarus ar mātes «šaušalīgajām aprindām» un aizmirsīs, ka tēvs bija noslēdzis «garnizona laulības». De Vilnēva kungs, kas nekavēdamies ieradās Noānā, savaldzināja Auroru, jo bija laipns, līksms un prata no galvas milzum daudz dzejoļu; meitene bija sajūsmināta par šādu aizbildni.

Diemžēl apsvērumi bija izdarīti, neņemot vērā Sofijas Viktorijas neganto raksturu; dabūjusi zināt, ka vīramāte nomirusi, viņa tūdaļ kopā ar māsu — Auroras tanti Lisiju Marešalu devās ceļā. Beidzot Noānas durvis bija Sofijai atvērušās! Aurora saņēma māti ļoti sirsnīgi, sākumā bija nebeidzami glāsti un skūpsti. Pēc kāda laiciņa Jaunās atmiņas ņēma virsroku un Morisa Dipēna kundze izgāza naidu pret aizgājēju. Nekrietnie zākājumi šausmināja meitu, tomēr viņa, stingri apņēmusies neatkāpties no kristietības pozīcijām, pretstatīja šiem niknajiem uzbrāzmoju-miern tikai mieru un bijību. «Tu rīkojies nepareizi,» tante aizrādīja Aurorai. «Vajag kliegt un trakot tāpat kā viņa.» Taču tas būtu pretrunā Auroras principiem. Testamenta atvēršana noveda vecojošo fūriju līdz dusmu kalngaliem. Viņa paziņoja, ka esot vienīgā likumīgā meitas aizbildne un no šīm tiesībām nekad neatkāpšoties.

Aurora bez kurnēšanas padevās. Viņa gan vairs nemīlēja māti tā kā agrāk, Sofijas Viktorijas spīvais naids meiteni atbaidīja, taču viņa paklausīja aiz pienākuma.

Aurora cerēja, ka māte viņu atkal ievietos angļu sieviešu klosteri vai vismaz atstās Noānā, taču viņa tika aizvesta uz Parīzi. Pirms aizbraukšanas meitene bija parakstījusi kvīti Dešartram par saimniecības norēķiniem, kaut gan nabaga «lielais cilvēks», būdams vājš vadītājs, nebija spējis iekasēt astoņpadsmit tūkstošus franku nomas maksas. Mātei par drausmīgu sašutumu Aurora apzvērēja, ka šo summu ir saņēmusi, un cerēja, ka dievs viņai piedos šos melus.

Parīzē Vilnēvi atrāvās no Auroras. Uzskatīdami, ka ir no cilām aprindām nekā «avantūriste», viņi nevēlējās nedz uzklausīt tās apvainojošos vārdus, nedz dalīties Auroras mīlestībā. Vilnēvu vienaldzība apbēdināja meiteni, jo viņa jau bija tos iemīļojusi. Bet vai viņa varēja «mīdīt kājām meitas bijību pret māti» un ļaut, lai uzskata, ka atzīst «kastas un iedzimtu nevienlīdzību»? Ar šo cēlo izturēšanos Aurora pilnīgi pakļāvās mātes aizbildniecībai un tirānijai. Sofijai bija pienācis klimaktērijs, viņa kļuva gluži pustraka, ārkārtīgi aizdomīga, pavisam neprātīga. Viņa nevarēja samierināties ar novecošanu un meklēja spēcīgus pārdzīvojumus. Viņa nozvērējās salauzt meitas noslēgtību, rāva Aurorai grāmatas ārā no rokām, pārmeta, ka viņa esot samaitāta, izlaista. Būdama labā omā, Viktorija atkal kļuva neatvairāmi valdzinoša, taču šie gaišie brīži bija reti. «Ir taisnība,» viņa reizēm atzinās, «ka es sakaitinu visus, kad man uznāk tāda oma ... Es citādi nespēju .. . Man galvā šaudās pārāk daudz domu.»

1822. gada pavasarī viņa kļuva ļauna līdz ārprātam. Viņa gribēja piespiest Auroru doties laulībā ar vīrieti, kas meitenei pilnīgi derdzās.

Auroras dienasgrāmata: Es līdz galam saglabāju aukstasinību un pārākumu. Izskatījos novārgusi, jutos ļoti slikti... bet mana griba nešķobījās, tā bija stingra kā klints... Man jau agrāk tika draudēts ar ieslodzīšanu. Es atbildēju vienīgi: «Jūs nebūsiet tik cietsirdīga!» Tad mani mēģināja iebiedēt, aizvedot līdz cietuma slieksnim . .. Mūķenes atvēra režģu vārtus, veda mūs pa šaurām un tumšām klostera ejām un tad attaisīja durvis uz celli, kuru es varētu salīdzināt ar Gresē «Klosterī» aprakstīto.

«Jūs gribējāt atgriezties klosterī,» man tad sacīja. «Jūs cerējāt, ka tiksiet atpakaļ tanī pašā, kur uzaugāt, kur ieguvāt savus ļaunos paradumus, un varēsiet baudīt pilnīgu brīvību. Mēs skaidri zinām, ka jūs tur uzņemtu. Tur piedotu visus jūsu trūkumus, atvainotu visas nerātnības un noklusētu par jūsu uzvešanos. Šeit jums bus daudz labāk. Kopienu mēs jau brīdinājām, tā piesargāsies no jūsu daiļrunības. Sagatavojieties pavadīt šajā cellē trīsarpus gadus, līdz pilngadībai. Neceriet izlūgties likumu palīdzību. Neviens nedzirdēs jūsu žēlabas, un nedz jūsu aizstāvji, nedz jūs pati nezināsiet, kur atrodaties...»

Pēc tam, vai nu izjūtot pašpārmetumus par tik despotisku rīcību, vai arī baidoties no likumīgas atriebības, atteicās no šī nodoma; varbūt bija gribējuši mani tikai iebiedēt...

Kāda mācība vientiesīgajai meitenei, kas bija jutusies tik spēcīga un varena, kad viņa valdīja Noānā! Viņa atklāja, ka nepilngadīga sieviete ir vārda pilnā nozīmē verdzene. Aurora saslima; no klusībā apslāpētajiem dusmu uzliesmojumiem sākās spazmas kuņģī, tas vairs neuzņēma barību; viņa cerēja, ka nomirs aiz novājējuma. Par laimi, Sofijai Viktorijai apnika šī cīņa. 1822. gada aprīlī viņa aizveda Auroru uz dažām dienām pie strēlnieku pulka bijušā pulkveža Džema Retjē di Piesī — Morisa Dipēna kādreizējā ieroču biedra.

Četrdesmit gadus vecais Džems un divdesmit septiņus gadus vecā Anžela Retjē di Piesī dzīvoja netālu no Mele-nas, di Piesī muižā. Abi bija mīļi, jauki cilvēki. Viņu pieci bērni rotaļājās plašā parkā, kur Aurora, kam bija grūti iztikt bez kokiem un ziediem, atrada ja arī ne Noānas poēziju, tad vismaz zaļoksnēju augu valsti un lauku darbu ainas. Jau pirmās dienas vakarā Sofijai Viktorijai kļuva garlaicīgi un viņa nolēma braukt projām. Uzturēšanās vietu viņa mainīja tikpat bieži, cik matu krāsu. Di Piesī kundze, redzēdama, ka Aurorai ir skumji atgriezties Parīzē, uzaicināja viņu palikt, vēl kādu nedēļu. Māte bija ar mieru, varbūt viņa slepus cerēja, ka izdosies sakompromitēt viņas nelokāmo meitu; Sofija Viktorija bija ievērojusi, ka pie di Piesī pāra ciemojas daudzi virsnieki un muižā valda brīvi paradumi.

Di Piesī ģimenē Auroru iemīļoja; viņa iedraudzējās ar bērniem un kļuva mājā visiem par prieku; māte meiteni šķietami bija pilnīgi aizmirsusi. Di Piesī paturēja Auroru vairākus mēnešus, pasūtīja viņai tērpus (jo viņai nekā nebija līdzi) un izturējās pret viņu kā pret pašu bērnu. Viņa dievināja «tēti Džemu» un «māmiņu Anželu». Lauku gaisā meitenei bija atgriezusies ēstgriba. Vērojot laimīgo ģimenes dzīvi, Aurora samierinājās ar domām par laulībām. Bija arī vēl kāds cits iemesls, lai viņa izjustu vēlēšanos pēc aizstāvja. Di Piesī muižā, kā jau teicām, uzturējās daudz jaunu karavīru, kuriem Auroras māte bija aprakstījusi savu meitu kā «jaunu, savdabīgu un — lai neteiktu vairāk — aušīgu būtni». Tas jaunekļos bija modinājis pārdrošību, kura Auroru apgrūtināja. «Mīļā un cēlsirdīgā Anželas kundze nebija tik saprātīga, lai pasargātu mani no briesmām, kas bija ap mani ...» Aurora pali, būdama ņipra, neapdomīga, vieglprātīga, ar savu izturēšanos šķita iedrošinām kavalieru uzmācību, kas īstenībā viņu kaitināja.

Sērīgi Aurora pārdomāja, cik grūti ir dzīvot sievietei, kuru neviens vīrietis neaizsargā. Tad kādu vakaru Parīzē viņa ar di Piesī laulāto pāri sēdēja Tortoni kafejnīcas terasē un ēda saldējumu; pēkšņi Anžela sacīja vīram: «Redzi, Kazimirs!» Pienāca slaids, diezgan elegants vīrietis ar jautru sejas izteiksmi un militāru stāju; viņš sasveicinājās ar visiem un atbildēja uz laipnajiem jautājumiem par savu tēvu, pulkvedi baronu Didevānu, ko di Piesī ģimene ļoti mīlēja un cienīja. Paklusām jauneklis apvaicājās par Auroru un atcerējās, ka viņa tēvs ir bijis pulkveža Dipēna draugs. Aurora savukārt painteresējās par jaunekli. Viņš bija impērijas laiku barona un kalpones Ogistīnas Sulē dēls, taču tēvs bija viņu atzinis par savu bērnu. Viņa ģimenei piederēja septiņdesmit līdz astoņdesmit tūkstošu franku liela rente un muiža Giljerī, Gaskoņā. Pēc dažām dienām Kazimirs Didevāns ieradās Piesī muižā un kā labs biedrs piedalījās bērnu rotaļās. Šķita, ka viņš ļoti interesējās par Auroras dzīves apstākļiem un sniedza meitenei derīgus padomus.

Tu biji mans aizstāvis, labsirdīgs, godīgs, nesavtīgs, nekad nerunāji ar mani par mīlestību, nedomāji par manu bagātību un centies gudri brīdināt mani par briesmām, kas man draudēja. Biju Tev pateicīga par draudzību; uzskatīju Tevi drīzāk par brāli; stundām ilgi pavadīju kopā ar Tevi, mēs pastaigājāmies, rotaļājāmies kā bērni, un nekad neviena doma par mīlestibu vai laulībām nemulsināja mūsu nevainīgās attiecības. Tanī laikā es rakstīju brālim; «Man šeit ir biedrs, ko es ļoti mīlu, ar kuru draiskuļoju un smejos tāpat kā ar Tevi.» Tu zini, kā mūsu kopējie draugi uzvedināja mūs uz domām par apprecēšanos. To vidū, kurus man ieteica, P... es necietu, C... man derdzās, vairāki citi bija bagātāki par Tevi. Tu biji labs, un tas manās acīs bija vienīgā īsti vērtīgā īpašība. Satiekoties ar Tevi diendienā, iepazinu Tevi arvien vairāk, novērtēju visus Tava rakstura labos vilcienus, un neviens Tevi nemīl maigāk par mani...

Aurora neliekuļoja. Zaļajā piezīmju grāmatiņā viņa rakstīja: «Nedzirdēta laime» un «Neizsakāms prieks». Bija tik saldi apzināties, ka beidzot viņai ir uzticams draugs.

Skaists viņš Aurorai nelikās: Kazimiram bija pagarš deguns, taču viņa ar prieku stundām ilgi uzkavējās jaunekļa sabiedrībā. Kā ikviena meitene, kas jūtas vientuļa un neaizsargāta, viņa iemīlējās «vīrišķības iemiesojumā». Jaunais rokas tīkotājs Aurorai iepatikās jo sevišķi tāpēc, ka lūdza roku viņai pašai, iekams griezās oficiāli pie viņas tuviniekiem. Turklāt viņa bija pārliecināta, ka Didevāns neprecas ar viņu naudas dēļ, jo kādreiz būs bagātāks nekā viņa. īstenībā jaunekļa finansiālais stāvoklis nebija tik vienkāršs. Kazimiram, gan vienīgajam, bet ārlaulības bērnam, nebija tiesību uz mantojumu no tēva. Tas dēlam deva tikai sešdesmit tūkstošus franku pūra naudas, bet visu īpašumu novēlēja sievai — baronesei Didevānai, uzliekot viņai par pienākumu ģimenes bagātībās galu galā atstāt Kazimiram. Kamēr Kazimirs nebija precējies, viņš dzīvoja tēva mājās kā savējās; apprecoties viņam vajadzētu samierināties ar šaurākiem dzīves apstākļiem Noānā. Viņam nevarēja pārmest, ka viņš precas ar Auroru aiz aprēķina.

Aizdomu pilnā Sofija Viktorija tomēr nepalaida garām tik lielisku izdevību parādīt savu varu. Viņu savaldzināja Kazimira tēva — vecā pulkveža patīkamā seja, izsmalcināti laipnā izturēšanās. «Es devu piekrišanu,» Sofija Viktorija pastāstīja meitai, «bet ne galīgi. Es vēl nezinu, vai dēls man patiks. Viņš nav skaists. Es labprāt pastaigātos ar skaistu znotu.» Pēc pāris nedēļām viņa kā viesulis iebrāzās Piesī muižā. Viņa esot atklājusi, ka šis Kazimirs esot avantūrists un strādājis kafejnīcā par oficiantu! Kas viņai bija sastāstījis šādas blēņas? Aurora nodomāja, ka māte to nosapņojusi. Pēc tam Sofija Viktorija pieprasīja, lai laulību līgumā ietver nosacījumu par šķirtu mantu, bet meitai likās — tas aizvainos Kazimiru. Jautājumu par laulībām apskatīja atkal, no jauna atrisināja labvēlīgi, pēc tam atkal atsauca. Tā līdz pašām vasaras beigām. Dipēna kundze nevarēja pierast pie Kazimira deguna un arvien trakāk nomelnoja meitai savu nākamo znotu. Galu galā 1822. gada 10. septembrī ceremonija notika, un abi laulātie draugi aizbrauca uz Noānu, kur Dešartrs viņus priecīgi sagaidīja.

OTRA DALA DIDEVANA KUNDZE

Tieksme ir daudz zemāka nekā mīlestība un varbūt pat nav ceļš uz mīlestību.

Alēns

1

LAULĪBAS DZĪVE

Diezgan dīvaini bija atkal dzīvot Noānā un tur dalīt ar vīrieti Dipēna de Frankeija kundzes plato gultu, kas atgādināja līķratus ar spalvu pušķiem visos četros stūros. Taču Aurora gribēja atrast laimi laulībā, «Toreiz es biju šķīsta jaunava,» viņa vēlāk ir izsacījusies. Jā, viņa bija šķīsta un vēl pilnīgi klostera morāles piesātināta.

Aurora Didevāna Emīlijai de Virnai: Domāju, ka apprecoties vienam no laulātajiem draugiem pilnīgi jāatsakās no sevis un jāupurē ne tikai sava griba, bet ari uzskati, jāpiekrīt uzlūkot visu ar otra acim, mīlēt to, ko mīl viņš, utt... Kādas mocības, cik rūgta dzīve, ja savieno savu likteni ar cilvēku, ko nicina! ... Bet kāds neizsīkstošs laimes avots, kad paklausa tam, ko mīl. Katra atteikšanās no sevis sniedz jaunu prieku; upurējot dievam, tanī pašā laikā upurē laulātā drauga mīlestībai un, izpildot pienākumu, reizē iemanto laimi... Ir jāmīl, ļoti jāmīl vīrs, lai līdz tam nonāktu un prastu medusmēnesi pagarināt nebeidzami. Man, tāpat kā Tev, bija bēdīgas domas par laulību līdz tam brīdim, kad saistījos ar Kazimiru, un, ja esmu savas domas mainījusi, tad tikai attiecībā uz manu laulību . ..

Vai viņa bija pilnīgi patiesa? Vai jauna sieva spēj atzīties neprecētai draudzenei, ka ir vīlusies? Īstenībā Aurora pati arf skaidri neapzinājās, vai ir laimīga. Septembrī salaulājusies, viņa jau oktobra sākumā saprata, ka ir stāvoklī, un ieslīdēja svētlaimīgajā miegainībā, kāda pavada katru normālu grūtniecību. Lepnums katru vīru, ja vien viņš nav īsts briesmonis, padara uzmanīgu un laipnu pret sievu, kura gaida no viņa bērnu. 1823./24. gada ziemā Kazimirs bija ļoti rūpīgs. Savam korespondentam Parīzē Ka-ronam viņš uzdeva desmitiem pasūtījumu. Aurora gribēja dabūt Beranžē dziesmas. «Neaizmirstiet tās atsūtīt, jo šīs dziesmas iekārojusi grūtniece, un piesargieties, ja mana sieva nebūs apmierināta...» Viņa pieprasīja konfektes. «Viņai ir radusies šaušalīga ēstgriba, un, ja neapmierināsiet viņas kārumu, viņa var mesties virsū Jums, tāpēc ieteicu Jums likt sevi ievārīt cukursīrupā kā citrona mizu ...»

Kā redzam, Didevāna kunga humors bija pasmags un diezgan vulgārs. Viņa sieva par to nesūdzējās. Izlaidīga valoda Aurorai nepatika, bet rupjie joki viņu uzjautrināja. Juzdamās gurda, viņa bez nožēlas atsacījās no lasīšanas un vispār no intelektuālas dzīves. Bija ziema, sniga. Kazimirs, būdams kaislīgs mednieks, augas dienas pavadīja laukos un mežos. Aurora grima sapņainībā, ieklausījās pirmajās bērna kustībās un šuva zīdaiņa pūriņu. .Viņa agrāk nekad nebija nekā griezusi, ne šuvusi. Tagad viņa ar to dedzīgi noņēmās un jutās pārsteigta, redzēdama, cik tas ir viegli un cik daudz «meistarības un izdomas» ar griežņu palīdzību var tur ietvert. Turpmāk visu mūžu Auroru neatvairāmi valdzināja rokdarbi, kas nomierināja viņas vienmēr satraukto prātu.

Ar zelta pogām greznotajā zilajā frakā tērptais vecais Dešartrs dzīvoja pie jaunā pāra. Kazimirs laipni atļāva viņam joprojām, pārvaldīt saimniecību, taču nepacietīgi gaidīja mirkli, kad «lielais cilvēks» aizies pensijā. Vecā audzinātāja vadībā muiža necik daudz neienesa, ienākumi nepārsniedza piecpadsmit tūkstošu franku. No tiem Aurora gribēja dot mātei trīs tūkstošus franku gadā un vēl pensijas dažiem veciem kalpotājiem. Ar atlikušo pietika tikai ļoti pieticīgai dzīvei. Ziema tomēr «aizritēja kā viena diena», lai gan Aurorai, pēc Dešartra norādījuma, sešas nedēļas vajadzēja pavadīt gultā pilnīgā bezdarbībā. Tas viņai gadījās pirmo reizi. Viņas gultu pārsedza ar zaļu audeklu, stūros piestiprināja lielus egļu zarus, un viņa dzīvoja šajā mežiņā, kur laidelējās žubītes, sarkankrūtīši un zvirbuļi. Putnu ķērāja mazmeitai patika šī poētiskā sabiedrība.

Kad tuvojās dzemdību laiks, Aurora ar vīru aizbrauca uz Parīzi, kur apmetās mēbelētā apartamentā «Florences» viesnīcā Nēvdematirēna ielā. Tur 1823. gada 30. jūnijā bez sarežģījumiem piedzima Moriss Didevāns, resns, ļoti sprigans puisēns. Dešartrs, kas tad atkāpās no amata, ieradās apskatīt jaunpiedzimušo. Stingrs un svinīgs viņš iztina mazuli no autiņiem un aplūkoja to no visām pusēm, «lai redzētu, vai nav nekādas vainas». Pēc tam vecais vīrs atvadījās kā parasti — māksloti vēsi. Neprātīgi sajūsmināta par dēlu, jaunā māte nolēma pati viņu zīdīt. Sofija Viktorija atzina, ka tas ir pareizi.

Morisa Dipēna kundze Didevāna kundzei: Ak tad Tu pati nolēmi viņu zīdīt! Tas ir labi; tas ir dabiski, par to Tevi var uzslavēt. ..

Taču Sofija Viktorija dusmojās uz znotu, kas, baidīdamies no nekautrīgās un netikumīgās sievietes ietekmes, attālināja viņu no meitas. «Kāpēc viņš mani nelaiž pie Auroras? Ja es nebūtu radījusi māti, viņš tagad nebūtu varējis radīt sev dēlu . . .»

Pēc Dešartra aiziešanas no darba Kazimirs kļuva par Noānas pārvaldnieku, un laulātajiem draugiem vajadzēja pavadīt muižā rudeni un ziemu. Jauna slota tīri slauka; arī jaunais saimnieks visu pārvērta. Kārtības radās vairāk, kalpotāji apkrāpa mazāk; nezāles izravēja rūpīgāk un alejas uzturēja tīrākas. Kazimirs bija pārdevis vecos zirgus, licis nošaut vecos suņus. «Noāna bija uzlabota, bet sagrauta.» Muižas īpašniecei šie pārveidojumi iedvesa neizskaidrojamas skumjas. Uzpostajā parkā viņa vairs neatrada «ēnainos, vientuļos kaktiņus, kur bija staigājusi, auklēdama jaunības sapņus». Galu galā Noāna taču bija viņas mājas, un Aurorai bija sāpīgi, ka viņai te vairs nebija teikšanas. Vai tad viņa tikai tāpēc atbrīvojusies no ģimenes žņaugiem, lai kļūtu par vīra verdzeni? Viņa atklāja, ka likums pret sievietēm ir bargs. Katrai niecīgākai sievas rīcībai bija vajadzīga vīra atļauja. Par laulības pārkāpšanu sievieti sodīja ar ieslodzījumu, vīrietim uz to skatījās caur pirkstiem. Jaunībā Aurora bija cerējusi, ka laulībā iemantos drošību un mieru, ko sniedz uzticība. Kazimira un viņa draugu kaimiņu — sīko muižnieciņu piparotie joki Aurorai skaidri parādīja, ka garīga mīlestība viņiem ir sveša.

Atmozdamās no stinguma, viņa ar prieku atkal atvēra grāmatas.

Aurora Didevāna Emīlijai de Vimai: Vēl joprojām dzīvoju vientulībā, ja var sevi uzskatīt par vientuļu, dzīvojot kopā ar dievinātu vīru. Kamēr viņš izjāj medībās, es strādāju, rotaļājos ar mazo Morisu un lasu. Patlaban pārlasu sava mīļākā rakstnieka Montēņa «Esejas»... Mans dārgais Kazimirs ir visdarbīgākais vīrietis pasaulē. Tikai ar pūlēm man dažkārt izdodas vakarā uz stundu vai divām piedabūt viņu pie lasīšanas. Taču es esmu dzirdējusi, ka laulātiem draugiem vajagot būt ar līdzīgiem principiem un pretēju gaumi, lai viņi viens otru ļoti mīlētu ...

Ja pretēja gaume būtu laimes ķīla, tad Aurorai būtu jākļūst ļoti laimīgai. Viņa mēģināja dot vīram grāmatas; Kazimiru lasīšana garlaikoja, viņš aizsnaudās, un grāmata izkrita no rokām. Aurora runāja ar vīru par dzeju, par morāli; viņš nepazina sievas pieminētos autorus un uzskatīja laulāto draudzeni par neprātīgu romantiķi. Kad viņa tam aprakstīja savus pārdzīvojumus, reliģiozās trīsas un saviļņojumu, Kazimirs paraustīja plecus un teica, ka šāda eksaltācija esot «žultaina temperamenta dabiskās sekas, ko izraisa nejaušs neiralģisks noskaņojums». Aurora centās viņu ieinteresēt par mūziku; viņš aizbēga, tiklīdz ieskanējās klavieres. Viņu saistīja tikai medības ar dzinējiem, iedzeršanas un vietējā politika.

Reizēm bauda nostiprina vienību, ko nevar izskaidrot ne ar sirdi, ne ar prātu. «Es dodu viņiem naktis, kuras sniedz mierinājumu par dienām.» Taču arī šeit Aurora piedzīvoja dziļu vilšanos. Salasījusies grāmatas, viņa bija gaidījusi sentimentālu mīlestību; fiziskā mīlestība viņu pārsteidza, bet neapmierināja. Sievietei bauda ir atkarīga no iztēles. Viņai ir nepieciešami, it īpaši pirmajā pieredzē, justies mīlētai un arī būt sajūsminātai par savu partneri. Kazimira tipa vīrietis, juteklisks egoists, sagaida, ka dienā padevīgā mājasmāte pēkšņi naktī alkovā pārvērtīsies par jūsmīgu mīļāko. Tas nevarēja notikt un arī nenotika. «Laulība ir patīkama tikai pirms laulībām,» Aurora sacīja. Kazimiram savukārt šķita, ka viņa ir auksta: «Tu atgrūd manus glāstus, man liekas, tavus jutekļus nevar atmodināt ...»

Domstarpības ātri aizmirsās, Aurora joprojām cildināja vīra krietnās īpašības. Viņš bija godīgs, lielisks tēvs, spēja sirsnīgi pieķerties. Kā labi biedri abi laulātie draugi vēstules parakstīja kopīgi: «Divi Kazimiri.» Kad Didevāns kaut kur aizbrauca un AuroTa nevarēja viņu pavadīt, viņš tai rakstīja maigus vārdus. Vēstules tālumā esošo juteklisko vīru no jauna pārvērtā bezmiesīga mīļāka, par kādu bija sapņojusi jaunava.

Kazimirs Aurorai: Pieceļos no gultas, un pirmā doma ir par manu dārgo mīlulīti... Ardievu, dārgumiņ, spiežu Tevi pie sirds un miljon-reiz skūpstu burvīgos vaidziņus, lai mierinātu par asarām, kas rit no dievinātajām acīm ...

Mīļotā, Tu man dusmo, ka neatrakslīju no Parīzes. Man nebija neviena brīva mirkļa, kā jau rakstīju Tev no Satorti. Esmu ļoti aizkustināts, ka Tevi skumdina mana prombfitne. Tici man, arī es patiesi esmu noskumis un, kad atgriezīšos mājās, būšu pret Tevi tik mīļš, ka atmaksāšu Tev par Tavām ciešanām, jā, eņģelīt... Kāpēc Tu neiz-klaidējies, mīlulīt?... Skaitu mirkļus un minūtes, kas aizrit tālu no Tevis. Ardievu, mīļā! Spiežu Tevi pie sirds un mūsu dārgo mazulīti arī.

Vakaros Noānā abi Kazimiri spēlēja piketu un laimestus uzkrāja, lai pie Ševē nopirktu zoss aknu pastēti. Vai arī Aurora pasūtīja Karonam «četras kārbiņas koraļļu zobu pulvera, pudeli rožu eļļas, pudeli ruma Kazimiram, olekti plata levantīna, lai varētu uzšūt priekšautu bez vidus šuves, aprikozus degvinā un ģitāru».

Varētu likties, ka tā ir parasta jaunu lauku muižnieku dzīve. Taču 1824. gada pavasarī no rīta pie brokastu galda Aurorai pēkšņi uznāca īsta asaru lēkme. Kazimirs saskaitās; patlaban nebija nekādu nepatikšanu, ar kurām varētu izskaidrot šo izmisumu. Aurora atvainojās, atzinās, ka viņu bieži māc mokpilns nemiers un viņai laikam gan prāts aptumšojoties. Kazimirs nosprieda, ka droši vien sievu nomācot šī māja, kas vēl pilna ar atmiņām par vecmāmiņu. Arī viņam pašam šeit sevišķi nepatika. Didevāni norunāja ar draugiem, ka aizbrauks uz kādu laiku pie viņiem Piesī muižā, maksājot par uzturu.

Tur jaunā un jautrā sabiedrībā, kur uzveda komēdijas un dzīvoja daudz meiteņu, Aurora atkal kļuva jautra. Viņa spīdēja, un Kazimirs kļuva pat mazliet greizsirdīgs, redzēdams, ka vīrieši apjūsmoja viņa sievu. Jāatzīst, ka Aurora visā savā nevainībā bija dzimusi koķete. Skaistās acis, spējas uzmundrināt sabiedrību sagrozīja galvu ne vienam vien; viņai tas iepatikās. Vīrs kļuva nemierīgs un skarbs. Kādu dienu Aurora draiskulīgi mētājās ar smiltīm, daži graudiņi iekrita kafijas tasēs, un Kazimirs pavēlēja viņai izbeigt šo ālēšanos; viņa nepaklausīja un meta vēl vienu sauju; publiskais vīra autoritātes apvainojums Kazimiru ļoti aizkaitināja. Viņš iecirta sievai vieglu pliķi.

Tobrīd incidents, kā likās, uz Auroru sevišķu iespaidu neatstāja. Kad vīrs aizbrauca pārbaudīt saimniekošanu Noānā, viņa tam rakstīja tikpat maigi kā vienmēr.

Aurora Kazimiram 1824. gada 1. augustā: Labais draugs, mans dārgais mīļotais, cik skumji ir Tev rakstīt, jo Tevis nav man lidzās un nevaru ar Tevi runāt — un ja vēl padomā, ka šī ir tikai pirmā diena! Cik gara tā man liekas, un cik vientuļa es jūtos! Ceru, ka Tu bieži neatstāsi mani, jo man ir sāpīgi bez Tevis, un es nekad pie tā nepieradīšu. Nezinu, ko šovakar darīšu, esmu nogurusi un kā apskurbusi no raudāšanas. Tomēr pārāk neraizējies, mīļotais; darišu visu iespējamo, lai es un arī mūsu dārgais mazulītis nesaslimtu. Taču šādām dienām kā šī nevajadzētu atkārtoties bieži. Atkal nespēju savaldīt asaras, atcerēdamās brīdi, kad Tu mani atstāji... Ak dievs, kaut jau būtu pienākusi sestdiena, kad Tu atgriezīsies! ... Ar labu nakti, mana mīlestība, mans dārgais! Eju gulēt un raudāt — tik vientuļa savā gultā...

Piesi 1824. gada 19. augustā, ceturtdienā: Mazulītis mani modina, tagad vairs nav eņģeļa, kas aizsargāja manu miegu... Kad Tu atgriezīsies, es gulēšu Tavās rokās kā nosista. Tavs dēls ir untumains, īsts dzīvsudrabs .. . Vēl nekad Tava prombūtne nav mani tā skumdinājusi, vēl nekad neesmu tā vēlējusies un alkusi būt ar Tevi un Tavās rokās. Es ļoti gribētu arī, ka Tu atgrieztos uz balli svētā Luija dienā, jo esmu lieliski sagatavojusies uz to, proti, esmu uzšuvusi ļoti jauku kleitu no krepa, kuru Karons man atsūtīja. Tomēr domāju, ka, pirmdien izbraucot, Tu ieradīsies trešdien ļoti noguris un diezin vai vēlēsies iet uz balli. Varbūt Tev ir ērtāk izbraukt no Noānas tikai otrdien? Dārgais, pārdomā un izlem pats .. . Ardievu, mana mīlestība, mana dzīvība. Mīlu Tevi, dievinu Tevi, skūpstu no visas sirds un apskauju tūkstoš reižu ...

1825. gada jūnijā: Pulkstenis ir vienpadsmit vakarā. Esmu jau gultā, bet Tevis te nav... Pagājušajā nakti man šausmīgi sala, es gandrīz saslimu. Nepacietīgi gaidu piektdienu .. .

Nevajag uztvert burtiski visu, ko raksta. Didevāna kundzes tonis pa dajai bija domāts, lai glaimotu viņas kungam un pavēlniekam. īstenībā viņi abi tagad baidījās palikt divatā Noānā. Viņi par to nerunāja un pēc kopīgas klusas norunas vairījās no izskaidrošanās. Aurora pūlējās skatīties uz dzīvi ar vīra acīm un, lai to sasniegtu, varmācīgi piespiedās. No tā radās neapmierinātībā ar sevi un ar visu. Kur lai dzīvo? Parīzē? Viņu ienākumi bija par maziem. Viņi noīrēja paviljonu Ormesonā. Melanholiskā dārzu un milzīgo koku ainava bija savdabīga. Aurorai tur patika, un viņa ar nožēlu atstāja šo patvērumu pēc Kazimira saķildošanās ar dārznieku. Skumjas atgriezās nomācošas un neattaisnojamas, tāpēc viņa nolēma apmeklēt savu agrāko biktstēvu abatu de Premoru.

Viņš bija ļoti pārvērties. Viņa balss bija kļuvusi tik vārga, ka Aurora ar pūlēm to sadzirdēja. Tomēr viņš mierināja jauno sievieti tikpat maigi, tikpat daiļrunīgi kā agrāk: «Viņš man parādīja, ka melanholija, kurai es ļāvos, ir dvēselei ļoti bīstama, ka tā paver ceļu ļaunām ietekmēm un dara vāju. Cik laimīga es būtu, ja varētu sekot viņa padomiem un atgūt bijušo jautrību un vīrišķību! .. .» To atdot Aurorai abats de Premors nespēja. Pārāk gudrais, pārāk iecietīgais, pārāk cilvēciskais vecais jezuīts nevarēja izdziedināt kaiti, kuras cēloni labi izprata. Aurora alka absolūtas ticības. Zemes dzīve bija pievīlusi viņas cerības; viņai gribējās patverties savas jaunības drošajā pārliecībā. Abats ieteica viņai kādu laiciņu padzīvot angļu sieviešu klosterī. Priekšniece Eiženijas kundze bija ar mieru Auroru uzņemt. Kazimirs šo nodomu atzina par pareizu. «Mans vīrs nebija reliģiozs, bet viņam patika, ka es esmu ticīga.» Kazimirs, bez šaubām, cerēja, ka ticība, kuru viņš neatzina, nomierinās sievu un arī viņam pašam būs miers. Mūķenes izturējās mīļi un gādīgi., Aurora katru dienu gāja gremdēties lūgšanās baznīcā, kur bija dzirdējusi dieva aicinājumu. Vai viņa nebija kļūdījusies, izvēlēdamās pasaulīgo dzīvi, kurā nejutās laimīga? «Jums ir burvīgs bērns,» labsirdīgā māte Alisija viņai sacīja, «ar to pietiek jūsu laimei šajā pasaulē. Dzīve ir īsa.» Aurora nodomāja, ka dzīve ir īsa mūķenēm, bet gara tiem cilvēkiem, kuru jūtas un dedzība katru dienu pārvērš par veselu pasauli, sāpju un noguruma pilnu. Viņa atzinās meta-fiziskās šaubās. «Nieki!» māte Alisija sacīja par Auroru. «Būtībā viņa mīl dievu, un viņš to zina.» Itin drīz Auroru Didevānu atkal pārņēma klostera brīnumainais miers, un viņa juta kārdinājumu pakavēties tur ilgāk. Taču klosterī bija auksti, Aurora bija salīga, turklāt puisēns arī saslima, un viņai vajadzēja atgriezties mājās. Sīkumi noteic izvēli svarīgos jautājumos.

ii

SENTIMENTĀLAIS PLATONISMS

«Būt mātei ir vissaldākā laime, bet tā jāpērk mīlestībā vai laulībā par tādu cenu, ka es nekad nevienai sievietei neieteiktu to maksāt.» Aurora bija samaksājusi par šo laimi ar savu miesu. Viņai derdzās laulības dzīves jutekliskā puse. Vēlāk viņa uzdrošinājās aprakstīt to, ko bija pārdzīvojusi laulības pirmajos mēnešos. Kad viņas brālis Ipolits 1843. gadā izdeva pie vīra meitu Leontīni, Aurora brīdināja brāli par briesmām, kuras labi pazina:

Nepieļauj, ka Tavs znots pirmajā kāzu naktī izturas brutāli pret Tavu meitu, jo trauslām sievietēm tas bieži vien ir par iemeslu organisma savārgšanai un smagām dzemdībām. Vīrieši nevar saprast, ka šī izprieca mums ir īstas mocības. Piekodini viņam, lai viņš mazliet apvalda baudkāri un pagaida, kamēr viņa sieva pamazām ar viņa palīdzību sāk to saprast un atbildēt. Nekas nav baismīgāks par izbailēm, ciešanām un riebumu, kas pārņem nabaga meiteni, kura nekā nezina un kuru apgāna brutāls dzīvnieks. Mēs audzinām meitas kā svētās un sapārojam kā jaunas ķēves ...

Aurora jaunību bija pavadījusi, lolodama cildenus sapņus par mīlestību Ruso garā; viņa vairs nespēja nokāpt līdz rupjai iekārei. Laulības gulta ir skarbas patiesības arēna, kurā romantiskie ilgojumi pēkšņi izgaist. Kazimiram, kas bija primitīvs cilvēks, mīlestība likās vienkārša; viņam bija izlaidīga vecpuiša pieredze; viņš cerēja, ka viegli izraisīs sievā patīkamas izjūtas, līdzīgas tām, kuras pats tik ātri pārdzīvoja. Viņš cieta neveiksmi, taču ilgi nezināja to. Viņa bija ar mieru dāvāt baudu, ko pati neizjuta, bet, kad viņš aizmiga — bezrūpīgs un truls —, viņa ilgi raudāja. «Alkas pēc baudas kļuva viņai par Tantala mokām. Viņu apskalo veldzējošs, spirdzinošs ūdens, taču viņa nespēj ar to dzesēt slāpes; zara galā karājas sulīgs auglis, taču viņa nevar to aizsniegt, lai remdētu izsalkumu. Vienīgi mīlestība dzīvi dara īstu; viņa neizjūt mīlestību, bet gribētu to izjust par katru cenu.»

Citas sievietes, nonākušas šādā strupceļā, meklē mīļāko. Aurora vēl arvien bija sirsnīgi pieķērusies vīram, vēlējās darīt viņu laimīgu, viņam kalpot, lai abu dzīves saplūstu vienā. Taču viņš acīm redzami neprata novērtēt dārgumus, ar kuriem sieva viņu tik bagātīgi apveltīja.

Man bija deviņpadsmit gadu, lielisks vīrs, jauks bērns, apkārtne pilnīgi atbilda manai gaumei, īstu raižu un rūpju es nepazinu, un tomēr man bija apnicis dzīvot. Ak, šādu dvēseles stāvokli ir viegli izskaidrot. Sievietei pienāk laiks, kad kļūst nepieciešami mīlēt, tikai mīlēt. Visam, ko viņa dara, jāattiecas uz mīlestības objektu. Gribas būt valdzinošai un apdāvinātai tikai viņam. Tu neievēroji manu burvīgumu un apdāvinātību. Manas zināšanas bija veltīgas, tevi tās neinteresēja. Skaidri es to neapzinājos, tomēr nojautu; apskāvu tevi, tu mani mīlēji, bet manai laimei kaut kā neizsakāma trūka ...

Luk, ko Aurora velējas pateikt. Viņa to uzdrošinājās tikai pēc nelielas laulības dzīves drāmas.

Grūtniecība, dzemdības un jaunās mātes pirmais gājiens uz baznīcu bija aizkavējis izskaidrošanos; atgriežoties Noānā 1825. gadā, kļuva skaidrs, ka dzīve te laimīga vairs nebūs. Aurora sūdzējās par paātrinātu sirdsdarbību, galvas sāpēm; viņa klepoja un domāja, ka saslimusi ar di-loni. Sakaitinātais Kazimirs bija pārliecināts, ka visas šīs kaites ir tikai sievas iedomas, un sauca viņu par «aušu, muļķīti». Kāda skumja vēsts Didevāna kundzi satrieca pavisam. Parīzē bija nomiris viņas vecais Dešartrs. Šis pārāk pašpārliecinātais fantasts un dogmatiķis bija spekulējis, aizdevis naudu nepazīstamiem cilvēkiem. Izputināts viņš bija pārāk lepns, lai žēlotos, un izvēlējās stoiķa nāvi. Sofija Viktorija, kas bija viņu ienīdusi, tagad uzgavilēja: «Beidzot Dešartra nav vairs šajā pasaulē!» Pazaudējusi savu «dižo cilvēku», Aurora jutās vēl vientuļāka. Patiesi, kurš gan viņai vēl bija pieķēries? Brālis Ipolits? Tas bija Kazimiram līdzīgs uzdzīvotājs, kas cienīja tikai vīnu un sievietes. Gluži necerēti viņam bija laimējies apprecēties ar Emīliju de Vilnēva jaunkundzi, un tagad viņš dzīvoja Monživrē pilī netālu no Noānas. Ipolits bija draudzīgs kaimiņš, taču žūpībai vajadzēja kļūt par «šī valdzinošā prāta kapu». Un Sofija Viktorija rakstīja meitai, tikai lai gaustos vai lielītos.

Morisa Dipēna kundze Aurorai Didevānai: Jūs salaulājāties, mana meita, tanī dienā, kad Jūsu tēvu apbedīja, un Jūs līksmojāt viņa vārda dienā — svētā Morisa dienā, un domāju, ka savu nelaimīgo māti Jūs neatcerējāties. Centieties kādreiz kļūt par labu laulāto draudzeni, māsu un māti, ja neesat bijusi laba meita ...

Cik zemisks trūkums ir greizsirdība! Tā man, par laimi, jau ir sveša, bet es tāpēc nemaz neesmu priecīgāka, un man nekas nebūtu pretī vēl atgriezties pie tiem jaukajiem laikiem. Ja tikai man neienāk prātā — ak dievs, ko es runāju? Manos gados! Aurora, nostrostē Tu savu māti! Redzi, ko nozīmē runāt par laulību ...

1824. gada 6. janvārī: Saņēmu pensiju par trim mēnešiem un četras lappuses blēņu, kas mani izsmīdināja, un Jaungada apsveikumu, kurš mani iepriecināja... Mana adrese ir: Maijenas viesnīcā, Difo ielā C. Prasiet pēc Noānas-Dipēna kundzes ...

Vienkāršās tautas meita bija izvēlējusies vecās grāfienes vārdu! Kāds prieks bija šajā gara vientulībā uzņemt Noānā divas klostera pansionāta draudzenes un viņu tēvu. Džena un Emē Bazuēnas bija nodomājušas jūnijā doties

uz Kotrē; Kazimirs gribēja pavadīt vasaru pie tēva Giljerī pilī. Tika norunāts, ka Didevānu laulātais pāris pirms aizbraukšanas uz Gaskoņu uzkavēsies Augšpirenejos. «Ardievu, Noāna, varbūt es tevi nekad vairs neredzēšu,» rakstīja Aurora. Viņa bija pārliecināta, ka ir tuvu miršanai, bet īstenībā sirga tikai ar vienu kaiti — ar smeldzīgām ilgām pēc mīlestības. Kazimirs reizēm mēģināja viņu neveikli mierināt, taču ari pats noskaitās un zaudēja pacietību. Kad viņi ceļodami apstājās Perigē, Kazimirs sievai netaisnīgi sarīkoja negantu scēnu; Aurora ilgi klaiņāja pa senatnīgajām ielām un daudz raudāja. Beidzot parādījās melnie marmora un šīfera kalni. Pēc tam viņu skatieniem pavērās bezdibenis, kura dzīlē rēca kalnu strauts. «Tas viss man likās baiss un lielisks.»

Kotrē Aurora apskāva Dzenu un Emē. Viņas dzīvoja pirmatnēji vienkāršā un pasakaini dārgā viesnīcā. Jau nākamajā dienā Kazimirs devās kalnos uz medībām: «Viņš šauj kalnu kazas un ērgļus. Ceļas divos no rīta un mājās atgriežas naktī. Sieva par to sūdzas. Viņš, liekas, nemaz nenojauš, ka var pienākt laiks, kad sieva par to priecāsies . . .» Kotrē pūta frondas vējš. Aurora iepazinās ar jaunu dāmu no Bordo — ar Zoē Leruā, kas drīz vien kļuva viņas draudzene, tātad, protams, Kazimira ienaidniece. Didevāna kundze ierakstīja dienasgrāmatā: «Laulība ir skaista mīlētājiem un derīga svētajiem ... Laulība ir mīlestības augstākais mērķis. Kad mīlestības tanī vairs nav vai nekad nav bijis, atliek tikai uzupurēšanās. Labi, ja otrs saprot, ka tā ir uzupurēšanās ... Varbūt nav vidusceļa starp cēlu dvēseļu varenību, kas rada svētumu, un sīku gariņu ērto trulumu, kurš rada bezjūtību. Un tomēr ir vidusceļš: izmisums . . .»

Bija gan vēl arī cits vidusceļš, proti, bērnišķība. Aurora bija tik jauna. Skriet, kāpt kokā, jāt — viss viņu iepriecināja. «Esmu tik maz lutināta, kopš nācu pasaulē! Man nekad nav bijis ne mātes, ne māsas, kas man nosusinātu asaras ...» Kad jauna sieviete ar skaistām acīm meklē radniecīgu dvēseli, tad noteikti to atrod. Auroras Didevā-nas radniecīgās dvēseles vārds bija Aureliāns de Sēzs. Tas bija divdesmit sešus gadus vecais Bordo prokurora biedrs, cilvēks ar cēlu dvēseli, kuram patika dzeja. Viņš bija ieradies Pirenejos kopā ar savas līgavas ģimeni, taču viņu savaldzināja Auroras burvīgums, čigāniskais skaistums, iielās, lūdzošās un jautājošās acis, asais prāts un izglītība, un arī skumjas, ko viņa slēpa aiz mākslota skaļuma. Kalnu kazu un ērgļu mednieks bija sievai uzdevis viņam sekot un laiku pa laikam ar viņu satikties Lizā, Banjērā. Aureliāns de Sēzs pavadīja Auroru cauri sniegiem, garām kalnu strautiem un vietām, kur mājoja lāči, viņš jauno sievieti atbalstīja uz izciļņiem, kuri sniedzās pāri aizām. Emē Bazuēna rāja Auroru par šīm pastaigām bez vīra. «Neredzu tur nekā ļauna, jo viņš aizsteidzas pirmais un es viņam sekoju . . . Emē nesaprot, ka reizēm cilvēks apskurbinās un grib aizmirst ... — Aizmirst ko? — viņa man jautā. — Nezinu ... Aizmirst visu, galvenais, aizmirst, ka dzīvo ...»

Aureliāns de Sēzs iemīlējās jau pirmajās dienās. Kurš gan nebūtu iemīlējies? Kad viņš Aurorai atklāja savas jūtas, viņa raidīja jaunekli atpakaļ pie līgavas. Aureliāns atzinās, ka «viņam nemaz nepatīk šī sieviete, kas ir gan ļoti daiļa, bet nav gudra»:

Aureliāns de Sēzs Aurorai Didevānai: Es Jūsos mīlu vērtīgās rakstura īpašības, dvēseli, talantus, Jūsu lielisko vienkāršību, kas saistita ar tik izcilu prātu un tik plašu izglītību... Es Jūs mīlētu arī tad, ja Jūs būtu neglīta ...

Sākumā Aurora viņu stingri atstūma, jo vēlējās palikt uzticīga vīram. Taču jauno sievieti saviļņoja tas, ka Aureliānā, šajā laipnajā un asprātīgajā augstāko aprindu cilvēkā, slēpās romantiska un jūtīga dvēsele.

Aurora Didevāna Aureliānam de Sēžam 1825. gada 10. novembri: Ak dievs! Cik laimīgi mēs bijām kopā! Cik labi sapratām viens otru! Kā mani valdzināja pat gluži ikdienišķa saruna par vienalga kādiem jautājumiem! Ar cik lielu tīksmi klausījos, kad Jūs stāstījāt par visne-nozīmīgākām lietām. Tās man šķita interesantas, kad par tām vēstīja Jūsu mute. Neviens nerunā tā kā Jūs, nevienam citam nav Jūsu izteiksmes, balss, smieklu, Jūsu domāšanas veida, Jūsu spēju saskatīt visu no sava viedokļa un prast savu domu izpaust — it nevienam cilam. Kā Jūs mani iepriecinājāt, kad pastaigā ar Zoē uz Medūžu man pateicāt: «Esmu ne tikai laimīgs, bet arī apmierināts. Jūs esat mani ne vien sajūsminājusi, bet arī patīkat man. Jūs esat man piemērota ...»

Aureliāns lūdza tikai uzticēšanos un draudzību, vairāk neko.

No prieka, kuru man sagādāja klausīšanās viņa vārdos, es jutu, ka viņš man ir dārgāks, nekā līdz šim biju uzdrošinājusies atzīt: baidījos par savas dzīves mieru, tomēr viņa jūtas bija tik liras un arī manas bija tādas pašas, tā ka nevarēju ticēt, ka tās ir noziedzigas...

Kādu dienu, divatā vizinoties laivā pa Goba ezeru, Aureliāns ierunājās par mīlestību: «Kas ir tikumība tanī nozīmē, kādā jūs to izprotat? Konvencionalitāte? Vai aizspriedums?» Aurora atcerējās, ka māte un tante Lisija nereti sacīja: «Tam visam nav nekādas nozīmes.» Un ja nu viņām būtu taisnība... Ar kabatas nazi viņš iegrieza laivas malā trīs burtus — AUR —, ievērodams, ka abu vārdi sākas vienādi. Aurora vēl negribēja atzīties, ka mīl Aure-liānu, un izlikās dusmojam. Sirds aiz prieka viņai pukstēja strauji, bet viņš nesaprata izlikšanos. Zaudējis drosmi, viņš trīs dienas neteica viņai ne vārda. Viņa izmisa. Draudzenei Zoē Leruā viņa atzinās, ka «uzupurēšoties, ja Aureliāns nespēšot palikt viņai tikai draugs un brālis, bet prasīšot vairāk. Dievs viņai to piedošot.» Aureliāns aizbrauca uz Gavarnī; Aurora pierunāja arī Kazimiru doties uz turieni, kaut gan viņš, juzdams neskaidru nemieru, nopēla sievas kaprīzes. Bet vai ir iespējams apturēt sievieti, kas dzenas pakaļ mīlestībai?

Kādu nakti ballē viņai izdevās pavadīt stundu divatā ar de Sēža kungu. Viņš izskaidrojās: viņš esot vainīgs, ka lencis precētu sievieti, bet negribot būt pavedējs un centīšoties aizmirst Auroru. Taču viņa, tāpat kā vairums sieviešu, gribēja”paturēt visu. Viņa piedāvāja maigu draudzību. Laiks bija jauks, klusajā nostūrī valdīja tumsa; Aureliāns apskāva Auroru.

Bez šaubām, ja es būtu ļāvusies viņa jūtu straujumam, mēs būtu grēkojuši. Kurš vīrietis spētu apvaldīt, apslāpēt savu kvēli, naktī atrazdamies divatā ar sievieti, kas ļāvusi saprast, ka mīl viņu? Bet es, tūlīt izrāvusies no viņa skavām, lūdzos, lai viņš ļauj man atgūties. Velti viņš pūlējās mani nomierināt, zvērēdams pie sava goda; es neatlaidīgi vēlējos aiziet no turienes, un viņš klusēdams paklausīja ...

Kāpjot augšā pa diezgan stāvu nogāzi, Aureliāns ar vienu roku apskāva Auroru un mirklī, kad vajadzēja viņu atlaist vaļā, «uzspieda ugunīgu skūpstu viņai uz kakla». Viņa aizbēga un, skriedama pa priekšu, sastapa Kazimiru: «Tu runāji ar mani skarbi; bez šaubām, biju to pelnījusi, un tomēr es cietu. Ja es neapzinātos, cik aukstasinīgi man jāizturas, es, šķiet, būtu zaudējusi samaņu aiz šausmām, ko tu man iedvesi...» Kāda šķīstība ir pirmajos pārkāpumos!

Lurdas grotā, bezdibeņa malā, Aureliāns atvadījās no manis; apkārtnes baismīgums satricināja mūsu iztēli. «Šeit, dabas varenības priekšā,»

viņš man sacīja, «gribu, teikdams tev ardievas, svinīgi zvērēt, ka visu mūžu milēšu tevi kā māti, kā māsu un tāpat cienīšu.» Aureliāns pie-kjāva mani pie sirds, un tas bija vienīgais, ko viņš atļāvās ...

Aurora gavilēja aiz laimes. «Pireneji, Pireneji, kurš no mums abiem jebkad spēs jūs aizmirst? .. .» Beidzot viņa bija atradusi cēlu un daiļu dvēseli, brīvu un taisnīgu garu, cilvēku, ko viņa varēja ņemt par vadoni un par paraugu. Kazimirs aizveda Auroru pie barona Didevāna uz Giljerī, kur bija nolemts pavadīt dažus mēnešus. Nelielajai gas-koņu pilij bija dakstiņu jumts, pieci logi fasādē un divas sānu būves. Šī «lauku māja» bija iekārtota vienkāršāk nekā Noāna, kaut gan īpašnieki bija bagāti cilvēki. Jaunais Didevānu pāris dzīvoja divās apakšstāva istabās, — ziemas naktīs vilki nāca līdz pašām durvīm un tās grauza. Sākumā Aurorai likās ļoti neglīta šī ainava: smiltis, priedes un ķērpjiem klāti korķozoli. Kaimiņos dzīvojošie gas-koņi bija lieliski cilvēki, ne tik izglītoti kā Bērī iedzīvotāji, toties «nesalīdzināmi labsirdīgāki». Aurora ļoti labi sapratās ar vīra vecākiem, kas viņu mieloja ar pildītām vistām, treknām zosīm un trifeļiem par lielu postu viņas aknām, kuras nekad nebija īsti kārtībā.

Viņas sirds kavējās Bordo. Viņa jutās kā saplosīta. Kazimirs, baidīdamies viņu zaudēt, izturējās laipni, mīļi un sirsnīgi. Aurora pārmeta sev, ka ir mainījusies pret vīru: «Aureliānu es mīlu vairāk, bet Kazimirs man ir mīļāks.» Vēlāk viņa vīram aprakstīja, ko tolaik bija pārdzīvojusi: «Man vajadzēja rūpīgi slēpt no Tevis to, kas norisinājās manā sirdī, tāpēc jutos ārkārtīgi nelaimīga; Tavi glāsti mani mocīja. Atbildot uz tiem, es baidījos melot, un Tu mani uzskatīji par saltu ...» Aurora būtu gribējusi krist ceļos Kazimira priekšā, skūpstīt viņam rokas, lūgt piedošanu. Bet, atgūstot dvēseles mieru, viņa darītu vīru nelaimīgu. Vai pārraut saites ar draugu? Lai rīkotos kā rīkodamās, viņa apbēdinātu vai nu Kazimiru, vai Aureliānu. Beidzot viņa izcieta asās sirdsapziņas mokas, kas sievietēm dāvā spīvu, saldmes pilnu prieku.

Oktobrī Zoē uzaicināja Didevānus uz Labredu, un viņi devās uz turieni caur Bordo. Aureliāns viņus viesnīcā apmeklēja. Aurora gribēja izmantot mirkli, kad Kazimirs bija atstājis viņus vienus, un sāka pārliecināt Aureliānu, ka viņiem jāšķiras. Saruna kļuva patētiska. Zaudēdama spēkus, viņa atbalstījās pret draugu, un vīrs, pēkšņi

ienākdams istabā, ieraudzīja, ka sieva piespiedusi vaigu pie Aureliāna pleca. Aurorai nebija pieredzes, viņa neprata izlikties. Mezdamās Kazimiram pie kājām, viņa lūdzās, lai tas viņu saudzē, un zaudēja samaņu. Nabaga Kazimirs nemaz nebija piemērots drāmām, viņš nezināja, kā izturēties. Traci sacelt viņš negribēja, jo baidījās no sabiedrības domēm. «Man likās,» Aurora vēlāk rakstīja, «ka vēlēšanās man ticēt viņā cīnījās ar melīgu kaunu un bailēm tikt pieviltam.»

Aurorai, kas vēl bija dievbijīga un uzticīga, stāvoklis šķita šausmīgs. Savā vientiesībā viņa sevi uzskatīja par ļoti vainīgu: «Mana vīra dusmas un it īpaši bēdas, doma, ka Jūs nekad vairs neredzēšu .. . Sakodu zobus. Nekā vairs apkārt neredzēju, es jutu, ka mirstu . . .» Kazimirs bija tikpat apjucis. Beidzot viņš ierunājās: «Galvenais, nedrīkst pievērst sabiedrības uzmanību notikušajam.» — «Vai tu vēl šaubies?» viņa iesaucās. «Ielūkojies man sejā!» — «Patiesi, tā neprot izlikties. Kad es jūs pārsteidzu, tava seja bija ļoti pārvērsta, ļoti vainīga. Es uzreiz tanī izlasīju savu kaunu un nelaimi.» — «Saki labāk — manu nožēlu un izmisumu, bet tavs gods man ir dārgāks nekā dzīvība un nekad...» — «Es ticu, jā, es tev ticu, jo nevaru samierināties ar domu, ka tu spētu krāpt. . .»

Nākamajā dienā izbraukums uz Labredu kopā ar Aure-liānu un Zoē Leruā tomēr notika. Gan tur, gan vakarā Bordo, iznākot no Lielā teātra, mīlētāji varēja pārmainīt dažus vārdus. Viņi abi bija lasījuši «Klevas princesi» un «Jauno Eloīzu» un ticēja, ka laulība trijatā var būt ļoti cildena, ja no tās izskausti jebkādi meli. Pieņēma lēmumu: viņi būs kā brālis un māsa, mīlēs viens otru, taču nekādas miesīgas saites viņus nevienos. Tā Kazimira gods būs glābts. «Šoziem kopīgi rūpēsimies, lai viņš kļūtu laimīgs un mierīgs. Viņš pret mums izturējies tik augstsirdīgi un labi, ka mums jāpanāk, lai viņa dvēselē valdītu cēla pārliecība ...»

Aurorai sākās jūsmīgas aizgrābtības laiks. Viņa atgriezās Giljerī un ar Zoē starpniecību sarakstījās ar Aure-liānu. Aurora viņam rakstīja dienasgrāmatu, kurā diezgan klīrīgi pastāstīja par savu bērnību, uzskaitīja Giljerī gūtās uzvaras, jo ap viņu lakstojās gan kaimiņi — uzpūtīgi muižnieki, gan pat kirē Kandelots, kas, pietvīkdams līdz ausu galiem, slepus pasniedza viņai sacerētās vārsmas.

Visbiežāk viņa neskaitāmas reizes pārlasīja nedaudzās vēstules, ko bija saņēmusi no Aureliāna. Mīlestības vēstules atsauc atmiņā laimīgos mirkļus, ko pārdzīvo no jauna. Mīļotā prombūtni šīs vēstules vērš par vēl pilnīgāku un saldāku klātbūtni. Aurora uzskatīja, ka var lasīt šīs vēstules bez jebkādiem sirdsapziņas pārmetumiem. Viņa taču bija labprātīgi upurējusi savu laimi. Aurora un Aureliāns mīlēs viens otru mūžīgi, bet nekad nepiederēs viens otram. Viņus skurbināja pašu cildenuma apziņa.

Domās viņi nekad nešķīrās. Vai Aurora auļoja ar Koleti pa virsēju, klausījās senas gaskoņu leģendas vai likās gulēt, Aureliāns vienmēr bija viņai blakus. Viņš piedalījās katrā Auroras pārdomā. Beidzot viņa bija atradusi vīrieti, kas spēja mīlēt bez egoisma, tikli un smalkjūtīgi. Jaunās sievietes apkārtnē valdīja nepanesama jautrība. Netiklie gaskoņi runāja par mīlestību ar baudkāru gard-ēdību, viņi lepojās, ka nicināja skaistas jūtas. «Ak, šie nožēlojamie! Viņiem nav ne jausmas no nevainības, šķīstības un pastāvības mīlestībā!» Viņa bija tik pateicīga Aureliānam, ka tas bija viņai palīdzējis noturēties uz tikumības takas! Turklāt, viņa atzinās, ka būtu no tās novirzījusies, lai nezaudētu Aureliānu, ja viņš būtu bijis neatlaidīgāks.

Zemes virsū nav neviena vīrieša, neviena vienīga, kas spētu ilgāku laiku apmierināties tikai ar sievietes dvēseli. Aureliāns, bez šaubām, cer gūt uzvaru. Viņš ir drošs par to un tikai tāpēc ir ar mieru pagaidām to atlikt. Ja man būs jāpiekāpjas, es miršu, bet, ja liegšos, tad zaudēšu viņa sirdi! .. .

Taču viņš zvērēja, ka saudzēs Auroru. «Aureliān, Jūs pats mudināt mani Jums pretoties, nebaidoties Jūs skumdināt. Jūs esat eņģelis! .. .» Tik eņģeliska izturēšanās modināja Aurorā domas par mūžīgo dzīvošanu: «Aureliān, Jūs taču ticat, ka ir kāda labāka pasaule, vai ne?» Dievs pratīs atdzīvināt niecīgo puteklīti, kas spēj tik stipri mīlēt. «Tad viņš mūs savienos uz visiem laikiem miera mājoklī, kur maigums būs likumīgs un laime mūžīga . ..» Vai viņi vēl satiksies šajā grēcīgajā pasaulē? Tas bija atkarīgs no Kazimira. Tā kā abi mīlētāji bija viņam zvērējuši, ka mīlēs viens otru tikai šķīsti, vai tad Kazimiram nevajadzēja atļaut abiem satikties un sarakstīties? «Kazimir, Tu esi lielisks, cildens un augstsirdīgs, Tu man esi to pierādījis, un es to zinu . . .»

Pēc Aureliana padoma viņa uzrakstīja vīram «Grēksūdzi» uz astoņpadsmit lappusēm:

Ak vai! Cik šausmīgā stāvoklī es esmu! Tiklīdz gatavojos ļauties nožēlai, atklāt Tev savu saviļņojumu, pēkšņi kaut kas nenosakāms mani ,>ttur un liek man izteikt spriedelējumus, gan patiesus, bet saltus, un tie neizpauž manus pārdzīvojumus. Kā lai izskaidroju, kas mani kavē un stindzina? Protams, tā nav cietas sirds nejūlība; tas ir lepnuma uzplūds, ko reizēm pieņemu kā cildenas jūtas, reizēm nosodu kā cilvēciskās augstprātības iedvesmojamu ... Tu vairākkārt esi man prasījis paskaidrojumus, atzīšanos; nespēju saņemties ne tikai tāpēc, ka man bija ijrūti atzīties pārkāpumos, bet es arī baidījos Tevi ievainot. Man būtu vajadzējis tikpat kā griezt dzīvā miesā, iztirzāt sīkumus, kas Tevi varētu sāpināt, varbūt pat aizkaitināt; būtu vajadzējis arī pateikt, ka Tu esi mazliet vainīgs pret mani; vainīgs nav īstais vārds: Tev bija vislabākie nodomi, Tu vienmēr biji tik mīļš, augstsirdīgs, uzmanīgs, rūpīgs, bet neapzinīgi un neviļus Tev bija savas vainas. Tu biji, ja drīkstu tā sacīt, manas maldīšanās nevainīgais cēlonis ...

Tālāk Aurora pastāstīja par savu skumjo dzīvi, kurai laulība bija atņēmusi gandrīz visu, kas to būtu varējis izdaiļot. Viņa bija pametusi muzicēšanu, tāpēc ka vīrs aizmuka, tiklīdz izdzirdēja klavieru skaņu.

Kad mēs sarunājāmies, it īpaši par literatūru, dzeju vai morāles jautājumiem, Tu nepazini nevienu no autoriem, kurus es minēju, un nosauci manus uzskatus par muļķīgiem, jūtas par eksaltētām un romantiskām. Un tad es par to vairs nerunāju un sāku izjust īstas bēdas, saprazdama, ka mūsu gaumes nekad nevar kļūt kaut cik līdzīgas...

Viņa ar pateicību atzina, ka vīrs bijis ļoti labs, ka viņš izdevis trīsdesmit tūkstošus zelta franku, .pusi no savas pūra naudas, lai apmierinātu sievas untumus. Kazimirs bija Auroru mīlējis, glāstījis, taču garīgas tuvības viņiem nav bijis. Tas ir viņas nepatikas un asaru cēlonis. Pēc tam viņa, kā pati domāja, ļoti vaļsirdīgi izstāstīja par attiecībām ar Aureliānu un par to, kā jauno vīrieti dziļi aizkustinājusi Kazimira cildenā izturēšanās.

«Aurora,» viņš man sacīja, «es jums nekad neteikšu nevienu vārdu, ko jūsu vīrs nevarētu dzirdēt un attaisnot. Domāsim kopīgi par viņa laimi, rūpēsimies par to, cik vien būs mūsu spēkos; ja mums jebkad iešautos prātā kāda ļauna doma, mēs to ar riebumu atmetīsim, un, ja jutīsim tieksmi atgriezties pie pagātnes, tad atcerēsimies, ka viņš jums sacīja: «Tagad tu vari mani pievilt, jo es tev uzticos.» Bet kā gan var ļaunprātīgi izmantot tik lielu uzticēšanos? Aurora, man jūs jārāj, jūs pietiekami nemīlat savu vīru, jūs man nekad par viņu nestāstījāt. Nevarēju iedomāties, ka viņš spējīgs uz tik lielu dvēseles cildenumu. Es viņu mīlu no visas sirds...» Aiz prieka pasmaidīju, atbildēdama: «Tagad jūs viņu pazīstat, un es arī viņu pazīstu, mīlu viņu un cienu un nožēloju savus maldus ...»

Turpmāk viss bus labi. Labsirdības eņģelis Kazimirs, tuvāk pazīdams Aureliānu, iemīļos viņu kā brāli.

Ledainās būtnes, kas savā šaurajā redzes lokā nav spējīgas uztvert nevienu lielu, skaistu domu, protams, sācis, ka tas ir muļķīgs, aplams, romantisks nodoms, ko nav iespējams īstenot. Bez šaubām, radījumiem, kuri tā prāto, tas tāds ir. Bet mums, mans draugs, mans labais Kazimir, tas tāds nav. Uzklausi mani, saproti mani, apdomā! Tev nekad neviens nav mācījis apzināties savas jūtas, bet Tavā sirdi dievs tās ir ielicis. Tavs gars nav attīstīts, taču Tava dvēsele ir palikusi tāda, kādu dievs to radījis, tā ir pilnīgi manas dvēseles cienīga. Līdz šai dienai es Tevi īsti nepazinu, uzskatīju, ka Tu neesi spējīgs mani saprast; vēl pirms neilga laika es nekad nebūtu uzdrošinājusies Tev rakstīt šādu vēstuli, būtu baidījusies, ka, to izlasījis, Tu pateiktu: «Mana nabaga sieva ir zaudējusi prātu!» Šodien es ar vislielāko patiku atveru Tev savu dvēseli — lasi tanī! Esmu pārliecināta, ka Tu mani saproti un man piekrīti ...

Aurora bija par to tik pārliecināta, ka izstrādāja viņu turpmākās laulības dzīves hartu:

Pirmais punkts. Šoziem nebrauksim uz Bordo. Brūces ir tikko apdzi-jušas, un es jūtu, ka tas būtu pārāk daudz prasīts no Tavas uzticības... Tāpēc brauksim, kur Tu gribēsi, un Tu izlem jautājumu, kur pavadīt ziemu — Parīzē vai Noānā, es bez nožēlas visam piekritīšu.

Otrais punkts. Zvēru Tev un apsolu, ka nekad nerakstīšu Aureliānam slepus. Bet Tu man atļausi rakstīt viņam reizi mēnesī... Tu varēsi izlasīt visas viņa vēstules un manas atbildes. Dieva priekšā apņemos neslēpt no Tevis nevienu rindu.

Trešais punkts. Ja dosimies uz Parīzi, tad ņemsim kopīgi svešvalodu stundas. Tu vari izglītoties, piedalīties manās nodarbībās. Tas man sagādās ārkārtīgu prieku. Kamēr es zīmēšu vai kaut ko strādāšu, Tu man lasīsi priekšā, un dienas mums aizritēs burvīgi... Es neprasu, lai Tu iemīļo mūziku. Ar to es Tevi garlaikošu, cik vien maz iespējams. Muzicēšu. kamēr Tu iesi pastaigāties ...

Piektais punkts. Ja ziemu pavadīsim Noānā, tad lasīsim daudz derīgu grāmatu, kuras atrodas bibliotēkā un Tev ir svešas. Tu man atstāstīsi izlasīto. Pēc tam kopīgi pārspriedīsim. Tu man izteiksi savus iespaidus, es Tev savus: visas mūsu domas, visi prieki būs kopīgi.

Sestais punkts. Tu nekad nesaskaitīsies, nedusmosies, un es nekad nebēdāšos. Ja Tu neviļus iekarsīsi, es neslēpšu, ka tas mani sāpina, un pasacīšu to tik maigi, ka Tu uzreiz attapsies. Par pagātni runāsim bez rūgtuma, bez īgnuma, bez neuzticības. Kāpēc lai mostos šis jūtas, ja tagad Tu visu zini? Kāpēc nožēlot to, kas bijis, ja tagad esam laimīgi? Vai tieši pagājušie notikumi mūs netuvināja, nesavienoja? Vai tie nepadarīja Tevi man dārgāku nekā jebkad? Ja tie nebūtu bijuši, es neuzzinātu Tavu īsto vērtību. Un Tu nezinātu, kā jāizturas, lai mani darītu laimīgu.

Septītais punkts. Beidzot mēs būsim laimīgi, bezrūpīgi, aizdzīsim nožēlu, rūgtās domas. Centīsimies izturēties viens par otru nevainoja-māk ...

Pēdējais punkts. Nākamgad, ja naudas apstākļi atļaus, pavadīsim ziemu Bordo, ja Tu uzskatīsi, ka tā var. Ja ne, tad atliksim šo nodomu uz vēlāku laiku. Bet Tu ļausi man cerēt, ka reiz tas būs iespējams.

Tāds ir mans plāns. Izlasi to uzmanīgi, pārdomā un atbildi nian. Domāju, ka tas Tevi nevar aizvainot. Satraukti gaidīšu Tavu lēmumu. Kopš šī mirkļa dzīvošu cerībā ...

Lasīdams šo pārsteidzošo tekstu, Kazimirs juta, ka viņā cīnās divējādas jūtas: vēlēšanās nesagādāt vilšanos sievai, pašpārmetumi, ka viņš darījis Auroru tik nelaimīgu, un bailes kļūt smieklīgam. Pēc kādām bagātīgi apslacītām pusdienām viņš izsūdzēja savas bēdas sievas pusbrālim Ipolitam, kas 1825. gada novembrī dzīvoja Šatorū. Ipolits bija ciniķis: cildenas jūtas viņam bija svešas. Viņš uzrakstīja Aurorai nosodījumu un pārmetumu pilnu vēstuli. Viņa stingri atcirta pretī brālim:

Tu izturies pret mani nicinoši, Tu apgalvo, ka man esot visi sliklas sievas trūkumi Un kas Tev to ir teicis? Tikai ne Kazimirs; nē, kaut vai visa pasaule man to teiktu, es tik un tā neticētu...

Brāļi un māsas vērtē viens otru nesaudzīgāk un redzīgāk nekā vīri un sievas. Ipolitam svainis bija simpātisks, it īpaši tāpēc, ka abi bija dūšīgi iemetēji. Ipolits strostēja Auroru: viņas dēļ vīrs esot slims un nelaimīgs. Kazimiram viņš savukārt ieteica izturēties pret sievu stingri. Taču Kazimirs atteicās paklausīt iztapīgā žūpas padomiem. Tagad arī Kazimiru bija pārņēmis romantisks skurbums; viņš gribēja pacelties pats sev pāri, lai sievai nevajadzētu sarkt par viņu. Ciešanas pacilā garu, nelaime modina jūtīgumu, likstās sirds kļūst vīrišķīga. Mūžīgajam Vīram pēkšņi radās slēpes pēc uzupurēšanās.

Kazimirs Aurorai 1825. gada 13. novembri: Dārgumiņ, nevaru Tev izstāstīt visus sapņus, ko redzēju pagājušajā naktī. Izstāstīšu tikai divus, vai ari otrs varbūt ir pirmā turpinājums. Nezinu, kur es biju kopā ar savu tēvu. Viņš man jautā: «Kazimir, kāpēc tu esi noskumis? Vai tev ir kādas bēdas?» — «Ak dievs, nē,» es viņam atbildēju, «bet esmu noguris no dzīves un gribu mirt.» — «Labi, draugs, labi, ļoti labi, tās ir cēlas jūtas!» viņš iesaucās. «Sls jūtas iejūsmina iztēli, pacilā dvēseli un ierosina cilvēku uz diženiem, cēlsirdīgiem darbiem.» Tādā garā viņš turpināja ilgi. Beidzot es viņam sacīju: «Ardievu, tēvs, ardievu.» Tad es aizgāju, atkal nezinu, uz kurieni. Nokļūstu Parīzē uz kādu dineju, kur sapulcējušies mūsu kūrorta paziņas un Parīzes draugi. Ieeju ēdamistabā un ieraugu Staņislavu ', viņam blakus Tu guli uz kaut kāda [10]

dēļa — bāla, pārvērstu seju, pie pēdējā elpas vilciena... Man šķiet, ka visa pasaule mani pametusi. Ari tagad nejūtos labāk; man galvā kaut kas ir it kā sajucis. Pieri pastāvīgi žņaudz it kā stīpa; domas ir miglainas, nevaru skaitīt... Nesaprotu, kur man radušās visas šīs drūmās domas.. . Visvairāk man žēl tā laika, kad Tu mani vēl rāji. Kaķīt, Tu arī raudāji. Es izskatījos uzpūties, taču īstenībā biju apmierināts. Dārgumiņ, Tu mani mīlēji, Tu man to bieži sacīji. Rāj mani tāpat kā agrāk .. . Bēgu no savas istabas kā no mēra; tikko speru tur kāju, man uz sirds uzgulst milzīgs smagums. Neviena dvēsele nejūt līdzi manās ciešanās, neviena sirds nespēj mani saprast. Ak, cilvēk! Tu esi veidots tikai no augstprātības un skaudības! ... Es beigšu. Esmu pacēlies pārāk augsti. Baidos nokrist.

Noānā viņš paņēma no bibliotēkas Paskāla «Domas» un godīgi pūlējās tās izlasīt, kā sieva bija ieteikusi; «Bezgalīgi nožēloju, ka aiz slinkuma agrāk neesmu lasījis šo darbu, kurš, kā esmu ievērojis, pacilā dvēseli un māca domāt un spriest . ..» Katrā vēstulē, ko sūtīja uz Giljerī, viņš apliecināja savu kvēlo mīlestību. Auroras panākumi un uzvaras izrrv.sīja viņā domu, ka viņš ir nevērtīgāks par sievu. Spriedumi, kādus Bordo sabiedrība izteica par Auroru, pārsteidza Kazimiru un darīja lepnu: «Tu šeit esi iemantojusi spožu reputāciju; visi runā par Tavu neparasti aso prātu . . . Vari iedomāties, ka esmu lepns ... Es dižojos...» Pārējām grāmatām pievienojās angļu vārdnīca. «Es atsakos no medībām; viens vairs nekur neiziešu; visu mūžu pavadīšu Tev līdzās . . .» Nelaime ir tikai tā, ka laulības dzīvē pareizos lēmumus pieņem gandrīz vienmēr pēc tādiem notikumiem, kuri šos lēmumus padarījuši veltīgus.

Kazimirs netika «pievilts», bet viņš bija zaudējis sievas cieņu. Viņa nožēlojamās, neveikli maigās un patētiskās vēstules tika ironiski salīdzinātas ar Aureliāna liriskajiem jūtu izplūdumiem. Giljerī pilī Aurora izturējās pret vīru iecietīgi, bet augstprātīgi. Kādu dienu pie galda, kad Kazimirs bija izteicis vienu no saviem smagnējiem jokiem, Aurora pieliecās pie viņa un sacīja pusbalsī, taču tā, lai visi varētu dzirdēt: «Nabaga Kazimir, kāds tu esi muļķis! Bet vienalga, es tevi mīlu tāpat.» Laulībā visnoziedzīgākā ir nevis tās pārkāpšana, bet nodevība.

Lomas bija mainījušās. Tagad Kazimirs savukārt kļuva drūms un sapņains, bet Aurora reizē ar laimi bija atguvusi arī veselību. Savā laulības dzīves pieredzē iemantojusi riebumu pret «dabisku un pilnīgu» mīlestību, viņa cerēja glābties lielā platoniskā mīlestībā, taču, baidīdamās, ka šis vārds vīrieti neatgrūž, uzturēja Aureliānā domu, ka viņus abus saista tikai mierīga un svēta draudzība. Vienīgi sapņos viņa atdevās Aureliānam: «Egoistiski noslēdzos slepenajā tīksmē; neļāvu savas dīvainās mīlas objektam piedalīties manas domas izsmalcinātajos baudījumos . . .» Kad paļāvīgais vīrs 1828. gada februārī bija ar mieru aizvest sievu uz Bordo, viņa tur atkal redzējās ar iemīļoto. Bez šaubām, Aurora bija neatvairāmi koķeta, jo savaldzināja Aureliānu uz ilgu laiku. «Man patika sald-kaislās ciešanas, kuras sagādāja šī slepenā cīņa.» Redzēt iekāri viņai bija tikpat patīkami, cik mokoši bija piederēt. Viņa apzinājās savu varu pār draugu un saprata, ka ar vienu skatienu, ar rokas spiedienu spēj likt «viņa sirdij pukstēt straujāk».

Kādu dienu Bordo, kur Auroru visi sumināja, pie Zoē Leruā iedrāzās Kazimirs bāls kā krīts un pateica; «Viņš ir miris.» Aurora nodomāja, ka vīrs runā par dēlu, un noslīga uz ceļiem. «Nē, nē, miris ir jūsu vīratēvs!» iesaucās Zoē. «Mātes mīlestība ir cietsirdīga; mani sagrāba spējš prieka vilnis, kas gan tūlīt noplaka. Es patiesi mīlēju savu veco tēti un lēju karstas asaras . ..» Jaunais pāris tūlīt devās uz Giljerī. Pulkvedis bija miris no asas podagras lēkmes. Vedekla sirsnīgi apskāva vīra pamāti, bet tā bija ledaini salta. Baronesei Didevānai bija labas manieres, bet ne mazākā šarma vai maiguma. Pēc testamenta viņa bija palikusi par vīra īpašumu vienīgo mantinieci, kas arī bija likumīgi, jo Kazimirs bija barona ārlaulības bērns; gan būdama ļoti bagāta, baronese nekā neatstāja padēlam no tēva mantojuma. Atlika tikai atrauties «no šī neauglīgā un rūgtā likteņa». Kazimirs un Aurora atgriezās Noānā, nolēmuši, par spīti agrākajām neveiksmēm, palikt tur uz dzīvi pavisam. Ekonomika nosaka politiku pat jūtu dzīvē. Aurora Karonam: «Šogad mēs esam ļoti skopi. Liekam būvēt rijas, un tas mūs pilnīgi izputina; mantojums ari nepadarīja mūs bagātākus . . .»

III

PIRMAIS SOLIS

Noāna: mazais, simts gadus veco vīksnu aizēnotais ciema laukums; ar akācijām un ceriņiem apstādītais pagalms; smiltīm nokaisītās alejas; skābaržu birzes; lielā istaba apakšstāvā; putnu dziesmas; pasakainas smaržas.

Aurora Didevāna Zoē Leruā: Esmu paliesi priecīga, atgriezusies savā mājā, savu ļaužu, dzīvnieku un lietu vidū. Tas viss man ir tuvs... Dzimtā puse atsauc atmiņā visu manu dzīvi. Katrs koks, katrs akmens atgādina kaut kādu nolikumu manā mūžā. Jūs saprotat, mīļā draudzene, ka es ar lielu patiku atkal elpoju šo gaisu, kas man bija kļuvis nepieciešams . ..

Vai tiešām ar patiku? Varbūt. Protams, Aurora priecājās, satikdamās ar vecajiem kalpotājiem, kā agrāk darbodamās par ciema aptiekāri un reizēm pat par ārsti, gatavodama ziedes un sīrupus, dažam likdama sinepju plāksterus, citam nolaizdama asinis un rotaļādamās dārzā ar savu mazo puisēnu, kas nevarēja izrunāt «Aurora» un sauca viņu par «mammu Auļo», klausīdamās mēnesnīcā varžu koncertu, — «vardītes naktī sapulcējas pļavas nostūrī, lai nodziedātu serenādi mēnesim; balsī'viņām skan tikai viena nots, bet katrai citādā tonī».

Sanošajā un ziedošajā Noānā tomēr nemaz negāja tik labi, kā vajadzētu. Aurorai patika Bērī ļaudis, taču tik jautri kā gaskoņi viņi nebija; daudzi žūpoja, lai izbēgtu no iedzimtās miegainības. Auroras brālis Ipolits, kas tagad dzīvoja Monživrē pilī, pavisam netālu no Noānas, bieži vien piedzērās tā, ka gāzās no kājām, un Kazimirs sekoja viņa piemēram, bez šaubām, tādēļ, lai aizmirstu savas bēdas. Par spīti abpusējiem solījumiem, laulāto draugu attiecības neuzlabojās. Muiža kļuva par pastāvīgu ķildu cēloni. Kad vīrs kaut kur aizbrauca, saimniecību pārvaldīja Aurora; tā 1826. gadā viņa vadīja ražas novākšanu. Taču viņa būtu gribējusi pilnīgi valdīt šajā mazajā valstībā, kas īstenībā bija viņas īpašums. Princis konsorts deva piekrišanu uz vienu gadu; Aurora cieta nožēlojamu neveiksmi. Kazimirs bija noteicis izdevumiem desmit tūkstošus franku; Aurora izdeva četrpadsmit tūkstošus franku un zaudēja savu posteni; notikušais viņu dziļi sarūgtināja. Viņa vēl arvien turpināja sarakstīšanos ar

Aureliānu (reizēm Kazimirs pats pārvadāja vēstules, kad brauca uz Bordo), un neredzamais mīļākais bija pie viņas dienu un nakti.

Promesoša būtne, ar kuru nemitīgi sazinājos, kurai atklāju visas pārdomas, visus līgojumus, visus savus necilos tikumus, savu platonisko jūsmu, — patiesi lieliska būtne, bet kuru es izgreznoju ar cilvēka dabai nepiederīgām cildenām īpašībām, īsāk, vīrietis, kuru gada laikā redzēju dažas dienas, reizēm tikai dažas stundas un kurš, būdams tikpat romantisks, cik es pati, nekad nebija viesis šaubas manā ticībā vai nemieru sirdsapziņā, — viņš bija balsts un mierinājums manā īstenības pasaules trimdā ...

Starp Bordo un Noānu tika pārmītas dāvanas. Aurora uztamborēja Aureliānam maku, izšuva bikšturus; viņš atsūtīja basku bereti, grāmatas. Aureliāna vēstules bija drīzāk jocīgas vai nopietnas, nevis maigas. Nedrīkstēdams runāt par mīlestību, viņš spriedelēja par politiku un, būdams monarhists, apstrīdēja Morisa Dipēna meitas mantoto bonapartismu un instinktīvo liberālismu. Aurora rakstīja vairāk nekā viņš un reizēm pārmeta viņam klusēšanu; tad Aureliāns sūdzējās, ka saņemot pārāk īsas vēstules. Īstenībā šī mīlestība bez mīlestības atmira, kaut arī Kazimirs augstsirdīgi bija atļāvis sievai dažas reizes aizbraukt uz Bordo.

Politika šķīra kaislīgos mīlētājus, bet laulātos draugus uz laiciņu tuvināja. Kazimirs, tāpat kā Aurora, bija liberālis; viņi kopīgi atbalstīja Lašatrā opozīcijas kandidātu republikāni Dirī-Difrēnu, kas bija «nepārspējami taisnīgs, laipns un vēlīgs cilvēks vēl ar Direktorijas laiku elegances iezīmēm; maza parūka, auskari, sprigana un patīkama seja, īsi sakot, vissaticīgākais un smalkjūtīgākais jakobī-nis». Cenzdamies nostiprināt viņa kandidatūru, Didevāni noīrēja Lašatrā māju, kur rīkoja dinejas un balles. Aurora tur atkal sastapās ar bērnības draugiem, uz kuriem Kazimirs sākumā skatījās aizdomīgi, bet galu galā viņus pacieta, jo bija ar viņiem līdzīgos politiskos uzskatos; te bija gaišmatis Šarls Divernē, «melanholisks sapņotājs»; «milzīgais Flerī», iesaukts par Gailu, «cilvēks ar lielām ķepām, baismīgu bārdu, šaušalīgu skatienu, cilvēks izraktenis, pirmatnējais cilvēks»; bakurētainais advokāts Alcksiss Di-teijs, asprātīgs, spožs tērzētājs, jautrs puisis, kas mierināja Auroru, kad viņai uzmācās grūtsirdība; poētiskais Zils Nero, iesaukts par Madagaskarieti, tāpēc ka bija

apmeklējis Madagaskaru; tāpat kā Didevāna kundze, ari Zils bija Ruso un Šatobriāna piekritējs.

Viss šis trakulīgais bars skraidīja mēnesnīcā pa ceļiem, mežiem un ielām, traucēja mietpilsoņiem naktsmieru, iztramdīja mīlas pārus vai aizgāja uz kādu strādnieku ballīti, lai tur uzdejotu burrē. Dažkārt Aurora, kad naktī Kazimirs krāca, aizmuka no Noānas, kopā ar brāli aizauļoja uz Lašatru un tur nodziedāja romanci zem Diteija logiem. Vai arī rītausmā ar Nero, kas bija naturālists, devās laukos pētīt stādus, minerālus, kukaiņus. Vienu rudeni viņi veltīja sēņu pētīšanai, otru — sūnu un ķērpju pētīšanai. Pār šo augus vācošo pāri lidinājās Ruso ēna. Protams, draiskulību un meklējumu līdzgaitnieki iemīlējās skaistajā sievietē, kas staigāja vīriešu uzvalkā un izturējās pret viņiem biedriski. Diteijs bija precējies; viņš tomēr aplidoja Auroru, bet bez panākumiem. Madagaskarietis, gan būdams gandrīz bez zobiem un arī precējies, savukārt izmēģināja laimi. Viņš tika noraidīts. «Bezsirdīgā sieviete» smiedamās stāstīja Kazimiram par šīm mīlestības atklāšanām: «Tā kā mana sirds ir nejūtīga pret mīlu, tad nevarēju iemīlēt ne viņu, ne kādu citu.» Madagaskarietim Aurora tomēr atzinās, ka viņas sirds jau esot aizņemta, bet tas nekavēja Nero kundzi uzrakstīt viņai «muļķīgu vēstuli», pilnu pārmetumiem par viņas «liekulību, koķe-tību un visādām Ibām».

Patiešām, Aurorai aizvien vairāk iepatikās modināt alkas, kuras viņa nemaz nedomāja apmierināt. Lašatras muižnieki un buržuā nopēla viņas koķeto un brīvo izturēšanos. Vai Didevāna kundzei nebija ienācis prātā sapulcināt vienā ballē pilsētas visdažādāko slāņu ļaudis? Vai viņa nebija piespiedusi suprefektu de Perinjī kungu ielūgt mūzikas skolotāju un tā sievu? «Tas ir gluži Didevāna kundzes garā,» mēdza sacīt, kad padzirdēja par kādu jaunu izlēcienu. Aurora to visu zināja un uzskatīja provinciāļus par ļauniem muļķiem. Jo vairāk tāpēc, ka šī neiecietīgā pilsētiņa pati viņai likās ļoti amorāla: «Vīrieši pavadīja naktis krogos, apdzērās un nodevās dažādām izlaidībām. Sievietes, pat vislabākās, bija neiedomājami vieglprātīgas.»

Sie piemēri un netaisnīgie nopēlumi pavedināja uz trakulībām jauno sievieti, kas līdz tam laikam bija gan neapdomīga, tomēr tikla. Aureliāna vēstules, kas kļuva

arvien retākās un vesakas, vāji aizsargaja Auroru pret kārdinājumiem.

Promesošais cilvēks, es gandrīz varētu sacīt Neredzamais, ko biju padarījusi par savas esamības trešo robežstabu (dievs, viņš un es), bija -noguris no tiekšanās pēc cēlas mīlestības... Viņa kaislei bija vajadzīga cita barība nekā sajūsmas pilna draudzība un dzīve sarakstē... Es jutu, ka kļuvu viņam par šausmīgām važām vai arī par izklaidēšanos prātam... Es vēl ilgi mīlēju viņu — klusībā un skumjās... Nebija ne izskaidrošanās, ne pārmetumu, tiklīdz pieņēmu lēmumu ...

Kādu lēmumu? Aurora vēl svārstījās. 1827. gadā, ceļodama pa Overņu, viņa rakstīja dienasgrāmatu, kura netika publicēta, bet kurā skaidri manāms viņai raksturīgais stils:

Ko darīt? Līst lietus. Es vēl nekad neesmu tā ilgojusies pastaigāties. Šodien esmu untumaina. Tēloju skaistu sievieti. Ak, vai esmu īsta sieviete? Un skaista vēl mazāk! Tas derēja pirms desmit gadiem... Ja es kādam aizrakstītu? Jā, piemēram, mātei... Māt, ko esmu Jums nodarījusi? Kāpēc Jūs mani nemīlat? Tomēr es esmu laba. Esmu laba, jūs to zināt. Reizēm manī uzbrāzmo dusmas, un tās ir baismīgas. Man ir simt vainu, bet būtībā esmu laba ... Nabaga māmiņ, Jūs esat vieglprātīga, bet arī neesat ļauna. Nē, it nemaz. Jūs esat tikai ērmīga... Bet kā būtu, ja es pati sev pasūdzētos?... Ja sev pastāstītu savas dzīves stāstu? Laba doma. Rakstīsim memuārus ...

Sekoja pirmsākums tam, kas vēlāk izvērtās par «Manas dzīves stāstu». Divdesmit trīs gadus vecā sieviete runāja par savu priekšlaicīgo vecumu.

Sirds palika tīra kā spogulis... — viņa skumji secināja. Tā bija kvēla, atklāta, bet akla; to nevarēja aptumšot un tāpēc salauza. Devos uz Pirenejiem ... Ko dzirdu? ... Jau pusdienas? ...

Un pirmo mēģinājumu pārtrauca zvans, kas aicināja pusdienās.

Šajā dienasgrāmatā jau iezīmējas talants, atspoguļojas gan joki, gan izmisums. Viņa bija atteikusies no sava vīra garīgās pacelšanas. Skumdams, ka zaudējis Auroru, nespēdams viņu vairs atgūt un apzinādamies savu nevēr-tību, Kazimirs dzēra aizvien vairāk. Aurora manīja, ka Aureliāns attālinās no viņas. Viņš bija zvērējis izturēties bijīgi pret Auroru, nevis meklēt priekus citur. Viņš pats apgāza pjedestālu, uz kura Aurora bija gribējusi viņu uzcelt.

Aureliāns Aurorai 1828. gada 15. maijā: Jūs esat iedomājusies kaut kādu saprāta un gudrības ideālu, iztēlē izveidojat saskaņā ar šo ideālu kādu būtni, un, kad tā ir radila, kad Jūs pati esat to radījusi, tad sakāt:

tas ir Viņš. Nē, nē, man nav nesatricināmu un izprātotu uzskatu par visu. Vai uzdrošināšos atzīties? Vai ar vienu triecienu satriekt pīšļos elku? Man nav, sev par kaunu Jums pateikšu, man nav stingru uzskatu ne par ko ...

Tātad bez miesīgām saitēm nav iespējams saistīt vīriešus? Aurora nāca pie šādas pārliecības. Modināt vīrietī mīlestību, viņam nepiederot, būt vienlaikus liktenīgajai sievietei un amazonei, nevainojamai laulātai draudzenei un pielūgtai mīļākai — tie bija skaisti, bet īstenībā nepiepildāmi sapņi.

Viņa atkal bija satikusi Stefanu Ažasonu de Gransaņu, ar ko agrāk savā jaunavas istabā bija aizrāvusies ar sentimentālu osteoloģiju. Viņš bija kļuvis īsts zinātnieks, un viņa bārdas ieskautā seja vēl arvien bija skaista, kaut arī priekšlaicīgi novecojusi. «Viņš vēl strīdas ar nāvi par savas jau vīstošās jaunības paliekām, kas ilgi vairs neziedēs. Pa pusei diloņslims, pa pusei jucis — viņš ieradies šeit, lai atveseļotos.» Auroru aizkustināja Stefana iekritušie vaigi, mulsās acis, salīkušais stāvs. Viss viņā jauno sievieti valdzināja. Viņš bija modinājis Aurorā pirmos mīlestības saviļņojumus; viņš bija gudrs, un Aurorai patika apgūt zināšanas; viņš teica, ka esot ateists, un Aurora, gan būdama ticīga, jutās no šīs pārdrošības satricināta; viņa redzēja, ka Stefans ir slims, un viņai patika kopt slimniekus. 1827. gadā Stefans dzīvoja Parīzē un nupat bija iestājies Dabaszinātņu muzejā par Kivjē līdzstrādnieku. Latīnists, helēnists, naturālists — viņš tulkoja izcilo grieķu un romiešu rakstnieku zinātniskos darbus. Viņš uzrakstīja erudītus, bet ne ģeniālus priekšvārdus Lukrēcija De Natūra RerumAurorai brīžiem šķita, ka Stefana personā viņa atradusi meklēto skolotāju. Drīz vien Lašatras iedzīvotāji nosprieda, ka viņa ceļ sev neslavu ar šo vīrieti. Kad viņš neuzturējās Bērī, tad Ipolits Šatirons, kas ar savu jauno sievu Emīliju de Vilnēvu bija noīrējis Parīzē dzīvokli, uzņēma tur Stefanu un rakstīja par %dņu Aurorai.. .

' Ipolits Šatirons Aurorai Didevānai: Es domāju, ka visas viņa kaites rodas pa lielākajai daļai no nekārtīgas dzīves. Viņš ir kā caurs maiss: tiklīdz viņam ir nauda, viņš palīdz visiem draugiem, viņa maks ir at- [11]

vērts visiem... Es nevienu nepazīstu tik labi kā viņu. Pēc izglītības un gara spējām viņš stāv daudz augstāk, nekā par viņu domā; viņa sasodītā galva ir ļoti gaiša. Nav šaubu, ka viņš ātri iekaros vārdu un pieklājīgu atalgojumu, ja vien viņam pietiks laika .. .

Vēl viena Ipolita vēstule Aurorai: Mūsu draugs Stefans pēc jaunām neprātībām atkal saslimis. Viņš gribēja strādāt pa naktīm, bet uznāca drudzis. Veltīgi centos vest viņu pie prāta ... Galu galā viņš apgalvoja, ka es esot trakāks nekā viņš...

Aurora I poli tam: Mani ļoti skumdina tas, ko Tu man stāsti par Stefanu. Viņš negrib rūpēties ne par savu veselību, ne par darbiem un nesaudzē nedz savu miesu, nedz maku. Ļaunākais ir tas, ka viņš skaišas par labiem padomiem, savus īstos draugus uzskata par pedantiem un aizbāž tiem muti. To visu es jau zināju, iekams Tu man pastāstīji, un jau pirms Tevis viņš mani ne reizi vien ir pamatīgi sabrāzis... Gribētu viņu vairs nemīlēt, jo man vienmēr ir sāpīgi redzēt, ka viņš iet pa nepareizu ceļu un pastāvīgi liedzas to atzīt. Bet laikam gan draugi jāmīl līdz galam, lai arī ko viņi darītu, un es nespēju atņemt savu mīlestību, ja esmu to dāvājusi. .. Ļaudis vienmēr turēs ļaunu prātu uz mani, ka esmu viņam pieķērusies, un, kaut gan atklāti neviens neuzdrošinās neko izrādīt, es tomēr bieži saskatu nosodījumu to sejās, kuri vedina mani aizstāvēt Stefanu ... Viņš būs man dārgs vienmēr, lai arī cik nelaimīgs kļūtu. Viņš jau tāds ir un, jo nelaimīgāks kļūs, jo mazāk līdzjūtības izraisīs; tāds ir sabiedrības likums. Es vismaz centīšos, cik būs manos spēkos, atvieglot viņa likstas. Es būšu ar viņu, kad visi citi pagriezīs viņam muguru... Cilvēkos, kurus mīl, nesaskata nekādas īstas vainas...

1827. gada rudeni Stefans atgriezās Bērī, kad Kazimirs bija kaut kur aizbraucis. Stefans atveda dzimtajā pusē Parīzes gaisu un visjaunākās idejas. Aurora bieži satikās ar viņu un vīram aizrakstīja par to, ar īsti sievišķīgu mākslu pateikdama patiesību, ietinot to nenozīmības plīvurā.

Aurora Kazimiram Noānā 1827. gada 17. oktobrī: Draugs, kopš Tu esi aizbraucis, es gandrīz nekad neesmu viena. Satikos ar Stefanu, viņa brāli, Zilu Nero, Diteiju, Sarlu un Ursulu, kas, uzzinājusi no Stefana |kas jau aizbrauca uz Maršu), ka esmu slima, šodien ieradās mani kopt. Man bija stiprs drudzis ...

1827. gada 19. oktobrī: Man ir daudz labāk. Es vēl neēdu, bet guļu labi, un drīz viss būs kārtībā. Baidījos, ka nopietni saslimšu, taču redzu, ka tā ir bijusi kārtējā mēnešreize .. . Šausmīgi nāk miegs, un es agri likšos gulēt... Aizmirsu iedot Tev līdzi paraugam getru. Ja Stefans atgriezīsies savlaicīgi, tad aizsūtīšu Tev ar viņu. Bet kur viņš atrodas un ko dara? Dievs to zina. Viņš uzskata, ka nevienam nav brīv jautāt par viņa nodomiem. Kā jau Tev rakstīju, šonedēļ es viņu redzēju, viņš ar brāli aizbrauca uz Gerē... Došoties medībās... Esmu gluži noskumusi, nelaimīga un it kā apjukusi bez Tevis. Vispār — esi brīvs, esi laimīgs un mīli mani. Atmaksāšu Tev ar to pašu. Raksti, kad esi nodomājis atgriezties, ja gribi, lai aizsūtu uz Šatorū Tevi sagaidīt...

Sirsnīga vēstule, bet, tikko Kazimirs atgriezās Noānā, Aurora ar Žilu de Gransaņu aizbrauca uz Parīzi, kur satikās ar Stefanu.

Aurora Kazimiram Parīzē 1827. gada 8. decembrī: Šorīt ēdu brokastis pie mātes. Ipolits bija viņai pastāslijis, ka es jau aizvakar esmu iebraukusi Parīzē. Viņa ļoti gribēja skaisties uz mani. Bet, kad ieskaidroju, ka šīs pāris dienas es nespēju kustēties un man vajadzēja atpūsties, viņa man rādīja cik vien iespējams laipnu seju... Ipolits bija atvedis līdzi Stefanu un ar īsto vārdu stādīja viņu priekšā mātei, kas, par spīti saklausītajām blēņām, uzņēma viņu ļoti laipni... Man šeit būs jāuzkavējas droši vien visu nākamo nedēļu, taču nedēļas beigās, lai būtu kā būdams, es braukšu prom. Stefans solās braukt mums līdzi, bet es uz to nemaz nepaļaujos, jo viņš nodomus bieži maina.

Saklausītās blēņas bija tenkas par Auroras un Stefana mīlestības romānu, par kuru neviens nešaubījās. Aurora ceļoja kopā ar Stefanu, pavadīja viņu pa Bērī, sekoja viņam uz Parīzi, un Stefana pēcnācēji atklāja, ka abi mīlētāji bija rakstījuši viens otram dedzīgas vēstules. Tanīs, ko Aurora tai pašā laikā adresēja Kazimiram, iezīmējās pārmērīga sirsnība, kādu izrāda sieviete, kad jūtas vainīga. 13. decembrī viņa lūdza, lai Kazimirs nebraucot viņai pakaļ; Stefans esot apsolījis aizvest viņu atpakaļ uz Bērī, Parīzē Aurora bija uzturējusies ar ieganstu, ka viņai jāiet pie ārstiem; viņa bija apmeklējusi visslavenākos ārstus, un visi bija atraduši, ka viņa ir vesela.

Aurora sirga ar dvēseles kaitēm. Atgriezusies Noānā, viņa atkal iegrima skumjā sapņainībā. Draudzenei Zoē Leruā viņa rakstīja: «Es Jūs vairs nelūdzu, lai mīlat mani tā kā agrāk. Neesmu vairs Jūsu draudzības cienīga. Kā ievainots dzīvnieks, kas nolien nomaļā kaktā, lai nomirtu, arī es nemeklēšu savu tuvāko līdzjūtību un palīdzību . . .» Kāpēc šī lepnā būtne pēkšņi bija kļuvusi tik pazemīga? Viņa bija grūtniecības stāvoklī — varbūt no Stefana. Bērns piedzima 1828. gada 13. septembrī, tā ka ieņemšana sakrita ar Auroras uzturēšanos Parīzē; viņa gan apgalvoja, ka Solanža piedzimusi pirms laika, tāpēc ka Aurora ļoti pārbijusies, kad Ipolita mazā meitiņa Leontīne Šati-rona nokritusi pa kāpnēm Noānā. Bet vai Kazimiram palika par to kaut kādas ilūzijas?

Kādu rītu septembra sākumā Noānā negaidīti atbrauca Aureliāns de Sēzs un atrada Auroru vienu pašu salonā, kur viņa locīja un kārtoja zīdaiņa pūriņu. «Ko jūs te darāt?» viņš jautāja. — «Jūs taču redzat! Es steidzos, jo

kāds var ierasties ātrāk, nekā biju domājusi.» Auroras grūtniecību viņš nespēja savienot ar mūžīgas mīlestības apliecinājumiem un pilnīgas šķīstības solījumiem, kas aizvien bija piepildījuši draudzenes vēstules un skanējuši no viņas lūpām. Kad ar de Sēžu satikās Zoē Leruā, viņu sabiedēja jaunā vīrieša ciešanas. Aureliāns bija kā apmāts; domās iegrimis, viņš brīžam rušināja kamīnā ogles, brīžam pieskrēja pie klavierēm un ar diviem pirkstiem kaut ko uzspēlēja. Zoē Leruā Aurorai Didevānai: «Redzot Aureliānu, es varēju iedomāties, kādas sāpes, dziļu izmisumu un baismīgu pamestības izjūtu viņš pārdzīvojis Noānā ...»

Dzemdības bija smagas visādi. Ipolits bija tā piedzēries, ka vārtījās uz paklāja Auroras istabā. Gultā gulēdama, viņa dzirdēja no blakus istabas vīra sarunu ar kalponi — spānieti Pepitu. Šī saruna neatstāja ne mazāko šaubu par abu sakaru. Bērnu, lielu un skaistu meitiņu, nosauca par Solanžu. «Kad Stefans de Gransaņs vēlāk brauca uz Noānu,» raksta Luīza Vensāna, «draugi viņu zoboja.» — «Es taču braucu apciemot savu meitu!» viņš atcirta. Pat Didevāna kundze meitu reizēm sauca par Stefana jaunkundzi. Taču Didevāna kungs nekad neierunājās par šķiršanos. Noāna, dēls un pat sieva viņam bija dārgi. Aurora ar savu gara spēku bija guvusi lielu ietekmi pār vājo Kazimiru. «Prātā laiskais, uz kājām naskais» vīrs vakaros to tikai vien zināja kā krākt. Muižas ienākumus viņš bija ieguldījis neveiksmīgos darījumos, tāpēc jutās nedrošs un bikls. Un kur viņš ietu, ja šķirtos no sievas? Giljerī piederēja pamātei. Starp laulātajiem draugiem iestājās it kā pamiers. Aurora pacieta vīra ķiķināšanos ar kalponēm un žūpošanu; viņš ļāva sievai dzīvot brīvi, ja tikai viņa neprasīja naudu. Taču viņai bija iemesls to darīt, jo Kazimirs vadīja saimniecību aizvien sliktāk. 1828. gadā viņš krita kāda blēža Degranža nagos, kurš «viņu no-makšķerēja, dzirdīdams ar šampanieti un aizdodams savu mīļāko», un pārdeva viņam «skaistu tirdzniecības kuģi, parādot tikai tā attēlu». Didevāns samaksāja par kuģi divdesmit piecus tūkstošus franku. Taču šāda kuģa nemaz nebija. Degranža kungs bija kuģa īpašnieks tikai vārda pēc. Aurora jau no paša sākuma bija to nojautusi.

Aurora Kazimiram 1829. gada 20. decembri: Es redzu, skaidrs kā diena, ka Degranža kungs par Tevi ņirgājas. Vari viņam pateikt šīs 6

manas domas; vismaz mani nevar piemuļķot. Viņš Tev apgalvo, ka ir kāda persona, kas grib pirkt Tavu daļu, norunā ar Tevi satikšanos, nomierina ar vārdiem, ieaijā ar solījumiem. Tu skrieni, gaidi, uzticīgi ceri, bet Degranža kungs skaidri zina, ka neviena pircēja nav. Katru dienu Tu ceri uz rītdienu; rītdiena Tev sagādā jaunu vilšanos ... Tas viss ir pirmās muļķības sekas, un tam vajadzētu Tev noderēt par mācību. Darījumus nenoslēdz pie mielasta galda, kad galvā ir žvingulis, — un es esmu pārliecināta, ka šo darījumu Tu noslēdzi ar vīna glāzi roka. Izsaku Tev savas domas un pie tā vairs neatgriezīšos, jo, kas bijis, tas pagājis; mums paliek nākotne, un par to es būšu nomodā. Līdz šim esmu izvairījusies no aprēķināšanas, jo neierobežoti paļāvos uz Taviem spriedumiem un saprātu. Redzu, ka Tevi var tikpat viegli apkrāpt kā kuru katru, un tas nāk no nelaimīgā netikuma, ko Tu karadienestā ieguvi, pirmajos mūsu laulības gados atmeti, bet tagad man par nepatiku atkal esi tam ļāvies. Nedusmojies, ka Tev to saku. Tiesības teikt patiesību ir abpusīgas... Vispirms es esmu māte, un, kad vajag, man netrūkst rakstura stingrības. Es vienmēr būšu gatava Tevi atvainot, Tevi mierināt, bet arī atklāti izsacīšu savas domas par jautājumiem, kas skar Tavu bērnu nākotni.

Nevajag, kā Tu izsakies, visam atmest ar roku, nevajag atstāt šī ļoti aizdomīgā un maz cienījamā cilvēka rokās divdesmit vai piecpadsmit tūkstošus franku, jo tas iecirstu ievērojamu robu tādā īpašumā, kāds pieder mums. Neesi tik nepacietīgs un mazdūšīgs, tas nemaz nav prātīgi. Ja kļūda ir izdarīta, tad to nevar labot ar lādēšanos, nopūtām un nemitīgiem pašpārmetumiem, bojājot sev un tuviniekiem veselību un traucējot mieru. Ir jābūt stingram, jāiebiedē liekuļi; nedrīkst pieņemt viņu ielūgumus uz pusdienām (divreiz jau ir par daudz); nevajag draudzēties ar cilvēku, ko necieni.. .

Nezinu, cik tālu esi ticis ar tām dzirnavām, bet man šķiet, ka arī tur Tev nekas neiznāks... Vai Tu tiešām nevari noslēgt nevienu darījumu bez ellīgām nepatikšanām? Tev nav veiksmes darījumos, tāpēc labāk atturies no tiem. Mums kopīgi būs vairāk saprāta, nekā rīkojoties katram atsevišķi. Dileijs, kam ir nags uz darījumiem, un Ipolits, kuru Tu ilgi uzskatīji par nejēgu, bet kuram šajā ziņā ir varbūt vairāk saprašanas nekā mums abiem, palīdzēs savest kārtībā mūsu saimniecības izdevumu plānu. .. Muižā Tu varēsi darīt, ko vien vēlēsies. Ik gadu, ja gribēsi un spēsi, Tu piepirksi klāt pa zemes gabaliņam. Tomēr man jābrīdina Tevi: šejienieši apgalvo, ka Tev esot īpaša prasme maksāt par visu dārgāk, nekā maksā citi...

Jau sen Aurora vairs nedzīvoja ar vīru vienā istabā. Abus bērnus viņa bija novietojusi apakšstāvā, Dipēna de Frankeija kundzes dzeltenajā istabā, un pati aizņēma blakus telpu, kur jutās pilnīgā drošībā, jo tur varēja ieiet tikai caur bērnistabu. Aurora gulēja guļamtīklā un par rakstāmgaldu izmantoja koka paneli, kas bija atliecams kā sekretārs. Nelielā istabiņa bija piekrauta ar grāmatām, herbārijiem, tauriņiem, akmeņiem. Tur viņa rakstīja, sapņoja, gremdējās pārdomās. Būdama neapmierināta ar dzīvi, Aurora centās rast mierinājumu, uzmetot romānus.

Un vēl, tāpat kā klosterī, viņa cerēja rast tiešu saskari ar dievu. Kulta ārējām ceremonijām, dievkalpojumiem viņas acīs bija maza nozīme.

Noānā, lāpāt kā klosteri, es iedziļinājos dedzīgos, reizēm skumjos, bet vienmēr neatlaidīgos meklējumos, alku atrast saites, kādas var būt, kādām pat jābūt starp atsevišķa indivīda dvēseli un Visuma dvēseli, ko mēs saucam par dievu. Tā kā es pēc savas izturēšanās nepiederēju pie augstākās sabiedrības, netiecos pie tās piederēt un aiz sava kontemplatīvā rakstura it nemaz nepakļāvos tās ietekmēm, tā kā varēju un gribēju rīkoties tikai saskaņā ar likumu, kas stāv pāri ieradumiem un uzskatiem, tad man bija ļoti svarīgi atrast dievā manas dzīves mīklas atminējumu, priekšstatu par maniem īstajiem pienākumiem, visintīmāko jūtu attaisnojumu ...

Vai tā bija liekulība? Viss pierāda pretējo. Viņa nekad nešķīrās no sava dieva. Taču ikvienai cilvēciskai būtnei, lai dzīvotu, ir nepieciešams iekšējs līdzsvars, tāpēc Aurora izdzēsa no prāta domu, ka laulības pārkāpšana ir nāves grēks. Viņa sāka domāt tāpat kā viņas māte: «Tas viss nav sevišķi svarīgi, ja tikai ir īsta mīlestība.» Diemžēl Aureliāns ienāca viņas dzīvē pārāk agri — tanī laikā, kad viņa vēl nebija sagatavojusies «spert šo soli». Varbūt viņš būtu kļuvis par to romantisko mīļāko, pēc kāda ilgojās Aurora. Viņa vēl vairākas reizes aizbrauca uz Bordo, satikās ar savu draugu, bet atrada, ka viņš «ir novecojis un kļuvis neglītāks». Viņu starpā nenotika nekāda izskaidrošanās, un kādu laiku viņi vēl sarakstījās.

Moriss auga. Cītīgā Ruso sekotāja Aurora sāka raizēties par sava «Emīla» izglītošanu. Dirī-Difrēns, deputāts, par kura ievēlēšanu Didevāni Lašatrā bija vīrišķīgi cīnījušies, kāda ceļojuma laikā bija stāstījis Satironam, ka viens no ģenerāļa grāfa Bertrāna bērniem ar jaunas mācību metodes palīdzību dažu stundu laikā iemācījies lasīt; Aurora lūdza Dirī-Difrēnam sīkākas ziņas.

Aurora Didevāna Dirī-Dilrēnam 1829. gada 4. augustā: Atvainojiet, cienījamais kungs, ka Jūs, kuram katrs mirklis ir dārgs, apgrūtinu ar lūgumu sniegi man sīkākas ziņas. Mani iedrošina apsvērums, ka Jūs varbūt uzskatīsiet padomu, ko no Jums lūdzu, ne tikai kā svarīgu pakalpojumu ģimenes mātei, bet daļēji arī kā līdzekli, ar ko uzlabot bērnu pirmās audzināšanas vadību. Jūsu sirds un dzīve vienmēr ir bijusi veltīta līdzpilsoņu labklājībai, šis apstāklis mudina mani griezties pie Jums un pilnīgi paļauties uz Jūsu domām, kuras vērtēju visaugstāk ...

Deputāts paziņoja Bertrāna bērnu audzinātāja vārdu — Zils Bukuarāns. Didevāna kundze sarakstījās ar viņu un pieņēma viņu par sava dēla audzinātāju 1829. gada septembrī, bet tikai uz trim mēnešiem.

Aurora Kazimiram 1829. gada 14. decembrī: Paziņo, cik man jāmaksā Bukuarāna kungam, un es viņu atlaidīšu. Tu man atbildēsi ar parasto «kā gribi», kas nenozīmē ne «jā», ne «nē». .. Man tomēr jāzina, ko darīt un kur ņemt naudu, jo negribu paturēt šo jaunekli pie mums mūžīgi. Viņš man ne sevišķi patīk, turklāt es nojaušu, ka viņam nebūs nekas preti aiziet...

Bukuarāns atgriezās pie ģenerāļa Bertrāna. Nav taisnība, ka Bukuarāns nepatika Didevāna kundzei. Viņš bija simpātisks un pakalpīgs jauns dienvidnieks, kas kļuva Didevāna kundzes draugs un, protams, arī iemīlējās sava audzēkņa mātē, bet viņa turēja jaunekli godbijīgā atstatumā. Augstākā balva, ko viņa Bukuarānam solīja, kad tas viņas uzdevumā devās uz Parīzi, bija «noskūpstīt jaunekli par tā pūlēm». Bukuarāns, izrādījās, bija labs audzinātājs, «ļoti spēcīgs gramatikā»; sešu gadu vecumā Moriss tekoši lasīja un sāka mācīties mūziku, pareizrakstību un ģeogrāfiju. Aurora Bukuarānam: «Morisa izglītošana sākas un Jūsu vēl nav pabeigta . . . Ardievu, dārgais dēls.. . Bērni un es sirsnīgi Jūs skūpstām. Vienmēr paļaujieties uz savu veco draudzeni.. . Vai vesti saņēmāt?»

Kaut gan Bukuarāns bija «mazliet apātisks», tomēr viņa klātbūtne Didevāna kundzei bija dažas nedēļas palīdzējusi panest dzīvi, kurā nebija vairs nekā no laulības dzīves. Visiem redzot un dzirdot, Kazimirs mīlinājās ar kalpotājām: ar Solanžas aukli kastīlieti Pepitu un Šatirona kundzes istabeni Klēru. Aurora mēģināja rakstīt romānus — «Krustmāte», «Emē». Viņa pārsteidza Bukuarānu ar «rakstura lokanību un spēku, kas ļāva viņai pēc visbrāzmainākajām mājas dzīves scēnām nākamajā dienā atkal smieties, it kā nekas nebūtu noticis, un nenokārt galvu zem savas nelaimes smaguma». Reizēm, atgriežoties vakarā jāšus no Lašatras pa to pašu ceļu, uz kura viņas tēvs bija nosities, viena zem zvaigžņotajām debesīm viņa pārdomāja par savu dīvaino likteni. Gandrīz visus, kas bija ap viņu, Aurora uzskatīja par viduvējībām — bet vai viņa pati bija vērtīgāka? Viņa bija vairāk mācījusies; viņa bija jūtīgāka un, pēc pašas domām, patiesāk dievbijīga. Taču vai viņas domas par sevi nebija maldīgas?

Meklēju dievu zvaigznes staros un atceros, ka tumšajās rudens naktīs redzēju smagus mākoņu blāķus strauji aizpeldam pār manu galvu un aizplīvurojam debesu velvi. Ak vai! — es noskumu. Tā arvien aizslīdi ari tu, kam dzenos pakaļ! Noslēpums, ko uzņemu kā reālu spēku, nenotveramie stari, no kuriem esmu izveidojusi savas dzīves lāpu, dievs, kam es neapzināti kalpoju, — kur tu esi? Vai tu mani redzi un dzirdi?... Vai esmu izvēlēta dvēsele, kam tu esi uzdevis veikt svētu un patīkamu sūtību zemes virsū, vai ari esmu tikai manās nabaga smadzenēs radušās romantiskas iedomas rotaļa, kā sēkla, ko vējš nes pa izplatījumu un nomet pirmajā vietā, kas pagadās? ...

...Tad, izmisuma nomākta, gandrīz zaudēju prātu un triecu zirgu tikai uz priekšu satumsušajā nakti... Pa ceļam bija kāda mūsu ģimenei drūma vieta. Ceļa līkumā aiz trīspadsmitās papeles mans tēvs, tikai nedaudz vecāks, nekā es tobrīd biju, melnā naktī atgriezdamies mājās, bija nokritis no zirga un nosities. Reizēm es tur apstājos, cenzdamās atsaukt viņu atmiņā, un mēnesnīcā pūlējos saskatīt uz akmeņiem iedomātas asiņu pēdas. Visbiežāk gan, tuvodamās šai vietai, es triecu zirgu pilnā gailā un grožus palaidu vaļīgi, skubinādama viņu šajā pagriezienā, kur izrakņātajā ceļā straujie auļi kļuva man bīstami...

Aurora bija pārliecināta, ka kaut kur tālu no Lašatras un Noānas dzīvo laipna, izsmalcināta, izglītota sabiedrība, kurā ar vērtīgām īpašībām apveltīti cilvēki var atrast iespēju apmainīties ar domām un jūtām. Viņa būtu «nogājusi desmit Ijē, lai kaut iztālēm redzētu Balzaku»; viņa apbrīnoja Igo kā dievu, taču šie lielie gari viņai iedvesa tādu bijību, ka viņa pat nedomāja tiem tuvoties. Kad Aurora ar Morisu aizbrauca uz Parīzi, viņa Ipolita dzīvoklī satikās tikai ar māti (ko vienmēr pavadīja kāds vecs draugs Pjerē), ar Karonu, ar Diplesī laulāto pāri un, protams, ar Stefanu.

Aurora Kazimiram 1830. gada 2. maijā: Redzēju ari Stefanu — vakarrīt un šodien. Nesaprotu, kā viņš uzzinājis, ka esmu šeit. Viņš bija ieraudzījis pie Ipolita durvju sardzes man adresētu vēstuli un vizītkartes vietā uzrakstījis uz aploksnes savu vārdu, pēc tam nākamajā dienā viņš ieradās saposies un ļoti mīlīgs. Šodien tāpat. Redzēsim, cik ilgs būs šis medusmēnesis ...

No Parīzes Aurora uz īsu laiku aizbrauca uz Bordo.

Brauciens ilgst trīsdesmit stundas; pavadīšu tur divas dienas un atgriezīšos nākamās nedēļas sākumā. Man bija pagrūti izšķirties, šis ceļojums mani nevilināja, jo es ļoti maz redzēšos ar Aureliānu; viņš vēl vienmēr ir uz laukiem... Pateikšu Tev, kas man palīdzēja izšķirties; sapīkuma un apbēdinājuma mirklis, kurš man radīja tieksmi un pat nepieciešamību izkustēties. Māte līdz šim izturējās pret mani burvīgi, un es arī nespēju būt pret viņu citāda... Pēkšņi saņemu astoņu lappušu garu vēstuli, kurā man izgāž visu, ko vien naids un dusmas spēj sagudrot! Starp citu, man paziņo, ka es esot ieradusies Parīzē, lai uzdzīvotu, un ka viņa man noderot par ieganstu, ar ko es Tev izskaidrojot šo braucienu, utt., utt...

No Bordo Tev tūlīt rakstīšu. Nelūdzu, lai Tu man raksti uz turieni, jo es tur būšu tik īsu laiku, ka nezin vai saņemšu Tavu vēstuli. Bet raksti man uz Parīzi; atgriezīšos tur gandrīz reizē ar Tavu atbildi... Es nesaku šeit nevienam, ka braucu uz Bordo... Saku, ka pavadīšu dažas dienas uz laukiem, nekā tuvāk nepaskaidroju... Tātad, ja Tu raksti Didevāna kundzei, tad ne vārda par to ...

Vīrs pārvērtās par uzticības personu.

iv

mazais Žils

1830. gads. Noānā dzīve ritēja parastajā gaitā. Kazimirs klīda pa laukiem un mežiem; vakaros viņš krāca vai uzmācās Pepitai. Aurora Didevāna Zilam Bukuarānam: «Jūs zināt, kā dzīvo Noānā; otrdiena ir līdzīga trešdienai, trešdiena — ceturtdienai un tā tālāk. Vienīgi ziema un vasara ienes zināmu atšķirību šajā nemainīgajā sastingumā ... Manas augstās filozofijas vai dziļās niecības dēļ es jūtos labi visur...» Auroras vienīgais prieks bija valdīt pār apkārtējās pilīs dzīvojošajiem jaunekļiem. Gandrīz katru dienu viņa, nelikdamās ne zinis par vīru, aizjāja uz La-šatru vai pie kādiem draugiem.

30. jūlijā Aurora tā apmeklēja Šarlu Divernē, kas dzīvoja Kudrē pilī. Tur viņa sastapa Flerī (Gailu), Gistavu Papē un kādu viņai svešu deviņpadsmit gadus vecu jaunekli Zilu Sando. Tas bija valdzinošs gaišmatis, «cirtains kā mazais Jānis Kristītājs ziemsvētku bildītēs». Zila Sando tēvs bija nodokļu ievācējs Lašatrā, un jauneklis bija pieķēries šai pilsētiņai. «Katrā ielas stūrī ir daļiņa laimes.» Tā kā Zilam jau bērnībā bija atklājies ass prāts, mazturīgie vecāki bija nesuši lielus upurus, lai sniegtu dēlam labu izglītību. Buržas koležā viņš bija guvis teicamus panākumus mācībās un 1828. gada novembrī aizbraucis uz Parīzi studēt tieslietas. Brīvdienās viņš atgriezās Lašatrā, un viņam bija liels prieks lauku diližansā uzbraukt uz tilta, kratīties pa Ruajāla ielas grambaino bruģi, atkal redzēt mazo pilsētiņas laukumu, tukšās, vientuļās ielas, stalli, kurā spēlēja teātri, un riju, kurā dejoja. Lašatras zelta jaunatne bija mēģinājusi iesaistīt ciemiņu savās izpriecās, bet mazajam Zilam nepatika ne medības, ne

kņada. Laisks, vārgu veselību — viņš ar grāmatu rokā atgūlās pie kāda krūma un aizsnaudās, sapņodams par nākamo svētlaimi.

Kad Didevāna kundze ieradās pie Divernē, glītais jauneklis ar grāmatu rokā it kā aiz smalkjūtības aizgāja tālāk no pārējiem un atsēdās uz sola zem vecas ābeles. Šāda atturība aizkaitināja jauno sievieti. Viņa aizvilināja visus pie ābeles, un saruna turpinājās Sando klātbūtnē. Runāja par revolūciju, kas nupat bija uzbrāzmojusi Parīzē. Ziņu bija maz un tās pašas — neskaidras. Zināja, ka bija notikusi apšaudīšanās un uzceltas barikādes. Vai nodibināta republika? Vienmēr rosīgā un dedzīgā Aurora piedāvājās aizjāt pēc ziņām uz Lašatru. Lēkdama zirgam mugurā, viņa uzsauca: «Šarl, rīt atvediet visus savus draugus pie manis uz pusdienām ... Ceru, ka ieradīsieties visi. . .» Uz-cirtusi Koletei ar jājampātagu, Aurora aizauļoja.

Nākamajā dienā, 31. jūlijā, Sando ar saviem biedriem ieradās Noānā' pirmo reizi. Aurora viņiem nolasīja no Zila Bukuarāna saņemto vēstuli. Patiesi bija notikusi revolūcija, un mazais liberāli noskaņotais pulciņš to uzņēma ar sajūsmu. Politika atmodināja no stinguma Kazimiru, kas tika iecelts par nacionālās gvardes leitnantu, un drīz vien viņa vadībā sapulcējās simt divdesmit vīru. Aurora raizējās par savu māti un it īpaši par tanti Lisiju Mare-šalu, kuras vīrs bija karaļa galma štatu inspektors. Bet «šādos brīžos asinis drudžaini kūsā un sirds ir pārāk nomākta, lai ļautos jūtīgumam». Aurora lepojās, ka Lašatra bija apņēmīgāka nekā Šatorū. Ja žandarmi uzbruktu, pat ja atsūtītu no Buržas veselu pulku, viņi, lašatrieši, aizstāvētos. «Manī atmodies tāds spars, kādu nebiju sevī nojautusi. Dvēsele attīstās līdz ar notikumiem.» Mazo Sando savaldzināja Noānas pilskundzes mežonīgais skaistums, jūsmīgais un valdonīgais raksturs, melnās, starojošās acis un vijīgais augums. Un, kad viņa sāka mazliet interesēties par jaunekli, tas neprātīgi iemīlējās Aurorā Didevāna. Viņš pieķērās jaunajai sievietei, tāpēc ka tā viņu apbūra, tāpēc ka abi runāja par vienādiem tematiem, bet Aurora runāja labāk; it īpaši tomēr tāpēc, ka viņa bija stipra un viņš — vājš. Bezrakstura jaunekļi meklē mīļākās, līdzīgas mātēm, turpretī sievietes bez jebkādas pazemošanās atrod cēlsirdīgajā gādībā, ko viņas velta iemīļotajam, atvainojumu savai mīlestības kalpībai.

Aurora cīnījās vairākās nedēļas, kas viņas toreizējā dvēseles stāvoklī bija varonība. Auroru vilināja viss: Zila jaunība, viņa sārtie vaigi, gaišie mati, attīstītais prāts, Parīzes gaiss, ko viņš atnesa, viņa romantiskie sapņi.

Ja Jūs zinātu, — Aurora rakstīja Emīlam Renjo, — kā es mīlu šo jauko zēnu, kā no pirmās dienas viņa izteiksmīgais skatiens, trauksmainā un vaļsirdīgā izturēšanās, biklā neveiklība, runājot ar mani, modināja manī tieksmi viņu satikt un vērot. Man radās savāda interese par Zilu, diendienā tā pieauga, un es pat nedomāju tai pretoties... Tanī dienā, kad viņam pateicu, ka es viņu mīlu, es pati sev to vēl nebiju pateikusi. Es sirdī jutu mīlestību, bet negribēju to atzīt, un Zils to uzzināja tanī pašā mirklī, kad es. īsti nezinu, kā tas notika. Ceturtdaļstundu iepriekš es sēdēju viena uz kāpnēm, turēdama rokā grāmatu, ko lasīju tikai ar acīm. Man prātā bija tikai viena doma — jauka, salda, burvīga, bet neskaidra, nenoteikta, noslēpumaina ...

Vēl ilgi Aurora ar maigumu atcerējās mežiņu, kurā viņi viens otram bija atklājuši mīlestību.

Kāda vieta man ir sevišķi mīļa. Tas ir sols jaukā birzītē, kura pieslējusies mūsu parkam. Tur pirmo reizi mūsu sirdis ierunājās neslēpti. Tur mūsu rokas saskārās pirmo reizi. Un tur viņš daudz reižu apsēdās, atnācis no Lašatras aizelsies, noguris, saulainā laikā vai negaisā. Uz sola viņš atrada manu grāmatu un šalli, un, kad es tuvojos, viņš paslēpās sānu alejā, un es ieraudzīju uz sola viņa atstāto pelēko cepuri un spieķi. Kad cilvēks mīl, tad arī šinīs sīkumos nav nekā nenozīmīga, un Jūs nesmiesieties par mani, draugs, ka Jums visu to stāstu .. .

Viss, pat sarkanā aukliņa pie viņa cepures radīja manī prieka trīsas. Visiem jaunekļiem — Alfonsam, Gistavam un citiem — bija tādas pašas pelēkas cepures kā Zilam, un, kad viņi bija sapulcējušies salonā, es, iedama cauri blakus istabai, paskatījos uz cepurēm. Ja ieraudzīju sarkano aukliņu, tad zināju, ka arī Zils ir atnācis, jo pārējiem bija zilas aukliņas. Šo mazo aukliņu esmu uzglabājusi kā relikviju. Tā manī modina atmiņu pasauli, laimīgu saviļņojumu ...

Beidzot Aurora spēra šo jauno soli. Noānā bija paviljons, kurā varēja ieiet gan no parka, gan pretējā pusē no ceļa. 1828. gadā Aurora lika paviljonu sakārtot; tas varēja noderēt par satikšanās vietu. To varēja sasniegt, neejot cauri ciemam un pilij. Kalpotāju vērība netika modināta. Reizēm abi mīlētāji satikās arī mežā, kādā vietā, ko sauca par Lakuperī, un tad draugi stāvēja sardzē. Protams, La-šatra ļoti nelabvēlīgi atsaucās par šo precētas sievietes — ģimenes mātes sakaru ar «mazo Žilu».

Aurora Didevāna Zilam Bakuarānam 1830. gada 27. oktobri: Tenko-tāji Lašatrā trin mēles vairāk nekā jebkad. Tie, kas mani nemīl, saka — es mīlot Sando (Jūs saprotat, kādā nozīmē tas domāts); tie, kas mani nemaz nemīl, apgalvo, ka es mīlot Sando un arī Flerī; tie, kas mani ienīst, — ka Divernē un arī Jūs vēl turklāt mani neatbaidot. Tātad

man ir četri mīļākie uzreiz. Tas nav pārāk daudz, ja sieviete ir tik kaislīga kā es. Sie ļaunie nejēgas! Man žēl, ka tādi ir pasaulē! Arlab-vakar, mīļais dēls ... Rakstiet man ...

Ko Aurorai nozīmēja šīs tenkas un baumas salīdzinājumā ar viņas laimi? «Savu dzīvi koncentrēju ap cilvēkiem, kas man ir mīli. Ar tiem es sevi apņemu kā ar svētu armiju, kas atgaiņā no manis melnas un gļēvas domas . . .» Lai saprastu 1830. gada Auroru Didevānu un viņas tieksmi pēc jutekliskiem un garīgiem piedzīvojumiem, vajag iztēloties, kas tolaik Francijā satrauca prātus. Valdīja kaislība. Kā pirms tam ļaudis bija dievinājuši prātu, tagad dievināja neprātu. Jaunie dzejnieki, jaunās filozofiskās un sociālās doktrīnas apskurbināja jauniešus. Viņi pasludināja sevi par Igo, Sensimona, Furjē sekotājiem. Lašatrā, tāpat kā Fertēsužuārā, Dipī un Kotonē, visi interesējās par romantismu. Indivīds vairs nebija atbildīgs sociālas un reliģiskas kopienas loceklis kā XVII gadsimtā; viņš kļuva pašmērķis, estētiskas apceres objekts. «Tīģeri ir skaistāki nekā aitas. Bet klasiskajā gadsimtā tīģerus turēja sprostos. Romantiķi salauza sprosta režģus un jūsmoja par lielisko lēcienu, ar kādu tīģeris uzklupa jēram . . .» Īstenība atdarina izdomu. «Astrejas» laikos mīlēja kā Skiderī varoņi, Gētes laikos mīlēja kā Verters, un vēlāk mīlēja kā Ernanī.

Lašatrā jaunā baronese Didevāna, visvarenā tīģeriene, bija visa apgabala mūza. Taču viņa jutās ļoti vientuļa, kad beidzās brīvdienas un viņas «izcilie cilvēki» aizbrauca uz Parīzi. Viņa tiem rakstīja vēstules, kurās ar īsti šekspī-risku ironiju un poēziju drosmīgi slēpa dziļas skumjas.

Aurora Didevāna Sarlam Divernē 1830. gada 1. decembri: Laimīgā, trīskārt laimīgā Lašatras pilsēta, izcilu cilvēku dzimtene, klasiskā ģēniju mājvieta!. . . Kopš Tavas aizbraukšanas, ak, gaišmali Sari, skumjais sapņotāj, kā negaisa diena drūmais jaunekli, nelaimīgais cilvēknīdēj, kas bēgi no neprātīgās jaunatnes seklās jautrības, lai gremdētos askētiskā prāta melanholiskajās pārdomās, — kopš Tavas aizbraukšanas koki ir nodzeltējuši, zaudējuši krāšņo rotu... Un Tu, milzīgais Flerī, cilvēk ar baismīgi lielajām ķepām, ar briesmīgo bārdu un šaušalīgo skatienu, pirmatnējais cilvēk... kopš Tavs gigantiskais ķermenis vairs neaizņem kā Homēra dievi septiņu stadiju lielu platību mūsu apkaimē, kopš Tavas vulkāniskās krūtis vairs neuzsūc šejienes iedzīvotājiem vajadzīgo dzīvīgo gaisu, klimats šeit kļuvis aukstāks, gaiss — dzidrāks ... Un Tu, mazais Sando, jauks un viegls kā smaržīgo savannu kolibri, mīļš un dzēlīgs kā pie Šatobrēna pils torņiem šūpota nātre, kopš Tu, rokas kabatās sabāzis, ātri kā kalnu kaza vairs netrauc pāri

mazajam ciema laukumam... pilsētiņas dāmas pieceļas tikai kā sikspārņi un pūces saulrietā; viņas vairs nenoņem no galvas naktscepurī-tes, lai nosēstos pie loga, un uztinamie papīriņi jau ir iesakņojušies viņu matos... Nezinādama, kā padzīt ar smagajiem spārniem nomācošo skumību, Jūsu nelaimīgā draudzene, kuru nogurdinājusi saules gaisma, kas vairs neapspīd mūsu pastaigas ar gudrajām un nopietnajām sarunām Lakuperī, nolēmusi sasirgt ar drudzi un pamatīgu reimatismu tikai tādēļ, lai izklaidētos un pavadītu laiku ...

Laiku Aurora pavadīja diezgan slikti. Vienīgā sabiedrība viņai bija svaine Emīlija Šatirona, maiga un labsirdīga sieviete, bet viņa jau deviņos vakarā gāja gulēt, un tad Aurora devās uz savu buduāru, kur rakstīja vai zīmēja. Blakus istabā viņas abi mazie nebēdņi miegā šņāca. Solanža vēl arvien bija tukla un veselīga; Moriss mācījās labi, un māte uzraudzīja viņa sekmes pareizrakstībā. Ipo-lits un Kazimirs gandrīz vienmēr kaut kur uzdzīvoja. Šāda tukša un dīka dzīvības vilkšana nevarēja turpināties ilgi. Didevāna kundze bija nodomājusi aizbraukt uz Parīzi pie mazā Zila. Laulības dzīve viņai likās aizvien bezjēdzīgāka. Viņa atgūs sevi, tikai aizbēgot.

Kas varēja Auroru atturēt? Vai ticība? Viņa vēl joprojām bija ticīga, taču viņas ticība atļāva mīlēt. Varbūt tikumības jūtas? Tas bija laiks, kad pat visnopietnākie sen-simonisti sludināja baudu likumību. Lielie mākslinieki reformatori mācīja, ka «svētajai falangai», kas atzīst pārdrošus pieredzes meklējumus, vajag nicināt buržuāziskās konvencionalitātes. Izglītotā jaunā sieviete gribēja sekot sava laika labākajiem gariem. Viņas vīrs? Tam bija mīļākās, un Aurora uzskatīja par nepieņemamu, ka šī brīvība ir vienpusīga.

Aurora Didevāna 'Zilam Bukuarānam 1830. gada 3. decembri: Jūs pazīstat manu mājas dzīvi; Jūs zināt, ka tā ir nepanesama. Jūs desmitiem reižu esat brīnījies, ka es nākamajā dienā atkal varu smaidit, kad iepriekšējā vakarā esmu bijusi novesta līdz asarām. Taču visam ir savs mērs... Kaut ko meklējot vīra sekretārā, es nejauši atradu man adresētu sainīti. Tas izskatījās ļoti oficiāls un mani pārsteidza. Uz tā bija uzrakstīts: atvērt tikai pēc manas nāves. Man nebija pacietības gaidīt, kamēr kļūšu atraitne ... Sainītis bija man adresēts, un es drīkstēju to atvērt bez jebkādiem sirdsapziņas pārmetumiem, turklāt varēju pilnīgi aukstasinīgi izlasīt sava vira testamentu, tāpēc ka viņš bija pilnīgi vesels. Augstais dievs! Kas tas bija par testamentu! Vieni vienigi lāsti — un vairāk nekā! Tur viņš bija savācis visu sašutumu un visas dusmas pret mani, visas pārdomas par manu samaitātību, visu nicinājumu pret manu raksturu. Un to viņš man atstāja kā sava maiguma ķīlu! Līdz šim biju aizvērusi acis, negribēdama redzēt, ka tieku nicināta, un tagad man likās — es sapņoju. Lasīdama šo testamentu, es

atmodos. Es nolēmu, ka dzīvot kopā ar vīrieti, kas pret savu sievu nejūt ne cieņu, ne uzticību, nozīmētu mēģināt atkal atdzīvināt mironi. Es pieņēmu, droši varu sacīt, neatsaucamu lēmumu ...

Nevilcinādamās nevienu dienu, Aurora paziņoja savu negrozāmo lēmumu: «Man vajag naudu iztikai; braukšu uz Parīzi; bērni paliks Noānā.» Kazimiru ārkārtīgi pārsteidza sievas stingrība. Viņai bija Saksijas Morica dzelzs griba. Un pat stratēģa veiklība, jo viņa prasīja vairāk, nekā gribēja. Viņai nebija nekādas vēlēšanās pamest bērnus, Noānu un pat vīru. Pusgadu Parīzē, pusgadu Noānā, trīs tūkstoši franku dzīvei; ja šie noteikumi tiek pieņemti, Aurora ir ar mieru saglabāt šķietamu laulības kopdzīvi. Noteikumi tika pieņemti.

Jānokārto vienīgi vēl bērnu liktenis. Savu «resno meiteni» Aurora gribēja ņemt līdzi uz Parīzi, tikko būs nodrošinājusies ar dzīvokli un iztikas līdzekļiem. Viņai patika dot un nepatika skaitīt, tāpēc trīs tūkstoši franku bija maz; vajadzēs nopelnīt vēl; Aurora nešaubījās, ka to panāks — ar zīmēšanu, rakstīšanu vai tabakas kārbu apgleznošanu. Morisu tēvs bija nodomājis nodot kādā Parīzes internātā, bet zēns vēl bija pārāk jauns un trausls. Viņam vajadzēja pieņemt kādu audzinātāju, un Aurora gribēja, lai tas būtu Bukuarāns. Viņa tam rakstīja: «Ja Jūs būsiet Noānā, tad es varēšu mierīgi elpot un gulēt; mans bērns būs drošās rokās, viņa izglītošana sekmēsies, veselība tiks uzraudzīta, raksturs netiks maitāts nedz ar paviršu izturēšanos, nedz ar pārmērīgu stingrību.» Protams, Kazimirs Didevāns nebija noskaņots pret šo nodomu labvēlīgi un grāfiene Bertrāna vēl mazāk. Bertrānu ģimene varēja apsolīt audzinātājam dzīvi Parīzē, jo ģenerālis bija iecelts par Politehniskās skolas direktoru, — bet vai sievietes atzinība, mātes maigums nebija vērtīgāks? «Jūs zināt, ka mana sirds nav salta, un es jūtu, ka tā neskoposies ar pateicību . . .» Zilu Bukuarānu, tāpat kā visus jaunekļus, Di-devāna kundze bija savaldzinājusi. Pēdējais teikums pavēra viņam jaukas izredzes. Viņš piekrita. Taču, kad viņš ierunājās, ka Didevāna kundze varētu aizbraukt viņam līdzi uz Nimu, kur dzīvoja viņa ģimene, Aurora izvairījās. Viņai esot jāsaudzē vīrs, viņa nedrīkstot modināt Didevāna kungā aizdomas pret nākamo audzinātāju. «Es Jums sekošu līdz nāvei ar savu pateicību un nepateicību. Saprotiet, kā gribat, — tā teica mūsu vecais kirē . ..»

Aurora Diclevāna Zilam Bukuarānam: Man jāpasaka Jums, cik aplami secinājumi izdarīti, redzot Jūs tik bieži pie manis un manu familiāro izturēšanos pret Jums. Vai Jūs zināt, ka šī sieviete pa pusei zobgalīgi, pa pusei nopietni apgalvo, ka es esot īsts donžuāns brunčos? ... Vēl nekad pagrimusi sieviete nav raidījusi asākas bultas pret godīgu sievieti... Parīzē, Bordo, Havrā — visur man esot mīļākie. Un samaitāt Jūs man esot bijis tikai vēl viens laika kavēklis...

Kad audzinātājs bija nodrošināts, Auroru vairs nekas neatturēja. Vienīgi Ipolits Šatirons mēģināja māsu aizkavēt. Asprātīgais žūpa sadzēries kļuva ļoti jūtīgs un naktī raudādams ienāca māsas istabā: «Tu iedomājies, ka varēsi dzīvot Parīzē ar bērnu par divsimt piecdesmit frankiem mēnesī? Tas ir vairāk nekā smieklīgi!» viņš sacīja. «Tu pat nezini, cik maksā viens cālis! Pēc pusmēneša tu atgriezīsies tukšām rokām.» — «Vienalga, es mēģināšu,» Aurora atbildēja. Patiesi, šai bagātajai mantiniecei, ko laulības bija likumīgi aplaupījušas, pašai vairs nekas nepiederēja. Taču viņa cerēja kādreiz atgūt savus bērnus, īpašumu un māju. Bohēmas dzīvi Aurora neizvēlējās tādēļ, lai atbrīvotos no saimniecības rūpēm: «Es neesmu no tiem dižgariem, kuri nevar nokāpt no saviem augstumiem.» Viņa labprāt vārīja ievārījumus un dēstīja kāpostus. Būdama romantiska tieksmē lauzt konvencionalitātes, viņa bija buržuāziska mīlestībā uz Noānu un mājas dzīvi. Aurora būtu varējusi sacīt: «īsti neparasts ir visparastākais cilvēks.» Šūt, gatavot ēdienu, mazgāt — nekas viņu nebiedēja, bet viņa gribēja kalpot tikai mīļotam cilvēkam.

Kazimirs vaimanāja, kopš zināja, ka sieva noteikti aizbrauks. «Tagad viņš raud,» Aurora sacīja. «Nekā darīt! Es viņam pierādu, ka negribu tikt paciesta kā nasta, bet gribu būt mīļota un ilgota draudzene . ..» Aurora cerēja, ka, aizbraukusi uz Parīzi, viņa kļūs sirsnīgā un jautrā Sando mīļākā, saimniece un māte. Kopš apprecēšanās viņa bija it kā iekritusi letarģiskā miegā, Beidzot viņa dzīvos: «Dzīvot! Cik tas ir jauki un labi, par spīti sarūgtinājumiem, vīriem, raizēm, parādiem, radiem, tenkām, par spīti smeldzīgām sāpēm un apnicīgai mēlnesībai! Dzīvot ir skur-binoši! Tā ir laime! Tā ir paradīze!» 1831. gada 4. janvārī Didevāna kundze aizbrauca no Noānas. Viņa bija priecīga, ka iekarojusi brīvību, un ļoti bēdīga, ka jāatstāj bērni. Moriss raudāja, bet, kad māte apsolīja viņam atsūtīt nacionālās gvardes karavīra tērpu ar ugunīgi sarkanu ķiveri, puisēns nomierinājās.

TREŠĀ DAĻA ŽORŽA SANDA

Vai mūs aizrauj jutekļi? Nē, tās ir slāpes pēc kaut kā gluži cita. Tās ir neprātīgas alkas atrast īstu mīlestību, kas mūs aicina un vienmēr pazūd.

Māri Ja Dorvala

I

DIVI IZCILI PROVINCES CILVĒKI PARĪZĒ

Aurora atbrauca nogurusi un pārsalusi; diližansa durtiņas īsti nevarēja aiztaisīt. Žils Sando viņu sagaidīja saviļņots un pakalpīgs un aizveda uz Ipolita Šatirona dzīvokli Senas ielā 31. Drīz vien tur sapulcējās neliels beri-jiešu pulciņš: ^juridiskās fakultātes students, žurnālists un kvēls republikānis Fēlikss Piā, kas jau pirms Trim slavenajām dienām bija kādā banketu zālē Šarla X krūšutēla vietā uzlicis Lafaijeta krūšutēlu, iemantojot ar šo varoņdarbu īslaicīgu slavu; medicīnas fakultātes students, Sando sirdsdraugs un padomdevējs Emīls Renjo; milzis Flerī ar galliskajām ūsām; Gabriels de Planē, kas bija nodibinājis Parīzē berijiešu klubu, un, beidzot, bagātākais cilvēks šajā barā — Gistavs Papē, iesaukts par Milordu, kas teātrī vienmēr izmaksāja saldumus.

Visi šie jaunekļi bija mazliet iemīlējušies Aurorā, un viņu vidū jaunā sieviete jutās laimīga. 1831. gada Parīze viņu skurbināja: «Revolūcija turpinās, tāpat kā palātas sēdes. Visapkārt durkļi, dumpinieki un drupas, bet visi dzīvo tikpat līksmi, it kā valdītu pilnīgs miers. Mani tas sajūsmina . . .» Literatūra bija tikpat revolucionāra kā politika. Tanī laikā notika lielo romantisko drāmu pirmizrādes, kurās klaidoņi meta izaicinājumu buržuāziskajai

publikai. 1831. gadā nāca klajā «Parīzes dievmātes katedrāle»; Mišlē publicēja «Ievadu vispārējā vēsturē»; Bilozs kļuva par Revue des Deux Mondes direktoru. Mazliet vēlāk jauno dumpinieku pielūgtā aktrise Marija Dorvala tēloja Adeles lomu lugā «Antonijs», kurā Dimā aizstāvēja laulības pārkāpšanu un ārlaulības bērnus. Tas radīja «tādu satraukumu, saviļņojumu un nemieru, ko šodien pat grūti iedomāties». Aurora ar draugiem, lai aizstāvētu lugu, ieņēma vietas parterā. Tanīs laikos sievietes sēdēja tikai balkonā un ložās. Lai varētu brīvi kustēties un ģērbties par mazu naudu, Didevāna kundze valkāja vīriešu uzvalku. Kādreiz viņa taču bija kopā ar Dešartru izjājusi medībās, tērpusies vamzī un biksēs, tāpēc pārģērbšanās viņai nesagādāja nekādas grūtības. Mode arī te nāca talkā. Vīrieši nēsāja tā sauktos muižnieku redingotus, kas sniedzās līdz papēžiem un maz iezīmēja vidukli. Aurora bija uzvilkusi pelēkas vadmalas redingotu. Ar pelēko cepuri galvā un rupjas vilnas kaklautu viņa izskatījās kā jauns pirmā kursa studentiņš. Viņu sevišķi sajūsmināja zābaciņi. Cik lieliski bija atbrīvoties no smailajām kurpītēm, kas dubļos slīdēja kā uz ledus, — kāds prieks!

Vēl vairāk Auroru iepriecināja atbrīvošanās no sievišķīgās verdzības. Pastaigāties rokrokā ar kādu jaunekli un nedzirdēt kā Lašatrā nomurminām: «Protams, atkal Didevāna kundze!» Lai pārmaiņa būtu pilnīga, viņa pārtrauca visus sakarus ar savu agrāko pasauli. Vīru viņa atcerējās tikai tad, kad viņai no tā kaut kas bija vajadzīgs.

Aurora Kazimiram: Esi tik laipns un pagādā man naudu, jānopērk zeķes, apavi utt. ... Raksti nekavējoties Salmona kungam, lai viņš izsniedz man trīssimt franku. Ardievu, draugs. Esmu satikusies ar māti, māsu, ar Sarlu Divernē un Zilu de Gransaņu. Iešu klausīties Paganīni... Skūpstu Tevi no visas sirds ...

Šīs vēstules bija klaušu nasta, bet vienmēr īsas.

Aurora pēdējo reizi apmeklēja iemīļoto angļu sieviešu klosteri. Jūlija revolūcijas lielgabala šāviens bija radījis kopienā apjukumu. Māte Alisija, skumja un noraizējusies, veltīja tikai īsu brīdi tai, kas bija bijusi viņas «meita». Aurora saprata, ka mūķeņu acīs laicīgām draudzībām nebija nekādas nozīmes. Viņa apciemoja arī abas draudzenes no Kotrē — Dženu un Emē Bazuēnas. Abas bija apprecējušās, kļuvušas bagātas, glaimotāju aplidotas sievietes. Atvadoties Aurora nolēma nekad vairs nesatik-

(ies ar šīm burvīgajām meitenēm, kuras bija izvēlējušās konformisma un ortodoksijas ceļu. Viņām uz to bija tiesības; Aurorai Didevānai labāk patika staigāt pa cilvēku tuksnesi brīvai, izslietu galvu, «kājām slīdot pa ledu, ar apsnigušiem pleciem, kabatās sabāztām rokām, reizēm patukšu vēderu, toties ar sapņiem, melodijām, krāsām, formām, stariem un rēgiem pilnu galvu».

Tomēr vajadzēja dzīvot. Aurora nevarēja palikt pie Ipolita, kas pats bieži igradās Parīzē, un viņam bija vajadzīgs savs dzīvoklis. Vismazākais mansards maksātu trīssimt franku gadā. Durvju sardze apkoptu dzīvokli par piecpadsmit frankiem mēnesī. Ēdnīcas saimnieks atsūtītu pusdienas par diviem frankiem dienā. Ļaunākajā gadījumā ar trīs tūkstošiem franku dzīvību varētu izvilkt, ja nepirktu mēbeles un grāmatas. Aurora mēģināja strādāt Ma-zarīni bibliotēkā. Diemžēl viņa bija ļoti salīga, un bibliotēku vāji apkurināja. Pelnīt naudu patiesi kļuva pilnīgi nepieciešami — bet kā? Apgleznot kārbiņas ar guašu? Taisīt portretus par piecpadsmit frankiem? Daži nabaga velni bija ar mieru «uzpindzelēt» portretu par pieciem frankiem, taču Aurora bija neveiksmīgi uzgleznojusi savas vārtsardzes ģīmetni, un tas bija atstājis-sliktu iespaidu visā kvartālā. Varbūt rakstīt? Kāpēc ne? «Es sapratu, ka rakstu ātri, viegli un ilgi bez noguruma, ka smadzenēs snaudošās domas atdzīvojas un sakarīgi virknējas, kad darbojos ar spalvu . . .» Sarunā Aurora bija diezgan neattapīga, bet vēstulēs kļuva asprātīga un spraiga. īsi sakot, viņa bija dzimusi rakstniece un to apzinājās. Viņai vienmēr bija paticis pierakstīt iespaidus. Viņa bija atvedusi līdzi uz Parīzi Noānā uzrakstīto romānu «Emē». Bet kā lai pārvērš par iztikas līdzekli to, kas līdz šim bija tikai laika kavēklis? Un kā iekļūt literātu pasaulē?

Visietekmīgākais cilvēks, ko Aurora toreiz Parīzē pazina, bija Lašatras deputāts Dirī-Difrēns. Dažās dienās šis cilvēks viņai jau kļuva par «manu veco labo draugu Dirī-Difrēnu». Viņš izturējās laipni un galanti pret savas dzimtās puses daiļo dāmu; «jūsu papiņš» — teica deputātu palātas sargi, kad Aurora ieradās kuluāros pie deputāta, kam izstāstīja par savu nodomu rakstīt. Ir gluži dabiski, ka cilvēks ar stāvokli, kad viņam lūdz aizgādnību, vispirms grib griezties pie sava priekšnieka. Dirī-Difrēns piedāvājās Auroru stādīt priekšā de la Faijeta kungam. «Ne-

meklējiet tik augstu,» viņa sacīja, «pārāk slaveniem cilvēkiem nav laika apstāties pie otršķirīgām lietām.» Tad Dirī-Difrēns ierunājās par vienu no saviem kolēģiem palātā, par bretoņu muižnieku un rakstnieku de Keratrī kungu, kas Restaurācijas laikā bija liberālis, bet pēc 1830. gada bija kļuvis konservators. Aurora Didevāna bija lasījusi šī autora bezjēdzīgo romānu «Pēdējais no Bomanuā-riem»; šajā sacerējumā kāds garīdznieks izvaroja mirušu sievieti. «Jūsu slavenais kolēģis ir traks,» Aurora sacīja Dirī-Difrēnam, «taču ir iespējams sliktam praktiķim būt labam vērtētājam.» Vēlāk viņa pastāstīja, ka šī tikšanās bijusi traģikomiska. Sirmgalvis de Keratrī kungs viņu esot •pieņēmis ļoti svinīgi pulksten astoņos no rīta skaistā guļamistabā, kur zem sārtas zīda segas gulējusi veča jaunā sieva. «Būšu vaļsirdīgs,» viņš sacīja apmeklētājai, «sievietei nevajag rakstīt. .. Ticiet man, neradiet grāmatas, radiet bērnus.» — «Tiešām, cienījamais kungs, paturiet šo recepti sev,» viņa atbildēja, vai plīsdama no smiekliem. Taču šis stāstījums uzrakstīts divdesmit gadus pēc minētās satikšanās; dokumenti vēsta kaut ko citu.

Aurora Didevāna Zilam Bukuarānarn 1831. gada 12. februāri: Biju no rīta pie Keratrī, tērzējām pie iekurta kamīna. Pastāstīju viņam, kā mēs raudājām, lasīdami «Pēdējo no Bomanuāriem». Viņš teica, ka šādi panākumi viņam ir dārgāki nekā aplausi salonos. Viņš ir cienījams cilvēks. Ļoti ceru uz viņa protekciju, lai varētu pārdot savu romānu ...

Aurorai bija no Divernē kundzes — kādas draudzenes Lašatrā — ieteikums Bērī literātam Anrī de Latušam. Ar šo vīru saišu netrūka, jo viņš bija Divernē radinieks, viņa tēvs bija bijis Morisa Dipēna draugs, bet viņam bija nesaticīga cilvēka slava. Dzimis Hiacints Tabo de Latušs, «šis aristokrāts ienīda demokrātiju un labprāt nodevās demagoģijai». Viņa runas veids bija tik izsmalcināts, ka sākumā to varēja noturēt par izlikšanos, taču īstenībā tā bija viņa izsacīšanās maniere. Viņš bija izmēģinājis spēkus visur — teātrī, literatūrā, žurnālistikā, zinātnē — un spīdējis visur, bet tikai otrā rangā. Latuša romāns «Frago-leta», kurā par vīrieti pārģērbusies sieviete dzīvoja netikli, bija guvis diezgan skandalozus panākumus un sajūsminājis Teofilu Gotjē. Latušs bija Andrē Senjē darbu pēcnāves izdevējs, viens no pirmajiem, kas Franciju iepazīstināja ar Gēti, bet pats nebija varējis «savaldīt briesmoni», proti — iekarot slavu. Tas viņā uzasināja slimīgu patmīļu,

spējas ātri aizvainoties, drūmu noskaņojumu; viņš pastāvīgi sirga ar kuņģi un nerviem. Būdams lielisks kritiķis, Latušs bija izveidojis daudzus talantus, pats nekad nekļūdams talantīgs. «Esmu radījis vairāk autoru nekā sacerējumu,» viņš ar rūgtumu sacīja. Tā, piemēram, viņš bija īdzīgs jaunā Balzaka skolotājs, kam ļoti saprātīgi ieteica mācīties no Valtera Skota un Fenimora Kupera. Balzaks tomēr nemīlēja Latušu. Tikai viens cilvēks dedzīgi ticēja La-tušam — tas bija Saris Nodjē; viņa meita, kurai bija apnicis klausīties Latuša slavinājumos, sacīja: «Tā ir laime, ka dievs radījis pasauli, citādi tās radīšanu tēvs piedēvētu Latuša kungam.»

Mazās Didevāna kundzes acīs Latušs bija liels vīrs. Viņa to apmeklēja tā dzīvoklī Malakē krastmalā un sastapa patuklu četrdesmit piecus gadus vecu vīrieti ar gara spraigumā dzirkstošu seju un izsmalcinātām manierēm. Viņam bija aizplīvurota, maiga, sirsnīga balss, glāsmaina un reizē izsmējīga. Bērnībā izdauzītā acs viņu nemaz ne-sakropļoja, un nelaimes gadījums nebija atstājis nekādas citas pēdas kā tikai sarkanīgus uzplaiksnījumus, kas reizēm uzšķīlās atmirušajā redzoklī un «piešķīra viņa skatienam kaut kādu fantastisku spožumu». Viņš bija guvis lielus panākumus pie sievietēm un modinājis Marselīnā Debord-Valmorā traģisku mīlestību; šai sievietei bija piedzimis no viņa dēls.

Aurora Didevāna Kazimiram 1831. gada 15. janvārī: Satikos ar de Latuša kungu, kas bija ļoti laipns. Svētdien viņš aizvedīs mani uz Abē-obuā pie Rekamjē kundzes; Delfīne Gē tur lasīs vārsmas, un es iepazīšos ar daudzām mūsu laiku slavenībām. Šovakar iešu pie viņa, lai viņš izlasa manu romānu, un esmu ļoti aizņemta ar rakstu, kas tiks iespiests Revue dc I’aris. Starp citu, viņš man piedāvā rakstīt Figaro, bet es negribu. Tas viss ir daudzsološi. Kas no tā iznāks? Es nezinu ...

Latušs pacietīgi noklausījās Auroras atnestā «Emē» manuskripta lasījumu. Kad viņa bija beigusi, Latušs jautāja: «Kundze, vai jums ir bērni?» — «Jā, bet diemžēl es nevarēju viņus paņemt līdzi, nedz atvest pie sevis.» — «Un jūs esat nodomājusi palikt Parīzē un nopelnīt iztiku ar rakstīšanu?» — «Jā, noteikti.» — «Skumji, bet es neredzu nekādas panākumu pazīmes. Ticiet man: jums vislabākais būs atgriezties mājās.» Aurora klausījās godbijīgi, taču bija stūrgalvīga kā jau berijiete. Kad Latušs pateica, ka grāmatā trūkstot veselā saprāta, viņa atbildēja: «Tā ir taisnība.» Kad viņš sacīja, ka visu vajadzēšot pārtaisīt,

viņa piekrita: «To var izdarīt.» Kazimiram Aurora rakstīja: «Starp mums runājot, es nekad nevarēšu saprasties ar tādu cilvēku kā Latušs.» Drīz vien viņa tomēr atklāja, ka, «atmetis savu gudrības pārbagātību», Latušs atsedza maigu, padevīgu un cēlu sirdi.

Viņš nupat bija pārņēmis nelielas satīriskas avīzes «Fi-garo» vadību. Kopā ar republikāņiem 1830. gada revolūcijā cīnījies uz barikādēm, Latušs aiz iedzimta pretrunas gara tagad cīnījās ar dzēlību un epigrammu uguni pret ka-raļa-pilsoņa režīmu. Viņš uzaicināja Auroru strādāt redakcijā un par saviem līdzstrādniekiem lepni sacīja, ka tie esot «ērglēni, kas tikai patlaban sāk cilāt spārnus». Avīzi rakstīja pie kamīna Malakē krastmalas dzīvoklī. Katram bija savs galdiņš. Aurora novietojās pie paša kamīna, cenzdamās neaptraipīt sava direktora balto grīdsegu. Viņam patika pamācīt, labot, norādīt, un viņš pasvieda saviem ērglēniem tematus uz nelielām papīra strēmelēm, kuras pats sagrieza pēc sava ieskata; uz šāda izmēra papīriņa vajadzēja ietvert rakstu vai «raibumu» (tā avīzē «Figaro» sauca hronikas nodaļu). Lieliska metode, lai iemācītu izteikties īsi, bet tieši to iesācēja nespēja. Latušs gan atstāja viņai sentimentālos stāstījumus, bet tas nekā nelīdzēja: «Es nepratu ne sākt, ne beigt šajā ierobežotajā telpā, un, kad sāku sākt, man jau vajadzēja beigt. . . Tās man bija īstas mocības . . .» Redakcijā visi tomēr tērzēja, smējās. Latušs dzirkstīja ar dzēlībām un bija aizkustinošs tēvišķā labsirdībā. «Klausījos, man bija ļoti jautri, nekā vērtīga neveicu, taču mēneša beigās saņēmu divpadsmit franku piecpadsmit santīmu . ..»

1831. gada 5. martā Aurora tomēr guva nelielu uzvaru. Todien viņa, izsmiedama valdībņs piesardzību, uzrakstīja šādu raibumu:

Policijas prefekta kungs gatavojas publicēt jaunu rīkojumu, kura galvenie punkti ir šādi:

1. Visi pilsoņi, kas spēj nest ieročus, tiek aicināti katru dienu no septiņiem rītā līdz vienpadsmitiem vakarā apsargāt Palērojālu un katru nakti no vienpadsmitiem vakarā līdz septiņiem no rīta apsargāt baznīcas un citas sabiedriskas celtnes. Pa šo laiku sievietēm, bērniem un sirmgalvjiem jāapsargā savas mājas. Ģimenes, kas neievēros šo aizrādījumu, zaudēs tiesības uz armijas aizstāvību un biīs pakļautas dumpinieku varmācībai.

2. Turpmāk, lai iedzīvotāju miers netiktu traucēts, katru rītu pirms ausmas pilsētas laukumos izšaus divdesmit piecus lielgabala šāvienus. Visās baznīcās skanēs trauksmes zvani un visās ielās pulcēšanās signāli

katru stundu visu nakti. Nacionālās gvardes patruļa, staigādama pa visām pilsētas ielām, sauks: «Uzmanieties!» — kā pieņemts darīt cietokšņos.

3. Katrs namīpašnieks liek uzaicināts izrakt apkārt mājai septiņarpus pēdu platu grāvi, nocietināt vārtus, aizrežģot logus un iegādāties vismaz divdesmit šautenes, ar ko vajadzības gadījumā apbruņot īrniekus un mājkalpotājus. Ja šāda piesardzība tiks ievērota, valdība apsola iedzīvotājiem ilgstošu un netraucētu mieru. Tā apņemas neatklāt vairāk par divpadsmit sazvērestībām mēnesi un nepaciest vairāk par trim dumpjiem nedēļā. Pirmdienas, trešdienas un piektdienas tiks veltītas brīdināšanai par sapulcēšanās aizliegumu, otrdienās, ceturtdienās un sestdienās sapulcējušos izklīdinās ...

Kafejnīcās smējēji aplaudēja, bet karalis-pilsonis noskaitās. «Figaro» konfiscēja. Didevāna kundze brīdi cerēja, ka justīcija meklēs anonīmā raksta autoru un viņa tiks vajāta.

Aurora Didevāna Sarlam Divernē 1831. gada 6. martā: Lai slavēts dievs! Kāds skandāls Lašalrā! Kādas šausmas, kāds izmisums manā ģimenē! Toties esmu tikusi pie popularitātes; ir atradies izdevējs, kas nopircis manas pliekanās asprātības, un atradušies nejēgas, kuri tās lasa. Es dotu deviņus frankus piecdesmit santīmus par laimi tikt notiesātai ....

Diemžēl ģenerālprokurors lietu apturēja. «Vivjēna kungs devis rīkojumu izmeklēšanu neturpināt. Ļoti žēl! Politiska notiesāšana padarītu mani slavenu . . .»

Arī «mazais Zils» debitēja literatūrā. Sākumā Aurora bija vilcinājusies ieteikt viņu Latušam, jo zināja, ka tas diezgan skopojas ar atbalstīšanu. Tikai tad, kad pati bija iekarojusi «pilsoņa tiesības», viņa uzdrošinājās parādīt kādu Zila rakstu, kas Latušam patika. Tad Sando savukārt apsēdās direktora dzīvoklī pie maza galdiņa, kas bija apklāts ar glītu segu. Mazliet vēlāk jauneklis aiznesa uz Revue de Paris redakciju «neiedomājamu» tekstu, ko abi mīlētāji bija uzrakstījuši kopīgi un parakstījis Zils. Revue direktors Verons rakstu atzina pār labu. «Ļoti priecājos par Zilu. Skaidrs, ka viņš var gūt panākumus. Esmu nolēmusi piesaistīt viņu maniem darbiem vai, ja vēlaties, piesaistīties viņa darbiem. Šā vai tā viņam jāaizdod man savs vārds, un es savukārt viņam palīdzēšu, kad būs vajadzīgs.» Galvenais, Aurora noteikti vēlējās, lai šī «literārā sadarbība» paliktu noslēpums: «Lašatrā jau tāpat nežēlīgi tenko par mani, un, ja tur uzzinātu to, tad man būtu galīgi beigas.» Nevarēja būt ne runas par parakstīšanos ar savu vārdu. Auroras vīramāte, atraitne baronese

Didevāna, brīnīdamās, ka vedekla tik ilgi paliek Parīzē bez Kazimira, bija vaicājusi: «Vai ir taisnība, ka jūs esat nodomājusi rakstīt grāmatas?» — «Jā, kundze.» — «Labi, taču es ceru, ka jūs neliksiet uz iespiestu grāmatu vākiem vārdu, kuru es valkāju?» — «Kundze, protams, ne; šādas briesmas jums nedraud.»

Tātad sākumā šis pāris parakstījās: 2. Sando. Mīlniekiem šķita, ka viņi atraduši laimi. Emīlam Renjo, draugam, kuram uzticējās, Aurora rakstīja:

Es meklēju kvēlu sirdi, kas spētu mīlēt mani tā, kā mīlu es, un sniegtu man mierinājumu par visiem sāpinājumiem, kuri aptumšoja manu jaunību. Tagad, kaut gan jau esmu novecojusi, atrodu tikpat dedzīgu sirdi kā mana; šī būs pieķeršanās uz visu mūžu, nekas nespēs to satricināt, un katra diena to spēcinās. Žils mani atkal saistīja pie dzīves, no kuras jau biju nogurusi un kuru pacietu vienīgi aiz pienākuma, bērnu dēļ. Viņš man izdaiļo nākotni, kas agrāk man jau iepriekš bija likusies pretīga, bet tagad parādās jaunā gaismā, saistīta ar viņa darbiem, panākumiem, ar viņa godprātīgo un vienkāršo izturēšanos ... Ak, ja Jūs zinātu, kā es viņu mīlu! ... Nabaga zēns ļoti cieš no spējiem skumju uzplūdiem, kurus viņam daudzi pārmet... Vismaz Jūs neliksiet viņam sarkt par tiem ... Ir jāizprot, cik daudz viņā ir kaismas draudzības jūtu, neaprobežotas pašaizliedzības, lai varētu neievērot šķietamo saltumu, kāds viņu reizēm pārņem . . .

Aurora aizstāvēja Sando, tāpēc ka Parīzē dzīvojošie be-rijieši jaunekli sevišķi nemīlēja. «Viņam bija neaprobežots saprāts,» Divernē vēlāk rakstīja, «bet cieta sirds, šo cilvēku veidoja sīka godkāre un tukša augstprātība.» Sando apzinājās, ka iedveš nepatiku, un sūdzējās par to. «Viņam nav vajadzīgi daudzi draugi, lai dzīvotu laimīgs,» Aurora sacīja, «bet viņš rūgti cieš, kad jāšaubās par šiem draugiem.» Aurora mierināja Sando un gādāja par viņu drīzāk kā māte nekā mīļākā. Viņam bija vāja veselība, viņš bieži vien aizmirsa paēst; viņa rūpējās, lai Žils vienmēr būtu paēdis. Viņš nebija strādīgs; viņa ar varu sēdināja Žilu pie rakstāmgalda, it kā viņš būtu tās dēls. Aurorai patika būt maigi tirāniskai. Viņai darbs bija nevis kalpība, bet dabiska prasība.

Aurora Didevāna Zilam Bukuarānam 1831. gada 4. martā: Vairāk nekā jebkad esmu nolēmusi nodoties literāram darbam. Par spīti nepatikšanām, kādas tas reizēm sagādā, par spīti laiskuma un paguruma dienām, kas dažkārt traucē strādāt, par spīti vairāk nekā pieticīgajai dzīvei, kādu šeit Parīzē dzīvoju, es jūtu, ka manai eksistēšanai ir radusies jēga. Man ir mērķis, uzdevums, teikšu tieši: kaislība. Rakstnieka amats ir spēcīga, neizravējama kaislība. Kad tā pārņēmusi kādu nabaga cilvēku, tas vairs nevar atbrīvoties ...

īsi sakot, darbīgā bohēmas dzīve būtu Auroru sajūsminājusi, ja viņa nebūtu šķirta no bērniem. No Noānas brālis sūtīja viņai draudīgas vēstules: «Visvērtīgākais, ko Tu pasaulē esi radījusi, ir Tavs dēls; viņš Tevi mīl vairāk par visiem. Uzmanies, lai šīs jūtas neatdziest.» Ipolita bargie vārdi bija taisnīgi. Taču Žils un Aurora nešaubīgi ticēja, ka viņi nodibinās brīvu ģimeni, kurā drīz varēs dzīvot arī Moriss un Solanža, Abiem mīlētājiem bija vienāda gaume, vienādas simpātijas. «Kā neprātīgi viņi uzskrēja pa šaurajām, stāvajām kāpnēm un vienmēr līksmi satraukti iebruka savā mazajā istabiņā... Tas bija pieticīgs patvērums, pavisam tuvu debesīm, taču ielas trokšņi to nekad neaizsniedza ... Istabiņā nebija ne paklāju, ne tapešu, toties puķes tur uzturēja mūžīgu pavasari...» Kurš cilvēks neparedzētu, ka abu mīlestība būs ilga?

II

NO ŽILA SANDO LĪDZ ŽORZŽAM SANDAM

1831. gada aprīlī, būdama uzticīga Kazimiram dotajam solījumam, Aurora atgriezās Noānā. Tur viņu saņēma tā, it kā viņa pārrastos no visparastākā ceļojuma. Auroras «resnā meita» bija daiļa kā rītausma, dēls māti apkampienos gandrīz vai nožņaudza, vīrs skaļi klaigāja un daudz ēda. Aurora jutās apmierināta mazajā Bērī pasaulītē, taču viņas sirds bija palikusi Sēnas ielas istabiņā.

Aurora Didcvāna Emīlam Renjo: Ak dievsl Cik līksmai jāizskatās mūsu istabai šajā gaišajā dienā! Saule droši vien žilbinoši atspoguļojas pretējā nama logu rūtīs, metot zeltainus atspulgus uz vecajām fasādēm, kas izskatās kā indiešu pagodas.. . Šeit uz laukiem ir daudz skaistuma. Vakaros manā istabā ieplūst ceriņu un maijpuķīšu smarža, ielidinās dzelteni tauriņi ar melni svītrotiem spārniem; aiz loga dzied lakstīgalas; maijvaboles metas virsū lampai. Tas viss, bez šaubām, ir jauki. Un tomēr vienmēr attopos, ka atkal esmu aizsapņojusies par Parīzi ar tās miglainajiem vakariem, sārtajiem mākoņiem virs namu jumtiem un maigi zaļajiem vītoliem, kas ieskauj vecā Anri bronzas statuju, un šīfera krāsas balodīšiem, kuri vij ligzdas Jaunā tilta senatnīgajos viepļu rotājumos. Ak, Parīze, mīļotā Parīze, kur var brīvi mīlēt un just! Parīze, kurā mīt Zils, kas mani ļoti mīl, un Galls un labais Kolibri... un kurā ir maza istabiņa, tanī redzu jūs visus — Zils sasmulētos, izdilušos svārkos sēž uz savas kaklasaites, viņa saplīsušais krekls izlikts uz trim krēsliem, un ķildas karstumā viņš pieceļas, piecērt kāju, salauzdams kamīna knaibles. ..

Emīlam Renjo Aurora uzdeva būt nomodā par Sando: «Labvakar, skaistais Emīl! Uzdodu Jums apskaut manu

mazo Žilu un neļaut viņam badoties, kā viņš mēdz darīt ...» Viņa tiecās ātrāk atgriezties Parīzē. Kas viņai bija vajadzīgs?

No kā dzīvot un būt kopā. Tas ir viss. Tā ir laime . . . Divas kotletes un siers; mansards ar skatu uz Dievmātes katedrāli un Sēņu; darbs, lai būtu ar ko samaksāt mājsaimniekam un ēdnīcas īpašniekam. Lai citi rada sev slavenu vārdu, ziedo mīlestību publikas svārstīgajai labvēlībai; mēs tā nedarīsim vai arī būsim pavisam jukuši. Redzu, ka mazais ir uz pareizā ceļa, lai nodrošinātu iztiku sev un arī man. Balzaks ir burvīgs puisis; ja viņš sadraudzēsies ar Žilu, tad uzskatīšu viņu par krietnu cilvēku, jo es vērtēju ļaudis pēc cieņas, kādu tie izjūt pret manu Žilu ...

Tūrietis Onorē de Balzaks, ko, tāpat kā Auroru un Žilu, protežēja Latušs, bija iedraudzējies ar jaunajiem mīlētājiem, juta pret viņiem maigu labvēlību un laiku pa laikam atdzīvināja viņu mansardu ar savām līksmajām, skaļajām asprātībām.

Gatavodamās ļoti drīz braukt atpakaļ uz Parīzi, Aurora uzticēja Emīlam Renjo sameklēt dzīvokli, jo Ipolits prasīja savu atpakaļ: «Zils to nespēs veikt, bet ar Jums ir pavisam kaut kas cits . . .» Renjo sākumā piedāvāja istabu piektajā stāvā Senluija salā.

Aurora Didevāna Emīlam Renjo: Piektais stāvs ir mazliet par augstu. Senluija sala ir drusku par tālu ... Ar vienu pašu istabu nepietiek. Man ir māte, tante, māsa un brālis, kas droši vien nāks mani apgrūtināt ... Ja man būs tikai viena istaba, tad man draudēs briesmas iekļūt lamatās, es nevarēšu paslēpties un mani notvers pārkāpuma vietā... Es gribētu, lai būtu otra izeja, pa kuru es varētu izlaist Zilu vienalga kādā laikā, jo kādreiz arī mans vīrs var — es neteikšu — nokrist no debesīm, bet izkāpt no diližansa četros no rīta un, tā kā viņam nav cita patvēruma, pagodināt mani ar ierašanos! Varat iedomāties, kas ar mani notiktu, ja es dzirdētu atskanam zvanu un nojaustu aiz durvīm viņa maigo klātbūtni! Iekams es pagūtu atvērt, viņš durvis ielauztu, un stāvoklis būtu ārkārtīgi dramatisks ...

No šiem vārdiem varam secināt, ka Didevāna kunga iecietībai bija robežas, kuras gan grūti nosakāmas. Tad labais Emīls ieteica trīsistabu dzīvokli Senmišela krastmalā 25.

30. maijā: Esmu ar mieru ar Senmišela krastmalu, tā vieta man patīk. Iekārtošos tā, lai trešā istaba paliktu nezināma, aizbarikādēta, nepiederošiem nepieejama. Visi uzskatīs, ka man ir tikai divas istabas. Trešā būs melnā, noslēpumainā istaba, spoka slēptuve, briesmoņa midzenis, dresētā zvēra sprosts, dārgumu niša, vampīra ala un vēl diezin kas ... Pabeidziet, vairāk nekā man neprasot..,

Aurora lūdza atsūtīt dzīvokļa plānu ar visiem izmēriem, lai varētu atvest no Noānas mēbeles. Pat Noānā viņa domāja tikai par kopdzīvi ar Zilu. Pastaigādamās pa me-žiņu, kurā Aurora agrāk tik bieži bija satikusies ar jaunekli, viņa gremdējās sapņos; viņa sev jautāja, kā gan «šis divdesmit gadus vecais sārtvaidzis» — šis zēns varējis iemīlēties slimīgā, apvītušā mūmijā?

1831. gada 15. jūnijā: Doma par pagātni mani kaitināja. Es vaicāju liktenim: kāpēc toreiz, kad man bija divdesmit gadu un skaistums, ko tagad esmu zaudējusi, kad mana vienkāršā un paļāvīgā sirds bija līksmes pilna, kad es vēl mīlēju cilvēci, ko tagad aiz dzīvē gūtās pieredzes vairs nespēju, kāpēc toreiz, kad biju kā radīta, lai mani mīlētu, es nesastapu 2ilu tādu, kāds viņš ir šodien? Tagad esmu veca, novītusi, salauzta sieviete līdzās šim jauneklim, kurā verd kaisle...

Katra iemīlējusies sieviete nožēlo, ka nav sastapusi savu iemīļoto tad, kad vēl bija jaunava, taču Aurora ļoti labi apzinājās, ka viņa vēl patīk jaunekļiem. Viņa bija nepiesātināma, viņai patika just, ka Renjo un Flerī ir viņā iemīlējušies. Aurora sapņoja par falansteru četratā; «Mīlestība un draudzība saista mūs tik cieši, ka sarunāties ar vienu nenozīmē attālināties no citiem. Vai tad ir kāda doma, kas.mums četriem nebūtu kopīga? ...»

Nē, viņa nebija «veca». Viņai bija divdesmit septiņi gadi un, par spīti dažām kaitēm, dzelzs veselība. Uzturēdamās Noānā, viņa strādāja dārzā, aizauļoja līdz Lašatrai, lai aplaudētu Divernē, kas tēloja komēdijā, kopa sasirgušo Morisu un vēl atrada laiku uzrakstīt «romantisku literāru nieciņu, drūmu kā piecdesmit velni kopā», ar sazvērestībām, bendēm, slepkavām, dunču dūrieniem, agonijām, gārdzieniem, asinīm, lamu vārdiem un lāstiem. «Ir seši no rīta. Strādāju kopš septiņiem vakarā. Piecās naktīs esmu uzrakstījusi veselu sējumu. Dienā, lai izklaidētos, mācu dēlam latīņu valodu, ko nemaz neprotu, un franču valodu, kuru arī protu vāji. ..» Ar Kazimiru nopietnu strīdu nav.

Aurora Didevāna Morisa Dipēna kundzei 1831. gada 31. maijā: Nenoliedzami ir tas, ka mans vīrs dara visu, ko grib; viņam ir vai nav mīļākās atkarībā no viņa patikas; viņš dzer muskatu vai skaidru ūdeni atkarībā no slāpēm; viņš krāj vai izšķērdē pēc savas patikas; viņš būvē, dēsta, maina, pērk, pārvalda savu mantu un māju, kā viņam tīk. Man tur nav nekāda teikšana .. . Tātad ir arī gluži taisnīgi, ka šī lielā brīvība, ko bauda mans vīrs, ir abpusēja; citādi viņš kļūtu man pretīgs un nīstams, un to viņš nemaz nevēlas. Jāsecina, ka esmu pilnīgi neatkarīga; eju gulēt, kad viņš ceļas augšā; dodos uz Lašatru vai uz Romu; atgriežos mājās pusnaktī vai sešos no rīta — tā ir tikai mana darīšana...

10T

Tāpēc arī, jūlijā nolēmusi atgriezties Parīzē un tur apmesties uz dzīvi, Aurora ne ar vienu neapspriedās. Māte, tante un brālis viņu nopēla; viņa visiem aizbāza muti.

Ipolits Satirons Kazimiram Didevānam Parīzē 1831. gada 6. jūlijā: Nupat saņēmu vēstuli no Auroras ... Tava sieva grib būt brīva. Viņa vēlas izklaidēšanās, pārdzīvojumu pilnu dzīvi. Tu viņai nebiji slikts vīrs, to atzīst visi — gan šeit, gan pie mums uz laukiem. Ļauj viņai brīvi rīkoties. Ja viņai ies slikti, tad viņa nevarēs pārmest ne Tev, ne man, ne citiem tuviniekiem. Ja viņa dara pilnīgi visu, ko grib, — kas tad Tev atliek? Samierināties, nedusmoties, klusēt un Tūpēties par savu labklājību, par bērniem...

Aurorai patika Senmišela krastmalas dzīvoklis vienā no lielās mājas mansardiem, laukuma stūrī. Trīs istabas ar balkonu, debesis, ūdens, gaiss, bezdelīgas, tālumā Dievmātes katedrāle. Viņai vajadzēja aizņemties piecsimt franku no Latuša un tikpat daudz no Dirī-Difrēna, lai nopirktu mēbeles. Kā atmaksāt šīs milzīgās summas? Sarīkot gada tirgus izrādi?

Aurora Didevāna Emīlam Renjo: Planē tēlos ziloni un šļāks caur nāsīm ūdeni uz garāmgājējiem, Galls tēlos žirafi, mazais Zils — bandītu no Jaunās Spānijas. Jums es pagādāšu toveri, kur varēsiet tēlot roni vai krokodilu. Galls pārdos matu pomādi, Planē — mikstūru pret trakumsērgu, es ziedi pret reimatismu, mazais Zils — pret kārpām un Jūs — žurku indi. Ja nu tad ar visu to mēs netiksim pie turības, tad mums atliks tikai no balkona ielēkt Sekuānā ...

Aurora Kazimiram: Es patiesi dzīvoju ļoti pieticīgi un neatļaujos nekādu greznību. Man ir riekstu un ķirškoka mēbeles un dzīvoklis piektajā stāvā ... Un tomēr man vēl trūkst paša nepieciešamākā. Tu man ļoti izpalīdzētu, ja izsūtītu ar parasto mēnešmaksu vēl tūkstoš franku ... Man šķiet, ka Tu varētu aizņemties Lašatrā ... Man šeit tas ir daudz grūtāk. Esmu nopirkusi tikai pašu nepieciešamāko, neiedomādamās, ka brālis un vīrs jaus man prasīt svešiniekiem, lai tie palīdz man nomaksāt steidzamus parādus... Man gan vajadzēja labāk zināt, uz ko varu paļauties! Parakstīju vekseli par divsimt piecdesmit frankiem tapsētājam, ko vajadzēja samaksāt 15. augustā. Māte man aizdeva divsimt franku. Tagad ir arī jādzīvo, un man vēl vajadzīgi dažādi priekšmeti, cepure, apavi, trīssimt franku mēbeļu galdniekam ... Viens nu ir skaidrs, ka pat ar vissīkumaināko taupību, ja es maksāšu, man vajadzēs ubagot. Vienīgais vidusceļš ir morgs, kurš atrodas pretī maniem logiem un kur es diendienā redzu cilvēkus, kas šķīrušies no dzīves, tāpēc ka viņiem trūcis kaut kādu pāris desmit franku... Es nevaru pārtikt no svaiga gaisa.. . Gaidu Tavu atbildi, iekams griežos pie svešiem cilvēkiem. Vēlu Tev labu apetīti ...

Brālim Ipolitam, kas augusta sākumā viņu apmeklēja, Aurora notēloja īsti moljērisku ainu, apsūdzēdama savu ģimeni egoismā un vienaldzībā un apgalvodama, ka viņa pali pārtraukusi ar to sakarus.

lpolits Satirons Kazimiram Didevānam 1831. gada 5. augustā: Vairākas reizes esmu apmeklējis Auroru. Zinu tikai vienu — ka viņa pret mani ir ļoti netaisna. Viņa dara visu iespējamo, lai tuviniekus attālinātu no sevis. Un tad viņa apvaino mani vienaldzībā un egoistiskā attieksmē pret viņu. Aurora sacīja, ka esot trīs dienas badojusies, kaut gan mana sieva un es esam viņu ielūguši reižu divdesmit, bet viņa nekad nav pieņēmusi mūsu ielūgumus. Ko darīt? Es nudien nezinu. Viņa brīnās par trūkumu, kaut gan pati labprātīgi uz to gāja. Viņa bija cerējusi nopelnīt naudu ar literāru darbu; šķiet — te viņa ir vīlusies Pēdējā vēstulē viņa man raksta, ka metīšoties ūdenī, ja es vienošoties ar Tevi padarīt viņu nelaimīgu, laupīt viņai bērnus un turēt viņu pastāvīgi trūkumā! Viņa man lika Tev to pasacīt, lai Tu vēlāk sev nepārmestu viņas nāvi ... Nolēmu viņai iedot piecsimt franku līdz oktobrim ar norunu, ka Tu šo summu man atmaksāsi, par ko es nemaz nešaubos, jo galu galā, par spīti visām viņas ekstravagancēm... nevar taču viņu atstāt postā, iegrimušu drūmās pārdomās, kuras varētu viņu novest lidz galējībai, ko mēs sev nekad nepiedotu. Es viņai pateicu, ka Tu neliegsies samaksāt par viņas mēbelēm un arī turpmāk izsniegsi tūkstoš ekiju pensijas. Pastāstīju, ka Tu esi nodomājis nodot Morisu pansionātā Parīzē, kad Bukuarāns būs beidzis mācības; ieteicu viņai neiejaukt trešo personu pārrunās ar Tevi, apliecināt Tev draudzību un paļāvību, tad viņa dabūs no Tevis vairāk, nekā vajag. Viņa apraudājās un es arī, jo, par spīti viņas ēzelīgajai ietiepībai, viņu nevar nemīlēt. Viņa man apsolīja atgriezties Noānā septembrī...

Aurora tiešām atgriezās, bet Žils tanī pašā laikā apmetās Lašatrā, un abi mīlētāji dzīvoja gandrīz tāpat kā Parīzē, modinot sašutumu «visās trīs sabiedrības šķirās». Viņi kopīgi sacerēja lielu romānu «Rozā un Blanša», par kuru Parīzes izdevējs Rēno bija apsolījis viņiem izmaksāt simt divdesmit piecus frankus par katru saņemto sējumu un vēlāk, pēc trim mēnešiem, piecsimt franku. Emīlam Renjo Aurora uzdeva aizkustināt šo Rēno:

Attēlojiet mūsu nabadzību vissaviļņojošākās krāsās, aprakstiet Zila melno svārku nožēlojamo stāvokli, gandrīz pilnīgu vestes trūkumu, manu apavu pagrimumu un lakatu izirumu. .. Pastāstiet, ka Niora atklājusi parakstīšanos, lai sagādātu līdzekļus Zilam bārdas skūšanai, un Lašatrā samesta kolekte, lai mani paēdinātu... Divas reizes esmu satikusies ar Gailu. Es viņu dauzīju, valstīju pa zemi, skūpstīju. Viņš ir piemīlīgs kā resns vērsis. Viņš runā tikai, ka viņam patīkot savaldzināt, aizvilināt, pavedināt, aplaupīt, garāmgājējus vīriešus aptīrīt un, kā sacījis Pols Luijs Kurjē, ar sievietēm darīt gluži pretējo...

Viņa nemaz neslēpa mīlestības sakaru ar Sando. Aurora ļoti dusmojās, kad viņu uzskatīja par vienu no tām sievietēm, kuras vēlas, lai «ciena viņu noslēpumu» un «saudzē viņu labo slavu».

Es lepojos, ka jūtos pazemota, kad manu likteni mēro ar to pašu olekti kā godīgo sieviešu likteni. Cik maz viņi pazīst mani! Viņi noteikti grib, lai man ir laba slava! Viņi nosarkst un nodur acis, kad mani

nosauc par sievieti... Patmīļa ir draudzībā tas pats, kas vīnā mieles. Draugi mums piedod, ja esam nelaimīgi, garlaicīgi, apnicīgi, izputējuši; viņi mums piedod visu, tikai labās slavas zaudēšanu sabiedrības acīs ne ...

Aurora ne vien satikās ar mīļāko Lašatrā, bet savā neatkarības skurbumā aizgāja tiktāl, ka pieņēma viņu savā istabā Noānā, kaut gan tagad dzīvoja pirmajā stāvā. Krietnais Papē stāvēja sardzē:

Gistavs nekurnēja; viņš ir mums padevīgs draugs un līdz ausīm iestidzis mūsu neprātā. Viņš nakti pavadīja grāvī, manā dārzā, kamēr Zils bija manā istabā, jo Zils atnāca šonakt pie manis manam vīram, brālim, bērniem, auklei un citiem zem paša deguna. .. Es biju visu apsvērusi, visu paredzējusi. Zilam nekas cits nedraudēja kā saņemt šautenes lodi, rāpjoties iekšā pa manas istabas logu, kas atrodas tikai sešas pēdas no zemes ... risks bija apmēram tikpat liels kā, braucot diližansā, apgāzties vai dejojot lauzt kāju. Viņš atnāca, un mēs bijām tik laimīgil Zils bija manā istabā, manos apkampienos, laimīgs, padevīgs, saskūpstīts, sakodīts, kliedzošs, raudošs, smejošs. Tas bija prieka neprāts, kādu mēs, liekas, vēl nekad nebijām pārdzīvojuši. Nu sakiet — vai tad var rāt tik saprātīgus un tik laimīgus cilvēkus? Gribu, lai viņš atnāk arī vēl šonakt. Divas reizes nav pārāk daudz. Tāpat turpināt būtu neapdomīgi ... Mans vīrs noteikti uzzinās, ka Zils atrodas triju bises šāvienu attālumā no Noānas, bet līdz šim viņš to nezina. Viņš piedalās vīnogu novākšanā. Naktī viņš gu] kā cūka ... Es tikko spēju noturēties kājās, esmu kā sasista no skūpstiem; manī kūsā neprātīga līksme...

Aurora Didavāna Gislavam Papē: Dārgais Gistav, cik Jūs esat labs! Kā Jūs mīlat Zilu, un mana sirds jūt pret Jums to pašu! Jūs pavadījāt nakti grāvī kā nabaga zaldāts pagaidu nometnē, kamēr mēs, laimīgie egoisti, nespējām atrauties viens no otra skavām. Ak, desmitiem reižu mēs ieteicāmies: «Diezgan! Tagad ir jāiet! ... Gistavs ārā gaida, nabaga Gistavs! ...» Zils varēs Jums pastāstīt. Visneprātīgākajos pacilātības mirk)os mēs Jūs svētījām; Jūsu vārds sajaucās ar mūsu skūpstiem; visas mūsu domas bija pie Jums... Un man šķiet, ka Jūsu padevīgā draudzība, Jūsu tik tuvā klātbūtne, Jūsu gatavība būt nomoda par mūsu laimi darīja to vēl saldāku. Šī svētā un kvēlā draudzība, kas ir ap mums un pārpilda mūs, kļuvusi par mūsu dzīves dalu un paceļ mūsu likteni līdz debesīm. Ak, arī Jums jābūt laimīgam, ka Jūs tik dedzīgi mīl! Kaut Jums tas neapniktu! Pārbaudiet mūs! Pagaidām, mans nabaga draugs, mēs Jums dāvājam tikai reimatismu. Ak dievs! Cik egoistiska ir mīlestība salīdzinājumā ar draudzību ...

Mazajam Žilam, kas nebija no spēcīgajiem, šāds dzīves veids nemaz nenāca par labu.

Jūs redzēsiet, cik viņš tagad bāls un novājējis. Viņš dara visu iespējamo, lai sevi nobendētu. Naktīs neguļ. Pa dienu viņš ir laisks un klaiņā apkārt kā suns; naktī atsakās no miega, lai atgūtu zaudēto laiku, un tā viņš dzīvo. Man ir vēl daudz kas cits, ko viņam pārmest, bet to man būs grūti Jums izskaidrot. Par to aprunāsimies, kad satiksimies, jo mēs abi taču esam dakteri un varam izteikties brīvi. Viens ir

skaidrs, proti — es esmu izmisumā. Lašatrā visi apgalvo, ka viņam esot dilonis. Es zinu, ka tā nav taisnība, bet redzu arī, ka viņa veselība ir pavisam sagandēta ... Es tik ļoti priecājos, viņu redzēdama, ar milzīgu sajūsmu slēdzu viņu savās skavās, bet zināt, ka šī alkatīgā mīlestība viņu pamazām nonāvē, apzināties, ka baudas tīksmes sakaitē viņa asinis un apdraud dzīvību, — šī doma ir šausmīga!...

Darbs pa to laiku Noānā ritēja uz priekšu kopsolī ar mīlestību. Romāna «Rozā un Blanša» pieci sējumi tika pabeigti. Tas bija kādas aktrises un kādas mūķenes dzīves stāsts. Latušs romānā saskatīja tikai romantiķu un Sterna atdarinājumu. Šoreiz gaumīgais lietpratējs maldījās. Grāmatā netrūka naivu pārspīlējumu, bet bija arī daudz valdzinošu lappušu: Pireneju un Žirondas ainavas; bramanīgi personāži, kā, piemēram, vecā māsa Olimpija, sieviete ar zelta sirdi un tirgones žargonu; bīskapa ierašanās; teātra aizkulises. Labāko bija uzrakstījusi Aurora. Viņa bija pārkausējusi romānā atmiņas par klostera pansionātu, mātes vaļsirdīgos stāstījumus, ceļojumu iespaidus. Sando bija pievienojis smagnējus jociņus, piemēram, viltus kastrāta atmiņas, un šis ciniskais tonis pēc grāmatas iznākšanas aizvainoja Sofiju Viktoriju, kas, tāpat kā daudzas vieglas uzvedības sievietes, cienīja tikumīgus romānus.

Aurora Didevāna Morisa Dipēna kundzei: Es pilnīgi atzīstu Jūsu kritiku. Ja māsa Olimpija Jums liekas pārāk, zaldāliska, tad tā ir drīzāk viņas nekā mana vaina. Es viņu ļoti labi pazinu, un, ticiet man, par spiti lamu vārdiem, kas plūda pār viņas lūpam, viņa bija vislabākā un cienījamākā sieviete. Starp cilu, es neapgalvoju, ka rīkojos pareizi, ņemdama viņu par prototipu šā personāža raksturam. Ne katra patie-, sība der izklāstīšanai: izvēlē var izpausties slikta gaume. Vispār esmu jau Jums stāstījusi, ka romānu neuzrakstīju viena. Darbā ir daudzi joki, kuri man nepatīk, bet es tos pacietu, lai apmierinātu mūsu izdevēja prasības, viņš gribēja kaut ko mazliet draiskulīgu . ..

Izdevējam tanī laikā bija taisnība, jo «reālistisko» romānu ātri izpirka. Aurora jau strādāja pie jaunas grāmatas, šoreiz viena pati. Kad Sando aizbrauca uz Parīzi, viņa tam tūlīt nesekoja. Kopš kāda laika viņai vīrs likās «ļoti labs». Ko viņa vispār prasīja no Kazimira? Lai viņš uzticas Aurorai un «neklausās netīrajās, sīkajās tenkās, kuras piepilda šīs pasaules dzīvi un ir galvenais bēdu cēlonis». Tas likās viegli. Turklāt Noānā bija arī Moriss, kas kļuva diendienā burvīgāks un kam māte mācīja vēsturi, cenzdamās to attīrīt no politiskajām kaislībām un reliģiskajiem aizspriedumiem.

Taču novembrī Renjo atrakstīja, ka Zils ir slims, un Aurora aizsteidzās uz Parīzi. Lašatrieši nebija maldījušies, apgalvodami, ka Zilam ir dilonis. Viņam pastāvīgi bija aizdomīgs drudzis. Aurora juta sirdsapziņas pārmetumus. Varbūt vainīga bija juteklisko baudu pārmērība?

Aurora Didevāna Emīlam Renjo: Vai sūtīt viņu gulēt pie Jums? Pazemojoši ir runāt par to. Lūdzu, piedodiet, bet Jūs nezināt, cik briesmīgs nemiers, cik šaušalīgi pašpārmetumi mani plosa; redzu, ka manās rokās mirst būtne, par kuru esmu gatava atdot dzīvību, jūlu, ka viņš diendienā kļūst vājāks, vārgāks, dziest kā svece, un apzinos, ka es viņu bendēju nost, ka mani glāsti viņam ir inde, mana milestiba ir uguns, kas sadedzina, bet neatdzīvina, izposta un atstāj tikai pelnus. Tas ir baismīgi. Zils negrib to saprast. Viņš smejas par to ... Viņš man atbild, ka tā esot apskaužama nāve un viņš gribot tādā mirt... Esmu viņam darījusi tikai ļaunu. Trīs mēnešus es ļāvu viņam mirt aiz ciešanām manās rokās. Simt reižu redzēju, ka viņš gandrīz zaudēja samaņu, un tomēr pretojos. Beidzot, baidīdamās viņu nogalināt, es piekāpos. Lai viņu izdziedinātu, es ziedoju savu gribu, kura tomēr ir kaut ko vērtsl Un šodien es trīcu aiz bažām, ka ar piekāpību varbūt esmu nodarījusi viņam vairāk ļaunuma nekā ar pretošanos. Es viņu nokauju, un baudas, ko sniedzu, viņam maksā dzīvību. Esmu viņa šagrēnāda ...

Decembrī iznāca romāns «Rozā un Blanša». Publika un kritika uzņēma grāmatu diezgan labi. Kazimirs ieradās Parīzē. Senmišela krastmalas dzīvoklī tika ievērota vajadzīgā piesardzība, un Didevāna kungs pavadīja galvaspilsētā dažas laimīgas dienas.

Aurora Didevāna Kazimiram 1831. gada 21. decembrī: Tagad jau esmu pieradusi pie ļoti vienkāršas dzīves, tā ka Tava uzturēšanās šeit bija man īsts dzīru un uzdzīves laiks. Paldies Tev par visu un ari par skaisto kleitu, ko man šodien atnesa. Vakarā pēc Tavas aizbraukšanas man bija kaut kāds asins pieplūdums smadzenēs... Ardievu, draugs, raksti, kā Tev klājas, un noskūpsti no manis bērneļus... Apskauju Tevi no visas sirds ... Lūdzu, atsūti man savas kājas mēru. Gatavojos izšūt Tev mājas kurpes, bet man nav mēra ...

Drīz vien Aurora sekoja vīram uz Noānu. Vecajai mājai bija vajadzīga saimnieces klātbūtne. Te norisinājās sadzīves drāmas. Bukuarāns tika apsūdzēts, ka Ipolita sievas istabenei Klērai būšot no viņa bērns. Aurora neskatījās uz to traģiski.

Žilam Bukuarānam: Man vienalga, vai vainīgie ir mans virs vai brālis, Diteijs, Zils vai Saris. Viņi visi ir pietiekami skopi, lai censtos izvairīties no maksāšanas par baudīto. Lai tad viņi atklāj parakstīšanos! Kaut ari Jūs tur būtu piestrādājis, Jūs esat nabadzīgākais no visiem, un Jums vajadzētu iziet sveikā ...

Šoreiz Aurora bija uzturējusies Parīzē ļoti neilgi, taču viņa sacīja, ka slikti jūtoties; Renjo ieteica padzīvot uz laukiem; galvenais — viņa gribēja mierīgi rakstīt, un vientuļo nakšu klusums Noānā nebija ne ar ko salīdzināms. Tomēr drīz vien viņa jutās vēl sliktāk, gandrīz vai līdz nāvei slima un ziņoja par to līdzjūtīgajam Renjo: «Mīļo Emīl, kaite nemitīgi progresē, to es pat sev vairs nevaru noslēpt. Man pastāvīgi trūkst elpas; tiklīdz pastaigāju pa istabu, uzreiz zūd spēki; kuņģī dedzina, sāp. Mīļo Emīl, neļaujiet man nomirt. . .» Viņš piedāvājās atbraukt; tad viņa atkāpās: «Nevaru Jūs aicināt mani apciemot; brālis un vīrs Jūs uzņemtu suniski. Viņi ir pilnīgi pārliecināti, ka mana slimība ir tikai iedomas . . .» Šajā ziņā viņiem, protams, bija taisnība, taču tagad Aurora jau domāja, ka viņai ir holera, kas tobrīd bija modes slimība. Beidzot viņa nomierināja savu draugu: «Holera morbusir mitējusies; bezmiegs pilnīgi pārgājis. Es būtu izmisusi, ja Žils mani redzētu pašreizējā stāvoklī: esmu bāla, ap acīm zili loki līdz vaigu vidum, nespēju staigāt ne trīs minūtes, un pie galda izskatos skāba kā citrons ...»

Atkal ierazdamās Senmišela krastmalā 1832. gada pavasarī, Aurora atveda līdzi savu resno meiteni Solanžu un jaunu romānu «Indiāna».

m

ZORZA SANDA PIEDZIMŠANA

Solanžas ierašanās bija pārsteigusi mātes draugus, Bērī ļaudis. Vai pieklājās trīsarpus gadus vecu bērnu ievest nelikumīgā ģimenē?

Aurora Diclevāna Emīlam Renjo: Jā, draugs, atvedu Solanžu un nemaz nebaidos, ka viņai varētu rasties kādas neērtības manā vecpuiša dzīvē. Mainīšu savu dzīves veidu, pieskaņojot to viņai; tas nebūs ne sevišķi grūti, ne arī kāds īpašs nopelns. Domāju, ka arī Zils par to nelies asaras. Mēs pieradīsim soļot pa ielu lēnāk,, lai mūsu bērna mazās kājiņas varētu mums tikt līdzi.. . Katru dienu divas trīs stundas pavadīsim Luksemburgas dārzā ar grāmatām un mūsu bērnu. Pusdienas ēdīsim kā parasti mājās. Guldīsim Solanžu uz dīvāna, uz maza matracīša, un, tā kā viņai ir trīsarpus gadu, tad es galvoju, ka viņa neizteiks ne aizrādījumus, ne piezīmes, ne jautājumus un ari nepļāpās. Pat Moriss [12]

to nedarītu, viņš ir tik šķīsts. Tāpēc esiet bez bažām savā tikumībā. Es, tāpat kā ikviena vistiklākā māte, nevēlos izraisīt sašutumu savā meitā... Turklāt viņa ir maza dumiķīte, īsta zostiņa .. .

Bez šaubām, Žils un ari viņa pati nevarēs apmeklēt teātri. Bet vai tas bija svarīgi? Viņi labprāt upurēja «Robertu Velnu» un Malibrānu par vienu vienīgu Solanžas asaru. Un tiešām viss nokārtojās labi. Zils neprātīgi iemīļoja «savu meitu», veda viņu uz Zooloģisko dārzu, kur patlaban smaržoja akācijas, rādīja viņai žirafi, un viņa apgalvoja, ka esot to jau redzējusi kādā Noānas pļavā; pēc tam Solanža sniedza viņam roku, un abi atgriezās Sen-mišela bulvārī, lai aplaistītu uz balkona duci puķu podu, kas veidoja Auroras gaisa dārzu. Kādreiz Solanža nolauza dažus kātiņus un aiz bailēm no rājiena mēģināja tos piestiprināt ar oblātām vēstuļu aizlīmēšanai. Frivola gravīra pārvērtās par Grēza gleznu.

Par «Indiānu» var sacīt, ka Sando manuskriptu izlasīja ar sajūsmu, apbrīnu un jutās pat mazliet neērti. Tas bija pārāk labs un, pēc viņa domām, arī pārāk nopietns sacerējums. Viņš godprātīgi atteicās parakstīt darbu, pie kura nebija piestrādājis. Bet kādu pseidonīmu Aurora lai pieņem? Zils Sands — viņu kopīgais vārds jau bija ar «Rožu un Blanšu» iemantojis zināmu popularitāti. Parakstīties Didevāna nevarēja, tam pretotos vīrs un viņa māte; Auroras mātei būtu iebildumi pret Dipēnas uzvārdā izmantošanu. Tika atrasts kompromiss: Aurora paturēs uzvārdu Sands un mainīs tikai vārdu. Tā piedzima Žoržs Sands, jo viņa noteikti gribēja uzdoties par vīrieti. Aurora neatkāpās no domas, ka sieviete ir paverdzināta, un gribēja izbēgt no šī stāvokļa ar vīriešu vārda un apģērba palīdzību. Turpmāk viņa visus īpašības vārdus, kuri attiecās uz viņu, lietoja ar vīriešu dzimtes galotni.

Maija beigās izdevējs (Ž. P. Rorē un Dipī) atsūtīja Sen-mišela bulvārī nupat iespiesto romāna pirmo eksemplāru; tieši tad mansardā ienāca Latušs. Kā vienmēr ziņkārīgs, kustīgs un zobgalīgs, viņš paņēma romānu un sāka to šķirstīt: «Paklau! Tas taču ir atdarinājums! Balzaka skola! Atdarinājums — vai tu to noliegsi? Balzaks — vai ne?» Aurora bija uz balkona. Latušs piegāja pie viņas ar grāmatu rokā un — kā divreiz divi ir četri — pierādīja, ka viņa ir kopējusi Balzaka manieri. Aurora apzinājās, ka nav pelnījusi šādu pārmetumu, tomēr neaizstāvējās. Latušs

paņēma līdzi eksemplāru ar autores ierakstu. Nākamajā rītā, tikko atmodusies, Aurora saņēma zīmīti: «Žorž, es publiski nožēloju grēkus, esmu uz ceļiem. Aizmirstiet manu vakardienas skarbumu, aizmirstiet visus skarbos vārdus, ko esmu Jums pusgada laikā sacījis. Visu nakti lasīju Jūsu grāmatu. Mīļais bērns, esmu ar Jums apmierināts!»

Kāds prieks! Kāds prieks! Šī dzēlīgā un bargā tiesneša saviļņotā jūsma bija skurbinoša. Drīz vien arī avīzes atkārtoja to pašu. Balzaks «Karikatūrā» rakstīja: «Šī grāmata ir patiesības reakcija pret fantastiku, mūsdienu reakcija pret viduslaikiem, intīmās drāmas reakcija pret vēsturiskā žanra tirāniju .. . Nepazīstu nekā cita, kas būtu uzrakstīts vienkāršāk, iecerēts tik jauki. Notikumi seko cits citam un savirknējas nemāksloti, tāpat kā dzīvē, kur notiek dažādas sadursmes un gadījums bieži vien rada vairāk traģēdiju, nekā Šekspīrs jebkad varējis sacerēt. Isi sakot, grāmatai panākumi ir nodrošināti...» Žurnālā Revue des Deux Mondes Gistavs Planšs, nežēlīgais Gis-tavs Planšs, rakstnieku biedēklis, paša Igo un Balzaka nopēlējs, kas ar riebumu izsacījies par «Cilvēciskās komēdijas» autoru — ka no viņa «ožot pēc opija, punša un kafijas» —, cildināja līdz mākoņiem jauno romānisti. Viņš uzskatīja, ka Žorža Sanda ir pārāka par de Stāla kundzi, uzslavēja Sandas sirsnīgo daiļrunību, izteiksmes vienkāršību: «Bez šaubām, «Indiānas» autore apgūs lielāku prasmi. Bet vai viņas talanta meistarības pilnveidošana atsvērs tagadējo drosmi, kas izriet no nezināšanas? . . .»

Aurora pateicās. Viņš apmeklēja Žoržu Sandu un Revue jaunā direktora Biloza uzdevumā uzaicināja viņu žurnālā par līdzstrādnieci. Planšs Aurorai likās dīvains, drūms cilvēks, kas ātri uzbudinājās. Visu jaunību cīnījies pret tēvu, kas izturējās naidīgi pret literāru aicinājumu, Planšs bija izvērties par cilvēknīdēju ar dumpīgu dvēseli. «Novecojis varbūt aiz rūgtās vientulības un pārāk dziļās dzīves izpratnes, viņš pētīja citu domas bez mērķa un bez sistēmas .. . Viņa gars bija nežēlīgs ... Kritika bija viņa opijs, un jau uzrakstīto grāmatu harēms laupīja viņam jebkuru patiku uzrakstīt kaut ko jaunu .. .» Šis dziļais saprāts, augstā kultūra mājoja nekoptā, netīrā miesā. Veltīgi Bilozs viņam pirka apģērbus; Planšs tos pārdeva un ar vislielāko patiku atkal uzvilka veco, sasmulēto vamzi. Apmierināts ar spējām visu saprast, «viņš sevi vēroja savas

intelektuālās valstības plašumos un ar diogēnisku bezrūpību pameta novārtā savu ārējo veidolu». Sandai patika šāds vīrieša tips — neatkarīgs, lepns un nabadzīgs. Abi sadraudzējās, un Sanda noslēdza līgumu ar Bilozu. Par četriem tūkstošiem franku gadā viņa apņēmās iesniegt žurnālam katru nedēļu trīsdesmit divas lappuses teksta. Tā kā tanī pašā laikā «Indiānas» izdevēji piedāvāja Aurorai tūkstoš pieci simti franku avansa par jaunu romānu «Valentīna», par kuru viņa tiem bija stāstījusi, tad autore pēkšņi jutās slavena un bagāta.

Kas tad bija «Indiāna»? Sanda priekšvārdos pati izsakās:

Indiāna, ja noteikti gribat visu noskaidrot šajā grāmatā, ir tips, sieviete, vājš radījums, kam jāattēlo apslāpētās kaislības vai, ja jums tik labāk, likumu notiesātas kaislības; tā ir griba cīņā pret neatvairā-mību; tā ir mīlestība, kas akli metas pretī visiem civilizācijas radītajiem šķēršļiem...

Tātad romāns pauda pašas autores jūtas, Taču mākslinieciskā transpozīcija bija pilnīga. Veltīgi būtu meklēt personāžu vidū Kazimira un Šando portretus. Varbūt vienīgi Indiānai, dzimušai kreolietei, bija tā pati indiānietes sejas krāsa, par ko jūsmoja Auroras draugi. Daži rakstura vilcieni romāna varonei bija kopīgi ar autori: «Viņa nemīlēja savu vīru, tāpēc ka viņai bija uzlikts par pienākumu to mīlēt, un pretošanās jebkāda veida morālam spaidam bija izvērtusies šai sievietei par uzvedības principu, sirdsapziņas likumu, par otro dabu .. .» Indiāna bija vīlusies savā mīļākajā Raimonā de Ramjērā (kas mazliet atgādināja Aureliānu de Sēžu) un arī savā vīrā pulkvedī Del-mārā, kas bija gan brutāls un vulgārs, bet ne Jauns cilvēks. Pamattemats: sievietes — pilnvērtīgu jūtu meklētājas pretstatījums vīrietim, kas vienmēr ir vairāk juteklisks un godkārīgs nekā iemīlējies. Glābiņš nāk romāna beigās ļoti samāksloti: dižciltīgs, nesatricināmi mierīgs brālēns anglis sers Ralfs Brauns aizved Indiānu atpakaļ viņas bērnības idilliskajā ielejā. (Madagaskarieša Žila Nero ceļojuma piezīmes bija sniegušas autorei materiālu skaistiem Burbonu salas aprakstiem.)

Otra romāna varone Valentīna, dižciltīga jaunava, arī ir nelaimīgi apprecējusies ar savu aprindu vīrieti, ļoti viduvēju cilvēku, un iemīlējusies fermera dēlā Benediktā,

kurš viņu kvēli mīl. Grāmata lasītājiem patika pa daļai tāpēc, ka darbības pārnešana tautas vidē bija tikpat romantiska kā darbības pārnešana pagātnē, pa daļai tāpēc, ka Aurora šeit aprakstīja dzimto Bērī nostūri, ko nosauca par Melno ieleju. Poēzija lēnām iesūcas dvēselē un prozā. Aurora divdesmit četrus gadus bija nodzīvojusi šo sakropļoto koku vidū, ēnainajos brikšņos, strautu krastos; viņa to visu attēloja lieliski. Lauku romāns patika visiem lasītājiem. Runājot par romāna sociālo tēzi, atkarībā no katra politiskajiem uzskatiem vieni cildināja, citi nopēla aicinājumu uz šķiru saplūšanu.

Sensimonisms, vairākus gadus guvis panākumus inteliģences vidū, pēc tam zaudēja izcilo lomu, tāpēc ka tā piekritējos radās nesaskaņas jautājumā par laulību. Anfan-tēna tēvs, šis baznīcas augstākais priesteris, mācīja, ka nav iespējams atbrīvot sievieti, ja tā paliek pakļauta uzticības likumam. Ir jāatceļ baznīcas lāsts, ko kristiānisms bija izteicis pār miesīgu mīlestību. Visi, kas sludināja šo doktrīnu, izlasījuši «Indiānu» un «Valentīnu», pievērsās Žoržai Sandai. Šī jaunā, drosmīgā, pēkšņi slavena kļuvusī sieviete, kas nikni uzbruka laulībai, — varbūt viņa būs gaidītā dievmāte šo ļaužu baznīcai? Sensimonisti to cerēja un mēģināja Auroru piesaistīt; viņa neļāvās.

Zemnieciska pašaizsardzība; sievišķīga gudrība. Šī kņada tomēr pārveidoja Auroras dzīvi. Uz redakciju viņa vairs negāja, taču pārāk daudzi apmeklētāji viņu apgrūtināja arī mājās. Vakaros viņa ieslēdzās savā istabā, kur bija spalvas, tinte, pianīno un kamīnā iekurta uguns. Salīgā un strādīgā Aurora mīlēja šīs darba naktis siltajā istabā. Gari stāsti radās bez pūlēm: «Metella», «Marķīze» (kurā viņa attēloja vecmāmiņu Dipēnu de Frankeiju). Redzēdams šo literāro auglīgumu, Sando jutās mazliet pazemots. Aurora mudināja Sando sekot viņas piemēram, taču veltīgi. «Tu gribi, lai es strādāju, es arī gribētu, bet nevaru!» viņš rakstīja Aurorai. «Neesmu piedzimis tā kā Tu — ar tērauda atsperīti smadzenēs; Tev pietiek tikai paspiest pogu, un griba uzreiz darbojas...» Mīļākās neatslābstošā cītība modināja Zilā Sando neskaidras bažas, ka viņš var šo sievieti zaudēt.

Savu brīvību Aurora aizstāvēja pret mīļāko tāpat, kā bija aizstāvējusi pret vīru. Viņa pateica Zilam diezgan skarbi: «Es eju, kur man tīk, un norēķini man nevienam

nav jādod.» 1832. gadā Latušs, kas vienmēr bija bijis ar visu un ar visiem neapmierināts, pamazām sāka sirgt ar vajāšanas māniju; viņš pameta Parīzi un pārcēlās uz Onē, Šatobriāna Vilku ielejā.

Viņš aizbēg, paslēpjas un dzīvo kluss Kaut kur tāltālā Vilku ielejā,

Kur miņā nav no lauriem it nekā.

Arlabunakt, mesjē Latus.

Aizbraukdams viņš atstāja Sandai savu dzīvokli Malakē krastmalā, kur viņa bija Latušu pirmo reizi apmeklējusi. Tagad viņai piederēja lielais baltais paklājs un akācija, kas auga aiz loga. Kāds paaugstinājums! 1832. gada vasarā Aurora bieži apmeklēja Latušu Onē. Ar diližansu vajadzēja braukt līdz So un tālāk pa taciņu aiziet līdz dzejnieka mizantropa vientuļajam mājoklim. Šīs tikšanās bija maigas un laimīgas; abi tērzēja līdz vēlai naktij;Žorža gāja uz vistu kūti pēc olām, uz dārzu pēc augļiem un tad gatavoja pusdienas. «Man ir stāstīts, ka viņš esot bijis manī iemīlējies, apslēpti greizsirdīgs un juties aizvainots, ka nav saprasts. Tā nav taisnība . . .» Balzaks uzskatīja, ka tas ir mīlestības sakars, taču Latuša vēstules atsedz drīzāk mīlas pilnu draudzību, vilšanos un nožēlu.

Lalušs Žoržai Sandai: Es zinu, Jūs esat mainīga, taču Jūsos ir daļiņa cilvēcības, un tā nes augļus. Jūsu burvīgā vēstule sniedza man vienīgo laimes mirkli pēdējā gada laikā. Es neapsūdzu, ka Jūs, mīļotā, esat nepateicīga liktenim... Es Jūs attaisnošu pret visu pasauli, tomēr paskatieties mazliet apkārt: cik Jums ir daudz iemeslu būt iecietīgai pret šo pasauli! Jums ir viss: mātes laime, slava, draugi; Jums arī ir tiesības saņemt visus labumus! Par mani nekad nerunājiet... nabaga bērns! Es jau sen esmu dzīvs mironis, un, kad sāku pierast pie kapa, iedzīvoties viņā pasaulē, nesauciet mani atpakaļ šajā! Šajā pasaulē ir jābūt vienmēr laimīgam, lai nejustos pamests. Visi tikumi ir ietverti vārdos gūt panākumus. Ticiet man, ka labāk ir iet nāvē nekā dzīties pēc godkāres piepildījumiem... Turklāt, ja es dzīvotu, tad pārāk stipri Jūs mīlētu, un, vakar pārlasījis Ruso četras vēstules Sārai, es sevi uzslavēju, ka, nodzīvojis, cik man pienācās, es īstajā laikā atkāpos. Ardievu, taču es vēl aizvien palieku Jūsu vecais namatēvs un padevīgais kalps Onē Vilku ielejā. Atvediet viņam kaut ko jauku un, galvenais, kādu «Indiānas» autores romānu ...

Negaidīta un sirsnīgi saņemta viešņa Malakē krastmalas dzīvoklī bija Marija Dorvala, ievērojamā romantiskā aktrise, galveno varoņu tēlotāja Dimā un Vinjī lugās. Dedzīgi jūsmodama par šo aktrisi, Žorža bija viņai aizrakstījusi un lūgusi, lai viņa pieņem Žoržu. Kādu rītu, kad

Žorža sarunājās ar Sando, pēkšņi atvērās durvis un kāda aizelsusies sieviete iesaucās: «Te nu es esmu!» Sanda dzīvē viņu nekad nebija redzējusi, taču uzreiz pazina. Trausla neliela auguma tumšmate ar cirtām uz pieres, aizplīvurotām acīm, trīsošām lūpām, poētisku seju — Dorvala bija vairāk nekā skaista, viņa bija burvīga; tomēr viņa bija arī skaista, bet tik valdzinoša, ka skaistums jau bija gluži lieks. Tā bija nevis seja, bet apgarotība un dvēsele. Viņa bija vēl slaida, augums lokans kā niedre, ko likās vienmēr šūpojam kaut kāda noslēpumaina, viņai vienīgajai jūtama dvaša. Zils Sando salīdzināja Dorvalu todien ar spalvu, kura greznoja viņas cepuri: «Esmu pārliecināts, ka visā pasaulē nevar atrast otru tik vieglu un maigu spalvu, kādu bija atradusi viņa. Sī vienreizējā, pasakainā spalva bija atlidojusi pie viņas saskaņā ar radniecības likumu vai arī bija uzkritusi viņai no kādas garām lidojošas fejas spārna ...»

Dorvalai bija liela loma Žoržas Sandas dzīvē. Par spīti šķietamībai un daudzām neprātīgi kvēlām vēstulēm, Sanda nekad nebija atradusi vīriešu mīlestībā to kaisles galējību, laimīgo aizmirstību un, beidzot, arī apskaidrotību, ko bija meklējusi. Kuslajam Sando trūka cilvēciska siltuma. Sanda ļoti pūlējās pārliecināt sevi, ka mīl šo jaunekli kaislīgi; viņa bija trakulīgi tiekusies pēc jutekliskas baudas un nekad to nesasniedza. Marija Dorvala bija tāda, kāda vēlējās būt Žorža.

Lai saprastu, cik liela vara viņai bija pār mani, vajag saprast, cik joti viņa atšķīrās no manis... Viņa!... Dievs viņai ir dāvājis spējas izpaust to, ko viņa jūt... Šī daiļā un tik vienkāršā sieviete nekā nav mācījusies; viņa visu uzmin .. . Nezinu, ar kādiem vārdiem izskaidrot manu saltumu, kaut ko nepilnīgu manā dabā; es nekā neprotu izpaust. Acīm redzot, man smadzenēs ir kaut kāda paralīze, kas kavē jūtām atrast izteiksmes veidu.. . bet, kad šī sieviete parādās uz skatuves ar savu it kā aizlauzto stāvu, nevērīgo gailu, skumjo un dzijo skatienu, — vai zināt, ko es tad iedomājos?... Man šķiet, ka es redzu savu dvēseli...

Divu klejojošas trupas aktieru ārlaulības meita, uzaugusi starp ļaudīm ar negantām un zemiskām kaislībām, Dorvala niknumā reizēm lamājās kā visrupjākais tēviņš. Dzīvē viņa bija visu redzējusi, visu sacījusi, visu darījusi. Uz skatuves šī apbrīnojamā sieviete trīsēja iedvesmā, virda kaislē. Sātana iemiesojums. Marija bez grēku nožēlas. Divdesmit divu gadu vecumā zaudējusi vīru aktieri

Alānu Dorvalu, atraitne ar trim meitām 1829. gadā apprecējās ar Žanu Tusēnu Merlu, kas bija Portsenmartēna teātra direktors un iecietīgs laulāts draugs. 1831. gadā Alfrēds de Vinjī sāka neatlaidīgi lenkt Mariju Dorvalu. Tas bija savāds pāris. Grāfs de Vinjī, Maltas ordeņa kavalieris, augstprātīgs sapņotājs; Marija Dorvala, ciniska un dedzīga. Sentbēvs pārmeta Alfrēdam de Vinjī, ka viņš esot «sevī noslēdzies obelisks»; Dorvala bija vienkārša un saticīga. De Vinjī stoiķa maska tomēr slēpa juteklību. Iemīlējies viņš ticēja, ka pacels kritušo eņģeli. Kas pasaulē var būt burvīgāks par aktrisi, kas ģērbtuvē pie spoguļa «pārvērš savu dvēseli»? Viņi mainījās ar mistiskām pārdomām un sniedza viens otram vētrainus glāstus. Aleksandram Dimā Dorvala smiedamās stāstīja: «Es kļūstu tikla; atkal būšu jaunava . . . Kad gan grāfa kunga vecāki nāks lūgt manu roku?» Mīlestības sakara sākumā Vinjī nekā nenožēloja un pat neizjuta sirdsapziņas pārmetumus: «Kaisles liesmās dzīve ir bagātāka.»

Dorvala tūlīt uzaicināja Sando-Sandas pāri uz pusdienām, kurās piedalījās viņas vīrs un Vinjī. Žorža ieradās šaurās biksēs un zābaciņos ar pušķiem. Vinjī jutās šokēts. «Šai sievietei ir apmēram divdesmit pieci gadi. Viņa izskatās kā muzeja slavenā «Judīte». Melnās matu cirtas krīt līdz pleciem kā Rafaela eņģeļiem. Acis lielas un melnas, veidotas kā itāliešu lielisko galvu noslēpumainās acis. Seja barga un nekustīga. Sejas lejas daļa nav patīkama, mute neglīta. Kustības stūrainas, valoda skarba. Vīrišķīga stāja, runas veids, balss skaņa, un atzinumu ne-kautrība . . .» Sanda vērtēja Vinjī taisnīgāk: «Man nemaz nepatīk de Vinjī kungs, bet, ticiet man, vaļsirdīgā sarunā šis iespaids mainās...» Ļoti ātri abas sievietes cieši sadraudzējās.

Žorža Sanda Marijai Dorvalai: Vai Jums šķiet, ka varēsiet mani paciest? Jūs to vēl nezināt un ari es ne. Esmu tik lācīga, tik muļķīga, tik neveikla, tik gausi izsaku savas domas, esmu mēma tieši tad, kad man ir daudz kas uz sirds, ko sacīti Nevērtējiet mani pēc ārienes. Nogaidiet mazliet, lai nolemtu, vai spēsiet man dāvāt mazliet līdzjūtības un sirsnības. Es jūtu, ka mīlu Jūs ar atjaunotu sirdi, ko Jūs esat pilnīgi pārvērtusi. Ja tas ir sapnis, tāpat kā viss, pēc kā dzīvē esmu ilgojusies, tad nelaupiet man to pārāk ātri. Tas man dara tik daudz laba! Ardievu, lielā un skaistā! Lai būtu kā būdams, šovakar es Jūs atkal redzēšu.

Ģeniālā Marija atklāja veselu prieka pasauli Didevāna kundzei, kas, par spīti tuvībai bohēmas aprindām, tomēr bija palikusi Lašatras buržuā. Satrauktais Vinjī nojauta briesmas: «Es vēl neizprotu šīs sievietes dzīvi. Laiku pa laikam viņa apmeklē uz laukiem savu vīru un dzīvo Parīzē ar mīļāko ... Savādi biedriskas attiecības viņai ir arī ar Žilu Žanēnu un Latušu .. .»

Rakstnieku Parīze vienmēr ir bijusi ļoti maza pilsētiņa. Tāpat kā agrāk Lašatrā, lāga dvēseles arī tagad Aurorai piedēvēja trīs mīļākos: Sando, Latušu un Planšu. Sando to zināja un bija greizsirdīgs. Viņš saprata, ka viņam nav izdevies uzveikt mīļākās būtisko saltumu, un, ja reizēm meklēja citur viduvēju un īsu mierinājumu, tad skaudri baidījās, ka Aurora nedara tāpat. Sando nespēja no viņas atrauties.

IV

Šķiršanas

Noāna. 1832. gada vasara. Bija aizritējuši tikai daži neatkarīgas dzīves mēneši, un jau viņa atgriezās slavena mājā, kur bija pavadījusi bērnību. Īstenība bija pārspējusi viņas godkārīgākos sapņojumus. Un tomēr dzīve viņai likās sūra un tukša. Veltīgi viņa staigāja pa agrāk iemīļotajām takām. «Viss ir kļuvis ļoti neglīts. Kur palikušas jaunības, ziedu un poēzijas dienas, kas atdzīvināja šo upi, gravu un jaukās pļavas? . . .» Vienīgi mazais strautiņš bija saglabājis burvīgo piparmētru un aromātisku zāļu smaržu: «Šis strautiņš ir kā dvēsele, kas palikusi tīra, postīgajos negaisos laika zoba neskarta ...» Aurora meklēja koku, kura mizā Sando bija iegriezis viņu abu vārdus; Kazimirs bija licis kokam apcirst zarus. «Cik laimīga es toreiz biju, cik jauni mēs bijām! Un cik tagad te viss kļuvis tukšs, drūms un bezcerīgs! Viss paiet... Laime gaist, vietas pārvēršas, sirds noveco.»

Skumjā patiesība bija, ka Aurora jutās nogurusi no mīļākā, kurš viņai nesniedza ne miesas baudas, ne laimi jūsmot par šo mīļāko. «Palikusi bez viņa, Aurora jutās kā atbrīvota, un tas viņai bija liels pārsteigums.» Tanī gadā Sando nebrauca uz Lašatru; viņa tēvs bija pārcelts uz Parteneiju. Aurora neaicināja Sando. Viņa rakstīja citiem

vīriešiem tik maigas vēstules, ka nevarēja saprast, vai tanīs izpaudās mīlestība vai draudzība: «Labvakar, mīļotais draugs . . . Dārgais, drīz es būšu Jūsu apkampienos . ,. Apskauju Jūs no visas sirds. ..» Tas bija parastais Dide-vāna kundzes stils un, bez šaubām, nekā nepierādīja, bet Žilu tas satrauca, un viņš centās nomierināties.

Zils Sando Gislavam Papē 1832. gada 4. augustā: Rakstīju Tev no Somlras, lūdzu, lai Tu man bieži raksti. Ari tagad no visas sirds lūdzu: dari to! Stāsti man par Auroru, par viņas meitu... Nabaga draugs! Šogad es netraucēšu Tavu miegu, nelauzīšos iekšā pa durvīm un Tevi, kas nepazīst ne kaislību, ne mīlestību, nevedīšu pa cejiem un druvām, lai pēc tam Tu, gulēdams Noānas grāvi, klausītos, ka Lašatrā pulkstenis sit nakts stundas. Dusi mierīgs... bet reizēm atceries mani un tās neprātīgās naktis tāpat kā es, un, tās atcerēdamies, mīlēšu Tevi vēl vairāk. Apmeklē Auroru; apmeklē viņu bieži. Tu saki, lai es viņu lūdzu izturēties labi pret Tevi? Kur Tev ir prāts? Vai tad Tu nezini, cik ļoti viņa Tevi mīl? Vai mēs neesam Tavi draugi? Kad Tu satiksies ar viņu, tad parunā par mani, saki, lai viņa dzīvo bez raizēm un laimīgi; ieteic viņai mieru un daudz miega. Pasaki viņai, ka es viņu mīlu un bez viņas man nav dzīves ...

Aurora bija zaudējusi ticību šai mīlestībai. Un kurš vīrietis gan nesagādātu viņai vilšanos? No ideāla mīļākā viņa gaidīja, lai tas būtu pavēlnieks un dievs, bet izvēlējās vīrieti, kam piemita visas cilvēciskās vājības, jo pati gribēja valdīt. Viņa bija vīrišķīga un alka brīvības; viņa bija arī sievišķīga un sapņoja par savu «ligzdiņu» un mazuļiem. Aurora bija atstājusi Noānu, lai dzīvotu neatkarīgi, bet, palikusi bez savas mājas un saimnieciskās rosības, viņa atklāja, ka kaislība un kvēli glāsti vien viņu ilgi neapmierinās. Maz piedzīvojušais Sando mīlēja neprasmīgi, tāpēc ka mīlēja pārāk stipri. Viņš nezināja, ka «sieviešu lepnums nicina mīļāko, kas tik pārsteidzīgi ir ar mieru upurēt tām savu vīrišķīgo lepnumu». Aurora tomēr nevēlējās pārtraukt šo sakaru; pēc lielajām ļaužu valodām šī romāna laimīgs turpinājums viņai izvērtās par pašmīlas jautājumu, taču viņa skaidri apzinājās, ka tas notiek aiz stūrgalvības. Nolēmusi atgriezties Parīzē, Aurora rakstīja Gistavam Papē: «Dodos ceļā ar drudžainu satraukumu asinīs un izmisumu sirdī, bet neiejaucieties nekur . . . Satikšos ar Žilu. Ja mēs nesapratīsimies, tad mums neviens nevarēs līdzēt...»

1832. gada oktobrī viņa atkal sāka dzīvot kopā ar Sando. Notika samierināšanās, abi pārmija gredzenus, bet tas nevilkās ilgi. Nepatika ieslīdēja viņu tuvībā. Zila dīk-

dienība — «viņš nīka bezdarbībā gan aiz bēdām, gan aiz priekiem» — dzina izmisumā viņa čaklo mīļāko. «Mākslinieku bohēmas dzīve, kas sākumā bija Auroru ļoti valdzinājusi, šī bagātības un nabadzības maiņa, kura viņai bija likusies poētiska, tagad šķita tikai sliktas gaumes dīvainība vai vismaz bērnišķība.» Daži viņu tuvākie draugi Žoržu nosodīja. Viņiem bija paticis šis jaunais pāris, kas viņu acīs iemiesoja romantisko mīlestību. Viņi jutās vīlušies, ka viņu varone, kā izrādījās, bija ievainojama. Tenkas neatlaidīgi piedēvēja Aurorai Latušu un Planšu. Balzaks tam ticēja, Sentbēvs to apgalvoja, Sanda noliedza, bet Emīls Renjo, kas viņu tuvi pazina, pārmeta viņai «nepiesātināmo koķetēriju». Viņa savukārt sūdzējās par Zilu. Aizbildinādamās ar darbu, Aurora atteicās no kopīgās dzīves un noīrēja viņam nelielu dzīvoklīti Universitātes ielā 7. Viņa izteica pārmetumus, ka Zils tur pieņemot mīļākās. Savā «Dienasgrāmatā» Aurora 1832. gada vasarā rakstīja: «Lai citi pierod aiz laiskuma un remdeni piedod, bet, ja starp mums rastos kāds nopietns sāpinājums, atgriešanās vairs nebūtu .. .» Ja mīļākais nebija gaidītais dievs, tad viņš pārvērtās par elku, kas jāgāž.

Gaiss ap viņiem kļuva diendienā smacīgāks. «Sākumā nezin kā dažkārt uzbrāzmoja scēnas, kas beidzās ar asarām un glāstiem, nelieli viesuļi, kuri, kamēr tanīs vēl jaucas asaras, mīlestībai ir tas pats, kās lielā karstumā lietus gāzma zemei. Tomēr drīz vien izlauzās īsti negaisi, tanīs vārdi šķēla gaisu un spēra kā zibšņi. . .» Ikdienas dzīvē apātiskajā Aurorā svarīgos mirkļos modās spējas dusmas, negants niknums. Viņa diezgan ilgi vilcinājās ar šķiršanos, jo tas- viņai bija goda jautājums. Taču, kad

1833. gada sākumā viņa pieņēma lēmumu, tad izšķīrās uzreiz — kā vīrietis.

Viņa bija tā, kas uzteica Zila dzīvokli, izgādāja viņam pasi, nopirka biļeti uz Itāliju un aizdeva naudu ceļojumam. Vēlāk Sando pastāstīja par šo savādo šķiršanos Polam de Misē, kas noslēpumu izpauda. Aurora, ja ticēsim Polam de Misē, esot sacījusi Zilam: «Tev jābrauc projām,» — un apsolījusi atnākt atvadīties no viņa, ģērbusies vīriešu uzvalkā. Tiešām, viņa esot atnākusi pelēkos svārkos, izgludinātās biksēs un, sperdama stingrus soļus, sacījusi: «Sasaiņosim tavu ceļasomu kopīgi.» īstenībā Sando uzreiz neaizbrauca. Tikai 1833. gada 1. jūnijā Balzaks rak-

stīja Svešzemniecei: «Sando nupat aizbrauca uz Itāliju. Viņš ir izmisis; man šķita, ka viņš zaudējis prātu ...» Mazais Žils ieņēma morfija acetātu, bet pārāk lielu devu un visu izvēma. Šajā pāri viņš bija bijis grizete. Draugi un paziņas bargi nosodīja Auroru, taču tas viss nebija tik vienkārši. Viņa bija rīkojusies skarbi, lai pārrautu saites, kuras viņu nomāca, bet viņa ļoti juta līdzi upurim. Šķiršanās dienā viņa aizsūtīja Renjo pie Zila:

Aizejiet pie Zila un parūpējieties par viņa miesu. Dvēsele ir aizlauzta. To Jūs neizdziedināsiet, nepūlieties. Man nekā nevajag. Es pat vēlos šodien būt viena, un man dzīvē vairs nekā nebūs. Dariet visu, lai Žils dzīvotu. Viņam vēl ilgi būs šausmīgi smagi, bet viņš ir tik jauns! Pienāks diena, kad viņš vairs nenožēlos, ka ir palicis dzīvs... Jūs viņu nepametīsiet un es arī ne. Apmeklēšu viņu šodien un katru dienu. Pierunājiet, lai viņš neatstāj savu darbu un nepievieno vēl trūkumu viļpm likstām. Viņš nekad nedrīkstēs mani kavēt pret viņu būt kā mātei. Ejiet, draugs, steidzieties pie viņa ...

Saites pārcirtusi, viņa nomierinājās un atkal kļuva rosīga sieviete, kāda prata būt.

Žorža Sanda Emīlam Renjo 1833. gada 15. jūnijā: Aizrakstīju Deg-ranža kungam, uzteicu Zila dzīvokli un lūdzu, lai man atsūta divas nenomaksātās kvītis, kuras es segšu; dzīvoklis tātad paliks man līdz 1834. gada janvārim . .. Paņemšu atpakaļ savas atlikušās mēbeles. Skapjos atstātos Zila apģērba gabalus sasaiņošu un likšu nogādāt Jums, jo nevēlos ar viņu ne satikties, ne sarunāties pēc atgriešanās, kura, spriežot pēc vēstules, ko Jūs man parādījāt, notiks drīz. Mani pārāk dziļi sāpināja atklājumi par viņa uzvešanos, nespēju viņam saglabāt citas jūtas kā tikai dziļu līdzcietību. Ceru, ka viņam vēl būs palicis tik daudz lepnuma, lai no šīm jūtām atteiktos. Ja būs vajadzīgs, tad paskaidrojiet viņam, ka nākotnē nekas mūs nevar tuvināt. Ja šis smagais uzdevums Jums nebūs jāveic, proti, ja Zils pats sapratīs, ka tā tam jābūt, tad aiztaupiet viņam šo sarūgtinājumu, ka viņš ir zaudējis visu, pat manu cieņu. Bez šaubām, viņš ir zaudējis arī pašcieņu. Viņš jau ir diezgan smagi sodīts. Draugs, jūtiet man līdzi, ka man vajadzēja visu to Jums sacīt. Kāpēc es neiemīlēju jūs? Tad man šodien nevajadzētu liet tik rūgtas asaras! Taču šī kļūdīšanās manā mūžā ir pēdējā . . . Turpmāk vairs nebūs šķēršļu starp svētu draudzibu un mani...

Starp svētu draudzību un skaistu sievieti šķēršļi būs vienmēr. Šķiršanās no Sando nebija vienīgā, kas Sandai aptumšoja 1833. gadu. Latušs bija indīgs un viegli aizkaitināms cilvēks, greizsirdīgs skolotājs (kā vecais Porpora romānā «Konsuela»), kas, «attīstījis kādu talantu», nepieļāva, ka ērglēns sāk lidot paša spārniem. Latušs saķildojās ar Balzaku, pēc tam kad bija viņu atbalstījis. Svešzemniecei Balzaks rakstīja: «Latušs ir skaudīgs, nenovīdīgs un ļauns, īsts indes toveris,» — un sacerēja vienīgo epitāfiju,

kuru, kā viņš apgalvoja, šis augstprātīgais vīrs būtu ar mieru atzīt par piedienīgu savai kapa plāksnei, — «Anrī de Latušam — pateicīgais XIX gadsimts». īsi sakot, abi vīrieši vairs nesarunājās, un Latušs pārmeta Sandai, ka viņa vēl arvien pieņem Balzaku, bet Balzaks savukārt brīdināja Žoržu: «Piesargieties! Kādā jaukā dienā jūs, pati nezinot, kāpēc, atradīsiet Latušā visnāvīgāko ienaidnieku.»

Mērs kļuva pilns, kad Latušs publicēja pret jauno romantiķu grupu rakstu «Literārā kliķe» un Planšs atbildēja ar iznīcinošu rakstu «Literārais naids». Latušs jutās dziļi aizvainots: «Nesen man kā rakstniekam nikni uzbruka kritika ... Izrādās — apvainotājs ir gluži vienkārši Didevāna kundzes galdabiedrs.» Pakalpīgi draugi pavēstīja Aurorai, ka Latušs runājot par viņu tikai ar riebumu: «Slava ir viņu apskurbinājusi, viņa upurē savus īstos draugus, neņem vērā padomus . . .» Tās pašas lādzīgās dvēseles atstāstīja Onē Vilku ielejas vientuļniekam, ko par viņu esot runājusi Žorža Sanda. «Uzreiz pazīstu Didevāna kundzi,» Latušs sacīja, «viņa steidzas palielināt un izplatīt manu nelabvēļu sarakstu, lai tad drošāk varētu stāties šo ļaužu priekšgalā. Es labāk paciešu apvainojumus no tiem, kuriem esmu pūlējies būt derīgs, nekā pats esmu nepateicīgs.» Viņš lika pasacīt Sandai, lai viņa vairs nebrauc uz Onē; saķildošanās ār pirmo skolotāju ļoti sāpināja rakstnieci.

Ar Balzaku viņa līdz tam laikam bija labi sapratušies. Viņa jūsmoja par Balzaku, uzskatīja viņu par interesantu, ģeniālu un labprāt klausījās, kad viņš dedzīgi stāstīja par saviem iecerētajiem darbiem. Taču Balzakam bija iepaticies Sando, un, kad notika šķiršanās, Balzaks ātri izlēma, kura pusē nostāties.

Balzaks Hanska kundzei 1833. gada marta beigās: Zils Sando ir jauneklis, Žorža Sanda — sieviete. Jutu simpātijas pret viņiem abiem, jo man likās lieliski, ka sieviete pamet visu, lai sekotu nabaga jauneklim, ko iemīlējusi. Šī sieviete, Didevāna kundze, ir talantīga rakstniece... Man patika šie abi mīlētāji, kas mājoja Senmišela krastmalas nama mansardā lepni un laimīgi. Didevāna kundze bija paņēmusi līdzi savus bērnus. Ņemiet to vērā! Atnāca slava un atnesa nelaimi uz šo balodīšu mājas sliekšņa. Didevāna kundze nolemj, ka viņai bērnu dēļ jāšķiras no jaunekļa. Mīlētāji izšķiras, un šķiršanās iemesls, manuprāt, ir Žoržas Sandas jeb Didevāna kundzes jaunā aizraušanās ar visļaunāko mūsu laikabiedru Anrī de Latušu, manu kādreizējo draugu, kas ir viens no valdzinošākajiem, bet arī visļaunprātīgākajiem cilvēkiem. Pat ja vienī-

gais pierādījums tam būtu Didevāna kundzes atraušanās no manis, kas viņu ar Žilu Sando tik brālīgi uzņēma savā mājā, — ar to pietiktu. Bet viņa ari izmet dzēlības par savu bijušo mījāko, un vakar es sastapu Sando pilnīgi izmisušu. Tāda, kā redzat, ir «Valentīnas» un «Indiānas» autore ...

Tas viss bija izdomas auglis, ļoti tāls īstenībai. Bet ko gan citu varēja gaidīt no Balzaka, ja ne vienīgi spilgtu iztēli un cēlsirdību? Kad Sando pēc vairākiem mēnešiem atgriezās no Itālijas, viņš aizkustināja Balzaku. Mazajam Žilam sirds aiz sāpēm vai lūza. Saviļņotais Balzaks piedāvāja Zilam patvērumu un uzturu, kamēr jauneklis gūs panākumus dramaturģijā: «Vispirms šo nabaga jūtīgo avarējušo puisi vajag nostādīt uz kājām un tad ievadīt literatūras okeānā .. .» Īstenībā šis pamestais mīļākais jau bija ja arī ne gluži aizmirsis savas bēdas, tad tomēr nomierinājies.

Zils Sando Emīlam Poitram: Esmu atņēmis savām sāpēm muļķīgo svarīgumu, kādu tām piešķīru, kad braucu projām. Galu galā es sapratu, ka šīs sāpes it nemaz neizjauca radības harmoniju, ka pasaulē no tām nekļuva ļaunāk un debesu spīdekļu gaita ne uz mirkli netika pārtraukta. Zaudējot svinīgumu, mana nelaime ir zaudējusi asumu. Tā man tagad liekas tikai pliekana un vulgāra. Beidzot es protu novērtēt vientuļas un aizvainotas dvēseles īsto vērtību... un atskārstu, ka lielās sāpēs bieži vien ir vairāk lepnuma un godkāres nekā lielā priekā. Bēdas mūs apskurbina, un mēs iedomājamies, ka esam pasaules centrs; mēs iztēlojamies, ka vienigie ciešam to, ko pirms mums jau ir cietuši visi; mēs ticam, ka tikai mums ir privilēģijas uz nelaimi, ka mēs esam likteņa nolādētie, ka mēs — ko lai vēl saku? — esam kaut kādi Gjauri, Laras. Ak dievs, mēs esam tikai pievilti mīlētāji, un ar tiem ir pilna visa pasaule .. .

Pāris gados Žils Sando ļoti pārvērtās. Viņa gaišie, cirtainie mati sāka priekšlaicīgi izkrist. Acis iegrima, kļuva izteiksmīgākas. Viņš bija cietis; viņš lādēja Auroru. No šīm ciešanām dzima viņa nelielais talants. Pienāks laiks, kad Sando uzrakstīs par šo pārdzīvojumu romānu «Marianna», kurā būs daudz patiesības. Šajā darbā Sando sniegs savas pirmās un neaizmirstamās mīļākās objektīvu portretu:

Lauku klusums, zināšanu krāšana, sapņainība, lasīšana bija attīstijusi Mariannā vairāk spēka nekā maiguma, vairāk iztēles nekā sirsnības, vairāk ziņkāribas nekā īsta jūtīguma. Viņa vienmēr bija dzīvojusi himēru pasaulē. Klaiņādama viena pa Krezas krastiem, pauguru nogāzēm, gar zaļojošiem dzīvžogiem, viņa jau iepriekš bija sev izfantazējusi heroisku dzīvi, ko piepilda cēla pašaizliedzība un augstsirdīga uzupurēšanās. Viņa bija nojautusi kaujas un cīniņus, gaistošu mīlestību, mokpilnu svētlaimi. Viņa jau bija visu izsmēlusi, iekams baudīja . ..

Žorža arī pati tā sprieda par sevi — gaišredzīgi un skumji.

V

JAUNI DRAUGI. LELIJA

Laika skrēja un dzīves nejaušības nemitīgi nes mums garām agrāk nepazītus cilvēkus; daži no tiem, atskaloti mūsu krastos, te paliek. Tā jauni draugu slāņi aizstāj vecos, ko bēgums aiznesis. Žorža bija zaudējusi savu pirmo padomdevēju Latušu; uz kādu laiku par viņas uzticīgu draugu kļuva Sentbēvs.

Tas bija jauns kritiķis (viņam, tāpat kā Sandai, 1833. gadā bija divdesmit deviņi gadi), kas ar saviem smalkajiem vērtējumiem jau bija guvis ievērību. Viņa seja, «tukla, skūta, viltīga», nebija skaista. Viņš likās sald-kaisls, maigs un reizē ļauns. Viņa «rūdītajai dvēselei bija papeļu trauslā un bālā lapotne». Noraizējies par savu nenokārtoto dzīvi, Sentbēvs bija mēģinājis sadraudzēties ar Igo ģimeni. Iemīlējies Adelē, viņš sāka nīst Viktoru. Sirds dziļumos un savās piezīmju grāmatiņās Sentbēvs izsmēja bērnišķīgo un titānisko dzejnieku, viņa «ar baltiem diegiem šūtās» viltības, teātri, šīs «marionetes ciklopu salai», šo «Kalibānu, kas tēlo Šekspīru». Kritiķis Sentbēvs nožēloja, ka pats nav nekā radījis, it kā augstvērtīga kritika nebūtu daiļrade. «Knidas Afrodītes tempļa sargam» Sentbēvam patika izvilināt sieviešu noslēpumus. Viņš ielavījās pie tām, iemantoja uzticību, noklausījās grēksūdzes, deva padomus un pēc tam pacēla nesmalkjūtību līdz ģenialitātes augstumiem. Sarunās viņš spīdēja intermitējoši kā fosforescējošs jāņtārpiņš. «Šķiet, ka viņš paslēpj aiz banālām frāzēm savu aso prātu, bet ik pa brīdim uzplaiksnījusi dzirkstele to nodod.»

Kopš tā laika, kad bija iznākusi «Indiāna», Sentbēvs pastāvīgi cildināja noslēpumaino, ģeniālo jauno rakstnieci. Aurora to zināja, un, kad 1833. gadā tika izziņota «Lukrēcijas Bordžas» pirmizrāde, viņa aizrakstīja Sentbēvam un lūdza divas vietas — sev un Zilam Sando: «Jūs esat Viktora Igo draugs, un mēs, mans līdzautors un es, esam dedzīgi Igo pielūdzēji... Ja ar savu lūgumu Jūs apgrūtinu, tad pasakiet atklāti, bet atnāciet pie manis un pasakiet pats . . .» Sentbēvs atsūtīja divas ieejas kartes; Aurora neatlaidīgi aicināja viņu: «Nāciet katrā laikā, kad Jums ir ērti; Jūs vienmēr būsiet gaidīts .. . Galvenais ir, lai Jūs mani neienīstu, jo es ļoti ilgojos pēc Jūsu draudzī-

bas. Varbūt ir smieklīgi, ka Jums to saku, taču, kad cilvēks jūt, ka viņam ir taisnība, tad viņš neatkāpjas aiz bailēm, ka viņu varētu pārprast...»

Svešu noslēpumu cienītājam Aurora bija lielisks laupījums; Žoržai Sentbēvs drīz vien kļuva vērtīgs padomdevējs literatūrā un jūtās. Kad sacēlās vētra ap Žoržas un Sando šķiršanos, Sentbēvs ar patiku vēroja šo interesanto notikumu. Vairākas reizes viņš ēda pusdienas pie Auroras Malakē krastmalas dzīvoklī kopā ar laipno un cinisko Ortansu Alāru, kas tanī laikā bija Šatobriāna mīļākā; no tās Sentbēvs saņēma vērtīgas ziņas par Renē vecumdienām. Ortansa bija atvedusi līdzi jaunu ženēvieti ar sidrabainiem matiem — Šarlu Didjē, kas Florencē bija bijis viņas mīļākais. Katra sieviete interesējas par vīrieti, kuru kāda viņas draudzene ir mīlējusi. Žorža skatījās uz Didjē ziņkāri un labvēlīgi; viņš bija skaists, būdams protestan-tiski audzināts, izturējās apvaldīti, bet sievietes viņu valdzināja, viņš bija vīrišķīgs. Didevāna kundze todien viņam nepatika. «Pasausa un nepiekļāvīga. Viņai ir neparasta galviņa. Domāju, ka viņa nespēj būt kaislīga,» Didjē rakstīja.

Jutekliskiem cilvēkiem piemīt instinkts. Par spīti Auroras izskatam, ženēvietis nebija maldījies. Romāns «Lēlija», kuru Žorža Sanda tolaik sāpēs iznēsāja un kura daļu viņa nolasīja Sentbēvam, bija tikai gara atzīšanās par miesīgu nevarību. Personāžu ekstravagantie raksturi grāmatu ir sabojājuši, bet tā ir vērtīga ar autores vaļsirdīgo atzīšanos. Tā jālasa nevis pašreizējā izdevumā, ko Sanda izlaboja, kad nožēloja, ka ir sevi atklājusi, bet 1833. gada oriģinālizdevumā; tanī laikā viņa atrada skumju atvieglojumu, aprakstot savu vilšanos mīlestībā un iztirzājot vilšanās cēloņus.

Lēlija ir sieviete, kas noliedz mīlestību. Viņa ir daiļa, cēla, bet salta kā statuja. «Kā izrauties no marmora skavām, kas mani stindzina tāpat kā mironi kaps?» Jaunais dzejnieks Stenio kaislīgi mīl šo sievieti un veltīgi mēģina atdzīvināt. Viņš saka: «Lēlija nav pilnvērtīga dzīva būtne. Kas tad ir Lēlija? Ēna, sapnis vai, augstākais, ideja. Patiesi, tur nav sievietes, kur nav mīlestības ...»

Lēlijas romantiskais sirdsdraugs Trenmors, augstāko aprindu cilvēks un katordznieks, lūdzas, lai viņa nepazudina Stenio un «ar savu ledaino elpu» nesagandē šī zēna labā-

kos gadus. Taču Lēlijai nepietiek vīrišķības atteikties no Stenio. «Man patīk jūs glāstīt,» viņa tam saka, «lūkoties uz jums, it kā jūs būtu mans bērns . . .» Šī disharmonējošā, satraucošā mātes-mīļākās tēma Sandas dzīvē ieskanēsies bieži. Taču Lēlija negribētu mīlēt kā māte, bet ka viņas māsa kurtizāne Pulhērija, kas romānā iemieso juteklisko mīlestību. Lēlija ir mēģinājusi sekot viņas piemēram un rūgti vīlusies:

Mana miesa panīka misticisma askētiskajās apcerēs, asinis sastinga no nekustības, pastāvīgi sēžot pie grāmatām, es aizmirsu būt jauna, un daba aizmirsa mani atmodināt. Mani sapņi bija pārāk cildeni, es vairs nespēju nokāpt līdz rupjām fiziskām iekārēm. Gluž.i nemanot mans gars bija pilnīgi atraisījies no miesas...

Tad Lēlijai sākās dzīve, ko viņa nosauc par «uzupurēšanās un pašaizliedzības» dzīvi, tāpēc ka viņa bija ar mieru sniegt baudas, kuras pati nespēja dalīt. Tālāk citēsim tekstu, kas svarīgs katram, kurš grib saprast Sandu:

Tāpēc es viņu tik ilgi mīlēju ... mani pārņēma drudžains satraukums, jo es neguvu apmierinājumu. Viņam blakus manī modās dīvainas, vētrainas alkas, ko nespēja remdināt pat viskaislākās skavas. Krūtīs man dega nedziestoša uguns, bet viņa skūpsti man nenesa veldzi. Ar pārcilvēciskiem spēkiem slēdzu viņu savās rokās un, zaudējusi drosmi, bez spēka nokritu viņam līdzās... Iekāre manī iededza dvēseles kvēli, kas paralizēja jutekļus, tos neatmodinājusi; mežonīgs trakums pārņēma smadzenes un koncentrējās tikai tur. Nespēcīgās un gausās asinis dzīslās sastinga milzīgā gribas sasprindzinājuma brīdī...

Kad viņš aizsnaudās piesātinājies un apmierināts, es nekustīga un satriekta gulēju viņam blakus. Stundām ilgi vēroju viņu guļošu. Šis vīrietis man likās tik skaists! ... Satraukto asiņu kaismie viļņi man iestrāvoja sejā; neciešamas trīsas ieplūda locekļos. Man šķita, ka izjūtu fiziskas mīlestības satricinājumu un pieaugošu iekāres satraukumu. Mani pārņēma milzīgs kārdinājums uzmodināt viņu, apskaut un izraisīt glāstus, no kuriem vēl nebiju pratusi kaut ko gūt... Es apslāpēju savu ciešanu mānīgos mudinājumus, jo skaidri zināju, ka nav viņa spēkos manas ciešanas remdināt.

Reizēm miegā, krāšņajā ekstāzē, kāda paņem savā varā askētiskus prātus, es jutu, ka tieku kaut kur aiznesta kopā ar viņu ... Tad es peldēju neizsakāmas tīksmes viļņos un, laiski aplikusi rokas viņam ap kaklu, kaut ko neskaidri murminādama, noslīgu viņam uz krūtīm. Bet viņš atmodās, un manai laimei bija beigas . .. Man blakus atkal atradās vīrietis, brutāls vīrietis, rijīgs kā plēsīgs zvērs, un es šausmās atrāvos. Taču viņš mani vajāja, viņš negribēja samierināties, ka ir veltīgi iztraucēts miegā, un smēla neprātīgu baudu uz nesamaņā grimušas, pa pusei mirušas sievietes krūtīm ...

Mani jutekļi neapdzisa, tie pat atjaunojās. Pavasara košums un smaržas, siltās saules un dzidrā gaisa rosinošā ietekme ... manī modināja jaunas alkas. Jutu asu nemieru, neskaidras un nevarīgas tieksmes. Man šķita, ka es atkal varētu mīlēt un just. Otra jaunība, spēcīgāka

un drudžaināka nekā pirmā, lika straujāk pukstēt sirdij krūtīs. Iekārei mainoties ar bailēm, es izšķiedu savus spēkus, tiklīdz tie bija atjaunojušies ... Es sapņoju paņ nepazīta dēmona skavām; jutu tā karsto elpu dedzinām man krūtis, iecirtu nagus sev plecos, iedomādamās, ka tas ir viņa zobu kodiens. Piesaucu baudu pat par mūžīgas nolādēšanas cenu... Kad ausa diena, es biju kā salauzta aiz noguruma, bālāka nekā rīta debess. Mēģināju rast atvieglojumu, kliedzot aiz sāpēm un dusmām ...

Kritiens ir jo reibinošāks tāpēc, ka iztēlē viņa bija pārāk daudz cerējusi; Lēlija jūtas satriekta un vairs nemīl savu mīļāko; tagad viņas vienīgā doma, vienīgais rīcības un gribas mērķis ir dalīt nepazīto laimi, ko citas sievietes iegūst tik viegli: miesīgās mīlestības laimi.

Ļaujot savām vēlmēm tiekties pretī rēgiem, man reizēm gadījās sapnī dzīties tiem pakal, satvert tos lidojumā, valdonīgi prasīt no tiem ja arī ne īstu laimi, tad vismaz neilgu saviļņojumu. Tā šī neredzamā izlaidība nevarēja nevienu skart... es tai ļāvos bez sirdsapziņas pārmetumiem. Iztēlē biju neuzticīga ne tikai vīrietim, ko mīlēju, bet katru nākamo dienu kļuvu neuzticīga tam, kuru vakar biju mīlējusi...

Dons Zuāns iet no sievietes pie sievietes, tāpēc ka neviena no tūkstoš un trim sievietēm nedāvāja viņam laimi; Lēlija iet no vīrieša pie vīrieša, tāpēc ka neviens no viņiem nesniedza tai baudu. Romāns pierāda, ka autorei bija uzaususi gaisma, un Žorža, tuvojoties trīsdesmit gadiem, analizēja sevi gaišredzīgi. Pēc romāna lasījuma Sentbēvs nākamajā dienā rakstīja autorei.

Sentbēvs Zoižai Sandai 1833. gada 10. maitā: Kundze, steidzos Jums darīt zināmu, cik daudz vakarvakars un viss, ko tanī dzirdēju, lika man pēc tam pārdomāt un cik ļoti «Lēlija» kāpinājusi un palielinājusi nopietno apbrīnu un draudzību, ko pret Jums jūtu... Plašā publika, kura lasītavās pieprasa vienalga kādu grāmatu, no šī romāna novērsīsies. Bet šo darbu augsti novērtēs tie, kas romānu uzskata par cilvēces mūžīgo domu dzīvu izpaudumu... Būt sievietei, turklāt jaunākai par trīsdesmit gadiem, no kuras izskata nekādi nevar manīt, ka viņa izpētījusi šādas dzīles, nest sevī zināšanas, no kurām mums nosirmotu deniņi un izkristu mati, nest tās viegli, brīvi, valodā atturīgi — to es apbrīnoju visvairāk... Kundze, Jums ir reti sastopams, stiprs raksturs ...

Sanda atbildēja tūlīt nākamajā dienā, viņa bija samul-'susi, iedomājoties, cik ērmīgi kropla viņa, bet šaubām, kļūtu vērīga lasītāja acīs, kurš autori identificētu ar Lēliju.

Žorža Sanda Santbēvam 1833. gada 11. maitā: Noklausījies «Lēliju», vakar Jūs man pateicāt vārdus, kas mani sāpināja: Jūs pateicāt, ka baidāties no manis. Lūdzu, dzeniet projām šādas domas un nesajauciet cilvēku ar ciešanām. Jūs dzirdējāt ciešanas... Samieriniet mani ar

dievu, Jūs, kas vienmēr ticat un bieži viņu pielūdzat... Un pārāk neticiet manai sātaniskajai nostājai: zvēru Jums, ka tā ir tikai izlikšanās ... Jūs esat tuvāk eņģeju dabai, tāpēc sniedziet man roku un nepametiet mani sātanam ...

Tas pierāda, pirmkārt, ka Sanda maz pazina Sentbēvu, otrkārt, ka vīrieši prot labāk nekā sievietes tēlot tikumīgos.

Katrā sievietē aiz mīlestības uz mīlestību neapzināti mīt savedēja; Sentbēva būtības sievišķīgā puse mudināja viņu uz savešanu. Dzīvodama Parīzē viena un brīva, Žorža Sanda nevarēja ilgi palikt sieviete bez vīrieša. Taču atrast mīļāko, kas būtu piemērots Lēlijai, nebija viegli. Sentbē-vam ienāca prātā ērmīgā doma izvirzīt par kandidātu filozofu Teodoru Zufruā, ar kuru viņš draudzējās. Juras kalnos dzimušais Teodors ar zilajām acīm un domīgo lēnību bija skarbs un reizē maigs. «Garais augums, vienkāršā, nemākslotā izturēšanās, zināms ass raupjums, no kā viņš nebija atbrīvojies, — viss viņā atklāja neskartu kalnu bērnu, un ar to viņš lepojās; biedri bija viņu iesaukuši par Sikambru . ..» Zufruā bija ar panākumiem aizstāvējis Sor-bonnā disertāciju par tematu «Skaistais un cildenais». Viņam, tāpat kā Didevāna kundzei, patika augsta dabas poēzija, bet bija neprāts gribēt šo filozofu tuvināt Lēlijai; viņai tas apniktu īsā brīdī. Tomēr Žorža, kas uzskatīja Sentbēvu par savu biktstēvu, atbildēja viņam padevīgi.

Žorža Sanda Senlbēvarn 1833. gada aprīlī: Draugs, ja Jūs vēlaties, tad es pieņemšu Zufruā kungu. Kaut gan man nav nekādas patikas redzēt ap sevi jaunas sejas, es uzveikšu atturību un, bez šaubām, atradīšu personā, kuru Jūs tik silti ieteicat, visas īpašības, kas pelna cieņu. Lūdzu, brīdiniet viņu, ka es izskatos vēsa un nelaipna, esmu neuzveicami slinka un apkaunojoši mazzinoša un tāpēc lielāko tiesu klusēju, lai viņš neuzskatītu par rupjību to, kas man ir ieradums, patiesa dīvainība, nevis nelabvēlība. No Zufruā kunga sejas redzēju, ka viņam var būt dai]a dvēsele un izsmalcināts prāts, bet iespējams, ka, atklājot viņā šīs īpašības (kas ir reti sastopamas un noteikti cienījamas), es neizpaudīšu sevišķu sajūsmu. Ir cilvēki, kas piedzimst viengabalaini, kam nav jācīnās pret zemūdens klintīm, uz kurām citi uzduras un apdauzās; viņi aizslīd tām garām un pat nenojauš, ka šādas klintis ir, un reizēm pabrīnās, redzot ap sevi peldam šķembas. Es mazliet baidos no šiem cilvēkiem, kas ir tikumīgi no dzimšanas ...

Pēdējā mirklī ierunājās veselais saprāts, un Žorža atsauca satikšanos.

Viņa vēl arvien skuma, iecirtušies ņirdzīgajās, ierastajās sāpēs. «Esiet Lēlija,» Sentbēvs viņai rakstīja, «bet

prozā, reālajā ikdienas dzīvē nenonieciniet pusizdziedinā-šanos, puslaimi, kas pēc zināmiem pārbaudījumiem sirdij sniedz diezgan daudz. Centieties skatīties uz ļaudīm un pasauli iecietīgāk, taisnīgāk . . . Pat vissvētākie šajā grēcīgajā pasaulē pārdzīvo baismīgus brīžus .. . Šādiem brīžiem nevajag ļauties . ..» Žorža Sanda pateicās un apgalvoja, ka «starp rakstītājiem», kā sakot Solanža, esot atradusi tikai vienu draugu, proti, viņu, Sentbēvu. Taču īsti uzticamais draugs šajos smagajos mēnešos bija Marija Dorvala, kas ar sava cinisma, dabiskuma, diženuma un kaislīguma sajaukumu tanī laikā lieliski atbilda Žoržas satraukumam. Iespējams, ka Lēlijas un saprātīgās kurtizānes Pulhērijas dialogos atveidotas Žoržas un Marijas sarunas.

Viņas bieži satikās gan pie vienas, gan pie otras. Žorža, kas vienmēr bija dievinājusi teātri, neizlaida nevienu Dorvalas izrādi. Biļešu piedāvājumi un lūgumi atsūtīt biļetes bija galvenais temats gandrīz visās viņu vēstulēs.' Žorža šādiem lūgumiem pievienoja arī maigas rindas:

Dārgā, šodien man nebūs iespējams Jūs redzēt. Man nav tik daudz laimes! Pirmdien no rīta vai vakarā — teātrī vai Jūsu gultā — noteikti aiziešu Jūs noskūpstīt, kundze, citādi izdarīšu kādu neprātību. Strādāju kā katordznieks, tā būs man atlīdzība. Ardievu, daiļākā par visām...

/833. (jada februāri: Mīļā, dārgā Mārī, Jūs atnācāt pie manis, un es biju Onē. Jūtos tik nelaimīga, ka esmu zaudējusi vienu mūža dienu, kurā Jūs būtu varējusi būt! Bet pasakiet, kurā dienā Jūs būtu ar mieru patērzēt ar mani pēc pusnakts. Atrakstiet man vienu vārdu, es vienmēr būšu gatava. Jums, mazā sieviete, dzīvē ir tik daudz kas. Man nav nekā! It nekā cita — vienīgi Jūs, ko skūpstu tūkstoš reižu...

Dorvala atbildēja īsāk un, bez šaubām, Alfrēdam de Vinjī par patikšanu satikās mazliet retāk ar draudzeni, kas sūdzējās par to.

1833. gada martā: Mārī, kāpēc mēs tik sen neesam tikušās? Es biju slima, tas, protams, ir iemesls. Jūs esat bijusi ļoti aizņemta; Jūs nevarējāt, es noteikti zinu, jo Jūs esat labsirdīga un būtu mani apmeklējusi, ja kaut kas nebūtu Jūs aizkavējis. Bet mīlēt Jūs, Mārī, tik sirsnīgi un pavadīt tik daudz dienu bez Jums! Tas mani skumdina un dara sirdi vēl smagāku nekā parasti. Vai nosodīsiet mani, ka esmu tik nožēlojama? ... Baidos, ka ļoti maz esmu cienīga Jūsu draudzības, Jūs esat tik diža un cildena sieviete! Bīstos zaudēt to, ko esmu ieguvusi, — un es sev jautāju, vai manā dzīvē nav kāds traips, kas Jūs attālina no manis? Bet Jūs, dārgā Mārī, esat tik daudz pārāka par citām sievietēm, ka es atrastu Jūsos iecietību un līdzjūtību, ja būtu kaut ko nodarījusi. Domāju, ka neesmu. Taču, ja arī tā būtu, Jūs, Mārī, esat tik laba, ka mīlat mani, par spīti visam ... Kad Jūs man dāvāsiet jauku vakaru — pie Jums vai pie manis? Esi taču laba pret savu draudzeni, kas ir bēdīga un vienīgi pie Tevis atrod jaunību un laimi...

Žorža būtu gribējusi vienreiz pavadīt Mariju turnejā kaut vai kā ģērbēja. Viņu dīvaini valdzināja Marijas Dor-valas kaislīgās žēlabas pret dievu un pret vīriešiem. «Pati sev nekā neslēpdama, viņa nekā neizdaiļoja un nemaz neizlikās. Viņa bija apveltīta ar reti sastopamu daiļrunību, kas reizēm bija barbariska, bet nekad ne pliekana; šī daiļrunība, vienmēr tikla savā skarbumā, allaž atklāja nenotveramā ideāla meklējumus, sapni par šķīstu laimi, par debesīm zemes virsū .. .» Marijā Dorvalā, kas dzīvi bija iepazinusi daudz dziļāk nekā Žorža, rakstniece atrada savas prasības pēc absolūtā. Vinjī bija greizsirdīgs uz šo kvēlo draudzību. Nelaimīgais vientiesīgi baidījās, ka brīvās mīlas teorētiķe neietekmē Dorvalu. Sanda simplici-tas![13] Valdzinošajai, lielajai Dorvalai, kas bija iemīlējusies savā ķermenī, nebija šajos jautājumos vairs jāmācās ne no vienas sievietes.

Satrauktā Lēlija, meklēdama mierinājumu un kaut kādu atklāsmi, sastapa cinisku vīrieti, kas viņai solīja vienu un otru. Prospers Merimē, liels Sentbēva draugs un, tāpat kā Anrī Beils, sentimentāls cilvēks, bija kopš bērnības par kaut ko aizvainots, un no tādiem sātans veido donžuānus. Viņam patika spriedelēt par mīlestību profesionāļa valodā, ar medicīnas studenta rupjību. Ar to Merimē guva panākumus Operas foajē un dažos buduāros. Sastapis šo skaisto, neparasto, neaizņemto, gudro un slaveno sievieti,, viņš nolēma pievienot vēl vienu skalpu savai kaklarotai. Merimē lenca Sandu kopš 1833. gada sākuma, taču bez panākumiem. Viņa apsolīja pieņemt Merimē, pēc tam pēdējā brīdī atvainojās, aizbildinādamās ar galvas sāpēm vai vīra atbraukšanu. Merimē kļuva, dzēlīgs un žultains; «Būtu Jums ļoti pateicīgs, ja Jūs paziņotu, vai esat atveseļojusies, vai Jūsu vīrs kādreiz iziet viens pats no mājām un, beidzot, vai man būtu cerība apmeklēt Jūs, nesagādājot Jums neērtības ...»

Merimē guva uzvaru «uz četrdesmit astoņām stundām ar drošsirdību, kādu viņš, nebaidīdamies ļaužu valodu, parādīja visai Parīzes elegantajai sabiedrībai uz Operas galvenajām kāpnēm, rokās nesdams mazo Solanžu, kas bija aizmigusi «Roberta Velna» pēdējā cēlienā». Sanda atrada viņā «mierīgu un spēcīgu» cilvēku, kas savaldzināja

ar «prāta varenību». Viņa izklāstīja visas Lēlijas žēlabas. Viņš par to smējās. 1833. gada aprīlī kādu vakaru abi pastaigājās pa Malakē krastmalu gar Sēņu; Sanda piedāvāja viņam mīlestību-draudzību. Viņš atbildēja, ka varot «mīlēt tikai ar vienu noteikumu», viss pārējais esot literatūra. Tas bija pats maldīgākais uzskats par mīlestību, taču Sanda atradās tik bezcerīgā izmisumā, ka bija ar mieru pieķerties katrai vismazākajai cerībai. «Es ticēju,» viņa rakstīja Sentbēvam, «ka Prosperam ir laimes noslēpums, ka viņš to man atklās ... ka viņa nicīgā bezrūpība mani izdziedinās no bērnišķīgā jūtīguma.»

Galu galā viņam izdevās pārliecināt Sandu, ka arī viņa var sastapt mīlestību, kura spēj gan apmierināt jutekļus, gan skurbināt dvēseli. Tieši to Sanda cerēja. Viņu apžilbināja Merimē valdonīgais tonis. «Labi, esmu ar mieru,» viņa tam beidzot sacīja, «lai notiek tā, kā jūs gribat, ja tas jums sagādā prieku, jo par sevi varu droši pateikt, ka man nebūs nekāda prieka.» Abi uzkāpa viņas dzīvoklī, paēda vakariņas; ar istabenes palīdzību Sanda pārģērbās pa pusei turciskā, pa pusei spāniskā mājas tērpā. Merimē vēlāk apgalvoja, ka Žorža šajā scēnā izturējusies tik nekautrīgi, ka nokāvusi partnerī katru iekāri. Droši vien viņa pūlējās parādīt lielāku vaļību, nekā viņai piemita īstenībā. Lai nu vai kā, taču iznākumā bija nožēlojama un smieklīga neveiksme. Donžuāns, tāpat kā viņa draugs Stendāls līdzīgā gadījumā, cieta pilnīgu fiasko. Sev par lielu pārsteigumu viņš atklāja, ka šī sieviete ir kaunīga, ka viņai trūkst izpalīdzīgas veiklības gan aiz nezināšanas, gan aiz lepnības. Sašutis viņš atspēlējās ar rūgtu un vieglprātīgu joku. Kad viņš bija aizgājis, viņa raudāja aiz sāpinājuma, riebuma un bezcerības.

Sanda izstāstīja to visu Marijai Dorvalai, uzskatīdama, ka ir pelnījusi nožēlu, nevis nosodījumu. Dorvala, piekodinājusi nevienam noslēpumu neizpaust, atklāja to Aleksandram Dimā, kas bija ļoti pļāpīgs. Drīz vien stāstījums par šo piedzīvojumu aplidoja visu Parīzi. Dimā piedēvēja Sandai šādus vārdus: «Vakar vakarā pie manis bija Merimē; viņš nav neko daudz vērts .. .» Labi draugi pasteidzās pavēstīt Sandai, ka Dorvala viņu nodevusi. Sanda šos draugus uzņēma slikti.

Jūs sakāt, ka viņa mani nodevusi. Es to zinu, bet jūs, mani labie draugi, — kurš no jums nav mani nodevis? Viņa pagaidām ir mani no-

devusi tikai reizi, bet jūs esat mani nodevuši katru dienu. Viņa atkārtoja vārdus, kurus esmu sacījusi. Jūs esat man piedēvējuši vārdus, kādus nekad neesmu teikusi... Ļaujiet man viņu mīlēt. Es zinu, kas viņa ir un cik viņa ir vērts. Viņas trūkumus es pazīstu; viņas netikumi ... Jā, pareizi, tas jums ir galvenais! Jūs baidāties no netikuma. Bet jūs paši esat netikumīgi, tikai to nezināt vai arī nevēlaties atzīt. Netikums! Vai tad tas jums liekas tik svarīgi? Vai jūs nezināt, ka netikums ir visur, katrā jūsu dzīves solī, ap jums un jūsos? . ..

Pēc četrpadsmit gadiem pārlasīdama savu dienasgrāmatu, Žorža Sanda apstiprināja šo spriedumu.

1847. gadā: Viņa! Viņa vēl arvien ir tāda pati, un es joprojām viņu mīlu. Tā ir apbrīnojami daiļa, cēla un maiga dvēsele, izcils prāts; viņas dzīve ir pilna maldu un posta. Tāpēc es tevi, Marija Dorvala, mīlu un cienu vēl vairāk! ...

Sentbēvam, lielajam cilvēcisko vājību cienītājam, kura ausīs arī bija nonākušas valodas par šo notikumu, Žorža Sanda aizsūtīja pilnīgu grēksūdzi.

Žorža Sanda Sentbēvam 1833. gada 8. jūlijā: Jūs neesat lūdzis no manis atzīšanos, un tā arī nebūs nekāda noslēpuma atklāšana, kad pastāstīšu Jums to, kas man ir uz sirds, jo es nelūdzu, lai Jūs par to klusētu. Es būtu ar mieru uzrakstīt un iespiest visus manas dzives notikumus, ja uzskatītu, ka tas kādam var būt derīgi. Tā kā Jūsu cieņa man ir vajadzīga un pat nepieciešama, tad man ir tiesības parādīt sevi tādu, kāda esmu, pat ja Jūs atraidītu manu grēksūdzi... Kādā no skumjajām, izmisīgajām dienām es sastapu vīrieti, kas ne par ko nešaubījās... kas nesaprata nekā no mana rakstura un smējās par manām bēdām ... Es vēl nebiju droši un pilnīgi pārliecināta, ka noteikti esmu kā Lēlija. Tīkoju gūt pārliecību, ka tāda neesmu, cerēju spēt no šīs saltās, nīstamās lomas atteikties. Redzēju sev blakus neiegrožotu sievieti, un tā bija lieliska; es, atturīga un gandrīz jaunavīga, biju pretīga savā egoismā un noslēgtībā. Mēģināju uzveikt savu dabu, aizmirst pagātnes vilšanās ... Mani bija pārņēmis romantiskais nemiers un pagurums, no kura reibst galva un atkal mostas šaubas par visu, ko agrāk esi noliedzis; tas izraisa kļūdas, kas ir smagākas par tām, no kurām jau esi atteicies. Tā arī es, jau zinādama, ka gadiem ilga tuvība nav varējusi mani saistīt pie otra cilvēka, pēkšņi iedomājos, ka dažas dienas ilgs valdzinājums spēs pārveidot manu dzīvi. īsi sakot, trīsdesmit gadu vecumā es uzvedos tā, kā neuzvestos pat piecpadsmit gadus veca meitene. Saņemieties. .. Notikuma nobeigumu man derdzas stāstīt. Bet kāpēc man būtu jābīstas kļūt smieklīgai, ja neesmu vainīga? ... Pieredzes man nav nekādas. Es raudāju aiz sāpēm, riebuma un izmisuma. Sastapu nevis mīlestību, kas spētu man just līdzi un mani nomierināt, bet žultainu, frivolu izsmieklu. Tas bija viss, un šo atgadījumu mēlneši savilka kopā pāris vārdos, kurus es nekad neesmu teikusi, kurus Marija Dorvala nav ne izpļāpājusi, ne izgudrojusi un kuri Dimā kunga iztēlei dara maz goda ...

Ne mazāko sirdsapziņas pārmetumu. Viņa atstāstīja tikai faktus, bez melošanas, bez gaušanās. Viņa bija medījusi laimi bīstamā apvidū un aizšāvusi garām. Šī pēdējā

neveiksme apstiprināja visas viņas bažas. Kļūt īstai mīļākai — kā Dorvala — Žoržas Sandas acīs bija triumfs un atpestīšana. Pret Merimē viņa sirdī neglabāja dusmas: «Ja Prospers Merimē būtu mani sapratis, tad varbūt iemīlētu un, ja būtu iemīlējis, tad mani sev pakļautu; ja es varētu pakļauties kādam vīrietim, tad būtu glābta, jo brīvība mani kremt un bendē . . .» Bet, ja viņa būtu varējusi pakļauties vīrietim, tad viņa nebūtu Žorža Sanda.

VI

Kāds sajukums, kāds sajukums! Pirms desmit gadiem viņa vēl bija jauna un cerību pilna sieviete; viņa bija ticējusi, ka spēs pārveidot vīriešus, kurus mīlēs, un pacels tos līdz augstajai, mistiskajai mīlestības idejai, kura mita viņā pašā. Viņa bija Stenio; tā pati lētticība, pieredzes trūkums, bažīgās un kvēlās nākotnes gaidas. Pēc tam, piedzīvojusi vilšanos ar Aureliānu de Sēžu tāpat kā ar Kazimiru Dide-vānu, viņa nolēma, ka ļaunums slēpjas slikti iekārtotā sabiedrībā, laulību bargajā stingrībā un ka, nokratījuši sīkumainos aizspriedumus un novecojušos likumus, brīvi mīlētāji īstenos savus sapņus. Arī šeit Aurora cieta neveiksmi. Brīvā mīlestība viņai sagādāja tādu pašu vilšanos kā laulāto draugu mīlestība.

Dzīvodama provincē, pukodamās par mazpilsētu sīkumainību, Aurora Didevāna bija ticējusi mākslas pasaulei, kurā valda godbijība un daiļrunība; viņa bija iedomājusies, ka Parīzē ir «izsmalcināta dzīve, laipna, eleganta, izglītota sabiedrība, kurā šā vai tā apdāvināti cilvēki var tikt uzņemti un rast iespēju apmainīties ar savām, jūtām un domām». Viņa nezināja, ka ģēnijs arvien ir vientuļš un ka nepastāv labāko cilvēku vienprātīgi pieņemtas morālas . hierarhijas. Viņa bija uzskatījusi par dzejniekiem visus, kas raksta dzejoļus. Divi gadi sāpīgas pieredzes bija viņai pierādījuši, ka arī lieli cilvēki nav milži, «ka pasaule ir pilna lopisku dzīvnieku un ka nevar spert ne soli, lai kādam no tiem neuzmītu». Viņa bija meklējusi meistarus, bet atradusi nožēlojamus gļēvuļus un liekuļus. Viņa bija , atklājusi, cik bīstami ir būt vaļsirdīgai.

Cilvēki negrib, ka viņiem norauj plīvuru un liek smieties par masku, ko viņi ir valkājuši. — Ja jūs vairs nespējat mīlēt, tad melojiet un ieti-nieties tik cieši plīvura krokās, lai neviens skatiens nevar izspiesties tam cauri. To pašu, ko veci izvirtuļi dara ar savu miesu, dariet ar savu sirdi: paslēpiet to zem krāšļiem un meliem. Lielieties un plātieties, lai neatklātu vecuma nespēku, kas dara jūs neticīgu, un dzīves pagurumu, kas dara jūs nevarīgu. Galvenais — nekad neatzīstieties, cik vecs ir jūsu prāts, nesakiet nevienam, cik ilgi esat auklējis savas domas...

Nogurusi, nemierpilna, asiņojoša no svaigi cirstajām brūcēm, svārstīdamās «starp pašnāvības šausmām un klostera mūžīgo mieru», Žorža Sanda 1833. gada vasarā patiešām bija Lēlija, mīlas alkstoša, mīlestības cienīga sieviete, bet viņai trūka pazemības, bez kuras nevar būt mīlestības. «Lēlija, jūsu sirds ir auksta kā kapa akmens!» viņa iesaucās ar Stenio muti. Un tomēr . . .

Un tomēr sirds dziļumos viņa skaidri apzinājās, ka jaunava no angļu sieviešu klostera, Noānas amazone, kas palīdzēja sirdzējiem, zināšanu alkstošā, šķīstā un nopietnā meitene nav mirusi. Lēlijā bija Manfrēda un Laras vaibsti. Taču Bairons, attēlodams velnišķīgo personāžu, ir un paliek nelabojams kalvinists un jūtīgs mīlētājs. Līksmi ēzdama pusdienas kopā ar Ortansu Alāru, ziņkārīgi klausīdamās Marijā Dorvalā, Žorža Sanda vairs nebija Žorža Sanda. Uz vienu vakaru viņa atguva Auroras Didevānas sirds jaunību un cerības. Tad viņa domāja par Noānas alejām, zvaigžņu mirdzumu, par dziļo, pasakaino klusumu, kurā ir tik viegli uzticēt sirds noslēpumus, par Bērī draugiem, uz kuru rokas viņa kādreiz atbalstīsies, lai pastāstītu par pārciestajām vētrām. Izvadījusi viesus, viņa ar aizmigušo Solanžu Malakē krastmalas dzīvoklī palika viena, un viņas brāzmainajā dvēselē, par spīti daudzajām katastrofām, uzpeldēja nepieciešamība ticēt mīlestībai, varbūt dievišķai mīlestībai.

CETURTĀ DAĻA MĪLESTĪBAS UN ĢĒNIJA ROTAĻAS

Sievietes uzskata par nevainigu visu, ko viņas uzdrošinās.

Žubērs

I

SAVA GADSIMTA BĒRNI

Malakē krastmalas nelielajā dzīvoklītī mēs atstājām jaunu, izmisušu sievieti, kas bija vīlusies, brīvā mīlestībā cietusi tādu pašu neveiksmi kā laulībā un centās grāmatā izpaust savas dumpīgās jūtas. Nedomājiet, ka viņa mirkst asarās! Viņa ir pārāk vitāla un spēkpilna, lai raudātu ilgi. Viņa nolēma, ka ir slikti izvēlējusies, ka jābūt kaut kur ideālajam mīļākajam, kurš spēs cienīt viņas jūtīgumu un uzveikt viņai raksturīgo pretestību, un tanī dienā, kad viņa sastaps šo īsto, kaisles apziņa — tātad paša dieva brīdinājums vadīsŽoržu. Viņa turpināja meklējumus un pārlaida skatienu pār talantīgajiem vīriešiem, kuri bija ap viņu, tāpat kā sultāns harēma noslēgtībā aplūko savas odaliskas.

Sentbēvs, par spīti sārtajai, «priekšlaicīgi izplūdušajai ķeruba sejai», būtu Žoržai itin labi paticis, un viņa pēc ciniķa izgāšanās labprāt piešķirtu pirmā mīlētāja lomu Sentbēvam. Taču viņš, lai gan agrāk Žoržu bija apmeklējis ļoti bieži, tagad vairs nerādījās. Viņa nesaprata Sent-bēva klusēšanas iemeslu un labāk samierinātos ar «vaļsirdīgu ķīviņu nekā ar šo augstprātīgo sastingumu». Vai viņa ar kaut kādu milzīgu kauna traipu savā reputācijā atbaidījusi Sentbēvu, tā «majestātisko pastāvīgo klātbūtni»? Varbūt viņas sabiedrība Sentbēvam vairs nepatīkot un

Lēlijas izmisums saduļķojot viņa jauneklīgo paļāvību uz dzīvi? Vai arī viņš iemīlējies greizsirdīgā sievietē, kura viņam liedzot apmeklēt bīstamu sievieti? «Ja tā būtu — vai tad Jūs nevarat viņu nomierināt, iestāstīt, viņai, ka man ir trīssimt gadu, es kā sieviete esmu iesniegusi atlūgumu, iekams piedzima viņas vecmāmiņa, un vīrieši mani interesē ne vairāk kā pērnā gada sniegs?.. .»

Tieši tam neticēja ne Adele Igo, ne Sentbēvs. Viņš bija ielūkojies bezdibenī, ko aizslēpa Žoržas burvība, un šausmās atrāvās. Vēstulē viņš izsacījās maigāk; viņš uzslavēja «vīrišķīgo godprātību sievišķīgajā daiļumā», bet atzina, ka draudzēties ar Žoržu ir grūti. «Dažāda dzimuma būtņu vidū draudzība iespējama tikai tad, ja dzīves nejaušību un mainību laiks viņām jau ir aiz muguras; tad katra no viņām vienkārši beigs dzīvot, tāpat kā veci ļaudis mēdz nobeigt dienu, sēdēdami uz sola saulrietā .. .» īsi sakot, viņš labprāt gribēja turpināt «nopietni» draudzēties ar Žoržu, bet no zināma attāluma, nevis aci pret aci. Viņai tas likās skumji un smieklīgi. «Drauds, ja jau es Jums nepatīku, tad Jūs esat brīvs. .. Vairs nemocīšu Jūs. Vai esat laimīgs? Tad ir labi! Es svētīju debesis un uzskatu, ka Jūs rīkojaties pareizi, izvairoties no manis...» Taču sanīsties ar Sentbēvu Sanda nevēlējās. Viņš bija ietekmīgs kritiķis, un viņa ātri aizmirsa sāpinājūmus, ja tos neizraisīja mīlestība, kas šajā gadījumā nebija.

Otrs Sandas pastāvīgais kritiķis Gistavs Planšs pēc «In-diānas» bija kļuvis biežs viesis Malakē krastmalā. Vai viņš bija mīļākais? Parīze to apgalvoja, kā mēdz apgalvot vienmēr; Kazimirs bija par to pārliecināts;-Žorža to stūrgalvīgi noliedza. Patiesību sakot, Planšs, no kura vienmēr plūda sakarsuša nesēja smaka, nemaz nebija vilinošs. Taču viņš bija varens; Sanda padarīja viņu par savu uzticīgo bruņinieku, un viņš lepni pieņēma šo lomu. Sanda bieži uzmeklēja Planšu pretīgajā mēbelētajā istabā Kor-deljē ielā un uzdeva viņam visdīvainākos pienākumus. Planšam vajadzēja iet līdzi uz teātri Kazimiram, kad tas iebrauca Parīzē, atvest ārstu, kad saslima Solanža, svētdienas vakaros pavadīt Morisu atpakaļ uz Anrī IV liceju un Sandu uz Dorvalas pirmizrādēm. Mazā Didevāna kundze bija pilnīgi pieradinājusi Gistavu Cietsirdīgo.

Marija Dorvala joprojām palika vismīļākā draudzene, taču viņa nevarēja gandrīz nemaz piedalīties Žoržas dzīvē.

Vinjī darīja visu iespējamo, lai atrautu mīļāko no tās, kuru sauca par «šaušalīgo sievieti». Marijai vienmēr trūka naudas savām trim meitām, un viņa nemitīgi brauca viesizrādēs. Tad uzticīgais Planšs tika steigšus sūtīts pie Vinjī, lai no tā izvilinātu Dorvalas adresi.

Žorža Sanda Marijai Dorvalai: Kur Tu esi? Kā Tev iet? ... Kāpēc Tu, ļaunā, aizbrauci, neatvadījusies no manis, neatstājusi man savu braucienu maršrutu, lai es varētu steigties Tev pakaļ? Man ļoti sāpēja, ka Tu aizbrauci neatvadījusies. Mani pārņēma splīns. Iedomājos, ka Tu mani vairs nemīli. Raudāju kā ēzelis... Esmu muļķe. Tev tas man jāpiedod. Man raksturā ir daudz sliktu īpašību, taču mana sirds spēj Tevi mīlēt, es skaidri jūtu. Veltīgi vēroju citus cilvēkus, neredzu neviena, kas būtu Tevis vērts. Neatrodu nevienu tik vaļsirdīgu, patiesu, spēcīgu, maigu, labu, cēlsirdīgu, jauku, diženu, jocīgu, lielisku un pilnvērtīgu raksturu kā Tavs. Mīlēšu Tevi vienmēr, gan lai kopā ar Tevi raudātu, gan lai smietos. Gribu aizbraukt pie Tevis un dažas dienas pavadīt kopā. Kur Tu esi? Kurp lai braucu? Vai Tevi netraucēšu? Vienalga, es pūlēšos nebūt tik īgna kā parasti. Ja Tu būsi skumja — arī es skumšu; ja Tu būsi līksma — lai dzīvo prieks! Vai gribi likt man kaut ko izdarīt? Aizvedīšu Tev visu Parīzi, ja man būs nauda, ar ko to nopirkt. Atraksti man vienu rindu, un es braucu. Ja Tu būsi ar kaut ko aizņemta un es būšu lieka, Tu mani aizsūtīsi strādāt citā istabā. Es protu darboties visur. Man ir teikts, lai es Tev neuzticos, un Tev droši vien tas pats ir teikts par mani; zini ko, aizsūtīsim viņus visus... un ticēsim tikai viena otrai.

Ja Tu man ātri atbildēsi tikai ar vienu vārdu; «Brauc!» — es došos ceļā, kaut man būtu pat holera vai mīļākais ...

Marija Dorvala parādīja šo vēstuli Alfrēdam de Vinjī un, lai viņu nomierinātu, izlikās smejamies par Žoržas rindām. Viņš uzrakstīja malā: «Aizliedzu Marijai atbildēt šai Safo, kura viņu apgrūtina.» Un Dorvala: «Sandas kundze dusmojas, ka viņai neatbildēju.» Taču Žorža pārāk jūsmoja par Mariju, lai dusmotos uz viņu ilgi.

Žorža strādāja parastajā, vienmērīgajā ritmā, bet dzīve viņai likās tukša, jo sirds klusēja. 1833. gada pavasara sākumā Revue des Deux Mondes rīkoja pie Luantjē, Ri-šeljē ielā 104, lielu dineju saviem līdzstrādniekiem. Žurnāla pastāvīgais kritiķis Gistavs Planšs atveda uz šo dineju Žoržu Sandu, un aiz nejaušības vai Biloza viltības viņa kļuva Alfrēda de Misē galda biedrene. Jau tanī laikā, kad Sentbēvs bija meklējis Sandai pielūdzējus, viņš bija gribējis tai stādīt priekšā šo jauno dzejnieku ar viļņainajiem, gaišajiem matiem, slaidu un daiļu kā dievs. Alfrēdam de Misē tad bija divdesmit trīs gadi, viņš bija sešus

gadus jaunāks par Sandu un Sentbēvu, kas jūsmoja par jauno dzejnieku varbūt tāpēc, ka Misē bija tāds, kāds gribētu būt Sentbēvs. «Viņš bija pats pavasaris, dzejas pavasaris, kas atplauka mūsu acu priekšā,» Sentbēvs rakstīja. «Viņš bija spilgtākais jauneklīga ģēnija idejas iemiesojums . . .» No Bairona Misē bija aizguvis dendismu. Re-dingots ar samta apkakli, kas sniedzās līdz jostai, uz vienas auss nošķiebtais cilindrs, augstā kaklasaite, debeszilās šaurās bikses viņa eleganci mazliet pārspīlēja. Kad Sentbēvs bija piedāvājies aizvest Misē pie Žoržas Sandas, viņa atteicās: «Viņš ir pārāk liels dendijs; mēs viens otram nepiestāvēsim.»

Var saprast, ka viņa sabijās, jo literārajā pasaulē par Misē runāja daudz ļauna. 1830. gadā viņš bija spoži debitējis, un tūlīt Bilozs, dzejnieku romantiķu grupējums un Arsenāla salons viņu uzņēma atplestām rokām. Daiļās romantiskās mūzas ar kvēlu sajūsmu citēja dažas viņa krāsainās un neparastās vārsmas: «Dzelteni zils dragūns, kas dusēja sienā . . .» Bet nepateicīgais smējās par savu slavu un amata brāļiem. Viņš rakstīja par tiem parodijas, kariķēja tos un deva dažādas iesaukas. Sentbēvu, kas tik augstsirdīgi bija cildinājis jauno dzejnieku, Misē sauca reizēm par Pernela kundzi, reizēm par Sentbevī'. Misē bija sieviešu izlutināts bērns, ķerubs, kas izlasījis «Bīstamos sakarus» un «Manfrēdu». Mīlas baudu viņš bija iepazinis pirms mīlestības un nebija atradis tanī laimi. Tad viņš ar naivu niknumu bija nodevies šampanietim, opijam, prostitūtām. Viņu, tāpat kā Baironu, neatvairāmi valdzināja izvirtība, kurā sieviete atgriežas savā antīkajā burves lomā un vīrietis atbrīvojas no sabiedrības despotisma. Vīlies pērkamajās sievietēs, viņš par mīlestību glabāja sliktas atmiņas. «Mīlēt mūsu sievietēm nozīmē spēlēt melošanu, tāpat kā bērni spēlē slēpšanos ... tā ir apslēpta un zemiska komēdija,» Misē sacīja. Taču viņā — līdzas pāragri pārsātinātam netiklim — dzīvoja ari maigs un jūtīgs pāžs. No šī kontrasta bija radusies viņa dzeja. Mākslinieks nekad neatsakās no tā, kas baro viņa ģēniju. Misē pārāk labi zināja, ka tieši disonanse dara tik burvīgas viņa labākās vārsmas. Viņš turpināja savas neprātības. Sākumā šajā spēlē bija sava tiesa izlikšanās un nepatikas, taču «ar [14]

izvirtību nejoko», un viņam jau kopš jaunības bija slimi nervi, iedvesma nepastāvīga un maks tukšs.

Revue des Deux Mondes dinejā Sanda bija patīkami pārsteigta, atklādama, ka dendijs ir labsirdīgs: «Viņš nebija ne palaidnis, ne švīts, kaut gan tīkoja būt kā viens, tā otrs.» Viņš spīdēja; viņš sasmīdināja daiļo klusētāju ar it kā tālē vērsto skatienu, un viņa gribēja smieties. Žorža nebija asprātīga un prata cienīt citu cilvēku asprātību. «Fantazio juta, ka viņš patīk.» Misē pavīpsnāja par duncīti, kas bija aizbāzts aiz galda kaimiņienes jostas, taču drīz vien jauno dzejnieku savaldzināja lielās, melnās un nopietnās acis, kas spožas un maigas jautājoši viņā vērās. Milzīgas acis kā indietei; olīvbrūna seja ar bronzas piekrāsu. No Misē dzejas mēs zinām, ka viņš ir apdziedājis «andalūzieti ar melnīgsnējām krūtīm» un mīlējis «jaunavīgas krūtis, zeltainas kā svaigs vīnogu ķekars». Šī dzin-tarainā āda atbilda viņa slepenajām tieksmēm.

Atgriezies mājās, Misē izlasa «Indiānu», pusi īpašības vārdu nosvītro, jo tolaik viņam ir labāka gaume un stils nekā Sandai, un aizraksta autorei godbijīgu vēstuli, ko nobeidz ar vārdiem: «Pieņemiet, kundze, manus cieņas apliecinājumus,» — bet pievieno arī dzejoli Pēc «Indiānas» izlasīšanas:

Kur redzēji tu, Sanda, skatu baigo,

Kad Indiānas gultā kaisli maigo Raimons puskailās Nūnas skavās smeļ?

Kas diktējis tev lapaspusi kvēlu,

Kur mīla velti tvarsta sapņu tēlu,

Kas tikai ilūzijās krāšņi zeļ?

Vai skumjā pieredze tev pašas sirdi krāta?

Vai tas, ko jūt Raimons, ir tavas atmiņas?

Vai sapnis vien šī kaislība bez sāta,

Bez laimes kripatiņas, kā tukšums liels bez prāta, —

Teic, Žorža, — atmiņas vai tikai sapnis tas?

Uzruna ar «tu», neatlaidīgie jautājumi radīja poētisku tuvību. Sekoja sarakste Marivo stilā; Misē prata būt valdzinošs; Žorža atguva jautrību. «Mans zēns Alfrēds,» viņa jau drīz vien sacīja. Viņi kopīgi kala romantiskus plānus: uzkāpt Parīzes Dievmātes katedrāles torņos, aizbraukt uz Itāliju. Viņa pieņēma Misē, ģērbusies mājas tērpā — dzeltena zīda vaļējos rīta svārkos, turku tupelītēm kājās, spāniešu matu tīkliņu ap galvu —, piedāvāja viņam Ēģiptes tabaku un atsēdās zemē uz spilvena, lai izsmēķētu garu

Bosnijas ķirškoka pīpi. Alfrēds nometās viņai blakus un uzlika roku uz tupelītēm, teikdams, ka pētījot to austrumniecisko zīmējumu. Sarunas joprojām risinājās rotaļīgā tonī.

Jūlijā Lēlija bija pabeigta, un Misē saņēma romāna novilkumus. Viņš bija sajūsmināts: «Lēlijā ir desmitiem lappušu, kuras iet taisni pie sirds, uzrakstītas vaļsirdīgi, spēcīgi, tikpat skaisti kā Renē un Lara ...» Pēc tam Kerubīno atgriezās pie mīlestības:

Jūs mani pazīstat pietiekami, lai tagad būtu droša, ka nekad pār manām lūpām nenāks muļķīgie vārdi: «Vai jūs gribat vai negribat?...» Šajā ziņā starp mums ir Baltijas jūra. Jūs varat dāvāt tikai garīgu mīlestību, un es nespēju atbildēt ar tādu nevienam cilvēkam (pieņemot, ka Jūs tūlīt pat aizsūtītu mani pie joda, ja es sagudrotu lūgt no Jums mīlestību), taču es varētu būt, ja uzskatāt mani par tā cienīgu, — pat ne Jūsu draugs, jo arī tas man ir pārāk garīgi, — kaut kas līdzīgs nenozīmīgam biedram bez jebkādām tiesībām, tātad arī bez greizsirdības un ķildām, kurš tomēr varētu pīpēt Jūsu tabaku, guņizīt Jūsu rīta svārkus un saķert iesnas, filozofējot ar Jums zem visām modernās Eiropas kastaņām . ..

Žoržai bija vajadzīgas «Lēlijai» dievzaimojošas vārsmas, kuras piedzērušajam Stenio jādzied aizlūstošā balsī. Kam citam lūgt tās sacerēt, ja ne jaunajam dzejniekam, kas skurbumu pazina pat pārāk labi un tēloja Žoržai sentimentāla āksta lomu? Misē sacerēja šo Inno ebrioso ':

Ja, traki dzīrojot, es pēkšņi apkārt veros,

Ja lūpām drebošām no vīna neatdzeros Un tās vēl skūpsta alkst,

Lai mieru neatrod tad manas vēlmes kvēlās Pie sievu kailuma, tik kaira stundās vēlās,

Lai sirds pēc mīlas salkst.

Lai dzīslās gurdajās man viņu mulsie pirksti Vienmēr no jauna met jo spožu kaisles dzirksti,

Ka jūtos jauns un brīvs,

Lai pats ap galvu tām es košus ziedus spraužu,

Lai savām rokām pats tām malu vilni glaužu.

Kas pirkstos ris ka dzīvs,

Lai zobiem negantiem es viņām miesā cērtos,

Ka viņas iekliegtos un bailēs manī vērtos,

Un lūgtos pažēlot.

Lai spēkiem pēdējiem vēl nopūtu mēs raidām,

Un, saplūduši kad jau būsim beigu vaidā,

Lai dievs man nāvi dod! . . . [15]

Bet, ja nu tomēr viņš man tādu galu liegtu,

Kas reizē laimību un dižu slavu sniegtu,

Un mūžam vēlētu,

Lai alkās gruzdu gauss un nevarības mokās Lai lēnām izplēnu kā atspulgs bāls, kas lokās Pār pelnu saujiņu,

Ja kungs mans skaudīgi mums spriestu bargu tiesu,

Tad kausu pārpilno lai tukšojam par miesu,

Kam nolaupīts tiek glāsts,

Bet lupas atvadām lai atkal kopā kļaujas Un vēl pirms stinguma lai manām alkām ļaujas,

Un lai pār dievu lāsts.

Kādu laiku viņš vēl rakstīja Sandai šekspīrisku komēdiju garā, taču 1833. gada 29. jūlijā pa pastu pienāca sentimentāla atzīšanās:

Dārgā Žorža, man Jums jāsaka kaut kas muļķīgs un smieklīgs. Jūs smiesieties man sejā, uzskatīsiet, ka līdz šim visās mūsu sarunās esmu bijis tikai tukšu frāžu kalējs. Jūs iztrieksiet mani pa durvīm un domāsiet, ka es meloju. Es Jūs mīlu. Iemīlēju jau pirmajā dienā, kad Jūs apmeklēju. Cerēju, ka izdziedināšos no tā, satiekoties ar Jums kā draugs. Jūsu raksturā ir daudz īpašību, kuras varētu mani izdziedināt no šīs mīlestības; centos sevi pārliecināt par to, cik vien ilgi varēju, taču pārāk dārgi man maksāja mirkļi, kurus pavadīju ar Jums... Tagad, Žorž, Jūs sacīsiet, kā mēdzat teikt: «Vēl viens, kas mani garlaikos ...» Es zinu, ko Jūs par mani domājat, un nekā neceru, to sacīdams. Varu tikai zaudēt draudzeni... Bet patiesība ir tā, ka es ciešu un man trūkst spēka ...

Žorža vilcinājās. To ir svarīgi atzīmēt, tāpēc ka pārāk bieži viņa ir attēlota kā «liktenīgā sieviete», gandrīz vai cilvēkēdāja, kas arvien dzenas pēc svaigas miesas. Šajā gadījumā nekā līdzīga nebija. Viņa bija izklaidējusies ar jaunekli, ko uzskatīja par ģeniālu un patīkamu, bet baidījās no saklausītajām valodām par Misē izvirtību. «Es mīlu visas sievietes un visas nicinu,» viņš bija sacījis Žor-žai. Taču viņa sapņoja par dziļu un pastāvīgu mīlestību. Viņa domāja, ka pati ir bijusi neuzticīga aiz vilšanās un aiz izmisuma. Misē uzminēja Sandas jūtas un kādā citā vēstulē uz tām atbildēja:

Atcerieties, reiz Jūs man teicāt — kāds esot Jums jautājis, vai es esmu Oktāvs vai Kelio, un Jūs’ esot atbildējusi: «Man šķiet, ka viņš ir gan viens, gan otrs.» Žorž, bija neprāts, ka Jums rādīju tikai vienu... Mīliet tos, kuri prot mīlēt, es protu tikai ciest... Ardievu, Žorž, milu Jūs kā bērns ...

Kā bērns . . . Vai viņš, rakstīdams šos vārdus^ zināja, ka ir atradis to, kas visvairāk spēj aizkustināt Žoržu? «Kā

bērns,» viņa atkārtoja, sažņaugdama vēstuli trīsošajās rokās. «Viņš mani mīl kā bērns! Ak dievs, ko viņš ir pateicis? ... Un vai viņš zina, cik ļoti mani sāpina?» Abi atkal satikās; viņš raudāja; viņa piekāpās. «Ja Tu nebūtu bijis tik jauns un Tavas asaras nebūtu mani darījušas vāju, mēs vienmēr būtu palikuši brālis un māsa ...» Drīz vien Misē pārvācās uz Malakē krastmalu. Arī šoreiz Žorža vēlējās nodibināt kopīgu saimniecību, būt tam, kuru viņa mīlēja, ne tikai mīļākā, bet arī mājsaimniece, kopēja un it īpaši gādīga māte.

Jaunā favorīta apmešanās uz dzīvi nepagāja bez drāmām draugu vidū. Parīzē dzīvojošie berijieši un Gistavs Planšs, uzticīgie suņi, kas bija pieraduši sēdēt pie Žoržas kājām, nikni norēja jaunatnācēju un apgalvoja, ka šis atklātais sakars ar jauno gaišmati, augstāko aprindu švītu, kaitēs Žoržas literārajai nākotnei. Planšs ar savu nevīžību derdzās izsmalcinātajam Misē, tāpēc tika padzīts. Tad iznāca «Lēlija». Sanda bija grāmatu veltījusi «H. Delatuša kungam», cerēdama atgūt Onē vientuļnieka labvēlību; viņš protestēja (sašutis, bez šaubām, tiklab par pareizrakstību, cik par autores pārdrošību), un viņa turpmākajos izdevumos šo vārdu svītroja. Savam dzejniekam Žorža pirmajā sējumā rakstīja: «Manam zēnam Alfrēdam.

Žorža,» — un otrajā: «Vikontam Alfrēdam de Misē kungam kā visdziļākās cieņas apliecinājums no viņa padevīgā kalpa Žorža Sanda.»

Grāmata izraisīja presē veselu vētru. Liekuļiem bija visi trumpji. Kāds žurnālists Kapo de Feijids prasīja «kvēlojošu ogli», ar ko šķīstīt savas lūpas no šīm zemiskajām, nekaunīgajām domām . . . «Tanī dienā, kad atvērsiet grāmatu «Lēlija»,» de Feijids turpināja, «ieslēdzieties savā kabinetā (lai nevienu neaplipinātu). Ja jums ir meita un jūs gribat, lai viņas dvēsele paliktu jaunavīga un naiva, tad aizsūtiet viņu ar draudzenēm rotaļāties uz laukiem .. .»

Nabaga Planšs bruņnieciski meta izaicinājumu apvainotājam. 1833. gada 15. augustā viņš publicēja Revue des Deux Mondes drosmīgu «Lēlijas» un romāna autores cildinājumu: «Ir likteņa apzīmogoti raksturi, kas nevar iztikt bez mūžīgas cīņas saviļņojumiem . . . Lai notiek kas notikdams, viņi sniedz ļaudīm savu bezmiega nakšu mokas un skumjas, it kā izpirkdami vainu. Viņus nosodīt var tas,

kas pats nekā nav pārdzīvojis . . .» Planšs piebilda, ka sievietes sapratīšot Lēliju:

Ar vērīgu roku viņas atzīmēs tās vietas, kurās būs atradušas savas aizritējušās dzīves izpausmi un atmiņas, savu ciešanu atainojumus. Viņas raudās un jutīs bijību pret nespēku, kas pasludina sevi un atklāj visu savu postu. Sākumā viņas brīnīsies par drosmīgo atzīšanos; dažas pietvīks, ka ir uzminēti viņu pārdzīvojumi, un gandrīz sasutīs par ne-smalkjūtību, taču atguvušās saskatīs «Lēlijā» drīzāk aizstāvēšanu nekā apsūdzību ...

Pēc tara Planšs aizsūtīja savus sekundantus pie Kapo de Feijida. Biksiū, Blondē un Nātana Parīze uzjautrinājās par šo divkauju. Uz kāda pamata Gistavs Planša kungs uzstājās kā Žorža Sanda kunga (vai kundzes?) uzpirkts slepkava? Vai tādā veidā viņš gribēja pasludināt savas tiesības mirklī, kad tās zaudēja? Nelaimīgais puisis aizstāvējās.

Gislavs Planšs Senlbēvam: Ja es justu pret Žoržu Sandu kaut ko citu nekā stipru draudzību, tad mana vakardienas rīcība būtu bijusi rupjība; es izskatītos kā brutāls, slikti audzināts cilvēks, kas izmanto savas tiesības. Man šādu tiesību nav, esmu tikai smieklīgs, bet ļaudīm nav jāzina patiesība, un viņi ari nemaz par to neraizējas ...

Alfrēds de Misē izpauda dziļu sašutumu: «Mans nodoms bija duelēties, bet man aizsteidzās priekšā.» No šīs dienas viņa riebums pret Planšu pārvērtās naidā.

Aiz piesardzības ļausim nakti Lai kož, cik grib, šis rāpulis.

Jo, grasīdamies čūsku sist,

Mēs varam nospiest tikai blakti!

Sentbēvs saprātīgi nogaidīja, kamēr negaiss pāriet. Sanda vairākkārt pieprasīja, lai viņš dod rakstu par romānu laikrakstā Le National.

Žorža Sanda Senlbēvam 1833. gada 25. augustā: Draugs, kā Jūs zināt, mani smagi apvaino, un tas man ir diezgan vienaldzīgi. Taču es neesmu nejūtīga pret steigu un dedzību, ar kādu draugi mani aizstāv,..

Pēc tam viņa oficiāli paziņo par savu jauno sakaru:

Esmu iemīlējusies — šoreiz ļoti nopietni — Alfrēdā de Misē. Tā vairs nav kaprīze; tās ir dziļas jūtas, par kurām sīkāk Jums pastāstīšu citā vēstulē. Nespēju apsolīt šai mīlestībai tādu ilgumu, kas Jūsu acīs to darītu tik svētu kā jūtas, uz kurām Jūs esat spējīgs. Vienreiz es mīlēju sešus gadus, kādu citu reizi trīs gadus — un tagad nezinu, kas būs.

Daudz iedomu ir šaudījušās man galvā, taču sirds vēl nav tik noplicināta, kā biju baidījusies; saku to tāpēc, ka jūtu. Neesmu ne noskumusi, ne pārprasta, un šoreiz sastopu tik skaidras jūtas, godprātību un maigumu, ka tās mani apskurbina. Tā ir jaunekļa mīlestība un biedra draudzība. Tas ir kaut kas neapjausts, ko necerēju sastapt nekur un vismazāk viņā. Es noliedzu šo mīlestību un atraidīju; sākumā no tās atteicos, bet vēlāk ļāvos — un esmu laimīga, ka tā darīju. Es ļāvos vairāk aiz līdzjūtības nekā aiz mīlas, un man atklājās vēl nepazīta mīlestība, kas nesagādāja ciešanas, ar kurām biju gatavojusies samierināties. Esmu laimīga, pateicieties dievam par mani. .. Kad nu esmu izstāstījusi Jums, kā man ir ar sirdi, pateikšu ari, kā es rīkošos.

Planšu man piedēvēja par mīļāko, — nav svarīgi. Viņš nav mans mīļākais. Tagad man ir ļoti svarīgi, lai visi zina, ka viņš tas nav, kaut gan man ir gluži vienaldzīgi, ja ļaudis domā, ka viņš tas ir bijis. Saprotiet, es nevācu dzīvot tuvā draudzībā ar diviem vīriešiem, par kuriem runātu, ka viņi ir mani mīļākie; tas nepiestāv nevienam no mums trim. Tāpēc nolēmu šķirties no Planša; tas bija grūti, bet neizbēgami. Mēs vaļsirdīgi un draudzīgi izskaidrojāmies par to un atvadījāmies, snieg-, dami viens otram roku, sirds dziļumos mīlēdami un apsolīdami mūžam cienīt viens otru. Nezinu, vai Jums patiks mana pārdrošā rīcība. Varbūt Jums liksies, ka sievietei jāapslēpj savas jūtas. Taču, lūdzu, ņemiet vērā, ka es atrodos gluži ārkārtējā stāvoklī un esmu spiesta turpmāk klaji parādīt savu privāto dzīvi...

Pēc trim nedēļām Sanda no jauna uzmudināja šo pa-gauso padevīgo draugu: «Jūs taču uzrakstīsiet savā avīzē par «Lēliju» — vai ne? Vēl arvien to ceru .. .» Sentbēvs atvainojās un apsolīja: «Turpmākajās pāris dienās es atkal domās kavēšos pie Jums, Lēlija. Taču sevī atkārtošu, ka Jūs vairs neesat tik neticīga un izmisusi kā toreiz . ..» Sanda viņu nomierināja: «Draugs, esmu laimīga, ļoti laimīga. Ar katru dienu jo vairāk pieķeros Viņam . . . Viņa tuvība man ir tikpat salda, cik dārga bija viņa pielūgsme.» Sanda bija kļuvusi par desmit gadiem jaunāka; līdzās šim bērnam (šo vārdu viņa atkārtoja ar kaut kādu grēcīgu baudu) viņa atguva līksmi, kādu bija izjutusi pirmajās laimes dienās ar Sando. Malakē krastmalas dzīvoklī atkal skanēja smiekli un dziesmas. Alfrēds piezīmēja Žoržas albumu ar portretiem un karikatūrām. Viņš zīmēja asprātīgi un sacerēja aušīgas vārsmas:

Tup Žorža savā istabiņā,

Kur divi puķu podi stāv;

Kūp cigarete zobos viņai,

Un acis asarainas blāv...

Asaras tur bija tikai atskaņas dēj, vai arī varbūt Žorža smējās līdz asarām. Alfrēds sagudroja tūkstoš neprātību. Kādu vakaru viņš pārģērbās par kalponi; īsos svārciņos,

ar krustiņu kaklā viņš pasniedza pie galda ēdienus un apgāza karafi uz filozofa Lerminjē galvas. Žoržai vienmēr bija patikušas šādas draiskulības. Pēc dabas viņa bija skumja, un, lai uzjautrinātos, viņai bija vajadzīga parupja līksme. Šī studentu dzīve Žoržu apbūra. «Katrs sākums ir patīkams,» sacījis Gēte, «un tieši uz sliekšņa vajag apstāties.» Tas ir pareizi arī mīlestības sakaros. Katrs atklāj otru un pats izklāsta sava gara bagātības. Pirmās nedēļas šajā dzīvoklī, pa kura atvērtajiem logiem bija redzama visskaistākā ainava pasaulē, bija ilgstoša burvība. «Brīva dzīve, valdzinoša tuvība, daudz miera, dzimstošas cerības. Ak dievs! Par ko gan cilvēki sūdzas? Kas ir jaukāks par mīlestību?»

Strange bedfellows.' Nopietnā, akurātā Žorža uzskatīja par nepieciešamu nodot grāmatu apsolītajā termiņā un nakts vidū lēca ārā no gultas, lai rakstītu, turpretī Alfreds gulēja kā miega pūznis. Kad viņš atmodās, Žorža viņu strostēja, tāpat kā savā laikā bija strostējusi Zilu Sando, jo viņa bija gandrīz vairāk pedagogs nekā mīlētāja. Alfreds smiedamies sūdzējās: «Es strādāju visu dienu, vakarā uzrakstīju desmit vārsmas un izdzēru pudeli degvīna; viņa izdzēra litru piena un uzrakstīja pusi sējuma.» Taču pirmajās dienās viņš pateicās Žoržai, ka tā viņu izrāvusi no lēnās pašnāvības, kas bijusi viņa dzīve, un Žorža līksmoja, ka atdevusi izlases dvēselei visu tās diženumu. Draugi tomēr brīdināja Alfrēdu un atgādināja Sando nelaimes: «Atceries bīstamo ceļa posmu pie Kijbefa sēkļa Sēnā, kur virs viļņiem plīvo nogrimušo kuģu mastos piestiprinātie melnie karogi. Šīs sievietes dzīve arī ir melns karogs, tas brīdina par zemūdens klinti. ..» Taču Misē bija viens no tiem mīlētājiem, kas meklē briesmas un labprāt dāvā sirdi tādai sievietei, kura sola to saplosīt.

Septembrī viņš uzaicināja mīļāko aizbraukt uz Fonten-blo un pavadīt dažas dienas mežos un Franšāras klintājos. Žorža bija ar mieru; viņai patika savienot dabu ar mīlestību. Viņa nebaidījās ne noguruma, ne nakts un staigāja pa mežu, ģērbusies vīriešu uzvalkā, soļodama ‘«stingrā gaitā, kurā burvīgi sajaucās sievišķīga grācija un bērnišķīga pārgalvība .. . Viņa gāja pa priekšu kā zaldāts, dziedādama skaļā balsī...» [16]

Atceļā viņa atbalstījās uz mīļākā rokas, un tad risinājās maigas,sarunas pusbalsī. Uzturēšanās Fontenblo sākumā, protams, bija laimīga, jo, kad pienāca laiks visu nožēlot, Misē vienmēr pieminēja «sievieti no Franšāras», un tomēr kāda nakts scēna visu sabojāja. Mēnesnīcā kādā kapsētā Alfrēdam uznāca halucinācijas lēkme. Viņš ieraudzīja, ka pa virsāju skrien bāls spoks saplosītās drānās, vējā plīvojošiem matiem. «Es pārbijos, piespiedu seju pie zemes, jo šis cilvēks . . . biju es pats.» Nākamajā dienā Alfrēds par' to jau jokoja un uzzīmēja šaržu; zem savas karikatūras viņš parakstīja: «Kritis mežā un manas mīļākās domās,» — un zemŽoržas karikatūras; «Sirds tikpat saplosīta kā drānas.» Sis zīmējumsŽoržu skumdināja; viņa nesaskatīja nekā smieklīga šajā lēkmē, kura bija viņu sabiedējusi.

Dažkārt mēdz apgalvot, kaŽorža esot pārspīlējusi Misē halucinācijas. Taču ne tikai viņš pats tās aprakstījis «Decembra naktī», bet mums ir vēl kāda neapgāžama liecība, ko sniegusi skaistā aktrise Luīza Alāna-Depreo, kas sešpadsmit gadus pēc Sandas bija Misē mīļākā. Viņas sniegtais apraksts pilnīgi saskan arŽoržas stāstījumu: izsmalcināta šekspīrisko varoņu tipa būtne pēkšņi pārvēršas ārprātīgajā.

Alāna-Depreo kundze Samsona-Tusēna kundzei 1849. gada 17. jūlijā: Pēc pirmajām dienām, kad centāmies viens otru iepazīt, pēkšņi norisinājās baismīga scēna, kurā vēl izpaudās daudz mīlestības, taču tā bija sajaukta ar kaut ko tādu, ko es nespēju panest. Kad viņš atgriezās savā istabā, viņam uznāca drudža lēkme. Tādas viņam uzbrūk, kad viņš ir satraukts; lēkmju cēlonis ijr seni, kaitīgi paradumi. Tādos gadījumos viņš redz halucinācijas un sarunājas ar spokiem . .. Nekad neesmu sastapusi spilgtākus kontrastus kā šīs vienā cilvēkā ietvertās divas būtnes. Viena būtne ir labsirdīga, lēnīga, maiga, jūsmīga, gudra, saprātīga, vientiesīga (tiešām pārsteidzoši — vientiesīga kā bērns), mija, vienkārša, pieticīga, jūtīga, eksaltēta, ko spēj aizkustināt lidz asarām pat nieki, īsi sakot, liels mākslinieks... Apgrieziet lappusi, un jūs ieraudzīsiet pilnīgu pretstatu: jūsu priekšā būs kaut kāda dēmona apsēsts cilvēks, vājš, negants, augstprātīgs, despotisks, traks, skarbs, mazisks, aizvainojoši aizdomīgs, akli stūrgalvīgs, patmīlīgs, vislielākais egoists, kas lād visu un krīt galējībās gan Jaunumā, gan labestībā. Kad viņš ir uzsēdies šajā velnišķīgajā zirgā, tad viņam jāauļo, kamēr viņš lauž kaklu. Viņa daba ir pār-mērigums kā skaistumā, tā ari neglītumā. Pēdējā gadījumā stāvoklis vienmēr beidzas ar saslimšanu, kurai ir tas labums, ka viņš atgriežas pie saprāta un sāk izjust savu vainu ...

Tāds bija divējādais cilvēks, ar ko bija sastapusies Sanda. Viņu saistīja pie Misē neatvairāmais valdzinājums,

kam Žorža vienmēr liktenīgi ļāvās, — vājums. Viņš to zināja un aizkustinoši, turklāt ar neizsīkstošiem vaļsirdības un saviļņojuma uzplūdiem izrādīja sava ģēnija slimīgumu; ar vājumu guvis uzvaru, viņš atrada sevī spēku, lai sagādātu ciešanas. Arī lai pats ciestu, jo šim mazohistam bija vajadzīgas ciešanas gan daiļradei, gan baudai. Spēcīgā Sanda viņu tomēr loloja. Viņa sauca Misē: «Mans mīļais bērns.» Viņš sauca Sandu: «Lielais Žorž, mans Žoržo.» Arī šoreiz viņa bija šai pārī vīrietis.

II

VENĒCIJAS MĪLNIEKI

Divu mīlētāju vidū ir daudz kas, par ko var spriest vienīgi viņi paši.

Žorža Sanda

Viņi abi vēlējās redzēt Itāliju. Misē bija apdziedājis šo zemi, to nepazīdams; Sanda, ko vilināja Venēcija, cerēja, ka neparastā vide beidzot sniegs viņai kādu slepenu atklāsmi. Pārdrošā apmeklējumā viņa panāca Alfrēda mātes piekrišanu, apsolot viņai gādīgi rūpēties par Misē. Kad par nodomāto ceļojumu paziņoja Kazimiram, tas sirsnīgi ieteica sievai doties uz Itāliju, «lai viņa izglītotos un papriecātos». Izglītošanās ziņā Itālija cītīgajai Sandai tiešām varēja dot daudz; par papriecāšanos bija cits jautājums.

1833. gada decembrī viņi devās ceļā. Žorža — gaišpelēkās biksēs, naga cepuri ar pušķi galvā — bija ļoti jautra, Aizbraukšanu tomēr pavadīja draudīgas zīmes. Pasta viesnīcas pagalmā pasta rati, kas gāja uz Lionu, bija trīspadsmitie pēc skaita; izbraucot tie uzdūrās akmens stabam un tikko nesaspieda kādu ūdens nesēju. Taču mīlētāji meta izaicinājumu dieviem un velniem. No Lionas līdz Avinjonai viņi brauca pa Ronu kopā ar Stendālu. Marseļā viņi uzkāpa uz kuģa, kas gāja uz Dženovu. Apmetnī ievīstījies, Misē mocījās ar jūras slimību. Žorža, rokas kabatās sabāzusi, cigareti mutē nolūkojās uz ceļa biedru ar pārākuma izteiksmi sejā. Viņš uzrakstīja par to četrrindi:

Stāv Žorža uz kuģa klāja,

Un cigarete tai kūp;

Misē kā lopiņam klājas,

Tam nelabā dūša vien rūp ...—

un uzzīmējaŽoržu ar ļoti stingriem vaibstiem un līdzās sevi ar sašķobītiem sejas pantiem; zīmējumam pāri uzraksts: Ilomo sum; humāni nihil a me alienum puto.[17]

Alfrēdam mīļākā likās pārāk vīrišķīga. Viņš sūdzējās par Žoržas pedantismu, atturīgumu, vēsumu. Romantiskais ceļojums negrozīja Sandas darba dzīves ritmu. Viņai vajadzēja pabeigt romānu Bilozam; gan Dženovā, gan vēlāk Florencē viņa paziņoja, ka viņai diennaktī vajadzīgas astoņas stundas darbam; kamēr ikdienišķais uzdevums nebija veikts, viņa aizslēdza savas istabas durvis. Ja mīļākais žēlojās,Žorža mudināja arī viņu strādāt un ieteica «Lorenzačo» sižetu. Simona de Bovuāra ir rakstījusi: «Vīrieša īstā uzvara ir tad, kad sieviete brīvi atzīst, ka viņš ir tās liktenis.» Sandas liktenis palika šķirts no viņas mīlestības. Izmocījies Misē jutās pazemots un kļuva rupjš. Viņš saucaŽoržu par «garlaicības iemiesojumu, sapņotāju, muļķi, mūķeni». Viņš tai pārmeta, ka tā «nekad nav pratusi sniegt mīlas baudu». Tas Lēlijai bija vārīgais punkts. Aizvainota, skarta pašā sirdī,Žorža devās pretuzbrukumā: «Es priecājos, ka šī bauda ir bijusi mērenāka, aizplīvurotāka nekā. tā, ko tu atradīsi citur. Vismaz tu neatcerēsies mani citas sievietes skavās.» Taču šie izaicinošie vārdi nenomierināja ne vienu, ne otru.

DženovāŽorža saslima ar drudzi. Iekāre un slimība nav savienojamas. Bēgdams no drudžainās gultas, Misē sāka skriet pakaļ brunčiem un nodoties dzeršanai. Viņš bija noguris no tā, koŽorža sauca par «cildenu mīlestību», un ar visu būtni tiecās «uz pagātnes postošo apskurbināšanos». Viņš atkārtoja savus sofismus. «Pārmaiņa atjauno. Vai mākslinieks ir dzimis verdzībai?» Pārāk savaldīga mīļākā dzen izmisumā un uztrauc viņas mīļākos. Viņa nekad nezaudē skaidru galvu, kamēr vīrietis meklē mīlestībā pilnīgu aizmiršanos. Viņš grib ne tikai uzveikt mīļākās kautrību, bet paverdzināt viņas brīvību, pārvērst domājošu būtni par priekšmetu. Sanda kaitināja vīriešus, tāpēc ka vienmēr palika personība.

Ierašanās Venēcijā, no kuras viņa tik daudz bija gaidījusi, iznāca skumja. Nakts; melnā gondola atgādināja zārku. Kad viņi iebrauca pilsētā, kad blāvi sarkanais mēness apgaismoja Svētā Marka baznīcas kupolus, kas izska-

tljās kā no alabastra veidoti, kad dodžu pils ar arabeskām un kristiešu zvanu torņiem, ko balstīja tūkstoš smailas ko-lonniņas, iezīmējās uz mēnesnīcā, zaigojošā apvāršņa, viņiem brīdi gan šķita, ka viņi skata Ternera gleznu. Taču mīlestība gan dara skaistas ainavas un pilsētas, ko tā apspīd ar savu gaismu, bet apvidus skaistums nerada mīlestību. Sārtās pilis un Svētā Marka zeltījumi nespēja pārvērst abu sirdis.

Vakarā Dānieļi viesnīcā, kur viņi bija apmetušies, Misē pateica savai mīļākajai: «Žorž, esmu maldījies; lūdzu, piedod, bet es tevi nemīlu.» Viņa šausmās sastinga, tūlīt gribēja braukt projām. Taču viņa bija slima, turklāt sirdsapziņa viņai neatļāva pamest šo bērnu vienu bez naudas svešā zemē.

Mēs aizvērām durvis starp mūsu istabām un mēģinājām atgriezties pie agrākajām biedriskajām attiecībām . .. Bet tas nebija iespējams; tu garlaikojies; es nezinu, ko tu darīji vakaros ...

Nav grūti iztēloties, ko viņš darīja vakaros. Attālinājies no Žoržas sākumā aiz garlaicības, tāpēc ka viņa izturējās pret Alfrēdu kā «pret zēnu» un viņam pātaroja par morāli, vēlāk aiz nepatikas, jo Žoržai bija šausmīga dizentērija, varbūt arī, kā domā Morā, «aiz smalkjūtīgām bažām ļaut viņai saskatīt, ka viņa mīļākajam ir pretīga», — Alfrēds atkal ļāvās tieksmei pēc romantiskas uzdzīves. Viņš apmeklēja dažādus Venēcijas ūķus, kur smirdēja pēc sastāvējuša ūdens, un tur sūca nepazītus alkoholiskus dzērienus. Pēc tam viņš «meklēja Fenisas dejotāju skūpstus». Aiz slimības un sapīkuma Žorža notiesāja Alfrēdu uz atturību. Viņš uzmeklēja citas sievietes. Nekad vairs Žorža nespēja aizmirst ilgās, vientuļās gaidas, ūdeņu noslēpumainos šļakstus pret kāpnēm, smagos, vienmērīgos policistu soļu klaudzienus krastmalā, spalgos, gandrīz bērnišķīgos lauku peļu kliedzienus, kuras plēsās uz milzīgajām akmens plāksnēm, — visus šos spocīgos, neparastos trokšņus, kas traucē Venēcijas nakts klusumu.

Kādu rītu Alfrēds atgriezās asinīm noplūdis, acīm redzot, pēc kāda kautiņa. Drīz sākās viena no viņa šausmīgajām lēkmēm. Tā atgādināja ārprātu, smadzeņu iekaisumu vai tīfu; vienalga, kas tā bija, skats bija baismīgs. Žorža pārbijās. Viņš varēja nonāvēties vai tāpat nomirt

Venēcijā no šīs slimības. Cik milzīga atbildība! Cik bēdīgs gals romānam, ko Žorža bija iecerējusi tik cēlu! Viņa ataicināja jaunu ārstu, kas bija kopis arī Žoržu, — ārstu Pa-džello un, lai palīdzētu noteikt diagnozi, uzrakstīja viņam vēstulē par Franšāras nakti:

Kādreiz pirms trim mēnešiem Misē pēc liela uztraukuma veselu nakti izturējās kā ārprātīgs. Viņš redzēja ap sevi spokus un kliedza aiz bailēm un riebuma . .. Milu šo cilvēku vairāk par visu pasaulē un esmu ļoti satraukta, redzot viņu šādā stāvokli.

Šis ir nozīmīgs teksts, jo parāda, ka Sanda pat pēc smagās vilšanās vēl arvien sauca Misē par cilvēku, ko mīl vairāk par visu pasaulē. Par turpmāko ir norisinājušies dedzīgi strīdi; uz grāmatām ir atbildēts ar grāmatām; pētnieki ir bijuši gan Misē, gan Sandas piekritēji. Ir uzrakstīti veseli sējumi, lai pierādītu, ka Sanda un Padžello ir dzēruši no vienas tases un mīlinājušies pie slimnieka gultas. Ir meklēts, kurš bijis vainīgais. Taču atbilde ir vienkārša: vainas un pārmetumi bija abpusēji. «Ar kādām tiesībām tu man jautā par. Venēciju? Vai tad es Venēcijā tev piederēju?» Sanda vēlāk jautāja. Viņas sirdsapziņa bija tīra, jo viņas morāle (un katrs cilvēks rada savu morāli) bija, ka ikviena kaislība ir svēta, tikai nevajag vienā laikā piederēt vairākiem vīriešiem. Misē bija Sandu kā mīļāko atstājis, viņa sevi uzskatīja par brīvu. Viņš pats atzīstas, ka bija «pelnījis Žoržu zaudēt». Taču Misē ar vīriešiem raksturīgo iecietību pašiem pret sevi būtu gribējis, lai sieviete, kurai viņš kļuvis neuzticīgs, paliek viņam uzticīga. Ir taisnība, ka Sanda un Padžello trīs nedēļas uzcītīgi kopa Misē viņa slimības un murgu laikā.

Kas Sandu toreiz saistīja pie Padžello? Tas ir sarežģīts jautājums. Vispirms, nezaudējusi cerību sastapt pilnīgu sirds un miesas mīlestību, viņa uzskatīja katru spēcīgu, pietiekami daiļu jaunekli par iespējamu atbildi uz Lēlijas jautājumiem. Tālāk, pamesta Venēcijā, nepazīstamā zemē, svešinieku vidū viena ar pusārprātīgo jaunekli, viņa juta prasību pēc atbalsta, ko sievietes izmisuma un uzbudinājuma brīžos reizēm sajauc ar mīlestību. Beidzot, Sandu vilināja doma uzrakstīt romānu par Venēciju, un tādēļ viņa tiecās tuvāk, intīmāk iepazīt Itāliju. Un katrs mākslinieks zina, ka vienīgi mīlestība ļauj jutekliski tuvoties citai nācijai, citai rasei.

Padžello un Sanda pavadīja kopā bezmiega naktis pie reizēm murgojošā, reizēm aizmigušā slimnieka gultas. Dalītais uztraukums, kopīgs darbs tuvina vīrieti un sievieti. Nogurums ir savedējs. Padžello apbrīnoja skaisto ārzemnieci; viņš vērās tanī ar dedzīgiem skatieniem, taču neuzdrošinājās izrādīt īpašu uzmanību. Viņa bija slavenība, viņš — iesācējs ārsts. Viņam bija mīļākā itāliete; Sanda uzturējās Venēcijā kopā ar savu mīļāko. Turklāt šis mīļākais bija ārsta pacients, un profesionālais pienākums bija acīm redzams. Tas bija visai smalks sirdsapziņas jautājums dūšīgam divdesmit sešus gadus vecam puisim, spēcīgam gaišmatim, kam svešas jūtu komplikācijas.

Kādu vakaru Misē gribēja gulēt un palūdza, lai mīļākā un ārsts aiziet projām no gultas; abi atsēdās pie kamīna, un Padžello nevainīgi iejautājās:

— Kundze, vai esat nodomājusi sacerēt romānu par skaisto Venēciju?

— Varbūt, — viņa atbildēja.

Tad viņa paņēma dažas papīra lapiņas, strauji kaut ko uzrakstīja, pēc tam ielika lapiņas aploksnē, ko pasniedza ārstam. Viņš jautāja, kam nodot šo aploksni. Sanda paņēma aploksni atpakaļ un uz tās uzrakstīja: «Nejēgam Padžello.» Atgriezies mājās, viņš izlasīja romantisko vēstījumu, kas bija atzīšanās mīlestībā, daudz daiļrunīgāka par tām, kuras Žorža sniedza savu romānu varoņiem. So atzīšanos veidoja alku pilni jautājumi, un tas bija viņas īstais stils, jo jautāšana bija šīs neapmierinātās sievietes pozīcija dzīvē, un — interesanta parādība — šo manieri bieži atdarinās Misē gan «Naktīs», gan komēdijās.

Sanda ārstam Padžello: Vai Tu būsi mans atbalsts vai pavēlnieks? Vai remdināsi mokas, ko esmu izcietusi, iekams satiku Tevi? Vai sapratīsi, kāpēc esmu skumja? Vai Tu pazīsti līdzjūtību, pacietību, draudzību? Varbūt Tu esi audzināts pārliecībā, ka sievietēm nav dvēseles. Vai Tu zini, ka tā viņām ir? ... Vai būšu Tava draudzene vai verdzene? Vai Tu mani iekāro vai mīli? Kad Tava kaisle būs piesātināta — vai pratīsi man pateikties? Vai pratīsi man pateikt, kad darīšu Tevi laimīgu?... Vai Tu zini, kas ir dvēseles alkas, kuras nekāds cilvēcisks glāsts nespēj iemidzināt vai nogurdināt? Kad Tava milākā aizsnaužas Tavās rokās — vai Tu paliec nomodā, lai viņu vērotu, lūgtu dievu un raudātu? Vai mīlas prieki atstāj Tevi alkstošu un tvīkstošu vai arī paceļ dievišķā ekstāzē? Vai dvēsele paliek dzīva Tavā miesā, kad Tu atraujies no tās krūtīm, kuru Tu mīli? . . .

Es spēšu izskaidrot Tavu sapņainību un likt daiļrunīgi izteikties Tavai klusēšanai. Piedēvēšu Tavai rīcībai man vēlamos nodomus. Kad Tu

maigi lūkosies manī, es ticēšu, ka Tava dvēsele runā ar manu ... Paliksim, kādi esam; nemācies manu valodu; es negribu meklēt Tavā valodā vārdus, ar kuriem Tev izteikt savas šaubas un bažas. Negribu zināt, ko Tu dari ar savu dzīvi un kāda loma Tev ir laužu vidū. Es pat gribētu nezināt Tavu vārdu. Slēp no manis savu dvēseli, lai es vienmēr varētu ticēt, ka tā ir skaista ...

Ak, cik ļoti Pruslam būtu paticis šis teksts, ja viņš to būtu lasījis! Padžello piespiestā klusēšana taču ir Alber-līnes 1 miegs. Prasīgi mīlētāji vēlas, lai elks ir mēms, jo tad tas nekad nesagādās vilšanos. Šajā gadījumā mīļākais bija ne tikai mēms, bet arī milzīgi pārbijies. Šī atzīšanās mīlestībā viņa mierīgajā dzīvē bija kā pērkona spēriens. Tāpat kā daudzi iekarotāji, Padžello jutās sava iekarojuma uzvarēts. Kādu skandālu Venēcijā sacels sakars ar «šo Sandu», kā viņš izteicās. Jaunais ārsts tikko sāka iegūt klientūru, tās labad viņam vajadzēja ārēji saglabāt pieklājību. Bet kā var pretoties šīs valdzinošās ārzemnieces kārdinājumam? Sanda kļuva Padžello mīļākā.

Ko no tā redzēja Misē? Ko viņš zināja? Viņam bija smadzeņu iekaisums, reizēm viņš murgoja, reizēm bija pie skaidras apziņas. Viņš ieraudzīja sievieti vīrietim uz ce-ļienņ abu lūpas bija vienotas; viņam šķita, ka uz galda, pie kura sēdēja Sanda un Padžello, atradās tikai viena tase, un abi dzēra no tās tēju. Vēlāk Misē smējās par savu satraukumu: «Kurā banālā komēdijā ir tik muļķīgs greizsirdis, kurš centīsies izdibināt, kas noticis ar vienu tasi? Kādēļ viņi būtu dzēruši no vienas tases? Tā nu gan bija cēla doma, kas man toreiz ienāca prātā!» Pols de Misē stāsta, ka brālis kādu dienu pārsteidzisŽoržu, kad viņa rakstījusi vēstuli. Alfrēds pārmetis, ka viņa rakstot ārstam Padžello; viņa esot to noliegusi, piedraudējusi Alfrēdu ieslodzīt trako mājā, saplēsusi vēstuli un izmetusi pa logu, pēc tam rītausmā vienos apakšsvārkos skrējusi ārā uz ielas, lai savāktu vēstules driskās. Vai tā bija halucinācija vai īstenība? Pols de Misē ir neobjektīvs liecinieks, viņš modina aizdomas.

Skaidrs ir tas, ka Padžello uznākšana uz skatuves radīja pasauli, no kuras Misē jutās izslēgts, un Sanda priecājās, ka varējusi viņu izslēgt. Alfrēds bija pazemojis Sandu viņas pašas acīs, pateikdams, ka viņa ir neveikla mīļākā.

' Prusta romāna «Zaudēto laiku meklējot» varone. (Tulk.)

Viņa atspēlējās, modinādama Alfrēdā greizsirdību, kas rodas, tiklīdz mana, ka starp diviem citiem pastāv kopība, no kuras viņš ir izslēgts. Šī greizsirdība noslāps tanī dienā, kad Sanda un Misē atjaunos agrāko vienotību, no kuras savukārt būs izslēgts Padžello. Tad cietējs būs viņš. Un kāpēc Misē kļuva greizsirdīgs, ja bija pateicis savai mīļākajai, ka to vairs nemīl? Tāpēc, ka greizsirdība modina mīlestību un piešķir jaunu, augstu vērtību būtnei, kuru noniecināja, uzskatot, ka to pilnīgi pazīst.

Vai Alfrēds tiešām ticēja, ka Žorža, lai atbrīvotos no viņa, domā par viņa ievietošanu psihiatriskā slimnīcā? Drudža murgi, kādos viņš ilgi nodzīvoja, liedz droši atbildēt uz šo jautājumu. Slimnieka kopējas neizsīkstošā pašaizliedzība noraida šādu apvainojumu. Ja viņa reizēm izrunāja vārdu «ārprāts», tad tikai tāpēc, ka no tā baidījās, un slimnieka lēkmes attaisnoja šādas bailes. Kālab Žorža būtu vēlējusies ievietot Alfrēdu psihiatriskajā slimnīcā? Viņa bija brīva un varēja Alfrēdu pamest; tiklīdz viņš kaut cik atlaba, Žorža vēlējās pateikt viņam patiesību. Ārsts Padžello ieteica vēl klusēt, jo uzskatīja, ka Misē nav pietiekami atspirdzis, lai panestu šo triecienu. Taču viengabalainā Žorža, īsta Kēnigsmarka, sacīja, ka viņas cieņa prasot atklātību. Vēlāk viņa rakstīja dienasgrāmatā: «Ak dievs, atdod man to nežēlīgo spēku, kāds man bija Venēcijā, atdod man to skaudro dzīves mīlestību, kas mani sagrāba kā ārprāta lēkme visdziļākajā izmisuma . . .»

Nežēlīgs spēks, skaudra dzīves mīlestība . . . Neparasti spēcīgs tonis, runājot par krietno Padžello ar tā sulīgajiem skūpstiem, vientiesīgo izskatu, meitenīgo smaidu, raupjo kamzoli un biklo skatienu. Taču jāatceras, ko Žorža cerēja no viņa: piepildījumu mīlestībā. «Ak vai! Esmu tik daudz cietusi, tik daudz meklējusi šo pilnību un neesmu to atradusi! Vai Tu, Pjetro, — vai beidzot Tu piepildīsi manu sapni? . . .»

Vai viņa pateica Alfrēdam, kā bija gribējusi, ka viņa mīl Padžello? Noteikti, jo viņš piemin «skumju vakaru Venēcijā, kad Tu man pasacīji, ka Tev ir kāds noslēpums. Tu domāji, ka runā ar greizsirdīgu nejēgu. Nē, Žorž, Tu runāji ar draugu . . .» Kas zina — varbūt pat viņš izjuta rūgtu prieku? «Sava gadsimta bērna grēksūdzē» lasām: «Slepena baudkāre ik vakaru mani piekala pie manas vietas. Kad vajadzēja nākt Šmitam (Padžello), man ātrāk ne-

bija miera, iekams dzirdēju viņa zvanu. Kā tas var būt, ka mūsos ir kaut kas neizskaidrojams, kam tīk nelaime? . ..» Tas var būt tā, ka skaidrība par nelaimi ir mazāk sāpīga nekā šaubas. Greizsirdības mokas veicina lielāko tiesu pašlepnums un ziņkārība. Mīlētājs grib valdīt pār otru būtni. Tas viņam neizdodas. Partneris, tagad kļuvis par pretinieku, paliek brīva būtne, kuras rīcība, domas un izjūtas nav zināmas. Vienīgā iespēja laupīt šai būtnei brīvību ir — uzzināt. Greizsirdība atslābst un reizēm pat izzūd ar uzzināšanu.

Misē zināja, ka Sanda mīlēja Padžello, bet viņš nezināja, vai viņa piederējusi Pjetro, iekams viņš, Alfrēds, bija atstājis Venēciju; šī skabarga palika viņa sirdī. Sanda atsacījās viņam atbildēt uz šo jautājumu. Tas esot viņas noslēpums, un, tā kā ar Misē viņa vairs neesot bijusi saistīta, tad viņai arī neesot jāsniedz norēķini. Marta beigās Žorža un Alfrēds vairs nedzīvoja kopā. Viņi sūtīja viens otram zīmītes ar gondoljēriem.

Misē aizbrauca uz Parīzi 29. martā sulaiņa itālieša pavadībā. Alfrēds aizveda līdzi «divas neparastas ceļa biedrenes — skumjas un bezgalīgu līksmi»: skumjas par zaudēto mīļāko, kuru viņš mīlēja atkal, kopš viņa bija aizgājusi; līksmi par apziņu, ka ir izturējies labi, nesis lielu upuri un ar skaistu žestu nobeidzis šo sakaru. Žorža pavadīja viņu līdz Mestrai un, maigi kā māte noskūpstījusi, pati, kā vienmēr dvēseles krīzes mirkļos, veica lielu gājienu kājām, lai izšķiestu spēka pārmēru, kas viņu nomāca. Pēc tam viņa atgriezās Venēcijā ar septiņiem santīmiem kabatā un apmetās ar Padžello nelielā dzīvoklītī.

Sanda Bukuarānam: «Vēstules adresējiet — Padžello kungam Ančillo aptiekā pie Sanlukas, nodot Sandas kundzei ... Ja Planšs nodarbojas ar mana romāna korektūras novilkumu labošanu, tad pasakiet, lai viņš piestrādā pie stila un izravē franču valodas kļūdas . . .»

Sanda nodzīvoja piecus mēnešus vientuļajā mītnē Venēcijā; viņa tur pabeidza romānu «Zaks», ko aizsūtīja Alfrēdam Misē, ar zīmuli uzšņāpusi īsu veltījumu — «Žorža Alfrēdam»; uzrakstīja pirmās «Ceļotāja vēstules»; taisīja uzmetumus itāliešu novelēm. «Zaks» Balzakam nepatika; viņš atzina, ka grāmata esot «tukša un mākslota».

Balzaks Evai Hanskai 1834. gada 19. oktobrī: Didevāna kundzes pēdējais romāns ir padoms vīriem — kas stāv ce|ā savām sievām —

nonāvēties, lai tās kļūtu brīvas... Naiva meitene, pusgadu nodzīvojusi laulībā, atstāj izcilu cilvēku vējgrābšļa dēļ; nozīmīgu cilvēku, dedzīgu, mīlošu, kaut kāda dendija dēļ bez jebkāda fizioloģiska vai morāla iemesla. Un vēl tur ir mīlestība uz bastardiem, tāpat kā «Lēlijā» uz neauglīgām būtnēm, kas ir pavisam neparasti no sievietes, kura pati ir māte un mīl diezgan daudz, gandrīz instinktīvi, kā vāciete ...

Nevar noliegt, ka daudzi Sandas romāni ir krietni vā-_ jaki par viņas vēstulēm un apdāvinātību.

Vaļas brīžos čaklā romānu rakstniece ar parasto cītību kaut ko izšuva vai adīja. Ar pašas rokām viņa izdaiļoja savam skaistajam itālietim visu istabu: aizkarus, sēdekļus, sofu. Viņa bija saimnieciska mīļākā. Pjetro Padžello bija ļoti iemīlējies un mazliet apjucis. Bijušās mīļākās venēcietes centās atdabūt Pjetro, un viena no tām negantas greizsirdības scēnā saplēsa viņa bel vestito'. Pjetro brālis Roberta zobojās par viņa tievo un dzelteno ārzemnieci: ((Quella sardella — šī sardīne». Pjetro tomēr mīlēja savu francūzieti, un, tā kā viņš augu dienu apmeklēja pacientus, tad Sandas rīcībā bija astoņas mierīga darba stundas, kas garantēja šai mīlestībai ilgumu. Būdams pārāk nabadzīgs, lai nopirktu ziedus, jaukais Pjetro cēlās rītausmā un devās ārpus pilsētas saplūkt Žoržai puķes.

Vai tā bija laime? Jā, bet jau pliekana laime. Sanda un Misē ātri vien nožēloja to laiku, kad bija bijuši nelaimīgi. Atvadījusies no Alfrēda Mestrā, viņa tūlīt tam rakstīja: «Kas Tevi kops, un ko es kopšu? Kam būšu vajadzīga, un par ko es turpmāk gribēšu rūpēties? Ardievu, manu putniņ! Mīli vienmēr savu nabaga veco Žoržu. Par Padžello varu teikt tikai vienu: viņš skumst pēc Tevis gandrīz tāpat kā es.. .» Ak, cik grūti viņai bija šķirties no sava ideāla — trio! Arī Misē, tiklīdz bija attālinājies no īgņas, nožēloja, ka zaudējis draudzeni. «Mīlu Tevi vēl kaislīgi,» viņš rakstīja. Nemitīgi domās kavēdamies pie promesošās, viņš godīgi tēloja cēlsirdīgo. Kaut viņa kļūtu laimīga ar Pjetro: «Tik krietns jauneklis! Pasaki viņam, kā es viņu mīlu un, domājot par viņu, nespēju savaldīt asaras .. .» Raudāja arī labā slimnieka kopēja: «Uz ceļiem lūdzos Tevi, nepieskaries vēl vīnam un sievietēm! Vēl ir pārāk agri. .. Ļaujies baudai tikai tad, kad daba valdonīgi to prasīs, bet nemeklē baudā zāles pret garlaicību un bēdām . . .» Abi vienojās, ka neviens no viņiem nav bijis vainīgs; brāzmainie raksturi un daiļrade viņiem neļāva dzīvot kā parastiem mīlētājiem.

Viņi palika viens otram padevīgi draugi. Sanda uzticēja «mīļajam Misē» Parīzē tūkstoš uzdevumu: jānopērk ducis glazē cimdu, četri pāri kurpju, pačūlija; jādabū pirkumiem nauda no Biloza; jāapmeklē Moriss Anrī IV licejā. Alfreds turpināja gaušanos un cītīgi neļāva sadzīt savai brūcei. Aizgājis uz Malakē krastmalas dzīvokli, viņš elsoja, ieraudzījis pelnu traukā Žoržas pamestu cigareti. Saldas asaras. «Nevajag uz mani dusmoties; es daru, ko spēju . . . Padomā, ka patlaban manī nevar būt ne niknuma, ne sašutuma; man trūkst nevis mīļākās, bet mana biedra Žorža . . .» Atgriezies Parīzē, Misē redzēja, ka viņu šaurais draugu pulciņš ļoti slikti noskaņots pret Sandu. Planšs un Sando viņu ķengāja. Piedošanas skurbumā Misē prātoja par viņas aizstāvēšanu: «Aizbraucu rakstīt romānu. Ļoti gribu attēlot mūsu pārdzīvojumus: man šķiet, ka tas mani izdziedinās un spēcinās. Gribētu Tev uzcelt altāri kaut vai no maniem kauliem ... Tu vari būt lepna, mana lielā, drosmīgā Žorža, Tu esi bērnu pārvērtusi par vīrieti...» Tā bija taisnība. Mazliet vēlāk Misē rakstīja: «Esmu iesācis romānu, par kuru Tev stāstīju. Šajā sakarībā — ja Tu nejauši būtu uzglabājusi vēstules, kuras Tev rakstīju kopš aizbraukšanas, esi tik mīļa un atved tās . ..»

Ak, nelaimīgā dzejnieku cilts, tā rada no savām asākajām sāpēm! Alfrēdam de Misē bija vajadzīgas viņa vēstules, tāpat kā Roseti bija vajadzējis atrast savas poēmas. Un Alfrēdam bija vajadzīgas arī Sandas vēstules. No tām viņš rūpīgi izrakstīja tirādes, kuras grasījās izmantot komēdijā «Ar mīlestību nejoko»: «Tava pēdējā mīlestība varbūt būs visromantiskākā un visjaunākā. Bet, lūdzu, nepazudini savu sirdi, savu labo sirdi! Lai tā iekļaujas visa vai pa daļai katrā Tava mūža mīlestībā, bet lai tā vienmēr spēlē cildenu lomu, un tad Tu kādreiz varēsi atskatīties un sacīt tā kā es: «Daudz esmu cietusi, reizēm maldījusies, bet es esmu mīlējusi .. .» Tikai komēdijā šo repliku Kamilla saka Perdikānam.

Tā kā vīrieši ir sarežģīti radījumi, kas prot sev sagādāt sāpes, cik uziet, Misē cieta arvien vairāk: «Kā Tu domā, kas ar mani notiek? Ļaudis runā, ka laiks dziedinot visu.

Es biju simtreiz spēcīgāks tanī dienā, kad ierados Parīzē, nekā tagad . .. Lasu «Verteru» un «Jauno Elolzu». Rltin riju visas šīs dievišķās neprātības, par kurām esmu tik daudz ņirgājies. Varbūt aiziešu par tālu šajā virzienā, tāpat kā biju aizgājis pretējā ... Kas man par to? Vienalga iešu ...» Nav grūti iztēloties, cik atsaucīga bija Žoržas sirds pret šo kaislā romantisma kaujas aicinājumu. Pjetro bija lāga zēns, bet viņš necieta; viņam viss likās vienkārši; Sandai nekā nevajadzēja darīt, lai viņš kļūtu laimīgs. «Man ir jācieš kāda cilvēka labā. Man ir jāizlieto enerģijas un jūtīguma pārmērs, kas manī slēpjas. Man ir jāpiesātina mātišķā rūpība, kas ir pieradusi būt nomodā par kādu cietošu un nogurušu būtni. Ak, kāpēc es nevarēju dzīvot līdzās jums abiem, darīt jūs abus laimīgus, nepiederēdama nedz vienam, nedz otram! Es varētu tā nodzīvot desmit gadus . ..» Nepiederēdama nedz vienam, nedz otram ... Tas ir īsts Lēlijas kliedziens.

Venēcijā nejauši uzzinājusi par Aureliāna de Sēža un de Vilmino jaunkundzes laulībām, Sanda aizrakstīja viņam, novēlēja laimi un pieprasīja atpakaļ savas vēstules. Viņš atbildēja:

DārgaisŽorž... Es jau dziros izpildīt Jūsu vēlēšanos un aizsūtīt atpakaļ Jūsu vēstules. Saprotu, ka man nav nekādu tiesību tās paturēt. Taču man šķiet, ka ari Jums tās nepieder vairāk nekā man, un es baidos, ka Jūs, varbūt tās pārlasīdama, kādu neskaidru atmiņu vēlāk neieaužat kādā savā sacerējumā. Tāpēc es tās sadedzināju un paturēju tikai to stāstu, kuru Jūs man kādreiz atsūtījāt. Ļoli lūdzu Jūs, atļaujiet man šo stāstu paturēt. Ardievu, Žorž... Ardievu. Atmiņas par Jums manā sirdī nekad neizdzists ...

Kapi mīlestības dārzā.

Beidzot 1834. gada jūlijā Sanda sāka domāt par atgriešanos Francijā. Viņa bija nobeigusi savu romānu un izsmēlusi Venēcijā visu, ko varēja izsmelt savam darbam. Viņai bija maz naudas; Bilozs, Bukuarāns un Kazimirs sūtīja naudu ļoti neakurāti. Viņa nebija redzējusi savus bērnus astoņus mēnešus. Viņa gribēja Parīzē būt klāt pie godalgu izdalīšanas Morisa licejā. Viņa vēlējās pavadīt rudeni Noānā, bija noilgojusies pēc turienes vīksnājiem, akācijām, ēnainajiem ceļiem. Problēma bija šāda: vai vest līdzi uz Franciju Padžello? Žorža viņam to piedāvāja. Ārsta dienasgrāmatā varam lasīt: «Es apjuku un pateicu, ka padomāšu līdz rītam. Es uzreiz sapratu, ka braukšu uz

Franciju un atgriezīšos bez viņas. Taču es viņu mīlēju vairāk par visu un drīzāk būtu ar mieru izciest tūkstoš nepatikšanu nekā ļaut viņai vienai doties tik tālā ceļā . ..» Padžello pieņēma piedāvājumu, zinādams, ka atrisinājums ir tuvu. Tēvam, ko viņš ļoti cienīja, ārsts rakstīja: «Esmu sava neprāta pēdējā stadijā ... Rīt aizbraucu uz Parīzi, kur šķiršos no Sandas . . .» Krietnais Padžello sprieda skaidri un saprātīgi; viņš skuma, ka būs jāzaudē mīļākā, bet priecājās, ka, atstājot Sandu, aplaimos savu ģimeni un atbrīvosies no liela grēka.

Ul

EXIT > PADŽELLO

Atgriešanās Parīzē izvirzīja smagas problēmas, turklāt trejādas.

Sakarā ar sabiedrisko domu. Sanda bija pavīpsnājusi, par Lašatras tenkotājiem, taču viņai bija ļoti svarīga leģenda par sevi literārajā — Biloza un Sentbēva pasaulē. Misē labākajam draugam Alfrēdam Tatē, kad tas bija ieradies Venēcijā, viņa sacīja: «Ja kāds jums jautās, ko jūs domājat par cietsirdīgo Lēliju, tad atbildiet vienīgi, ka viņa nepārtiek no jūras ūdens un vīriešu asinīm ...» Atgriezusies Parīzē, viņa pārliecinājās, ka cietsirdīgā Lēlija tiek nopelta. No viņas novērsās. Padžello pārsteidza un sagādāja vilšanos Parīzei. Te bija gaidījuši ierodamies kādu neatvairāmi skaistu itāliešu grāfu. Ieraudzīja simpātisku jaunekli — bet vērtēt viņu augstāk nekā Misē! ... Žorža juta šo nosodījumu.

Sakarā ar Padžello. Žorža gribēja izturēties pret viņu maigi un cēlsirdīgi. Viņa ieteica jaunekli ārstiem, kuri iepazīstināja Padžello ar Parīzes slimnīcām, un stādīja priekšā Bilozam, cerēdama, ka tas pasūtīs Pjetro rakstus par Itāliju. Tā kā viņam nebija naudas, Žorža gribēja to iedot, jaunekli neaizvainojot. Tādēļ viņai bija ienācis prātā ieteikt Padžello atvest uz Parīzi četras gleznas (kurām nebija nekādas vērtības); viņa pasacīs, ka tās pārdevusi, un naudu atdos Pjetro. Ar šo ieganstu viņai izdevās [19]

pasniegt Padžello tūkstoš pieci simti franku. Tādā veidā bija apmierināta gan cēlsirdība, gan godprātība; taču Pjetro, ko viņa bija uzskatījusi par tik paļāvīgu, piepeši sadomāja kļūt greizsirdīgs. «Kopš viņš spēris kāju Francijā, viņš vairs nekā nesaprot.» Žorža sacīja: «Viņš vairs nekā nesaprot,» —; kas mīlas komēdijas valodā nozīmēja: «Viņš ir visu sapratis.»

Un viņam bija daudz kas, ko saprast, jo sakarā ar Misē atkal draudēja drāma. Misē negribēja pieļaut, ka neizdevušos mīlestību dažkārt var dziedināt tikai ar noteiktu šķiršanos. Viņš vēlējās no jauna tikties ar Žoržu un nespēja panest triecienu. Viņa sacīja Alfrēdam, ka ir laimīga ar Pjetro. Tā vairs nebija taisnība, bet viņa bija pārāk lepna, lai to atzītu. Misē nolēma atkāpties; viņš lūdza pēdējo satikšanos un pēdējo skūpstu: «Mīļotā, sūtu Tev pēdējās ardievas... Es nenomiršu, iekams nebūšu uzrakstījis grāmatu par sevi un par Tevi (īpaši par Tevi) ... Zvēru pie savas jaunības un pie sava talanta, ka uz Tava kapa būs tikai sniegbaltas lilijas. Ar šīm pašām rokām es uz tā uzlikšu epitāfiju no daudz vērtīgāka marmora nekā tas, no kā veidotas mūsu vienas dienas slavenību statujas. Nākamās paaudzes atkārtos mūsu vārdus tāpat kā to nemirstīgo mīlētāju vārdus, kuri ir savienoti uz mūžu, — kā Romeo un Džuljeta, kā Eloīza un Abelārs. Nekad nerunās par vienu, nerunājot arī par otru ...»

Tad Misē 25. augustā aizbrauca uz Bādeni un Sanda 29. augustā — uz Noānu. Pēc sievas lūguma Kazimirs bija rakstiski uzaicinājis Padžello. Taču ārstam bija cieņa pret laulību; viņš atteicās, priecādamies, ka var palikt «šajā lielajā galvaspilsētā un apmeklēt slimnīcas». Noānā Žorža atkal ieraudzīja savu veco māju, glīto ciema laukumu, sava parka kokus, savus draugus, bērnus, vīru un pat māti, kas bija atbraukusi no Parīzes. Tūlīt atsteidzās berijieši: Madagaskārietis Nero, Diteijs, Rolinā. Vismaz tie viņai aiztaupīja pārmetumus. «Strostēšana tikai saērcina cietēja sirdi, un sirsnīgs rokas spiediens ir visdaiļrunīgākais mierinājums.» Viņa jutās salauzta, saplosīta starp diviem vīriešiem un domāja par pašnāvību. Sanda teica, ka vienīgi mīlestība uz saviem bērniem viņu saistot pie dzīves.

Viņa apbēra Madagaskarieti ar satrauktiem jautājumiem: «Vai tu esi mierīgs? Vai tu bez īgnuma un izmi-

suma panes mājas dzīves nepatikšanas? Vai tu tūlīt aizmiedz, tiklīdz atgulies? Vai pie tavas gultas nestāv dēmons eņģeļa izskatā, kurš kliedz: «Mīlestība! Mīlestība, laime, dzīve, jaunība!» Un tava vīlusies sirds atbild: «Par vēlu! Tas varēja būt, bet nebija.» Draugs, vai tu caurām naktīm apraudi savus sapņus un atkārto — «Es neesmu bijis laimīgs»? . . .» Jo Sanda uzskatīja, ka viņa nav bijusi laimīga. Viņa redzēja, ka tiek nopelta un apmelota, un jutās bez vainas. Vai viņa nav bijusi vaļsirdīga, nesavtīga, palīdzīga? Draugam Fransuā Rolinā, kas pēc domāšanas veida bija viņai vistuvākais, Sanda aizsūtīja lielisku aizstāvēšanās runu: «Tu taču mani pazīsti. Tu zini, vai šajā izmocītajā sirdī mīt zemiskas kaislības, nelietība, kaut vismazākā viltības ēna, vismazākā tieksme uz kaut kādu netikumu ... Tu zini, ka mani kremt milzīgs lepnums, taču šinī lepnumā nav nekā sīkumaina vai noziedzīga, tas nekad nav mani novedis pie kaut kādas apkaunojošas kļūdas un būtu varējis mani novest pie heroiska likteņa, ja es nebūtu piedzimusi, važās iekalta...» Ar Rolinā Sanda pusnakts stundā klaiņāja pa Noānas parku, kad zvaigznes ir tik spulgas, gaiss liegi mikls, alejas tik tumšas, un dalījās ar viņu skumjās pārdomās. «Es gribēju kļūt spēcīgs cilvēks un apdauzījos kā bērns . . .»

1834. gada septembrī viņa izlasīja «milzīgi daudz» grāmatu: abata Žerbē «Eiharistiju», de Stāla kundzes «Pārdomas par pašnāvību», Alfjēri «Vitorio Alfjēri dzīvi». Sprediķi, traktātu, grēksūdzi. Taču jo sevišķi viņa lasīja un pārlasīja vēstules, kuras tanī laikā saņēma no Misē, kaislīgas, neprātīgas vēstules, «Nakšu» anticipāciju: «Teic man, ka Tu man dāvā savas lūpas, zobus, matus, visu šo galvu, kura kādreiz piederēja man! Teic, ka skūpsti mani, Tu — mani! Ak dievs! Ak dievs! Kad domāju par to, kakls man aizžņaudzas, acis satumst, ceļgali ļodzās. Ak, baismīgi ir mirt, bet tā mīlēt arī ir baismīgi. Kā es slāpstu, Žorž, kā es slāpstu pēc Tevis! Lūdzu, raksti man. Es mirstu, ardievu . . .» Vai tas bija poētisks pārspīlējums? Jā, noteikti. No mīlestības nemaz tā nemirst, kā sola. Alfrēdam Misē Bādenē bija arī nervoza atslābuma brīži un pat mīlas intriga, kura viņu iedvesmoja poēmai. Bet neviltota bija greizsirdība un kaislība pret sievieti, kura, kā viņš domāja, aizslīd no viņa.

Sanda Noānā paslēpās birztalā, kur ar zīmuli uzrakstīja

viņam atbildi, pūlēdamās viņu nomierināt: «Ak, Tu mani vēl pārāk stipri mīli. Mums nevajag satikties.» Viņa pastāstīja Alfrēdam par nabaga Pjetro, «par krietno un tīro zēnu», kas, daudz reižu sacījis: «11 nostro amore per Al-fredo,» [20] — pēkšņi arī bija kļuvis greizsirdīgs un vēstulēs apbēraŽoržu ar pārmetumiem. Tagad Žorža jau vairs nesvārstījās starp dzejnieku, kas rakstīja viņai brīnišķīgas vēstules Ruso garā — dedzīgas vēstules no Bādenes, un vājo, aizdomu pilno Padžello, kurš Sandai «meta uz galvas» aizvainojošas, muļķīgas frāzes.

Žorža Sanda Alfrēdam Misē: Varbūt viņš patlaban aizbrauc, un es viņu neatturēšu, jo viņa vēstules ir mani aizvainojušas līdz sirds dziļumiem; es jūtu, ka viņam vairs nav ticības, tātad nav arī vairs mīlestības . ..

No tā izrietējusi lugā «Svečturis», pirmajā cēlienā, burvīgā Zaklīnas replika audzinātājam Andrē: «Jūs mani vairs nemīlat. .. Pat nevainībai jūsu acīs nebūtu taisnība ... Jūs vairs nemīlat mani, tāpēc ka apsūdzat...»

Jāatzīst, ka šajā epizodē drāma pārvēršas komēdijā. Žorža bija patiesa, kad patētiski jautāja Misē: «Vai cildena un paļāvīga mīlestība ir iespējama? Vai man jānomirst to nesastapušai? Vienmēr dzīties pakaļ rēgiem un tvarstīt ēnas! Esmu no tā nogurusi. Un tomēr es viņu mīlēju no visas sirds un nopietni, es mīlēju šo augstsirdīgo cilvēku, kas bija tikpat romantisks kā es un ko es uzskatīju par stiprāku, nekā esmu pati.» Taču komēdijas mūza pasmīnēja, kad Sanda piebilda: «Es viņu mīlēju kā tēvu, un Tu biji mūsu abu bērns . . .» Sanda gribēja, lai visa pasaule būtu laimīga, lai katrs ticētu visam, ko viņa saka, lai katrs mīļākais viņu mīlētu un cēlsirdīgi samierinātos, ka viņa aplaimo arī sāncensi. Bet cilvēciskās būtnes tādas nav. Mīlestība nav vēlīga un vaļsirdīga; mīlestība ir aizdomīga, neiecietīga, nemierīga un greizsirdīga. Kāda vilšanās!

15. septembrī Misē rakstīja no Bādenes: «Ja atgriezīšos Parīzē, Tev varbūt būs nepatīkami un viņam arī. Atzīšos, ka vairs nedomāju nevienu saudzēt. Ja viņš cietīs, lai cieš šis venēcietis, kas mani iemācīja ciest. Atdošu viņam viņa mācību, ko viņš man pasniedza meistariski ...» Žorža atsteidzās no Noānas, lai mierinātu Padžello, iekams viņu

upurēja. Jaukākais bija tas, ka venēcietim mierinājums nebija vajadzīgs. Šādu atrisinājumu viņš jau bija paredzējis, braukdams no Venēcijas uz Parīzi. Uzturēšanās Francijā viņam bija interesanta; izcili mediķi bija viņu laipni uzņēmuši; dzīve bez mīļākās viņam bija likusies apburoši mierīga. Par šķiršanos viņš stāstīja šādi:

Padžello dienasgrāmata: Žorža Sanda vēstulē man paziņoja, ka pārdevusi manas gleznas par tūkstoš pieci simti frankiem... Neprātīgi iepriecināts, steidzos nopirkt ķirurģijas instrumentu komplektu un dažas jaunas grāmatas manā specialitātē... Atvadījāmies klusēdami; spiedu viņai roku, nespēdams ieskatīties acīs. Viņa bija it kā samulsusi; nezinu, vai viņa cieta; mana klātbūtne viņu apgrūtināja...

Exit Padžello. Labsirdīgais ārsts atgriezās Venēcijā, tur apprecējās, viņam bija daudz bērnu, un viņš nodzīvoja līdz deviņdesmit viena gada vecumam (1807—1898), savas jaunības aizraušanās burvīgās gaismas apspīdēts kā Gvi-čoli'. Laimīgi tie, kas, uz brīdi saistījušies ar kādu spožu likteni, ātri aiziet no bīstamo starmešu gaismas.

IV

ABSOLŪTĀ MEKLĒJUMI

Kas tagad vairs domāja par Padžello? Pirmajā sastapšanās reizē Sanda un Misē atkal kļuva mīlētāji; viņš — kaisles apskurbināts, viņa — atvilgusi un aizkustināta. Taču tā nebija «pilnīgā un maigā samierināšanās», par kādu runā Paskāls. Misē bija apsolījis aizmirst pagātni. Žūpas zvērests! Vai dvēsele, kas ciešanās jūt baudu, jebkad atteiksies no ciešanu modināšanas? Alfrēds nemitīgi vajāja Žoržu ar sīku izjautāšanu. Kad viņa bija kļuvusi ārsta mīļākā? Un kā tas noticis? Viņa atteicās atbildēt, atsaucās uz dabisku kautrīgumu: «Vai tu domā, ka es būtu atbildējusi Pjetro, ja viņš iztaujātu mani par mūsu intīmās dzīves noslēpumiem?» Misē atkal iegrima savā pekles lokā: mazohista tieksme uzzināt ļaunāko, greizsirdība, lāsti, drausmīgas scēnas; pēc tam nožēla, lūgšanās piedot, burvīgs maigums un, ja viņam pretojās, slimība. Vēl reizi Žorža gāja kopt Alfrēdu viņa mātes dzīvoklī; Žorža aizņēmās no [21]

savas istabenes cepurīti un priekšautu, un de Misē kundze sazvērnieciski izlikās viņu nepazīstam.

Tiklīdz Alfrēds atlaba, viņš atgriezās pieŽoržas Malakē krastmalā, taču viņi nespēja kļūt laimīgi. Aizvainojošas scēnas atkal mijās ar kaislīgām zīmītēm. Viņa redzēja, ka stāvoklis ir bezcerīgs: «Jel saproti, ka tā ir spēle, ko mēs spēlējam, bet likme ir mūsu sirds un mūsu dzīve, un tas nemaz nav tik amizanti, kā izskatās. Vai gribi, lai kopā aizbraucam uz Franšāru un iešaujam sev lodi pierē? Tas būs vienkāršāk . . .» Tā kā nevienam no viņiem nebija vēlēšanās nonāvēties,Žorža nolēma, ka prātīgāk būs šķirties, un aizbrauca uz Noānu.

Bet tad sākās rotaļa šūpolēs, kas ir kaislību atspere klasiskajā teātrī. Cilvēks ir tā radīts, ka viņš nonievā to, kas piedāvājas, un dzenas pakaļ tam, kas liedzas. Žorža Sanda pārsteigta atzina, ka Misē šoreiz samierinās ar šķiršanos. Uzreiz viņai zuda vēlēšanās šķirties. Aizvainota pašlepnumā viņa aizsteidzās uz Parīzi un gribēja satikt Misē. Savu draugu un it īpaši Alfrēda Tatē uzkūdīts, viņš neatbildēja Sandai. Viņai stāstīja, ka Misē izsakoties salti un ar dusmām par Sandu, nevēloties vairs redzēties. 1834. gada novembra smagajās dienāsŽorža Sanda rakstīja plašu dienasgrāmatu, kas ir viens no viņas skaistākajiem darbiem:

Un ja es steigtos pie viņa, ja nespētu vairs pretoties mīlestībai? Ja zvanītu tik ilgi pie viņa durvīm, kamēr viņš tās atvērtu? Ja es nogultos pie sliekšņa, līdz viņš beidzot nāktu? Ja es viņam pateiktu: «Tu mani vēl mīli, tu no tā ciet un kaunies, tomēr tev manis ir vēl pārāk žēl, lai tu mani nemīlētu. Tu skaidri redzi, ka es tevi mīlu, ka nespēju mīlēt nevienu citu. Noskūpsti mani, neķildosimies, nesaki man nekā; teic man dažus maigus vārdus, noglāsti mani, jo es tev tomēr vēl patiku. Un, kad jutīsi, ka tavs maigums atslābst un atgriežas dusmas, tad raidi mani prom, esi rupjš pret mani, bet nekad nesaki šos briesmīgos vārdus: pēdējo reizi! Es cietīšu, cik tev tīk, tikai atļauj man reizēm, kaut reizi nedēļā atnākt pēc asaras, pēc skūpsta, kas man dos spēku dzīvot un drosmi. Bet tu nevari. Ak, kā esmu tev apnikusi, un cik ātri tu esi atspirdzis ...

2orža mēģināja satikties ar draugiem. Pēc Biloza lūguma viņa pozēja Delakruā, kas uzurdīja viņas sāpes, runādams par talantu, ko izpaužot Misē uzmetumi.Žorža ilgojās, lai Delakruā viņu uzglezno līdzīgu Goijas sieviešu galviņām, par kurām jūsmoja Alfrēds.

Viņa bieži satikās ar laipno un ļoti prātīgo Ortansu

Alāru, kas viņai mācīja, ka ar vīriešiem vajag mānīties un izlikties dusmīgai, lai tie nāktu atpakaļ. Neprāts! Mānīties var tad, ja nemīl. Vienīgi Sentbēvs neteica Sandai blēņas. Viņa tam jautāja: «Kas ir mīlestība?» Sentbēvs viņai atbildēja: «Mīlestība ir asaras; jūs raudat, tātad mīlat.» Pēc tam viņa sāka meklēt vientulību. «Es vairs nevaru strādāt,» viņa rakstīja. Tā ar viņu vēl nekad nebija noticis!

Žorža zināja, ka Misē pats būtu atgriezies. Bet ceļā stājās lepnums, briesmīgais vīriešu lepnums. Un Alfrēds Tatē, šis nejēgavkas teica: «Kāds vājums!» Kaut viņa varētu atgūt vismaz Misē draudzību!

Ja Tu man atrakstītu šad tad pāris rindu, dažus vārdus, ja Tu man atļautu laiku pa laikam Tev aizsūtīt kādu bildīti, nopirktu par četriem sū krastmalā, pašas uztitas cigaretes, putniņu vai paiju, vienalga, kādu nieciņu, lai pieviltu manas sāpes un skumjas, lai es varētu iztēloties, ka Tu mazliet iedomājies mani, sūtījumu saņemdams...

Un- tad Žoržas dienasgrāmatā lasāms sirdi plosošs, pacilāts teksts:

Ak, manas zilās acis, jūs vairs mani neuzlūkosiet] Skaistā galva, es vairs neredzēšu tevi noliecamies pār mani ar maigā tvīksmē aizplīvurotu skatienu! Ak, mans smalkais, lokanais, siltais augums, tu vairs man nepiekļausies kā Elizejs pie mirušā bērna, lai to atdzīvinātu! Jūs vairs nepieskarsieties pie manas rokas kā Jēzus pie Jairus meitiņas, sacīdams: «Celies, meit!» Ardievu, mani gaišie mati; ardievu, baltie pleci, ardievu viss, kas bija mans! Tagad tveicīgās naktīs es apskaušu mežā egļu stumbrus un klintis, saukdama Tavu vārdu, un, iztēlē pārdzīvojusi baudu, pakritīšu nemaņā uz valgās zemes ...

Galīgi nomocījusies Žorža decembrī aizbrauca uz Noānu. Viņai šķita, ka viņa ir gandrīz samierinājusies ar notikušo. Alfrēds atsūtīja diezgan maigu vēstuli, kurā pateica, ka nožēlojot savu skarbumu. «Tagad ir beigas. Nevēlos viņu vairs satikt, tas mani pārāk sāpina...» Žorža rakstīja Sentbēvam. Pēc tam kāds viņai atstāstīja Alfrēda vārdus draugam Tatē, ka šoreiz šķiršanās esot galīga. Šo sitienu Žorža nespēja panest. Tāpat kā Matilde de la Mola, viņa nogrieza savus krāšņos matus un aizsūtīja tos Alfrēdam. Portretā, kurš atrodas Karnavalā, Dela-kruā uzgleznojis Sandu ar īsiem matiem, «raižu apēnotu pieri, mulsām acīm, iekniebtu degunu, it kā trīsošām lūpām, bālu un novājējušu biezmiega naktīs». Saņēmis smagās, melnās matu cirtas, Misē apraudājās. Vēl reizi Sanda viņu atguva un uzvaras priekā varēja aizrakstīt Tatē:

«Cienītais kungs, dažkārt spoži veikta ķirurģiska operācija, kas dara godu ķirurga veiklībai, tomēr nespēj aizkavēt slimības atgriešanos. Aiz tā paša iemesla Alfrēds no jauna ir mans mīļākais ...»

Taču viņi kā viens, tā otrs sirga ar visļaunāko no neprā-tiem — ar absolūtā meklēšanu. No šķiršanās uz šķiršanos, no samierināšanās uz samierināšanos viņu mirstošā mīlestība pārdzīvoja uzbrāzmojumus, kas nebija nekas cits kā agonijas konvulsijas. Sanda un Misē tad bija līdzīgi cīkstoņiem, kas, sviedriem un asinīm noplūduši, ķeras viens pie otra, sit viens otram, un skatītāji nevar viņus izšķirt. Kādu dienu viņš piedraudēja Sandu nogalināt, pēc tam ar īsu zīmīti itāliešu valodā izlūdzās pēdējo satikšanos: «Senza veder, e sertza parlar, toccar la mano d'urt pazzo che par te domani. . . Neskatoties un nerunājot pieskarties pie rokas neprātim, kas rīt aizbrauks ...»

Šīs pēdējās cīņas šķīrējtiesnesis Sentbēvs iejaucās, lai to izbeigtu. Viņa atteicās.

Žorža Sanda Allredam dc Misē: Mans lepnums tagad ir salauzis, un mīlestības vietā ir tikai līdzjūtība. Es Tev saku: «Mums no tā jāizdziedinās. Sentbēvam ir taisnība.» Tava izturēšanās ir nožēlojama, neiespējama. Ak dievs, kādai dzīvei es Tevi atstāšu! Žūpošana, vīns, prostitūtas — un vēl, un vienmēr! Bet, tā kā es vairāk nekā nespēju, lai Tevi no tā pasargātu, — vai tad ir vērts pagarināt to, kas man ir negods un Tev mocības ...

Tā kā Alfrēds joprojām stūrgalvīgi apmeklēja Žoržu, viņa aizbēga uz Noānu. Šī romāna pēdējās ainas no jauna atsauc atmiņā komisko mūzu, jo Žorža tanīs parādīja, ka pat kaislību saviļņojumā viņa saglabāja prāta asumu un organizētājas talantu. Lašatras buržuā — Noānas pils-kundze ļaunākos mirkļos ņēma savā aizgādībā romantisko varoni.

Zoria Sanda Bnkuarānam 1835. gada 6. marlā: Draugs, palīdziet man šodien aizbraukt. Aizejiet dienvidū uz pasta kantori un pasūtiet man vienu vietu. Pēc tam atnāciet pie manis. Es Jums izstāstīšu, kas jādara.

Tomēr, ja es nevarētu Jums to izstāstīt, — kas ir loti iespējami, jo man būs grūti iemidzināt Alfrēda nemieru, — tad paskaidrošu Jums tūlīt pāris vārdos. Ierodieties pie manis piecos steidzīgs un noraizējies un pasakiet, ka nupat atbraukusi mana māte, ka viņa ir loti nogurusi un diezgan nopietni slima, ka viņas kalpone nav mājās un viņai nekavējoties vajadzīga mana palīdzība, un man tūlīt jābrauc pie viņas. Es uzlikšu galvā cepuri, pateikšu, ka drīz atgriezīšos, un Jūs mani novedīsiet līdz karietei.

Pa dienu atnāciet un paņemiet manu guļammaisu. Jums nebūs grūti to aiznest tā, ka neviens neredz, — un nogādājiet pasta kantori. Lieciet salabot manu ceļa spilvenu, ko Jums nosūtu. Tam pazaudēts slēdzējs ... Ardievu, atnāciet, cik drīz varat. Bet, ja Alfrēds būs mājās, tad nelieciet manīt, ka gribat man kaut ko sacīt. Es iziešu virtuvē ar Jums aprunāties ...

Alfrēds de Misē Bukuarānam 1835. gada 9. martā: Cienītais kungs, nupat biju iegriezies Sandas kundzes dzīvoklī, kur man pateica, ka viņa esot Noāna. Esiet tik laipns un pasakiet, vai tā ir taisnība. Tā kā Jūs šorīt redzējāties ar Sandas kundzi, tad Jums droši vien ir zināmi viņas nodomi, un, ja viņai vajadzēja aizbraukt tikai rit, tad varbūt Jūs varētu man atklāt, vai viņa aiz kaut kādiem iemesliem nav vēlējusies mani satikt pirms aizbraukšanas ...

2orža Sanda Bukuarānam Noānā 1835. gada 9. marta: Ierados Satorū trijos pēc pusdienas, jūtos labi un nemaz neesmu nogurusi. Vakar satikos ar visiem mūsu Lašatras draugiem. Rolinā kopā ar mani atbrauca uz Satorū. Abi ēdām pusdienas pie Diteija. Sākšu Bilozam apsolīto darbu.

Esmu pavisam mierīga. Darīju to, ko vajadzēja darīt. Mani moka vienīgi domas par Alfrēda veselību. Rakstiet man par viņu, nekā nemainot un neslēpjot, vai viņš ziņu par manu aizbraukšanu uzņēma vienaldzīgi, dusmojās vai kļuva bēdīgs. Man ir svarīgi zināt patiesību, kaut arī nekas nevar grozīt manu lēmumu.

Atrakstiet, kā iet maniem bērniem. Vai Moriss vēl arvien klepo? Vai svētdienas vakarā viņš atgriezās atveseļojies? Solanža arī klepoja...

Jau pirmajā nakti Sanda atsāka rakstīt romānu Bilozam un ar savu plašo, mierīgo rokrakstu noklāja parastās divdesmit lappuses.

V

LAUKU DZIESMAS PĒC NEGAISA

Pērkons vairs negrand; negaiss attālinās; no tā pēdējiem dārdiem paceļas lauku dziesma. Taču vētrainā aizraušanās beidzās ar neveiksmi. Lēlija vēl reizi bija ticējusi, ka spēs mest izaicinājumu pasaulei, likt viņas neatkarību cienīt un dzīvos mīlestībā un brīvībā. Taču izrādījās, ka mīlestība un brīvība nav savienojamas. Sandas uzticīgākie draugi, pat viņas vadītājs Sentbēvs klusībā viņu nosodīja un ieteica saprātīgākas aizraušanās. Sentbēva zāles bija, kā viņš pats izteicās, «bēdīgas un nožēlojamas», proti, samierināšanās ar nepilnīgu mīlestību.

Nē, viņa vairs necerēja ne uz maigu un ilgstošu mīlestību, ne uz aklu un negantu kaislību. Viņa saprata, ka mīlas jūtas ir skaistas un svētas un viņa ar tām bija slikti

apgājušies, taču arī ar viņu pašu mīlestībā bija slikti apgājušies. Viņa uzskatīja sevi par vecu, lai kādam vēl varētu iedvest mīlestību. Viņai nebija vairs ne ticības, ne cerības, ne vēlēšanās. Sanda nenoliedza savas jaunības dievu, bet bija par maz to pielūgusi, un tas bija viņu satriecis. Ar «kavalkādēm» ir beigas, viņa vairs neliks kāju kāpslī.

Žorža Sanda Senlbēvam 1835. gada marla beigās: Es skaidri redzu, ka mana vaina un nelaime ir nepiesātināmajā lepnībā, kas mani pazudināja . .. Lai nolādēti cilvēki un grāmatas, kas ar saviem sofismiem uzvedināja mani uz to! Man vajadzēja apstāties pie Franklina, kas mani iepriecināja līdz divdesmit piecu gadu vecumam; paskatoties uz viņa portretu, kurš karājas pie manas gultas, man vienmēr gribas raudāt, it kā es uzlūkotu draugu, ko esmu pievīlusi. Es vairs neatgriezīšos ne pie Franklina, ne pie mana biktstēva jezuīta, ne pie manas pirmās platoniskās mīlestības, kas ilga sešus gadus, ne pie manām kukaiņu un stādu kolekcijām, ne pie bērna zīdīšanas prieka, ne pie lapsu medībām, ne auļošanas zirga mugurā. Nekā no tā, kas bijis, vairs nebūs, zinu to pārāk skaidri...

Viena kļūdīšanās visiem cilvēkiem ir kopīga: kad viņiem veļas pāri kāda banga, viņi aizmirst mūžīgo kustību, kas viņus atkal uznesīs virspusē, ja viņi dzīvos un darbosies. Bez šaubām, bijušais vairs nevarēja atkārtoties. Taču palika neskaitāmi daudzas iespējamības. VaiŽorža, sev pārmezdama Alfrēdam nodarīto ļaunumu, domāja, ka viņš tik drīz atžirgs? Pēc astoņiem deviņiem mēnešiem viņš bija tas, kas mierināja draugu Tatē, kurš savukārt bija kļuvis kādas neuzticīgās upuris: «Ak vai! Ak vai! Kā tad es esmu atveseļojies! Mati man atkal atauguši, drosme atgriezusies un turklāt vēl sirdī iezagusies vienaldzība! . . .»

Poēzija ir saviļņojums, ko atceras mierā. Misē vairs necieta un tāpēc varēja pēc patikas uzplēst veco rētu, ja viņa māksla to prasīja. Atmiņas, kuras viņš glabāja no šī pekles perioda viņa dzīvē, šo kaisles, baudu un niknuma dienu gleznas sniedza barību visai viņa daiļradei. Reizēm tas bija naidpilns kliedziens, bet visbiežāk sēras pēc lepnās neprātes, pēc melnajām cirtām un skaistajām acīm.

Grāmata, kuru Misē kādreiz apsolīja Sandai uzrakstīt par viņu, nāca klajā 1836. gadā ar virsrakstu «Sava gadsimta bērna grēksūdze». Tanī viņš ar Brigitas Pīrsonas vārdu aprakstīja Sandu — bez rūgtuma un pat ar cieņu. Romāna varonis Oktāvs, izlaidīgi nodzīvojis jaunību, ir pieradis pārvērst par joku vissvētāko un noslēpumaināko,

ko sniedz laimes naktis. Pret Brigitu viņš izturas reizēm kā pret neuzticīgu mīļāko, reizēm kā pret pērkamu sievieti. Viņa vienmēr paliek pašaizliedzīga kā māte. «Jā, kad jūs man liekat ciest,» viņa saka, «es jūs Amirs neredzu kā savu mīļāko, bet vairs tikai kā slimu bērnu, ko gribu kopt un izdziedināt, lai atrastu to, kuru es mīlu . . , Kaut māšu un mīļāko dievs man'palīdzētu veikt šo uzdevumu . . .»Žorža, kādu mēs pazīstam, droši vien ir viņam teikusi līdzīgus vārdus. Romāns beidzas ar mājienu uz piedošanu: «Dārgā Brigita, es neticu, ka mēs spētu viens otru aizmirst, bet ticu, ka vēl patlaban mēs nespējam piedot, un tomēr tas katrā ziņā jādara, pat ja mēs nekad vairs neredzēsimies .. .» Lasīdama šos vārdus, Sanda ļoti raudāja. «Pēc tam es uzrakstīju dažas rindas autoram, lai viņam pateiktu — pati nezināju, ko: gan to, ka es viņu biju ļoti mīlējusi, ka esmu visu piedevusi un ka negribu ar viņu vairs tikties . . .» Pēdējā punktā abi bija vienis prātis.

Kādu dienu 1840. gada beigās, braukdams caur Fon-tenblo mežu, Misē atcerējās «Franšāras sievieti», kas bija sajūsminājusi viņu jaunībā. Mazliet vēlāk viņš sastapa 2oržu teātrī; Adņa joprojām bija jauna un daiļa, viņas mute smējās; Adņa skatījās uz Misē kā svešiniece. Atgriezies mājās, Misē tanī pašā naktī uzrakstīja «Atmiņas», kuru temats bija: «Mīla paiet tāpat kā visas cilvēciskās kaislības un kā cilvēki paši.»

Jā, tiešām, iznīkst viss; šī dzīve — sapnis vien,

Un laimes drusciņa, ja pagadās tā mums,

Vēl ātrāk saujā gaist kā zāles rasējums,

Kad vējš tai pāri skrien ,..

Bet vai tas ir svarīgi? Ja mīla ir gaisusi, vai tāpēc mēs neesam mīlējuši?

Nedz zināt gribu es, vai pļavas ziedos kūp,

Nedz to, kas cilvēci var sagaidīt jau rit,

Nedz to, kā debesīm nost aizsegs lēnām krīt Un bezgalība drūp.

Vien pateikt varu to: «Šai vietā atceros,

Kā mīlēts tiku es, cik skaista biji tu.»

Mans nemirstīgais gars šo lielo dārgumu Nu dievam glabāt dos!

Var iecerēt skaistāku mīlestības veidu nekā romantiskā mīlestība; var sapņot par kaislību, ko laiks un griba pārvērš par dziļām jūtām. Cēla dvēsele var neliekuļoti

zvērēt uzticību un izpildīt šo zvērestu. Taču nevajag svērt uz tiem pašiem svariem mākslinieka rīcību un pārējo cilvēku rīcību. Katrs mākslinieks ir liels komediants, kam vajag — un viņš to apzinās — pacelties pāri parastajām emocijām, lai viņa iecere pārvērstos kādā vērtīgā un neparastā daiļdarbā. Morālistam ir tiesības spriest, ka Sanda un Misē būtu varējuši dzīvot saprātīgāk. Bet savdabīgie mākslas darbi, kas radās no viņu kļūdām un ciešanām, tad nebūtu īstenoti. Iekams Misē satikās arŽoržu Sandu, viņš pazina iekāri, bet ne kaislību; viņš varēja uzrakstīt «Balādi Mēnesim», bet ne Kamillas un Perdikāna dialogu. Un tāpēc mums nav jānožēlo, ka 1834. gadā kādā rēgu piepildītā istabā, kurā ieplūda tveicīgās Venēcijas stāvošo ūdeņu čala un smagā dvaša, divi ģeniāli mīlētāji dzīvoja pastāvīgā nemierā un mocīja viens otru. Viņu kliedzieni, bez šaubām, bija mazliet pārspīlēti un neprātīgajās dusmās bija zināma izlikšanās.

Kurš zina, kā dievs radīt mēdz?

Ja dziļjūras dzelmeņi rēc,

Ja bangotnes šķeldamās plīst,

Dārd pērkons un zibeņi šķīst, —

Varbūt tas viss ir vajadzīgs,

Lai rastos kāds pērles grauds sīks?

PIEKTĀ DAĻA PRAVIEŠI UN DZEJNIEKI

Redzi — jo tālāk, jo skaidrāk es saprotu, ka stipri mīlēt var tikai to, ko neciena.

Marija Dorvaia

l

BURŽUĀ MIŠELS

Noāna. 1835. gada marta beigas. Cik skaists ir dārzs pavasara pirmajās dienās! Didevāna kundze — diezgan drūma — apsēžas uz sola pie ziedošām hiacintēm un kapmirtēm un lasa Sentbēva vēstules: pārmetumi, uzmundrinājumi, brīdinājumi. Sentbēvs ieteic grēku nožēlniecei griezties pie dieva. Bilozs turpretī ir nobijies, tāpēc ka Sanda pieprasījusi, lai viņš atsūta Platonu un korānu. Viņam ir bailes no «mistikas», kas var. gāzties pār viņa galvu un Revue des Deux Mondes. «Rakstiet Žoržai,» Bilozs saka Sentbēvam, «lai viņa pārāk neaizraujas ar mistiku. Ak, ja es uzdrošinātos nesūtīt viņai šīs grāmatas, — bet viņa dusmojas.»

Biloza bažas nebija veltīgas. Viņa autore tiešām «aizrāvās ar mistiku». Ne vairs ar mīlas kaislības mistiku. Žorža apgalvoja, ka drīzāk nošaušoties nekā atsākšot pēdējo trīs gadu dzīvi. «Nē, nē ... ne maigu un ilgstošu mīlestību, ne aklu un negantu mīlestību. Vai jūs domājat, ka es varu iedvest pirmo un ka jūtu vilinājumu pārdzīvot otro? Abas šīs mīlestības ir skaistas un vērtīgas, bet esmu abām pārāk

veca.» Pēc daudzajām neveiksmēm mīlestība Sandu biedē, viņa vēlas meklēt citur izdziedināšanos. Kur? Un kā? Varbūt dievā — kā agrāk klosterī un kā viņai ieteic Sent-bēvs? Sanda to gribētu; viņa vēl arvien mīl nepazīstamo dievu, kas mīt tur, aiz debesu spīdekļiem, viņa to jūt skumjās naktīs, kad blāvajā zvaigžņu gaismā Noānas parkā valda klusums, noslēpums, ēnas. Taču viņa vairs neiemanto apžēlošanu; viņa ir noskumusi līdz nāvei un domā: «Dievs mani nemīl un neraizējas par mani, jo pamet mani uz zemes vāju un nelaimīgu neziņā . . .» Sandu pametušas arī debesis, pēc tam kad bija pametusi mīlestība.

No visa, ko Sentbēvs viņai raksta, viņa atceras tikai divus vārdus: pašaizliedzība, uzupurēšanās. Sanda gribētu ziedoties kādam cēlam mērķim, izlietot spēka pārmēru, kas viņu smacē, izrauties no sava egoisma un patmīlas. Viņas vēlmes paliek nenoteiktas un bezmērķīgas. Kam uzupurēties? Bērni ir tālu — Moriss licejā, Solanža pansionātā. «Resnule» izvērtusies par nebēdni, kura nevienam neklausa, bet kurai visu piedod, tāpēc ka viņa ir amizanta un skaista. Moriss vēl arvien ir jūtīgs zēns, kas labprāt dzīvotu mātes tuvumā. Arī māte gribētu atvest zēnu uz Noānu, bet apzinās, ka tad atkal atsāktos pastāvīgie strīdi ar Kazimiru par dēla audzināšanu. Diteijs, kas Lašatrā ir Sandas pilnvarotais un viens no tuvākajiem draugiem, ieteic viņai noslēgt mieru ar vīru, «kļūstot tā mīļākajai». Šis nodoms Sandā modina riebumu: «Pretīgi pat domāt par tuvošanos bez mīlestības. Sieviete, kas ar juteklisku tuvību cenšas panākt varu pār vīru, ir gluži kā prostitūta, kas pārdodas par maizi, un kā kurtizāne, kas pārdodas par greznību.» Diteijs norādīja uz bērnu interesēm; Sanda nostatīja pretī dziļu instinktīvu riebumu. Viņa neteica, ka vīrs fiziski vai morāli viņai derdzas vairāk nekā citi vīrieši, bet uzskatīja, ka sieviete nevar atdoties kā lieta.

Mēs esam miesa un dvēsele kopā ... Ja miesai piemīt funkcijas, kurās dvēselei nav jāiejaucas, piemēram, ēšana un gremošana, — vai tad divu būtņu vienošanos milestibā var pielīdzināt šīm funkcijām? Pa! iedomāties pretīgi!

Tā kā nevarēja būt ne runas par Kazimira savaldzinā-šanu, tad atlika tikai no viņa atbrīvoties. Sanda dedzīgi vēlējās šķirtu dzīvi un īpašuma sadalīšanu, lai beidzot

kļūtu noteicēja savās mājās. Didevānam savukārt bija apnikusi lauku dzīve, un viņš neskatījās naidīgi uz domu par pārcelšanos uz Parīzi, kur varētu dzīvot kā vecpuisis. Viņi noslēdza iepriekšēju līgumu par laulības šķiršanu. Aurora paturēs Noānu, Kazimirs dabūs Narbonnas savrupmāju Arpa ielā, kas dod seši tūkstoši septiņi simti franku ienākuma. Viņš maksās par Morisa pansionātu, nodokļus un algos savrupmājas durvju sardzi; Aurora rūpēsies par So-lanžu. Līgums stāsies spēkā 1835. gada novembrī. Tikko parakstījis līgumu, Kazimirs sāka nožēlot; viņam bija žēl šķirties no mazās Noānas karalistes, un, atsakoties no tās, viņš uzskatīja, ka ir veicis patiesi romiska heroisma aktu. Sieva atteicās uzņemt to traģiski vai pat nopietni. «Es gribu brīvību un ne no viena nevēlos saņemt žēlastību vai priekšrocības, pat ne tad, ja man izrāda žēlsirdību ar manu naudu . . .» Sanda sevišķi negribēja, ka «barons» bērniem, kuru cieņa viņai bija dārga, varētu likties kā upuris. Kā rīkoties? Diteijs ieteica griezties pēc padoma Buržā pie Planē tuva drauga — jau slavena advokāta Luija Krizostoma Mišela, kas bija iesaukts par «Buržas Mišelu».-

Žorža Sanda jau labu laiku interesējās par šo nesamierināmo republikāni, Sēras un Endras orākulu, Akvitānijas nekronēto karali. «Mišels domā . . . Mišels grib .. . Mišels saka . . .» Šos vārdus Diteijs, Planē un Rolinā atkārtoja pārsteidzoši bijīgi. Buržas Mišels bija neapstrīdēts pastāvošās iekārtas pretinieku galva uz dienvidiem no Luāras un gandrīz despotiski valdīja pār šīs provinces liberāļiem. Kaut gan vēl tikai trīsdesmit septiņus gadus vecs, viņš jau izskatījās kā mazs, salīcis, plikpaurains večuks ar ārkārtīgi neparastu galvu, kas šķita veidota no diviem kopā saliedētiem galvaskausiem. Viņam bija bāla seja, lieliski zobi, tuvredzīgās acis apbrīnojami maigas. Lamartīns viņu ir aprakstījis šādi: «Granīta vīrs . . . viņa stāva līnijās, taisnstūrainās kā gailu statujām, ir kaut kas zemniecisks un primitīvs; vaigi bāli, iekrituši; galva iegrimusi plecos; balss dziļa, zema un dobja.»

Nabadzīga Vāras malkas cirtēja dēls, kam tēvu bija nogalinājuši revolūcijas pretinieki, Mišels tika uzaudzināts kā zemnieks. Viņš vēl arvien valkāja bezveidīgu, platu apmetni, rupjas koka tupeles; būdams slimīgs un vārgs, viņš pastāvīgi sala, tāpēc mēdza apsiet ap galvu trīs

puszīda lakatus, kas radīja gluži fantastisku galvas segu. Zem šī zemnieciskā un reizē izaicinošā apģērba vīdēja smalks, vienmēr balts un tīrs krekls. Bargais tribūns bija koķets un mīlēja sievietes. Viņa spēcīgākais savaldzinā-šanas līdzeklis bija daiļrunība. Kad viņš runāja, tad kļuva gandrīz skaists.

1835. gada 7. aprīlī no septiņiem vakarā līdz četriem no rīta viņš Buržas bruģotajās ielas žilbināja Žoržu Sandu, Planē un Gailu Flerī ar pasakainu uguņošanu. Žorža bija ieradusies pie Mišela apspriesties par savām ģimenes lietām, bet viņš runāja tikai par «Lēliju» un šīs grāmatas idejām. Brīnišķīgā pavasara naktī viņi klaiņāja mēness gaismā pa atturīgās Buržas mēmajām ielām. Mišels runāja līdz rītausmai.

Tā bija kā domu pilna mūzika, kura pacilā dvēseli līdz dievišķai apcerei un pēc tam bez piepūles, viegli un brīvi, loģiski un saskanīgi noved atpakaļ pie zemes interesēm un pie dabas elpas ...

Par ko bija runa? Par Žoržas Sandas iesaistīšanu karojošajā revolūcijā. Par viņas atraušanu no «sociālā ateisma». Par viņas izdziedināšanu no intelektuālās lepnības, kas prasīja abstraktu pilnību un noniecināja darbību. Savaldzinātā Sanda aizsargājās vāji, viņai patika justies uzveiktai. Mišels viņas dēļ spēlēja augstu spēli. Viņš jūsmoja par «Lēliju»; Žorža viņam patika vēl vairāk. Planē pēc tam sacīja Sandai: «Vēl nekad nebiju redzējis Mišelu tādu. Jau veselu gadu dzīvoju viņam līdzās, bet tikai tovakar iepazinu viņu īsti. Beidzot viņš atklājās visā pilnībā, lai pārsteigtu jūs ar savu gudrību un jūtīgumu.» Žorža savā veidā stāstīja par šo satikšanos. Gistavam Papē:, «Iepazinos ar Mišelu, viņš apsolīja, līdzko gadīsies izdevība, likt mani giljotinēt. . .» Ipolitam Satironam: «Iepazinos ar Mišelu, kas man liekas pamatīgi rūdīts vīrs, viņš var kļūt par tautas tribūnu. Ja notiks apvērsums, tad šis vīrs, pēc manām domām, sacels lielu traci.»

Pēc Misē un Padžello Žorža patiesi bija ticējusi, ka ir izdziedināta no mīlestības kaislībām. Ak, vientiesība! Kurš jebkad ir ticis izdziedināts no kaislībām, kamēr vēl ir cerība un jaunība? Viņa bija kā brašs kaujas zirgs, kas jūtas laimīgs, pēc asiņainas sadursmes atgriezies ganību klusumā, bet, ja tālumā atkal atskan taure, viņš pārlec pāri

f

šķēršļiem un aizauļo pie lielgabala. Žorža attaisnoja tūlītēju atdošanos, ja tā bija nesavtīgā un spēcīgu jūtu izraisīta. Viņa satikās ar Mišelu 7. aprīlī; ir uzglabājies ar emalju inkrustēts gredzens, ko viņa uzdāvināja Mišelam pirmās tuvības dienu atmiņai; gredzenā iegravēts datums; 1835. gada 9. aprīlis. Turklāt — vai tad viņš bija jauns mīļākais? Nē, Žorža' rakstīja Mišelam: «Tikai Tevi esmu mīlējusi, kopš esmu nākusi pasaulē, pat sastapdama savā ceļā rēgus, kuros uz bridi iedomājos atradusi Tevi.»

Klausīdamās Mišelā, Sanda tomēr nezaudēja spriešanas brīvību un savu veselo saprātu Franklina garā. Sandas instinktīvā politika bija mīlestība un taisnīgums; Mišela politikas mērķis bija vara un līdzeklis varas sasniegšanai — giljotīna. Atgriezusies Noānā, Sanda sāka rakstīt viņam (nosaukusi viņu par Everāru) «Sesto ceļotāja vēstuli», kurā gan cildināja Mišelu, gan runāja viņam pretī. Vai Mišels ir filantrops? Nē.

Filantropija rada žēlsirdīgās māsas. Mīlestība uz slavu ir kaut kas pavisam cits un veido citādus likteņus. Cēlais liekuli, neķildojies ar mani par to! Tu pārproti pats sevi, uzskatīdams par pienākuma jūtām skarbo, liktenīgo tieksmi, kuru Tevī modina sava spēka apziņa. Es gan zinu, ka Tu neesi no tiem, kuri pilda pienākumus, bet no tiem, kas citiem uzliek pienākumus. Tu nemīli cilvēkus, neesi viņiem brālis, jo neesi ar viņiem vienlīdzīgs. Tu esi izņēmums viņu vidū, dzimis karalis ...

Sanda gribēja palikt tikai dzejotāja; viņa zināja, ka visizcilākie darbības cilvēki savus veikumus raksta smiltīs, un vēja brāzma, kas atved atpakaļ Sullu, izdzēš atmiņas par Māriju.

Mišels tramdīja Sandu. Kam viņa šķiež savus spēkus? Romāna mīlestībām. Nekam lielākam. Sanda bija ar mieru atzīt, ka dzīvē ir daudz kļūdījusies, taču bijušos maldus neuzskatīja par sevišķi nozīmīgiem: «Visi, kas mani pazīst jau sen, mīl mani pietiekami stipri, lai vērtētu mani iecietīgi un piedotu ļaunumu, ko esmu varējusi sev nodarīt. Savos sacerējumos neesmu izdarījusi nekādus secinājumus, tāpēc tie nav ierosinājuši ne uz labu, ne uz ļaunu . ..» Mišels nepacietīgi jautāja: «Kad tad nāks secinājums? Un ja nu tu nomirsti, nekā nesecinājusi?» Sandai patika just šī spēka pātagu. Pirmo reizi mūžā viņa bija sastapusi cilvēku ar stiprāku gribu nekā viņai. Mišels viņai teica: «Nejēga!» Tā bija jauna izjūta. Viņa glāstīja

augsto, kailo pieri un vēlējās, kaut Mišels būtu vecs un slims, lai viņa varētu to kopt. Taču viņš jau bija slims ar neapmierinātu godkāri. Žorža uzdrošinājās viņam pateikt: «Tu atrodi, ka pārāk ilgi jāgaida liela likteņa piepildīšanās! Stundas aizrit, tava galva kļūst kaila, dvēsele izvārgst, bet cilvēku dzimums neiet uz priekšu . . .»

Aprīļa beigās Mišels aizbrauca uz Parīzi, lai aizstāvētu Lionas nemierniekus; tā bija gada lielākā politiskā prāva. Visi republikāniskās partijas vadītāji — Mārī, Garnjē-Pažē, Ledrī-Rolēns, Karels, Kārno, Pjērs Lerū un Bar-bess — sēdēja aizstāvju solā. Žorža arī vēlējās doties uz Parīzi, lai satiktos ar Mišelu un noklausītos debates. Sent-bēvs, vēl nekā nezinādams par Sandas jauno mīlestību, brīdināja viņu no briesmām atkal redzēties ar Misē: «Mīļā draudzene, neiedomājieties, ka Jūs viņu nesatiksiet, ka viņš nezinās un neatnāks . . . Iedomājieties, ka Jūs esat tur, atverat durvis un atrodaties divatā ar viņu .. .» Žorža pavīpsnāja. Kāda nozīme tagad vairs bija Alfrēdam Misē! Žoržu pamazām pārņēma aizraušanās ar politiku, kas nav mazāk skurbinoša kā aizraušanās mīlestībā. Kopā ar Mišelu Malakē krastmalas dzīvoklī ieplūda viss republikāņu satraukums. «Izvirzīsim sociālo jautājumu!» katru vakaru ieteica labsirdīgais un vientiesīgais Planē. «Izvirzīsim sociālo jautājumu,» atkārtoja jaunais un skaistais Lists, ko Misē kādreiz bija stādījis priekšā Žoržai. Lists rīkoja pusdienas, uz kurām uzaicināja abatu de Lamenē un Žoržu, lai «izvirzītu visus šos jautājumus»; piesardzīgais Sent-bēvs ar šausmām apsvēra, ko gan varēja runāt šie iluminēti.

Sevi netaupīdams aprīļa nemieros apsūdzēto attaisnošanai, Mišels vakaros pēc tiesas sēdes reizēm pārdzīvoja baismīga uzbudinājuma brīžus. Dedzīgā slimnieku kopēja Žorža viņu aprūpēja un «no sirds pieķērās šim cilvēkam, kas nebija līdzīgs nevienam citam». Tiklīdz Mišelam kļuva labāk, viņš sāka jaunu aizstāvēšanas runu, šoreiz cenzdamies Žoržu pievērst savai pārliecībai. Viņa neizturējās naidīgi pret Mišela uzskatiem; Žorža, tāpat kā Mišels, ienīda viduvējību; viņa neapzināti bija bonapartiste tik, cik Napoleons bija iemiesojis Revolūciju; kopš pusaudzes gadiem viņa bija republikāniete aiz naida pret «vecajām •grāfienēm» un no mātes bija mantojusi mīlestību uz tautu. Žorža pieļāva vienlīdzību mantas ziņā, bet saprata to kā

vienādu laimi visiem, nevis kā īpašuma sadalīšanu, «kas varētu darīt cilvēkus laimīgus tikai tad, ja tos pārvērstu par barbariem». Sistēma, kuru Mišels viņai sprediķoja kādu nakti uz Senpēru tilta, Tilēriju pils ugunīm metot atspulgus pār parka kokiem, — šī sistēma bija babefisms, Babefa teorija: sazvērestība, lai ar varu darītu galu nevienlīdzībai. Noānas pilskundzi, kas sapņaini jūsmoja par burvīgo nakti, par tāla orķestra tikko dzirdamajām skaņām un «maigajiem mēness un karaļa balles uguņu atspulgiem», atrāva no apcerēšanas Mišela balss. «Es jums saku,» viņš iesaucās, «lai atjaunotu jūsu samaitāto sabiedrību, šai skaistajai upei jākļūst sarkanai no asinīm, šī nolādētā pils jāpārvērš pelnos un plašajai pilsētai, kuru aptver jūsu skatiens, jākļūst par kailu, smilšainu krastu, ko nabaga ģimene uzars un uz kā uzcels sev būdiņu!»

Tonakt Mišels, dauzīdams ar spieķi pa senatnīgās Luv-ras sienām, kliedza tik skaļi, ka Sanda un Planē, noskumuši un zaudējuši drosmi, pagrieza viņam muguru un devās uz Malakē krastmalas pusi. Mišels viņiem sekoja, lūgdamies, lai Žorža vēl uzklausās. Strīdi atsākās katru dienu. Žorža sūdzējās par intelektuālo tirāniju, kādai Mišels tīkojot viņu pakļaut. Viņa ticēja vairāk saprātam un mīlestībai nekā varmācībai. Žorža bija pateicīgā Mišelam, ka viņš atklājis tai pilnīgas vienlīdzības ideālu, taču arī baidījās, ka šī brāzmainā daiļrunība nenoved pie nejēdzībām un šāvieniem. Ar savu prasīgo veselo saprātu Žorža jautāja: kādu sabiedrību viņš gribot uzcelt? Kāds esot viņa plāns? «Kā lai zinu?» Mišels atjautāja. Notikumi rādīs. «Patiesība neatklājas domātājiem, kuri atrāvušies kalnu galos. Vajag apvienoties un rīkoties, lai atrastu strādājošai sabiedrībai pieņemamas patiesības.»

_Mišels pārmeta Žoržai nepacietību. Viņš ironizēja: «Ātri, ātri atklājiet dieva noslēpumu Žoržam Sanda kungam, viņš negrib gaidīt.» Protams, viņa būtu varējusi mierīgi sakrustot rokas un tā saglabāt savu vērtīgo brīvību. «Bet patiesība neseko bēgļiem un neauļo viņiem līdzi... Dievišķīgais filozofs, kas tev ir dārgs, arī to zināja, sacīdams saviem mācekļiem: «Kur jūs kaut trīs būsiet sapulcējušies manā vārdā, tur mans gars būs ar jums.» Tātad kopā ar citiem vajag meklēt un lūgt.. .» Kādu rītu Žorža gribēja Mišelam kaut ko atbildēt un attapās, ka tas ir aizgājis un viņu ieslēdzis. Pēc tam vairākas reizes viņš

atstājaŽoržu visu dienu ieslēgtu. «Atstāju tevi viennīcā,» viņš smiedamies sacīja, «lai tev būtu laiks pārdomām.»

Sākumā viņai pat patika šī rupjā apiešanās, taču savus uzskatus viņa negrozīja. Viņa vienmēr bija domājusi, ka pēdējie būs pirmie, ka apspiestie ir vērtīgāki par apspiedējiem, vergi labāki par tirāniem. «Manī ir sens naids pret visu, kas turas uz māla pamatiem.» Viņas naids tomēr palika pasīvs. Pēc dažiem kareivīgas degsmes uzliesmojumiem Žorža no jauna ieslīga gluži poētiskā dzīvē. Aiz mīlestības uz Mišelu viņa beidzot pieņēma nevis viņa doktrīnu, bet karogu.

Diemžēl man jābrīdina jūs, ka spēju tikai vīrišķīgi un uzticīgi izpildīt pavēles. Varu rīkoties, bet ne pārdomāt, jo nekā nezinu un ne par ko neesmu droši pārliecināta. Varu paklausīt, ja aizveru acis un aizspiežu ausis, lai neredzētu un nedzirdētu nekā tāda, kas spētu mani pārliecināt par kaut ko citu; varu iet līdzi saviem draugiem kā suns, kas, redzēdams, ka viņa saimnieks aizbrauc ar kuģi, metas ūdenī un peldus tam seko, kamēr noslīkst aiz noguruma. Draugi, jūra ir liela, es esmu vāja! Varu būt vienīgi kareivis, neesmu ne piecas pēdas gara ... Uz priekšu! Vienalga, kāda ir jūsu karoga krāsa, kad tikai jūsu falangas iet uz republikānisku nākotni; piesaucu Jēzu, kam zemes virsū palicis tikai vairs viens apustulis; piesaucu Vašingtonu un Franklinu, kas nevarēja visu veikt un atstāja mums piepildīt viņu aizsākumu; piesaucu Sensimonu, kura dēli uzreiz iet risināt dievišķo un briesmīgo uzdevumu (lai dievs stāv viņiem klāt!); kaut tikai notiktu tas, kas ir labi, un kaut tie, kas tic, to pierādītu . .. Esmu tikai mazs kareivis, pieņemiet mani.

Lai mazo kareivi pārvērstu par revolūcijas cīnītāju un apmierinātu gan Sandas sirdi, gan prātu, bija vajadzīgs reliģiozāks pravietis nekā Mišels, pravietis, kurš spēja samierināt kristietību ar sociālismu.

il

jAUNIE DRAUGI

Draugu slāņi atjaunojas tikpat lēni, bet arī tikpat neatvairāmi kā melnzemes slāņi. Viens nomirst, otrs izslīd no mūsu loka, trešais tanī ienāk, atvezdams līdzi jaunu maiņu. Tanī laikā, kad Didevāna kundze ieradās Parīzē, ap viņu pulcējās berijieši, Renjo, Flerī; Latušs un Sent-bēvs bija viņas sirdsdraugi. Šķiršanās no Sando bija attālinājusi no Sandas Balzaku un Renjo; pēc tam kaislība radīja ap jauno sievieti tukšumu. Misē aiziedams atstāja

Franci Listu, ko pats bija atvedis Malakē krastmalā. Bija daudz iemeslu, lai ģeniālais mūziķis Lists patiktu Žoržai Sandai. Vecmāmiņas audzināta, viņa instinktīvi saprata nopietnu mūziku. Taču bija vēl kaut kas vairāk. Tāpat kā Žorža, ari Lists jaunībā bija bijis mistiķis un vairāk nekā viņa vēl arvien bija dedzīgi dievticīgs; tāpat kā Žorža, viņš sirsnīgi juta līdzi nelaimīgajiem; tāpat kā Žorža, viņš sevī apvienoja aristokrātiskas manieres ar demokrātiskiem uzskatiem; tāpat kā Žorža, viņš gribēja visu zināt, lasīja dzejniekus, filozofus un tiecās pēc cildeniem pārdzīvojumiem. Lists bija septiņus gadus jaunāks nekā Sanda; viņa acis meta zibšņus; zīdainie mati plīvoja, kad viņš spēlēja. Sanda būtu varējusi viņu iemīļot.

Parīzes tenkotāji apgalvoja, ka Sanda esot mīlējusi Listu. Misē kādu brīdi bija greizsirdīgs uz Listu; Aurora un Francis to vienmēr noliedza, un abi diezgan atklāti dzīvoja ļoti brīvi, tāpēc viņiem varēja ticēt. Lists jūsmoja par Sandas romāniem un cildināja viņas romantisko mīlestības koncepciju; «Malakē krastmalas Korinna» viņā nemodināja iekāri. Sanda ir rakstījusi dienasgrāmatā: «Ja es varētu, mīlēt Lista kungu, tad aiz dusmām būtu viņu mīlējusi. Bet es nevarēju . . . Būtu ļoti nepatīkami, ja es mīlētu spinātus, jo es tos ēstu, ja mīlētu, bet es tos nevaru ciest. ..» Turklāt Lists «domā tikai par dievu un svēto jaunavu, kurai es nemaz neesmu līdzīga. Viņš ir labs un laimīgs jauneklis!» Vai te saskatāma sapīkuma ēna? Varbūt spināti (tāpat kā lapsai vīnogas) bija pārāk zaļi? Īstenībā Francis mīlēja citu sievieti — grāfieni d'Agū, vācu baņķiera Betmaņa mazmeitu, grāfa de Flavinjī meitu, sievieti ar zeltainiem matiem, zilām acīm, tievu, gandrīz caurspīdīgu, «taisnu kā svece, baltu kā hostija», savā romantiskajā aizrautībā gatavu uz katru pārdrošību.

Misē bija Listu stādījis priekšā Sandai; Lists savukārt veicināja Sandas tuvināšanos ar abatu Felisitē de Lamenē, pret ko juta dēla bijību. Listam patika abata liesmainā daiļrunība, drosmīgā uzupurēšanās ideju vārdā, neauglīgā, drūmā melanholija, niknuma un maiguma uzbrāzmojumi. Sis vientiesīgais un stūrgalvīgais bretoņu garīdznieks ar cildeno sirdi un nepiesātināmo tieksmi tikt mīlētam bija viegli aizvainojams, ātri sakaitināms īgņa. Aicinājumu viņš bija izjutis vēlu. Pie pirmās komūnijas viņš bija gājis divdesmit divus gadus vecs pēc ilgas neticības krīzes.

Viņš sacīja: «Dzīve ir kaut kāda bēdīga mistērija, kuras noslēpums ir ticība.» Frāze ir skaista, bet doktrīna paliek miglaina. Sākumā Lamenē bija saskatījis baznīcā gara aizsargātāju pret laicīgās varas patvaļībām. Viss pieder cē-zaram, tikai ne dvēseles. Vēlāk, kad 1830. gada revolūcija bija viņā pastiprinājusi neatlaidīgu tieksmi pēc reformām, viņš atcerējās, ka baznīcas loma vienmēr ir bijusi uztvert un svētīt lielus vēsturiskus strāvojumus. Katolicismam XIX gadsimtā vajadzēja tātad būt liberālam, sociālam, demokrātiskam. Plebeju pravietis Lamenē juta aicinājumu atjaunot baznīcu. Atcelts no amata, Romā notiesāts, izslēgts no ticīgo draudzes, viņš bija sarūgtināts un vīlies. «Es gribētu, kaut spētu pārtraukt sakarus pats ar sevi,» Lamenē sacīja. Viņš dzīvoja Rivoli ielā mazā istabiņā un ilgojās uzcelt sev celli, virs kuras durvīm būtu redzams «ozols, ko sašķaidījis zibens, un devīze Es lūstu, bet neliecos». Senlbēvs ir sacījis: «Trūka spēka izturēt šīs mocības, vissmagākās no visām, kuras Paskāls sauc par klusēšanas mocībām.»

Patiesību sakot, Sentbēvs apbrīnoja Lamenē, bet ar parasto stingrību centās iegrožot augstprātību, kās mājoja šajā «intelektuālajā despotā», kuram klausītāji bija vajadzīgi tikai no jūsmīgu, Listam līdzīgu jaunekju vidus un kurš sauca par «nekam neticošiem ļaudīm» tos, kuri neticēja viņam. Sentbēvs piezīmēja, ka domu nesavaldībā un lētticībā Lamenē esot līdzīgs Lafaijetam. Sīks, mazs, vārgulīgs, «nesamērīgi lielu galvu, biklu, neveiklu izturēšanos, bezgalīgi neglīts, ar skatienu, kam tuvredzība piešķīra mānīgu maigumu», Lamenē nicināja sievietes un apgalvoja, ka nav nevienas, kas spētu nopietni sarunāties ilgāk par ceturtdaļstundu. Žoržu Sandu viņš tomēr apbūra. Lamenē viņai sniedza to reliģiskās ticības un sociālās ticības maisījumu, kas viņai bija nepieciešams, lai pielāgotos saviem jaunajiem draugiem sociālistiem. Viņa dziedāja slavas dziesmas abatam Lamenē: «Zemes virsū nekad nav bijusi maigāka sirds, tēvišķīgāka gādība, eņģeliskāka pacietība ...» Cēlsirdīga jūsmošana ir lielas cēlsirdības pazīme.

Lists aizbrauca uz Bretaņu, ilgi uzturējās Lašenē pie abata Lamenē un aprakstīja Žoržai viņa izdilušos svārkus, raupjās, zilās zemnieku zeķes un krietni novalkāto salmu platmali. Lists stāstīja arī par saviem panākumiem mīlestības romānā ar grāfieni d'Agū. Viņš vēlējās, lai Marija

pamet viru, tāpat kā bija darījusi Aurora, un dzīvo atklāti ar savu mīļāko. 1835. gada jūnijā viņš guva uzvaru. «Tas ir pēdējais un smagais pārbaudījums,» sacīja grāfiene, «bet mana mīlestība ir ticība, un es alkstu pēc mocības.» Viņa bija stāvoklī un decembrī gaidīja bērnu no Lista. 2orža jutās ļoti aizkustināta, redzot, ka tāda sieviete uzvedas kā viņas romānu varone.

2.oria Sanda Marijai d'Agū: Dailā grāfiene ar skaistajiem gaišajiem matiem. Es Jūs personiski nepazīstu, bet Francis ir man par Jums stāstījis, un esmu Jūs redzējusi. Domāju, ka pēc visa tā nebūs nekāda aplamība, ja pateikšu, ka es Jūs mīlu, ka Jūs esat vienīgā skaistā, cienījamā un patiesi dižciltīgā būtne, ko esmu redzējusi spidam patriciešu aprindās. Jums tiešām jābūt ļoti izcilai sievietei, ja es aizmirsu, ka Jūs esat grāfiene. Tagad Jūs man esat kļuvusi īsta pasaku princese, artistiska, mīloša, ar aristokrātiskām manierēm, valodu un ģērbšanos, gluži kā karaļmeita no teiksmu laikiem. Tādu es Jūs redzu un gribu Jūs mīlēt, kāda esat, un tāpēc, ka Jūs tāda esat... Dzīvoju cerībā satikties ar Jums, tas ir viens no vilinošākajiem nodomiem, kādus savā mūžā jebkad esmu lolojusi. Esmu pārliecināta, ka mēs viena otru īsti iemīļosim, kad biežāk redzēsimies. Jūs esat tūkstoš reižu labāka nekā es...

Mīļa vēstule, un tomēr abas sievietes nebija tā radītas, lai saprastos. D’Agū kundze, tāpat kā Didevāna kundze, bija aizgājusi no savas ģimenes un sabiedrības. Taču 2or-žai neatkarība tiešām bija dārga, turpretī Marija nožēloja zaudēto sabiedrisko stāvokli. Sanda, karaļu radiniece, lepojās ar savu vectēvu, kas bijis putnu ķērājs; Marija aizmāršīgiem atgādināja, ka viņa ir dzimusi de Flavinjī. Sandai patika klaiņāt pa laukiem zilā blūzē un vīriešu biksēs; d'Agū kundze jutās labi, kā teicis Lists, tikai ģērbusies kleitās, kas maksāja tūkstoš franku.Žorža gāja no vīrieša uz vīrieti, no cerības uz cerību; Marija, reizi ļāvusies kaislībai, gribēja laulības pārkāpumu attaisnot ar uzticību. «Es Jūs neapskaužu,» Sanda viņai rakstīja, «bet apbrīnoju un cienu, jo zinu, ka pastāvīga mīlestība ir briljants, kam vajadzīgs tīra zelta ietvars, un Jūsu dvēsele ir visdārgākā svētuma glabātāja.»

Lists aizveda grāfieni uz Malakē krastmalas «mansardu». D’Agū kundzei bija garena, kalsna seja, ko ieskāva garas matu cirtas. Profilā viņas seja «izskatījās, it kā būtu tikusi iespiesta starp divām durvīm».Žorža ar tikko jaušamu ironiju apjūsmoja «zilā tērpto feju», kurai labpaticis nokāpt no saviem augstumiem pie vienkāršas

mirstīgās. Viņa d'Agū kundzi citādi vairs nesauca kā par Princesi vai Arabeilu. Pirmā sastapšanās nebija sevišķi izdevusies.

Žorža Sanda Marijai d'Agū: Kad pirmo reizi Jūs redzēju, es tūlīt saskatīju Jūsu skaistumu, bet Jūs bijāt salta; otrreiz satiekoties, es Jums pateicu, ka nicinu muižniecību. Es nezināju, ka Jūs pie tās piederat. Jūs man neiecirtāt pliķi, kā biju pelnījusi, bet stāstījāt par savu dvēseli, it kā pazītu mani desmit gadus. Tas bija jauki, manī uzreiz modās vēlēšanās Jūs iemīlēt, tomēr es Jūs vēl nemīlu. Ne tāpēc, ka- es Jūs pietiekami nepazītu. Es Jūs pazīstu tik labi, it kā mēs būtu pazīstamas divdesmit gadus. Jūs mani pietiekami nepazīstat. Nezinādama, vai varēsiet mani iemīlēt tādu, kāda esmu īstenībā, es vēl negribu mīlēt Jūs... Iedomājieties, dārgā draudzene, ka vislielākās mocības man sagādā mans biklums. To Jūs nenojautāt — vai ne? Visi uzskata, ka man ir loti pārdrošs prāts un raksturs. Ļaudis maldās. Man ir vienaldzīgs prāts un untumains raksturs... Nevajag cerēt, ka Jus uzreiz izdziedināsiet mani no zināmiem stinguma mirkļiem, kas izpaužas tikai klusēšanā.

Sanda piebilda: «Izkārtojiet labi ātri tā, lai es Jūs iemīlu. Tas nebūs grūti izdarāms. Vispirms es mīlu Franci. Viņš man teica, ka mīlot Jūs. Viņš atbild par Jums tāpat kā par sevi.» Tonis nebija sevišķi sirsnīgs, tomēr abas kaķenes ievilka nadziņus, un, kad Lists ar d’Agū kundzi aizbrauca uz Šveici, kur, mezdami izaicinājumu Senžermēna priekšpilsētas sabiedrībai, atklāti dzīvoja kopā, sarakste turpinājās. Ar apslēptu prieku Žorža uzminēja no Lista vēstulēm, kurās viņš pārāk daiļrunīgi apliecināja savu pilnīgo laimi, ka viņam Ženēvā ir garlaicīgi. «Ja atbrauksiet,» viņš rakstīja, «tad atradīsiet, ka esmu ievērojami notrulinājies.» Tā nebija taisnība; vēl nekad Lists nebija juties tik iedvesmots, bet mākslinieki ir tikpat koķeti kā sievietes. 2enē-vas mīlētāji pārlasīja «Lēliju», izdarīja pikantus secinājumus par autores temperamentu, dievināja savu meitiņu Blandīnu, kas bija piedzimusi 1835. gada 18. decembrī, un cieta no puritāniskās sabiedrības nosodījuma, ar kādu tā nemainīgi izturas pret nelikumīgiem sakariem. Abi katrā \rēstulē aicinājaŽoržu uz Šveici. Viņai iepriekš vajadzēja nokārtot darīšanas Noānā.

lii

ŠĶIRŠANAS prāva

Līgumam, ko Aurora Didevāna un viņas vīrs bija parakstījuši 1835. gada februārī, vajadzēja stāties spēkā novembrī, taču pēdējās dienās Kazimirs sāka svārstīties un

kašķēties. Viņam nepalika sievas jaunie politiskie draugi. Abi arvien biežāk ķildojās. Aurora gribēja atcelt Kazimiru no savu īpašumu pārvaldīšanas, kas, pēc viņas vārdiem, viņu izputinot. Viņa bija ar mieru uzturēt Kazimiru arī pēc šķiršanās. Viņa rakstīja Ipolitam: «Tu, zināms, saproti, ka es neļaušu savam vīram, kaut gan viņš man nemaz nav mīļš, mirt badā... turpretī viņš gan ļautu mani aizvest uz morgu pāris desmit franku dēļ.»

1835. gada 19. oktobrī norisinājās scēna, kas pati par sevi nebija sevišķi nopietna, tomēr paātrināja šķiršanos. Pēc pusdienām, kad ģimene ar draugiem salonā dzēra kafiju, Moriss lūdza, lai viņam iedod vēl krējumu. «Vairāk nav,» tēvs atcirta. «Ej virtuvē, vācies ārā!» Bērns patvērās pie mātes. Sekoja ķilda, kurā Aurora izturējās mierīgi, bet Kazimirs — nesavaldīgi. Viņš lika arī sievai iet ārā; Aurora atbildēja, ka viņa atrodas savā mājā. «To mēs vēl redzēsim!» uzkliedza Kazimirs. «Ej prom, vai arī es tev iecirtīšu pļauku!» Iejaucās klātesošie draugi: Diteijs, Papē, Flerī, Rozāns, Alfonss Burguēns. Līdz ārprātam satracinātais Kazimirs piesteidzās pie sienas, kur karājās viņa ieroči, un iesaucās: «Tam reiz jādara gals!» Ieraudzījis, ka Didevāns satver bisi, Diteijs izrāva to viņam no rokām un bargi nostrostēja karstgalvi. «Kad esmu saniknots,» Didevāns sacīja, «tad es pats sevi vairs nepazīstu un būtu arī tev iecirtis pāris pliķu.» Tā šo ķildu aprakstīja acu liecinieki. Mums jāņem vērā, ka visi bija vairāk sievas nekā vīra draugi, ka Diteijs kādreiz bija iemīlējies Žoržā un ka Bērī sabiedriskā doma apšaubīja liecinieku objektivitāti. Varbūt scēna bija drīzāk nepatīkama nekā baismīga. Žorža Sanda pati atstāstīja to komiski un zemnieciski savam draugam Ādolfam Diplomam:

Dārgais Ūdeņradi, Tu esi slikti informēts par to, kas notiek Lašatrā. Diteijs nemaz nesaķildojās ar Noānas-Vikas baronu. īstenībā viss notika tā. Barons bija ieņēmis prātā man sist. Diteijs negribēja. Flerī un Papē ari negribēja. Tad uzreiz barons metās pie šautenes un gribēja visus nošaut. To nu neviens negribēja. Tad barons pateica: «Diezgan!» — un atkal sāka dzert. Neviens uz viņu nav dusmīgs. Bet man nu ar pietiek, un man ir apnicis strādāt priekš vēdera un atstāt manu pašas naudu velns zin kam, tikt katru gadu laipni padzītai no savas mājas, kamēr ciema palaistuves gu] manā gultā un ievazā istabās blusas, un tad nu es ar vienreiz pateicu: «Vairāk tā negribu,» — aizgāju Lašatrā pie lielā tiesas vira un izklāstīju: «Tā un tā.»

Sanda aizsteidzās uz Satorū apspriesties ar saprātīgo Fransuā Rolinā, pēc tam uz Buržu, kur Mišels par politisku pārkāpumu izcieta pilī ne pārāk stingru cietuma sodu. Visi likumu zinātāji vienprātīgi atzina, ka dzelzs jākaļ, kamēr karsta, jāizmanto izdevīgais starpgadījums, jāpieprasa tūlītēja laulības šķiršana un jāpanāk, lai Kazimirs tiesā neierodas. Tas bija iespējams, jo maritokamēr dzīvoja vecā baronese, vienmēr ļoti trūka naudas. Viņš tiešām bija ar mieru, iepriekš atkāpies no Noānas mēra amata, aizbraukt uz Parīzi, paņemot līdzi bērnus, lai vienu nodotu licejā, otru pansionātā. Mātei Aurora ieteica izturēties laipni pret Kazimiru, ja tam ienāktu prātā viņu apmeklēt. Nevajadzēja aizvainot Kazimira patmīlību: «Tas man var radīt nepatikšanas.» Aurora piebilda:

Nekas neaizkavēs mani darit to, kas man jādara un ko gribu darīt. Esmu sava tēva meita un pasmejos par aizspriedumiem, kad sirds man diktē taisnīgu rīcību un drosmi. Ja mans tēvs būtu klausījis šīs pasaules nejēgām un neprāšiem, tad es nebūtu viņa vārda mantiniece: viņš ir man atstājis cildenu neatkarības un tēva mīlestības piemēru. Tam es sekošu, pat ja visa pasaule par to sašustu. Es maz raizējos par pasauli, raizējos par Morisu un Solanžu.

Novembrī Aurora bija Noānā, kur gaidīja tiesas spriedumu. Plašās mājas klusībā viņa uzrakstīja lielisku «apmetņa un zobena» romānu «Moprā». Kalpotāju nebija; Kazimirs visus bija atlaidis. Saimniekoja dārznieks ar savu sievu. Spriedums pa daļai bija atkarīgs no Auroras uzvešanās, un viņa tēloja «Sikstu Piekto».

Žorža Sanda Marijai d'Acjū: Tātad patlaban vienu ljē no šejienes četri tūkstoši muļķu tic, ka es, uzvilkusi mugurā maisu, kaisīdama pelnus sev uz galvas, ceļos nometusies, kā Madaļa apraudu savus grēkus. Atmoda būs briesmīga. Kad būšu guvusi uzvaru, es nākamajā dienā aizmetīšu projām kruķi, zirga mugurā izauļošu pa visu pilsētu. Ja dzirdēsiet, ka esmu vesta pie prāta, pie sabiedriskās morāles nolikumiem, ka esmu iemīļojusi ārkārtējos likumus, Litiju Filipu, visu vareno tēvu, un viņa dēlu cālēnu Rozolēnu, un viņa svēto katolisko palālu, — nebrīnieties ne par ko. Esmu spējīga sacerēt odu karalim vai sonetu Zakmino kungam ...

1836. gada janvārī Lašatras «lielais tiesas vīrs» uzklausīja lieciniekus. Pretenzijas bija zināmas: pļaukas aina 1824. gadā Piesī; apvainojoši izteicieni... Kazimira in- [22]

tīmie sakari laulāto draugu mājā ar kalponēm Pepitu, Klēru ... Orģijas naktis.

Auroras Didevānas iesniegums tiesai: Didevāna kunga uzvešanās kļuva tik izlaidīga, skandaloza, viņa plātīšanās ar netiklību manā klātbūtnē tik netaktiska, man nakts mieru tik bieži iztraucēja viņa skaļās izpriecas, ka man kļuva nepanesami palikt savā mājā... 1831. gada janvāri es paziņoju Didevāna kungam, ka gribu dzīvot atsevišķi, un pēc labprātīgas vienošanās pārcēlos uz Parīzi. .. Devos ceļojumā uz Itāliju, kur saņēmu no Didevāna kunga ļoti pieklājīgas vēstules, kurās izpaudās liela vienaldzība par manu prombūtni un ļoti maza vēlēšanās, lai es atgrieztos,..

Ne vārda par Sando, par Misē. Ipolits Šatirons, gan būdams prasītājas brālis, tomēr nostājās svaiņa pusē un mudināja viņu aizstāvēties, apgalvodams, ka apkaimē visi ir par viņu. Kazimirs tomēr bija nolēmis klusēt; viņš negribēja zaudēt apsolīto renti; viņš samierinājās ar aizmugurisku. spriedumu. Lašatras tiesa bērnu audzināšanu uzticēja Aurorai.

Taču, kad viņa pieprasīja simttūkstoš franku, sadalot īpašumu starp viņu un vīru, Kazimirs noskaitās un pretojās. Ipolits uzkūdīja svaini: «Tev līdzās ir ļaudis, kas vienā mirklī varētu sniegt tev iespēju prāvā laimēt. Vajag tikai atraisīt viņiem mēles . . .» Žorža brīnījās un ļoti sašuta par vīra pārvērtību. Draudzīgās šķiršanās periods bija beidzies. Viņai vajadzēja atstāt Noānu, kas līdz galīgam tiesas spriedumam likumīgi piederēja Kazimiram; Sanda apmetās Lašatrā pie Diteija. Vairāk nekā jebkad viņai vajadzēja pieskaņoties sabiedriskajai domai, kura mazpilsētā nemanāmi ietekmē tiesnešus.Žorža bija valdzinoša, kā jau viņa prata: bērnišķīga ar bērniem, tikli koķeta ar vīriešiem, apdomīga ar sievietēm. Viņa pastaigājās pa laukiem, vāca kukaiņus un atrada iespēju slepus satikties ar Mišelu pāris soļu attālumā no Kazimira, Noānas atsevišķajā paviljonā starp parku un ceļu. Viņa rakstīja dēlam maigas vēstules, kurās slavināja tikumību. Galvenais -— viņa strādāja. Ne laulību šķiršanas prāva, ne ķildošanās ar Mišelu, ne milzīgi plašā sarakste nespēja Sandu atraut no darba, ko viņa veica pacietīgi kā skudra. Abas puses tomēr rosījās, saaicināja lieciniekus. Bukuarāns ieradās no Nimas, lai sniegtu liecību.

Zoria Sanda Bukuarānam 1836. gada 6. /anvārī: Protams, Jūs neesat redzējis attiecīgā kunga apkampienos ne Klēru, ne Pepitu, bet esat droši pārliecināts par šiem diviem faktiem; tie Jums ir pierādīti tik, cik šāda

veida faktus vispār var pierādīt — ar ikdienas dzīvi, ar visas mājas un visa ciema vispārējām domām .. .

Kazimirs Didevāns Karonam 1836. gada 25. aprīlī: Manā prāvā ar Auroru ir kāds apstāklis, kurš, kā man sacīts, viņai sagādājot galvassāpes: viņa domā, ka man ir dažas vēstules, kuras viņa joka pēc uzrakstījusi Dorvala kundzei un kuras viņu ļoti kompromitējot, spriežot pēc ļaužu valodām un pēc tā, ko pats dzirdēju Parīzē. Vai Tu nevarētu ar Dimona vai kāda cita palīdzību lietot viltību un mēģināt kādas no šim vēstulēm nočiept?

No letarģiskā miega atmodies, Kazimirs uzrakstīja diezgan nožēlojamu memorandu, kurā uzskaitīja savas pretenzijas. Tas sākās tā:

1825. gada augusts: Ceļojums pa Pirenejiem. Satikšanās un sarakste ar Aureliānu de Sēžu. — Oktobris: Brauciens uz Bordo. Aurora Dide-vāna un Aureliāns de Sēzs tiek negaidīti pārsteigti.

1827. gads: Auroras Didevānas intīmā sarakste ar Stefanu Ažasonu de Graušanu. — Novembris: Brauciens uz Parīzi ar Stefanu Ažasonu de Gransaņu, par ieganstu uzdodot veseļošanos.

1829. gads: Vēstule, ko Aurora Didevāna raksta Stefanam Ažasonam de Gransaņam, lūgdama indi, lai izdarītu pašnāvību. Aprīlis: Laulāto draugu aizbraukšanas uz Bordo, kur nodomāts pavadīt trīs nedēļas vai, ilgākais, mēnesi. Uzturēšanās ieilgsi trīs mēnešus. Didevāna kundze katru rītu apmeklē de Sēža kungu, aizbildinoties, ka ejot uz peldēm ...

1830. gada novembris: Didevāna kundzes ierašanās Parīzē pie brāļa Sēnas ielā, kur viņa, pēc durvju sardzes izteicieniem, šokējusi ar savu uzvešanos visu māju. Žils Sando kungs.

1831. gads: Atgriešanās Noānā, kur viņa pavada dažas dienas un tad atgriežas Parīzē ar laucinieci Mariju Moro, ko viņa pieņem par istabeni. Šī meiča ir pieredzējusi ļoti asus strīdus ar Žilu Sando, sekojuši arī sitieni.

1832. gads: Ģistavs Planša kungs...

1833. gads: Brauciens uz Itāliju ar Alfrēdu de Misē kungu. Astoņus mēnešus ilga uzturēšanās Venēcijā... Saķildošanās un izlīgšana...

Ziņojums beidzās ar 1835. gadu.

1835. gads: Antipātija starp abiem laulātajiem draugiem; Didevāna kundze izturas kā vīrietis, smēķē, lādas, ģērbjas vīriešu uzvalkos un ir zaudējusi visu sieviešu dzimuma piemīlību ... «Lēlijas» autore ...

1836. gada maijā prāvu atjaunoja Lašatras tiesā, kas stingri nosodīja vīra neglītos apvainojumus. Pa daļai tie bija taisnīgi, pa daļai apmelojoši, taču katrā ziņā bezjēdzīgi, jo Didevāna kungs «tiecās nevis atrauties no laulības kopdzīves, bet to saglabāt». Tā kā apvainojumu raksturs neatstāja nekādu cerību, ka laulātie draugi varētu tuvināties, tiesa pasludināja, ka Didevāna kundze ir šķirta no vīra, kuram aizliedza viņu vajāt vai apmeklēt, un bērnu audzināšanu uzticēja mātei.

18-1

Savu padomdevēju uzkūdīts, Kazimirs spriedumu pārsūdzēja Buržas tiesā. Tur Mišels apņēmās aizstāvēt Sandu. Viņa aizbrauca uz Burzu, lai būtu tuvāk savam mīļākajam un advokātam. Buržā Sanda uzturējās pie draudzenes Elī-zas Turanžēnas, kas dzīvoja kopā ar tēvu un trim jaunākiem brāļiem plašā savrupmājā Sentambruāza ielā. Dienu pirms tiesas sēdes Žorža Sanda uzrakstīja savā istabā uz koka paneļa lūgšanu:

Augstais dievs! Aizsargā tos, kas grib labu, apspied tos, kuri grib ļaunu... Sagrauj rakstu mācītāju un farizeju neatlaidīgo valdīšanu, paver ceļu ceļiniekam, kurš meklē tavas svētnīcas ...

Tiesas sēdē sapulcējās visi draugi — no Parīzes, no La-šatras un no Bordo. Vienīgi Morisa Dipēna kundze izvairījās no kompromitēšanās, jo vēl nezināja, kas viņai izmaksās renti. Mišels b£z mazākās kaunēšanās aizstāvēja savu mīļāko. «Laulāto draugu mājoklis tika apgānīts,» viņš daiļskanīgā, zemā balsī teica pretējai pusei, «un to apgānījāt jūs. Jūs tanī ievazājāt netiklību un māņticību . . .» Mišels saviļņoti nolasīja vēstuli-dienasgrāmatu, ko Aurora bija rakstījusi Aureliānam un kas pierādīja, cik tikla bijusi aizstāvamā pirmās mīlestības laikā. Viņš aprakstīja paradoksālo stāvokli, kādā atradusies jaunā sieviete, kura ienesusi pūrā pili un lielu bagātību un kurai vajadzējis dzīvot no niecīgas pensijas, kamēr viņas vīrs par sievas līdzekļiem «pārticībā baudījis netiklu dzīvi». Aizstāvis šausminādamies atgādināja Didevāna kunga melīgās apsūdzības, kurās tas aizgājis tiktāl, ka «attēloja savu sievu kā pēdējo prostitūtu». Mišels sajūsminājās par nevainojamo sievu, kuru skops un izvirtis vīrs spiedis pamest mājas. Žorža klausījās; tērpusies vienkāršā baltā kleitā ar mežģīņu apkaklīti, baltu cepurīti galvā un puķainu šalli ap pleciem — viņa izskatījās burvīgi. Mišela daiļrunība satrieca auditoriju. Tiesnešu domas dalījās, lietu atlika, bet nākamajā dienā tika panākta labprātīga vienošanās. Ipo-lits uzskatīja, ka prāva ievirzījusies slikti, un ieteica svainim piekāpties, atdot Noānu un Solanžu.

Ipolits Satirons Kazimiram Didevānam 1836. gada 28. jūnijā: Nesaku, lai Tu samierinies ar Lašatras liesas pirmo lēmumu, bet ieteicu Tev paņemt Narbonnas savrupmāju un dēlu, bet Aurorai atstāt Noānu, jo Tu taču pats jūti, ka nevari tur vairs palikt. Par Solanžas audzināšanu Tev jāpiekāpjas... Un nemaz nav tālu jāmeklē, es Tev varētu pierādīt, ka vieglprātīga sieviete izturējusies pret meitu stingrāk nekā godīga

sieviete... Neraizējies par tiem, kuri tagad atbalsta Auroru. Pēc gada vai pusotra tie visi būs padzīti! Un paši pirmie Diteijs, Mišels, Divernē un Fleri. Tagad viņas raksturs izpaudīsies visā pilnībā, bet ir ļoti iespējams, ka, audzinot meitu, viņa atgūs dažas cilvēciskas jūtas; viņa aiz patmīlas gribēs pasargāt Solanžu no bezdibeņa, kurā pati ir iekritusi ...

Kazimirs atsauca pārsūdzību, un viņa sieva, lai lietu izbeigtu, uzticēja viņam Morisa audzināšanu un nodeva lietošanā Narbonnas savrupmāju. Aurora paturēja Solanžu un Noānu, kas tolaik ienesa deviņus tūkstošus četrus simtus franku. Cik daudz dusmu un kādi daiļrunības plūdi, lai atkal atgrieztos pie sākotnējās vienošanās!

iv

SKAISTAIS DIDJĒ

Kad Buržas Mišels tik spoži aizstāvēja Žoržu Sandu, viņa daiļrunību izraisīja vairāk amats nekā sirds. Abi mīlētāji vairs nesapratās. Ļoti drīz Mišels bija atbaidījis Žoržu. Divatā viņš bija pārāk uzmācīgs; viņš to nogurdināja. Kaut gan viņa tikko bija atbildējusi uz Mišela kvēlajām lūgšanām, viņš juta, ka Sandas noslēgtā dvēsele palika viņam nepieejama svētnīca. Viņš neatlaidīgi centās Sandai ieskaidrot to, ko pats sauca par «politisku nepieciešamību»; viņai tā likās noziedzīga un bērnišķīga. Sanda sabijās, izpratusi, ka Mišels ir vairāk godkārs nekā vaļsirdīgs. Viņš nebija pieķēries savām idejām; tiklīdz viņš izlasīja jaunu autoru, viņa uzskati mainījās; Monteskjē noveda Mišelu pie mērenības, Obermans padarīja viņu par vientuļnieku. Sī gandrīz neprātīgā nepastāvība Žoržu skumdināja. Viņa bija cerējusi atrast skolotāju, bet bija pakļāvusies tirānam. «Man reizēm šķiet,» viņa tam sacīja, «ka tu esi ļaunais gars, jo es tevī skaidri saskatu saltu cietsirdību un netaisnīgu tirāniju pret mani.» Kāpēc viņa nepameta Mišelu? Tiešām dīvaini, bet šim padzīvojušajam, neglītajam, nelabajam vīrietim, «neuzticīgam un greizsirdīgam despotam», bija izdevies ja arī ne pilnīgi apmierināt, tad vismaz modināt Sandā sievieti, kuru gados jaunie mīļākie — Sando, Misē, Padžello — bija uzskatījuši par «īstu Lēliju».

Žorža Sanda Burzās Mišelam 1837. gada 25. martā: Mēs nemeklējām mīlestību, kad liktenis saveda mūs kopā. Mūs sagrāba kaisle. Nebija ne pretošanās, ne pārdomu ... Tava iekāre pakļāva un valdīja pār mani. Ļāvos Tavai mīlestībai, vēl neapjauzdama savas mīlestības spēku, ļāvos tai skurbi, taču uzminēdama, ka Tava mīla apsīks pirmā, jo es zināju, cik dziļas, spēcīgas, rāmas un sīkstas ir manas jūtas... Tavus pirmos glāstus saņēmu raudādama... Dažas dienas Tu mani mīlēji tik stipri, ka sapņoji par mūsu likteņu pilnīgu saistību. Tu pat. noteici tai termiņu, kas tagad tuvojas... Neraizējies! Tavs solījums ir ierakstīts tikai manā sirdi, un tā pieder Tev. Tā ir dzīves grāmatas lappuse, kuru vari saplēst... Kad manas bruņas bija gabalu pēc gabala norautas un viss spēks salauzts, kad visas manas būtnes atsegtās stīgas ieskanējās zem Tavas rokas, mana mīla uz Tevi kļuva tik stipra un dziļa, ka nevaru iedomāties dzīvē cita mērķa kā tikai dzīvot ar Tevi...

Sanda rakstīja viņam dedzīgas, noslēpumainas un šifrētas vēstules, tāpēc ka bija arī Mišela kundze, no kuras tribūns ļoti baidījās. Mišels tika saukts par Marselu, Burža par Orleānu, Noāna — Lešenē, Moriss Sands — Marija, 7. aprīlis (viņu satikšanās gadadiena) — Ženrils. Buržas meitene Elīza Turanžēna, kas bija abu draudzene un līdzzinātāja un deva patvērumu viņu mīlestībai, dabūja šifrētu vārdu Speranca. Reizēm, lai novērstu aizdomas, Žorža izlikās rakstām kādai sievietei un runāja par Marselu trešā personā. Sarakste joprojām palika jutekliska, trauksmaina un parastajā Žoržas stilā alku pilna. Mīlētāji viens otru vainoja neuzticībā, un taisnība bija abiem.

Mišela greizsirdību ir viegli saprast, jo Sanda, tiklīdz mīlēja mazāk, nelaida garām laimes iespēju. Jauns, ļoti skaists šveicietis Saris Didjē, trīsdesmit vienu gadu vecs, bija vienā laikā ar Mišelu tuvs Sandas draugs, kas viņu apmeklēja gan Parīzē, gan Noānā. Lasītājs atcerēsies, ka Ortansa Alāra kādreiz atveda Didjē Malakē krastmalā. Dzimis Ženēvā hugenotu ģimenē, viņš bija botāniķis, alpīnists, dzejnieks un jūsmoja gan par Ruso, gan par Benža-mēnu Konstānu. Katru vakaru Didjē dienasgrāmatā saskaitīja savu «intelektuālo kasi». Sirdī būdams romantiķis, kaislīgs puritānis, viņš nejutās labi savas dzimtenes aristokrātiskajā buržuāzijā; viņš bija ceļojis, Florencē kļuvis Ortansas Alāras mīļākais. Ap 1830. gadu viņš ieradās Parīzē ar piecdesmit frankiem kabatā. Didjē dieveklis Viktors Igo viņu pieņēma un iesaistīja romantiķu pulciņā. Didjē uzrakstīja romānu «Pazemes Roma», kas guva nelielus panākumus, bet, izlasījis «Lēliju», viņš nodomāja:

«Jūtos vājš, nožēlojams rakstnieks, sīks mākslinieks līdzās tādai formas un kaislības varenībai.»

Kad Ortansa Alāra skaisto cienītāju stādīja priekšā Sandai, viņa klusēdama nopētīja atnācēju. Didjē runāja labi (pēc Sentbēva domām, pat pārāk labi), skaidrā balsī, neapstādamies, acis nodūris, ar smīnu uz lūpām, diezgan valdzinošs savā pašapziņā un nevērībā. Sandas uzmanību saistīja tas, ka Ortansa, lieliska vīriešu pazinēja, bija mīlējuši šo daiļrunīgo ženēvieti. Viņu lūdza atnākt atkal, bez īpaša aicinājuma; viņš cildināja Žoržas vienkāršību, bet viņam derdzās Planša netīrība un Malakē krastmalu apsēdušo jauno provinciāļu vaļīgā izturēšanās.

Stingri audzinātais Didjē bija ļoti vīrišķīgs, viņš nevarēja dzīvot bez sievietēm un tām patika. Sanda ielūdza viņu vienu. Viņš iekarsa spēlē. Didjē dienasgrāmata: «Di-devāna kundze ir maiga un pamesta; viņa elpo mīlestībā; baidos, ka viņai ir sakars ar Planšu, kas nemaz nav viņai piemērots. . .» Sentbēvs stāstīja neticīgajam jauneklim par «Didevāna kundzes nekrietnībām», it īpaši par dēku ar Merimē. Tad uz skatuves uznāca Misē, un Didjē tika aizmirsts līdz kādai jaukai dienai, kad Sanda palūdza viņu aizdot simt franku (kuru viņam nebija), «lai samaksātu malkas tirgotājam pirms aizbraukšanas uz Itāliju». Ženē-vietis nodomāja, ka francūzietes ir visai dīvainas. Taču, kad viņš pats atgriezās no Spānijas 1835. gada beigās, kļuvis vēl daiļāks ar pāragri nosirmojušajiem matiem, Misē bija nogājis no skatuves. Žorža piedāvāja Šarlam Didjē atbalstu pie Biloza, naudu un visu, ko vien viņš vēlētos.

Draudzības saites bija atjaunotas. 1836. gada 26. martā Didjē un Emanuēls Arago ēda vakariņas pie Žoržas Sandas. «Fantastiska nakts. Atvadījāmies no viņas tikai piecos no rīta. Bija jau uzaususi gaisma; Arago bija apskurbis ... Noguris es atlaidos dīvāna spilvenos, un viņa, skumja un ne pārāk skarba, glāstīja man matus un sauca par savu veco filozofu ...» Aiziedami abi bija iemīlējušies Sandā. Nākamās dienas vakarā Didjē atsteidzās uz Malakē krastmalu ar trim pudelēm šampanieša. «Žorža ir jautra un smejas. Man nepatīk viņas sliktais tonis, taču es to piedodu. Vīns viņu dara maigu, mani arī. Viņa skūpstīja mani, es skūpstīju viņu, un, šķiroties no viņas astoņos no rīta, kad ārā plosījās vētra, mēs apmainījāmies ar šal-

lēm — viņa iedeva man savu kašmira, es viņai baltu zīda šalli.» Nopietniem cilvēkiem ir bīstami rotaļāties ar jūtām. Didjē iekāroja Žoržu. Bet ko gribēja viņa? «Fortū ir pārliecināts, ka Žorža Sanda vēlas mani.. . Negribētu viņā iemīlēties, jo es kļūtu ļoti nelaimīgs ar tādiem raksturiem, kāds ir viņai un man.» Didjē tomēr atrod, ka Žorža ir lādzīga. «Viņa man daudz stāsta par Buržas Mišelu un par viņu abu attiecību intelektuālo raksturu. Viņa zvēr, ka viņai neesot bijis mīļākā kopš šķiršanās no Alfrēda de Misē . .. Viņa ir daiļa un burvīga.»

1836. gada 25. aprīlī Žorža Sanda pārvācās pie Didjē, Regāra ielā 3. Viņš Žoržai atdeva savu istabu.

Didjē dienasgrāmata: Viņas pārcelšanās pie manis ierosinājusi tūkstoš tenku ... Mūsu tuvība pieaug ... Es vēl daudz ko nesaprotu šajā sarežģītajā būtnē un baidos no viņas nevaldāmās nepastāvības. Es pārāk daudz viņu pētu un tomēr neizprotu. Vai viņa ir vaļsirdīga? Vai tēlo komēdiju? Vai sirds viņā ir mirusi? Neatrisināmi jautājumi . . .

1836. gada 2. maijā: Vakarā viņa aiziet, un mēs satiekamies tikai pusnaktī. Viņa nobeidz sesto «Ceļotāja vēstuli», pēc tam kļūst maiga un glāsmaina. Viņa atguļas man pie kājām, galvu uzliek man uz ceļiem, satver manas rokas. .. Sirēna, ko tu gribi no manis?

Arī citi sev jautāja, ko Sanda grib no Didjē un vai Mišela valdīšana jau beigusies. Lists no Ženēvas jautāja Sandai pašai, cik daudz taisnības esot «šajā jaunajā romānā». Viņa atbildēja, ka nekāda romāna nav.

Žorža Sanda Francim Listam 1836. gada 5. maijā: Saris Didjē ir man vecs un uzticīgs draugs. Jā, Jūs man jautājat par manu jauno romānu, kurā viņam it kā esot kāda loma. Es no tā nekā nezinu, — un ko gan par to var runāt? Droši vien to pašu, ko runā par Jums un mani. Jūs zināt, cik tas ir patiesi; no tā varat spriest par pārējo. Daudz ļaužu gan Parīzē, gan provincē mēļo, ka Jūs neesot Ženēvā ar d'Agū kundzi, bet ar mani... Didjē ir tādā pašā stāvoklī kā Jūs ar kādu dāmu, taču šī dāma neesmu es. Tas mani tomēr nekavēja pavadīt nedēļu Parīzē pie viņa ...

Jā, viņa bija dzīvojusi pie Didjē, jo baidījās, kā pati apgalvoja, ka vīrs var likt apķīlāt mēbeles Malakē krastmalas dzīvoklī, taču vēl kāds draugs, Dāvids Rišārs, tolaik bija mājojis zem tā paša jumta, un šīs dienas bija «patriarhālas». Pār Misē viņa jau sen vairs nedomāja:

Nezinu, vai viņš iedomājas mani, varbūt vienīgi tad, ja grib uzrakstīt dzejoļus un nopelnīt simt sü Revue des Deux Mondes... Teikšu vēl vairāk: šādā ziņā es vairs nedomāju ne par vienu! Tagad esmu daudz laimīgāka, nekā jebkad mūžā esmu bijusi. Tuvojas vecums. Prasība pēc spēcīgiem pārdzīvojumiem ir piepildīta pāri mēram. Pēc dabas man ir labs miegs un jautrs raksturs. Svēta un ilgstoša pieķeršanās ir vajadzīga pēc trīsdesmit dažādu nejaušību postīta mūža gadiem . . . Tie man jau ir tālu aiz muguras. Lai rit laiks uz priekšu, arī vecumam ir savas priekšrocības: cilvēks samierinās ar visu, viss pat apnīkst. Neapnīkst vienīgi labsirdība, savienota ar saprātu. Domāju, ka Jūs esat Marijā atradis īstu dārgumu; glabājiet to vienmēr. Dievs debesīs prasīs Jums par to norēķinus, un, ja nebūsiet šo dārgumu pareizi novērtējis, tad nemūžam nedzirdēsiet debesu arfu skaņas. Esmu pārliecināta, ka es citā dzīvē dzirdēšu tikai velna ģitāras un pekles bungas. Arī man piederēja dārgums — mana sirds, un es to slikti izmantoju.

Maijā Žorža atgriezās Lašatrā, lai būtu klāt tiesas prāvā. Aiz mīlestības vai prātu zaudējušais un vēl arvien neapmierinātais Didjē lauzīja galvu vairāk nekā jebkad: «Sirēna, ko tu no manis gribi?» Brīžiem viņš apņēmās vairs neredzēties ar Sandu un atteikties no smagās uzticama drauga lomas; brīžiem viņu no jauna sagrāba iekāre un cerība. Tā kā Sanda viņam gandrīz nemaz nerakstīja, viņš sabijās un sekoja «savai Sirēnai» uz Bērī.

Šarla Didjē dienasgrāmata: Skumjš cejojums, sirdi plosa pretrunas un mulsums. Ierodos Lašatrā. Viņa jau guļ; uzmodinu viņu un, nerunādams ne vārda, metos viņas skavās. Viņa sažņaudz mani savās rokās, un šajā ilgajā, mēmajā apkampienā notiek samierināšanās. Izskaidrojamies tikai nākamās dienas vakarā Noānā, kurp viņa mani aizved. Pavadu ar viņu piecas dienas, tās ir vienas no visburvīgākajām manā mūžā... Pasaule ir aizmirsta; visapkārt lauku miers. Vakari Noānas koku lapotņu paēnā. Mēnesnīca. Vienmēr vieni paši... Naktis, pavadītas uz terases zvaigžņu gaismā; mana roka apskauj viņu, viņa atslej galvu man uz krūtīm ...

Viena savu koku un puķu vidū, tālu no citiem vīriešiem Žorža varēja būt ļoti laipna mīļākā. Dažas dienas Didjē bija pilnīgi laimīgs, apburts, apskurbis: «Sirds dziļumos viņa ir laba.. . Mišels ir ļoti greizsirdīgs uz mani, runā par to katrā vēstulē . . .» Atgriezies Parīzē, Didjē saņēma dažas brīnišķīgas lappuses par šīm skaistajām dienām, un tad iestājās klusums.

Patiesību sakot, Žorža vairs nedomāja par Didjē. Viņa ceļoja, tiesājās, apģērbusies peldējās Endrā, pēc tam slapjās drānās nometās zālē, nostaigāja četrus ljē kājām un naktī strādāja pie «Lēlijas» pārveidošanas jaunam izdevumam. Tanī pazuda atzīšanās par bezspēcību; Pulhērija un Stenio tika upurēti Trenmora gudrībai. Romāns guva morālu un sociālu nokrāsu. Lēlija atsacījās no mīlestības.

Žorža Sanda Marijai d'Agū: Viņa ir no Jesajas ģints, palmu draudzene, gēns solilaria ', par ko runā Pltnijs, Sis skaistais fragments būs epigrāfs manam trešajam sējumam; ari manas dzīves rudenim. Vai Jums patīk manas grāmatas plāns? Par dzīves plānu Jūs nevarat spriest, jo esat pārāk laimīga un pārāk jauna, lai dotos uz dziedinošajiem Nāves jūras krastiem (joprojām Plīnijs, jaunākais) un lai iestātos to saimē, kur neviens ne dzimst, ne mirst...

Tas vedina domāt, ka pēc visa, pat pēc Mišela Žorža bija un palika Lēlija.

Man lielie cilvēki apnikuši līdz kaklam (piedodiet par izteicienu). Es labāk gribētu viņus visus redzēt Plutarha grāmatā. Tur viņu cilvēciskās īpašības neliek man ciest. Lai viņus izcērt marmorā, lai izlej bronzā un vaifs par viņiem lai nerunā. Kamēr viņi ir dzīvi, viņi ir ļauni, apnicīgi, untumaini, despotiski, žultaini, aizdomigi. Savā augstprātīgajā nicinājumā viņi sajauc āžus ar avim. Viņi izturas sliktāk pret draugiem nekā pret ienaidniekiem. Lai dievs mūs pasargā no viņiem! Palieciet labsirdīga, pat muļķīga, ja gribat. Francis varēs Jums pastāstīt, ka cilvēki, kurus es mīlu, pēc manām domām, nekad nav pietiekami vientiesīgi. Cik daudzkārt esmu viņam pārmetusi, ka viņš ir pārāk gudrs! Par laimi, šis «pārāk» nav diezin cik liels, un es varu viņu ļoti mīlēt.

Pēc Marijas d'Agū domām, Žorža viņu mīlēja mazliet par daudz. «Tas, ko Jūs man stāstāt par Franci,» Žorža rakstīja Marijai, «modina manī patiešām slimīgu un negantu vēlēšanos viņu dzirdēt. Jūs atceraties, ka es sēžos zem klavierēm, kad viņš spēlē. Man ir ļoti stipra daba, un es nekad neesmu atradusi pietiekami spēcīgus instrumentus . . .» Viņai tiešām bija «ļoti spēcīga daba», un ēteriskā Marija skatījās uz Sandu ļoti neuzticīgi, tomēr joprojām aicināja viņu uz Šveici. Piepeši 1836. gada augustā, kad Ženēvas mīlētāji jau bija aizbraukuši uz Šamonī, pieteicās Žorža. Prāvu laimējusi, viņa ieradās ar abiem bērniem, diviem veciem draugiem un kalpotāju Ursulu Žosu, kas vēl nekad nebija atstājusi Lašatru un iedomājās, ka nokļuvusi Martinikā, atrazdamās Martinjī. Sanda, tāpat kā Bairons, ceļoja ar visu savu menažēriju. Nav grūti iztēloties, cik pārsteigti mazajās kalnu viesnīciņās ļaudis nolūkojās uz blūzē ģērbušos pāžu, kas metās ap kaklu daiļai dāmai ar garām, gaišām cirtām, uz Listu ar rafaēlisku bereti galvā un viņa mazo audzēkni Koenu, kas bija iesaukts par «Puccī» un ko mājvietas saimnieks dēvēja par Meiteni. Listam un Marijai arī bija savs klejojošais cirks, viņi vadāja līdzi ne tikai Hermeni Koenu, bet arī kādu asprātīgu [23]

ženēvieti majoru Ādolfu Piktē, kurš uzrakstīja par braucienu uz Šamonī lielisku stāstu, ko nosauca par «Fantastisko pasaku».

Tā ari bija fantastiska pasaka. Lists un Marija tur figurēja kā FellowsMarija pārvērtās par Mirabellu, Ara-bellu vai Princesi; Sanda un viņas bērni pārkristljās par Pifēliem^24 [25], tāpēc ka Žoržai un Morisam bija gari deguni. Viesnīcas žurnālā viņa ierakstīja:

Ceļinieku uzvārds: Pifēlu ģimene.

Dzīves viela: Daba.

No kurienes ieradušies: No dieva.

Uz kurieni dodas: Uz debesīm.

Dzimšanas vieta: Eiropa.

Nodarbošanās: Klaidoņi.

Kopš kura laika: Vienmēr.

Kas piešķīris dienesta pakāpi: Sabiedriskā doma.

Ideju viesulis. Tika runāts par filozofiju un mūziku, par zvaigznājiem un pasaules radīšanu, par Šellingu, Hēgeli un par dievu. Mazajā majora grāmatiņā Žorža parādījās kā ģēnijs, kā radošais spēks, puika un reizē dzejnieks, Lists bija mūzikas gars, Arabella — analīze, doma. Uz grāmatiņas vāka redzama Sanda ar cigāru mutē. Visās ilustrācijās abas sievietes bija pretstatītas: blūzē tērptais nebēdnis un nopietnā, augstprātīgā grāfiene ar rūpīgi sasukātiem matiem. Žorža bija uztaisījusi viņu grupas karikatūru Misē garā ar uzrakstu: «Absolūtais ir identisks sev pašam.» Lists ar izspūrušiem matiem jautāja: «Ko tas nozīmē?» — Majors atbildēja: «Drusciņ miglaini,» — un Arabella, galvu dīvāna spilvenos atlaidusi, sacīja: «Es jau sen tur apmaldos.» Trīspadsmit gadus vecais zīmētājs Moriss arī taisīja neskaitāmi daudzus uzmetumus un šaržus. Klaiņojošais cirks ceļoja. Freiburgas katedrālē Lists uz ērģelēm nospēlēja Mocarta «Dies irae»: Quantus tremor est futurus .. ,[26]

«Pēkšņi,» Desmitajā ceļinieka vēstulē, kurā šis ceļojums aprakstīts (turklāt brīnišķīgi), Sanda saka, «pēkšņi šis dieva sprieduma drauds mani nevis satrieca, bet parādījās kā solījums un piepildīja strauji pukstošo sirdi ar

nepazītu līksmi. Paļāvība, bezgalīgs miers man vēstīja, ka pastarā tiesa mani nesalauzīs...» Viņas sirdsapziņa bija mierīga. No savas morāles viedokļa viņa nemaz nebija vainīga. Didjē? Viņa bija saudzējusi jaunā vīrieša slimīgo patmīļu. Kā, viņu neievainojot, liegt viņam to, ko citiem bija dāvājusi? Mišels? Sanda būtu ar mieru upurēt viņam visu dzīvi, bet. viņš bija precējies, nepastāvīgs un vienaldzīgs. Viņa bija pārliecināta, ka «dusmu diena viņai būs piedošanas diena».

Ceļotāji atgriezās Zenēvā. Lists komponēja «Fantastisku rondo» par Malibranas tēva Manuela Garsias spāņu dziesmas tēmu un veltīja to «Žoržam Sanda kungam», kurš tūlīt uzrakstīja «lirisku stāstu» Kontrabandists, ko bija iedvesmojis Lista rondo. Oktobrī Žoržai vajadzēja atgriezties Francijā; norunāja, ka Francis un Marija Parīzē viņai pievienosies un ka Fellovi un Pifēli dzīvos kopā. Viņi bija diezgan apmierināti vieni ar otriem, jo ģēnijs atzīst ģēniju. Žorža tomēr mazliet apskauda šo laimīgo mīlestību un uzskatīja, ka Princese nav pietiekami atzinīga pret Listu. Visai sarūgtinātā Marija d'Agū jutās Zenēvā «kā zivs bez ūdens» un sūdzējās par savu pliekano dzīvi. «Diemžēl tā nu ir mūsu dienišķā maize, tā ka esmu pat pārvērtusi Tēvreizi un arvien saku mīļajam dievam: «Atbrīvo mūs no mūsu dienišķās maizes.»» Arabellai nebija sevišķi paticis, ka «Rondo» bija veltīts Žoržai, un arī tas, ka Francis cildināja šī pārāk sievišķīgā pāža muzikalitāti, jo Žorža taču arvien palīda zem klavierēm, kad viņš spēlēja. Taču vai Žorža Sanda savukārt pati nebija veltījusi romānu «Simons» (visai miglainu Mišela portretu)

Grāfienei d’A... kundzei

Noslēpumainā draudzene, ņemiet savā aizgādībā šo mazo stāstu.

Patriciete, atvainojiet zemnieciskajam stāstniekam kļūmes.

Kundze, nesakiet nevienam, ka esat viņa māsa.

Trīskārt cildenākā sirds, nolaidietics līdz viņam un dariet viņu lepnu. Grāfiene, lai jums tiek piedots.

Apslēptā zvaigzne, saskatiet sevi šajās litānijās.

Viņi šķīrās draudzīgi. «Labdien, maigā, burvīgā Princese; labdien, dārgais Vālē kretīn . . . Mana meita ir lieliska. Es pati esmu, kā saka Heine, mīkla un maize . . .» No Šveices Žorža Sanda atgriezās ar bērniem un jaunu

nejaušu pieludzeju Gistavu de Zevodanu. Velti izgaidījusies Mišelu Šveicē, viņa cerēja, ka tas atbrauks uz Lionu.

2oria Sanda Buržas Mišelam: Pēc sešām gaidu, alku un cerību pilnām nedēļām, kad beidzot sadrūmusi redzēju, ka Jūs neatbrauksiet, jo kā īsts pašā uzskatāt, ka man padevīgi kā odaliskai jāierodas pie Jums, es cerēju sastapt Jūs Lionā un ar bērniem devos turp. Pavadu tur kādā mājvietā piecas mokošas dienas ar saviem aiz garlaicības mirstošajiem bērniem un ceļa biedru, patīkamu, ārkārtīgi laipnu, bet divatā šausmīgi neinteresantu jaunekli. Jūs neierodaties! Tā kā vairs nav ne laika, ne naudas, es braucu projām, un, kad ierodos šeit nogurusi un neapmierināta, aiz tikumības iztvīkusi, atzīšos klaji, nezinādama, kur izšķiest poēziju un kvēli, ko Šveice ielējusi man asinīs, es atrodu Jūsu vēstuli. Tādu vēstuli varētu uzrakstīt vecs baņķieris prostitūtai, ko viņš uztur! Bet ka tāds cilvēks kā Jus var tā nomelnot un tik nožēlojami izturēties pret tādu sievieti kā esi ...

Viņš pārmeta Sandai jaunu neuzticību. Viņa iebilda.

Reizi par visām reizēm esmu Jums pateikusi: ja man paguruma, fiziska vājuma, slimīgas iekāres brīdī gadītos nelaime kļūt Jums neuzticīgai, es atzītos pārkāpumā un Jūsu varā būtu mani sodīt ar aizmirstību uz mūžu ... Tāds dusmu mērs būtu pārāk bargs sods par diezgan rupju, tomēr diezgan piedodamu pārkāpumu, kādu arī Jūs nodarāt savai sievai, kopš mēs sākām piederēt viens otram! Lai nu vai kā, taču es panestu bez pliekanām scēnām un bez vājuma savas netikumības sekas. Izjustu savam noziegumam samērīgus sirdsapziņas pārmetumus un nemaz neietu tuksnesi nožēlot grēku, kādu Jūs — un daudzi godājami vīrieši — esat izdarījuši nezin cik tūkstoš reižu.

Neslēpšu Jums, ka es ļoti cietu no tiklības; naktis mani mocīja uztraucoši sapņi; simtiem reižu man asinis sakāpa galvā. Skaisto, saules apspīdēto kalnu vidū, dzirdot putnu dziesmas un ieelpojot liegās mežu un ieleju smaržas, es bieži atsēdos viena kaut kur nomaļus un dvēsele man bija pilna mīlestības, ceļi trīsēja aiz saldkaisles. Esmu vēl jauna. Kaut gan citiem vīriešiem es apgalvoju, ka esmu kļuvusi mierīga kā sirmgalve, asinis man tomēr ir karstas ... Es vēl nostaigāju desmit Ijē un, vakarā iemezdamās mājvietas gultā, arvien domāju, ka mīļotā vīrieša krūtis ir vienīgais spilvens, uz kura atpūstos dvēsele un reizē miesa. Es tomēr nezaudēju rāmu līksmību, kas pievīla pat manus draugus Franci un Mariju . .. Citi uzskata, ka es vārda pilnā nozīmē esmu Lēlija un tikai tāpēc reizēm kļūstu bāla, ka esmu pārāk daudz staigājusi. Varat man ticēt, ka netrūka izdevību rast mierinājumu; ap mani bija daudz vīriešu, jaunāki nekā Jūs, un būtu pieticis viena skatiena ... Man bija nesodāmība, tūkstoš iespēju pievilt Jūs un aprakt aizmirstībā iegribas piepildījuma mirkli, no kura Katrīna II nebūtu atteikusies. No šī traipa, kas pats par sevi ir nenozīmīgs, bet neizdzēšams tiem, kuri mīl, mani pasargāja nevis tas, ko sievietes sauc par «tikumību» (šī vārda jēga man nav saprotama), bet gan mīlestība, kas mīt manā sirdī un liek man ar nepārvaramu riebumu atvairīt domu, ka es varētu atrasties nevis Jūsu, bet kāda cita vīrieša skavās. Par Jums es sapņoju, kad atmostos kā drudzī kaistoša, Jūs es piesaucu, kad dievišķā daba dzied kaislas himnas un kalnu gaiss iesūcas porās ar tūkstoš iekāres dzeloņiem...

Nē,Žorža apgalvoja, viņa nekad nav padevusies kārdinājumiem, turpretī viņš . . . Kad Žorža brauca cauri Bur-žai, draugi viņai pastāstīja, ka Mišels esot iemīlējies kādā «atbaidoši resnā sievietē».

No drošiem avotiem un no nevainīga bērna mul.es esmu uzzinājusi, ka Tu pavadi laiku pie šīs sievietes. Kā es varētu neciest un nemocīties šaubās? Draudzību Tu nejūti pret šo sievieti, jo tad Tu man būtu par to stāstījis, bet nekad neesi nekā teicis. Tu pats man esi sacījis, ka viņas vīrs Tev liekas neinteresants. Ko tad Tu dari pie viņas? Viņa muzicē, bet dziedot detonē un izpildījumu sniedz ar nepanesamu afektāciju; es to zinu, esmu viņu dzirdējusi... Šis viltus talants nevar Tevi ne valdzināt, ne izklaidēt. Viņa ir ļauna un mani ienīst... Viņa nepalaiž garām nevienu izdevību mani nomelnot un apmelot. Es to zinu; esmu gandrīz pati to dzirdējusi. Kā Tu vari panest tuvību ar būtni, kas mani ienīst?... Ak dievs, es nespētu noklausīties no vislabākā drauga, pat no mana dēla mutes ļaunus vārdus par Tevi! Es uzreiz viņu ienīstu un padzītu uz visiem laikiem!

Pasaki man, Marsel, — ko Tu dari pie viņas un kāpēc tur pavadi katru stundu, ko atrauj no sava darba? Vai šī sieviete apmierina Tavu baudkāri kā jebkura prostitūta? Ak vai! Esmu jaunāka par Tevi, man ir vairāk asiņu, vairāk muskuļu, vairāk nervu, man ir dzelzs veselība un enerģijas pārmērs, ar kuru nezinu, ko darīt, — un tomēr pat visjaunākais, visskaistākais vīrietis nespētu mani pavedināt uz neuzticību Tev, kaut gan Tu mani esi aizmirsis, kļuvis man neuzticīgs un mani nicini. Kad mani pārņem šis drudzis, es ataicinu ārstu un lieku nolaist sev asinis. Ārsts saka — tas esot noziegums, pašnāvība; turklāt man nekļūšot daudz vieglāk; man esot vajadzīgs mīļākais, vai arī mana dzīvība būšot briesmās no pašas dzīvības spēku pārpilnības. Un tomēr veltīgi būtu to vēlēties, es to nevarētu; es pat nespēju panest domu par to...

Man derdzas domāt, ka skaistais, dievinātais, manu glāstu piesātinātais augums, daudz reižu saļimis manās skavās un atdzīvināts ar maniem skūpstiem, šis daudzkārt mūsu neprātību sāpinātais un daudzkārt ar manām lūpām, matiem, svelmaino elpu izdziedinātais augums ... Ak dievs! Kurp aizmaldās manas domas? Reiz es Tevi atgriezu pie samaņas ar savu elpu; likās, es pati nomiršu — tik dedzīgi centos iedvest Tavā slimajā sirdī dzīvību un mīlestību, kas piepildīja manas krūtis. Ak, cik saldi man būtu bijis tā mirt, pārlejot Tevī jaunības spēka gadu stiprumu, kas nospieda manus plecus. Ak dievs! Vai šis pielūgtais augums būtu aptraipīts saskarē ar kādu neģēlīgu miesu? Vai Tava mute būtu alkusi tādas mutes elpu, kura atdevusies pašdievināšanai un sabiedrisko bērnišķību pielūgsmei? Nē, tas nav iespējams!

Tā kā Mišels no Sandas izvairījās, viņa apmetās pie Sperancas un lūdzās, lai mīļākais atnāk kaut vai uz īsu sarunu:

«Es nepieļauju domu, ka Jūs no manis baidāties tāpat kā no Mišela kundzes, ka Jūs atrausieties no satikšanās, uz kuru Jūs aicinu, apelējot pie Jūsu goda ., .» Viņš ieradās, un pēc tam Sanda, šā tā salāpījusi šo irstošo mīlestību,

aizbrauca uz Parīzi. Didjē, kas nespēja aizmirst skaistās Noānā pavadītās dienas, bija cerējis, ka Sanda apmetīsies pie viņa, tačuŽorža noīrēja istabu antresolā «Francijas» viesnīcā, Lafita ielā 23, kur otrā stāva apartamentu aizņēma Francis un Marija. Par salonu maksāja kopīgi; savu aprindu atstumtā, bet godkārīgā d'Agū kundze ļoti nopūlējās, lai šo salonu padarītu par rakstnieku un mākslinieku satikšanās vietu. Zaudējusi sēdekli Senžermēna priekšpilsētas Olimpā, viņa toties alka valdīt citā pasaulē. Pie viņas varēja sastapt Heini, Mickeviču, Lamenē, Balanšu, Mi-šelu, Šarlu Didjē, Ežēnu Sī. Pie viņas Sanda pirmo reizi dzirdēja jauno poļu mūziķi Frederiku Šopēnu, vienīgo pianistu, kas līdzās Listam varēja spīdēt ar savu ģenialitāti un skaistumu; turpat viņa iepazinās ar Manuela Marliani kundzi, Spānijas konsula sievu, jūsmīgu itālieti, trokšņainu, maigu un ar savu pļāpību bīstamu salondāmu.

Nabaga Didjē tika ielūgts «Francijas» viesnīcā; ieraudzījis tur Žoržu, daiļu, visu pielūgtu un saltu pret viņu, viņš salona vidū apraudājās. Pēc gaužām lūgšanām viņam atļāva ierasties pie Sandas 25. novembrī pusnaktī. Taču nelaimīgi mīlētāji vienmēr ir neveikli; viņi netver pārejošus priekus, bet gaužas par pagātni, kas nevar atgriezties.

Didjē dienasgrāmata: Nakls beidzās ar šaušalīgu izskaidrošanos un baismīgu atzīšanos. Viņas vārdi mani sastindzināja, nevis atdzīvināja, un es paliku līdzīgs mironim viņai blakus . .. Būtībā viņa ir nežēlīga, viņai patīk mocīt, viņa ir apmierināta, kad sagādā ciešanas. Viņai nav sirds; viņa seko tikai iztēlei, tā vada visu ...

Didjē aizmirsa, ka bija uzskatījis Sandu par «sirds dziļumos labsirdīgu», kad viņa tā dēļ bija pametusi novārtā Mišelu.

Kad Žorža no jauna bija aizbraukusi no Parīzes uz Noānu, Didjē iedomājās apmeklēt Mariju d'Agū, lai aprunātos ar viņu par neuzticīgo Sandu. Viņš cienīja Mariju d'Agū, kas bija tikpat nopietna kā viņš un prata labāk nekā Sanda modināt pret sevi līdzjūtību. «Viņa man patīk labāk nekā Lists,» lādzīgais Didjē vientiesīgi atzinās, «viņa ir cildena būtne un ļoti nelaimīga ... Es īsti neizprotu viņu attiecības; domāju, ka viņi tēlo komēdiju un ka mēs redzam viņu mīlestības pēdējās dzirksteles . ..» Tik tālu vēl nebija. Tomēr jau Šveicē bija sākusies «nežēlīga cīņa starp šiem diviem raksturiem», kas bija dedzīgi un bieži vien cildeni, «bet abi augstprātīgi un neapvaldīti». Didjē atklāja sirdi Marijai, kas, vērtēdama Sandu ar līdzinieces un sāncenses gaišredzīgo bardzību, labprāt uzklausīja skaistā šveicieša žēlabas. Viņa apsolīja aizrunāt par Didjē Noānā, kur gatavojās kādu laiku pavadīt.

V

PRAVIEŠI

Kamēr Sanda uzturējās Parīzē, abats de Lamenē bija viens no iemīļotākajiem viesiem «Francijas» viesnīcā. Žor-žai joprojām patika abata skarbās manieres, sirdīgā iecir-tība, rupjais, trūcīgais apģērbs un zilās vilnas zeķes. «Tie, kas sastapuši viņu domās iegrimušu un pamanījuši tikai viņa zaļo acu reizēm mulso skatienu un lielo degunu, asu kā zobens, ir baidījušies no viņa un teikuši, ka viņš izskatoties velnišķīgi.»Žorža mīlēja abata labsirdību, vienkāršību un vīrišķību, viņa vientiesīgo un cildeno tērzēšanu. Ar nervozo, viegli aizkaitināmo abatu bija grūti sadzīvot, bet Sanda pieņēma viņā visu: viņa aizraušanās, neuzticību, negaidītos domu pavērsienus. Mātes jūtu pārbagātajai Sandai patika aizsargāt šo vecīgo bērnu. Kad Sent-bēvs žurnālā Revue des Deux Mondes nosodīja abata nekonsekvenci, Sanda viņu aizstāvēja, riskēdama sadusmot Bilozu un kritiķi. Tiešām, attiecības ar Sentbēvu pēc tam ļoti atsala. No Biloza Sanda izlūdzās ložu Franču teātrī abatam, kas gribēja dzirdēt Rašelu.

Sanda abatam Lamenē: Loža ir Jūsu rīcībā... Bilozs netenkos, par to es galvoju. Ar sirsnību un godbijīgu padevību — Jūsu Sanda.

Kad abats apmetās uz dzīvi Parīzē un paziņoja, ka ir nodomājis dibināt laikrakstu, Sanda izteica gatavību strādāt pie viņa.

Žorža Sanda Marijai d'Agū: Viņam ir vajadzīga skola, sekotāji. Tos viņš neatradīs nedz kā morālists, nedz kā politiķis, ja milzīgi nepiekāpsies mūsu laikmetam un tā atziņām. Spriežot pēc tā, ko man par viņu stāstījuši viņa tuvākie draugi, abats de Lamenē ir vēl daudz vairāk garīdznieks, nekā biju domājusi. Daudzi bija cerējuši iesaistīt viņu ciešāk mūsu lokā, bet tas vēl nav izdevies. Viņš pretojas. Iedegas strīdi, kuriem seko apskāvieni. Vēl neesam nākuši ne pie kāda slēdziena. Es ļoti gribētu, kaut mēs saprastos. Uz to cer visa godprātīgā inteliģence.

Lamenē nevar iet viens... Ja, atteikdamies no apokalipses pravieša un dzejnieka lomas, viņš metīsies progresīvajā kustibā, viņam būs vajadzīga armija. Visizcilākais ģenerālis pasaulē nevar nekā veikt bez zaldātiem. Taču ir vajadzīgi pieredzējuši un ticīgi zaldāti.

Sanda piedāvāja, pieprasīdama zināmu sirdsapziņas brīvību, un deva abata avīzei Monde savus rakstus bez atlīdzības, kaut gan Débats viņai izteica ļoti izdevīgus priekšlikumus. Ļauni ļaudis «centās izplatīt baumas, ka starp abatu Felī un Žoržu Sandu esot intīms sakars». Kāds kaimiņš Noānā apgalvoja, ka redzējis Lamenē uz terases, «viņš bija ģērbies austrumnieciskos rīta svārkos un smēķēja nargilē «Lēlijas» autores sabiedrībā». Acīm redzot, šis tenkotājs maz ko zināja par abata stingrību un tiklību. Nē, Žorža stājās abata kalpībā tāpēc, ka Lamenē, tāpat kā viņa, bija kristietis un demokrāts, un arī tāpēc, ka viņš tika vajāts. «Viņš ir tik labsirdīgs, un es viņu tik ļoti mīlu, ka atdošu viņam tik daudz asiņu un tintes, cik viņš prasīs .. .» Tas bija augstsirdīgi, taču Lamenē draugi skuma par šo literāro Himeneju. «De Lamenē kunga un Žoržas Sandas savienība izraisa daudz valodu,» de Zirardēna kundze rakstīja 1837. gada 8. martā laikrakstā La Presse. «Katrs Sandas kundzes draugs viņai ir nākamā sacerējuma personāžs; katrs jauns sakars ir par pamatu jaunam romānam. Viņas mīlestību vēsture pilnīgi atspoguļojas viņas daiļdarbu sarakstā . . .»

Īstenībā arī pats abats, kam iecietība nebija no būtiskajām labajām īpašībām, drīz vien atklāja, ka šī draudzība viņu apgrūtina. Sandas dzīvē viņam nepatika greznības un žēlsirdības sajaukums. Viņa acīs Noānas pilskundze bija tāda pati kā Ļevs Tolstojs vēlāk savu pretinieku acīs — labvēlīgs aristokrāts.

Abals Lamenē baronam de Vitrolam 1841. gada 21. decembri: Noānas pilskundze valkā tikai Indijas fulāra kreklus; drīz viņa pāries uz kašmira krekliem, turklāt nebeigdama sludināt īpašuma kopību, kas būs milzīgi pamācoši tiem, kuri mirst badā un kuriem viņa ar savu piemēru rāda, kā vajag dzīvot. Viņas mājā viena istaba ir iztapsēta ar samtu: padoms tiem nejēgām, kuriem nav pat aizstikloti logi...

Netaisnīgi spriedumi, jo nabadzību, tāpat kā fizisku drosmi, nevar atdarināt.

Žorža Sanda Ellzai Turanžēnai 1837. gada 13. martā: Es ļoti bieži satiekos ar abatu de Lamenē. Es viņu dievinu, par to daudzi trin mēles, un tas Jums liktos jocīgi, ja Jūs zinātu, cik vecs ir šis cilvēks un kā

viņš izskatās. Tenko pat, ka es dzīvošot Parīzē, lai vadītu viņa saimniecību. Lieliska ideja! Tā nu gan būtu apbrīnojami vadīta saimniecība... Pasakiet — vai Jūs likāt nodot manas divas vēstules Mišelam? Ja zināt kaut ko jaunu, atrakstiet! Viņš ir ļoti slinks, un es par to uztraucos.

«Abats de Lamenē nav pratis novērtēt Žoržu,» sacīja d'Agū kundze, «viņš nav uzminējis, kaŽorža bija gatava viņam pilnīgi ziedoties, akli sekot viņa uzskatiem, pārvērsties par viņa domu ieroci. . .» Lamenē tiešām nesaprata, ka Žorža viņam sniedza lielu spēku, un uz viņas sirsnību atbildēja ar īgnu ņurdēšanu. Kad viņa aizsūtīja abata avīzei «Vēstules Marsijai», to romantiskā mistika nepatika vecajam, iecirtīgajam garīdzniekam.Žorža tomēr bija piesardzīga. Vēstulēs viņa kā draudzīgi noskaņots vīrietis griezās pie noskumušas, garlaicības māktas jaunavas, kas sūdzējās par vientulību un nabadzību, kuras dēļ viņai grūti apprecēties: «Marsij, nežēlojieties pārāk daudz, neesiet nepateicīga. Jūs esat daiļa, izglītota, šķīsta. Tās ir lielas priekšrocības, īstas laimes pamats; un nelaimīgās bagātnieces var jums iedvest vienīgi dziļu līdzjūtību, jo tās apprec tikai mantas dēļ...» Savu domu atbalstīdama, autore pastāsta Marsijai divus gadījumus: par kādu neglītu, bagātu jaunavu, kas precēdamās bija cerējusi, ka varēs saistīt laulāto draugu ar saviem tikumiem, bet nomirst aiz izmisuma ienīstā greznībā; tad vēl par kāda Lom-bardijas kirē trim brāļameitām, kuras tik maigi mīlējušas cita citu, ka nolēmušas neprecēties, lai neizjauktu ģimenisko saskaņu, un viņas atradušas laimi, palikdamas nelaulājušās. «Patiesība ir mīlestība uz pilnveidošanos, un pilnveidošanās ir gara mūžīgā tieksme apvaldīt matēriju.»

«Vēstules Marsijai» ir romāna formā ietverta sarakste, kurā saīsinātā veidā iekļautas daudzās vēstules, kuras 2orža Sanda tanī laikā rakstīja Elīzai Turanžēnai (Speran-cai), līgavai bez pūra. Fēlikss Turanžēns (mistera Miko-bera tipa cilvēks), daudzbērnu ģimenes tēvs, bija izputinājies; kreditori draudēja apķīlāt viņa pili Lafrē. Elīza kopš pilngadības sasniegšanas vairāk par visu baidījās palikt vecmeitās, un Sanda, lai iedrošinātu viņu, mācīja šai dzīvajai Marsijai nicināt bagātību un aprēķina laulības.

Žorža Sanda Elīzai Turanžēnai: Ak, mana nabaga māsa, pat ja Jums draudošā īpašuma atsavināšana netiek novērsta, pat ja palīdzība, par kuru es sapņoju, nepienāk laikā, ari tad nenotiks nekas nelabojams.

Kāpēc Jūs domājat, ka bagātības zaudēšana Jums būs tik šausmīga nelaime? ... Ja mēs sasniegsim, kā es ceru, d/.Ives atjaunošanas laikus, tad šim aplamajam kaunam un patiesajam trūkumam, kas tagad vajā izputējušus bagātniekus, vairs nebūs nedz jēgas, nedz iedarbības ... Viss nav zaudēts. Nabadzībā Jūs nenonāksiet... Jums nebūs vairs ne zemes, ne pils, toties būs sava ģimene un sirds miers ... Un, pat ja Jūs, mi|otā māsiņ, paliksiet vecmeita bez viena sū kabatā, Jums nebūs jāiet pelnīt dienišķā maize svešā pajumtē; Jūs nāksiet pie manis, dalīsimies manā maizē un pat gatavosim ievārījumus, ko pieēst klāt.

«Sestā vēstule Marsijai» aizstāvēja dzimumu vienlīdzību mīlestībā. Vienlīdzību, nevis līdzīgumu un vēl mazāk identiskumu. Vīrietis aiz egoisma tiecas apslāpēt sievietes garīgo attīstību, lai varētu valdīt pār viņu. Šajās lappusēs «atbalsojas rupjās scēnas ar Buržas Mišelu». Lamenē bija sašutis; viņš pat jaunībā nebija gājis sabiedrībā, viņam nebija piedzīvojumu ar sievietēm, un vairāk par visu viņš baidījās no baudkāres dēmona. Temats, ko Sanda izvēlējās nākamajai vēstulei — «Kaislības loma sievietes dzīvē» —, abatu sabiedēja vēl vairāk. Viņš pārtrauca publicēšanu.

Marija d'Ac/ū Francim Lislam: Viņa tam uzrakstīja loti pieklājīgu, ļoti sirsnīgu un saprātīgu vēstuli, paskaidrodama, ka nevar turpināt strādāšanu uz labu laimi, ka viņa vēlas rakstīt par šķiršanos un vairākiem citiem jautājumiem un grib iepriekš zināt, cik plašu rīcības brīvību abats viņai piešķir. Uz to viņš atbildēja ar diezgan vēsu vēstuli. Viņš negrib dzirdēt par šķiršanos; viņš lūdz no Sandas ziedus, kas birst no viņas rokām, proti, pasakas un jokus. Turklāt abats nav iespiedis viņas «Ceturto vēstuli». Viņa ir neapmierināta ...

Arabella ar gandarījumu bija atradusi Sandas vēstulē «ļoti skaistu lappusi par neparastu mīlestību, cildenu, svētu un nezūdošu mīlestību, un man šķiet, ka šo lappusi pa daļai esam iedvesmojuši mēs». Lasītājs vērtē tekstu tāpat kā tiesnesis apsūdzēto — no savu kaislību viedokļa. Iespējams, ka Lamenē būtu labāk sapraties ar Žoržu, ja ap viņu pastāvīgi nebūtu sievietes, kuras abatam ļoti nepatika: Marija d'Agū un Spānijas konsula sieva Karlota Marliani. Lamenē sevišķi necieta Pjēru Lerū, kuram kopš kāda laika bija liela loma šīs sieviešu grupas garīgajā dzīvē. «Viņas nesaprot ne vārda no Lerū doktrīnām, kuras tik ļoti valdzina šīs sievietes,» bargais abats sacīja. «Bet no šīm doktrīnām nāk kaut kāda zaņķa dvaka, ko viņām patīk ieelpot. ..»

Uz Sentbēvu gulstas visa atbildība par to, ka Lerū ienāca Sandas dzīvē. Viņa atzinās Senlbēvam, ka viņas

filozofiskās un sociālās idejas vēl arvien ir ļoti neskaidras, un Sentbēvs, kas šajos jautājumos pats nebija sevišķi drošs, ieteica viņai lasīt Pjēra Lerū grāmatas. Tas liekas nesaprotami. Kā Sentbēvs varēja apbrīnot šo tukšvārdību? Kā Sanda uzdrošinājās rakstīt: «Vai es jebkad varētu dusmoties uz būtni, ko uzskatu kā jaunu Platonu, kā jaunu Kristu?» Jau labu laiku vēlāk viņa rakstīja kādai jaunai sievietei, kas bija viņai lūgusi palīdzēt filozofijas meklējumos: «Bēras, lasi Pjēra Lerū darbus, tanīs Tu atradīsi mieru un visu šaubu atrisinājumu; arī mani izglāba Pjērs Lerū.»

Kas tad bija Pjērs Lerū?

Pjēra Lerū tēvs tirgojās ar limonādi Vogēzu laukumā. Dēls ar lieliskiem panākumiem beidza skolu un mēģināja iestāties Politehniskajā institūtā, bet, tā kā viņam nekavējoties vajadzēja pelnīt pašam iztiku, Pjērs sāka strādāt vispirms par biržas mākleri, vēlāk par tipogrāfijas darbinieku. Toreiz viņš, lai atvieglotu iespiedēja darbu, izgudroja pianotipu, kas neguva panākumus, kaut gan bija lino-tipa iedīglis. Kopā ar draugu Žanu Reino viņš sāka strādāt Globe redakcijā. Šī sensimonistu avīze izdeva Lerū un Reino «Jauno enciklopēdiju», kas, tāpat kā XVIII gadsimta enciklopēdija, kalpoja par vienas idejas rokasgrāmatu.

Lerū ideja, pareizāk sakot, filozofija nesniedza nekā jauna. No Bonē un Balanša viņš bija aizguvis ideju par «mūžīgu dzīvības atgriešanos», proti, par visas cilvēces metempsihozi. Cilvēce mirst tikai tādēļ, lai atdzimtu (kas ir neapšaubāmi), un katra atdzimšana ved uz progresu (kas nav tik neapšaubāmi). Tā cilvēks nemitīgi pilnveidojas, un providences nodoms ir loģisks. Indivīds var dzīvot tikai sabiedrībā; sabiedrība spēj pilnveidoties; tā kā mēs esam saistīti ar sabiedrību, tad arī spējam pilnveidoties un esam nemirstīgi. Ģimene un īpašums ir bijuši nepieciešami, bet tie kļūst kaitīgi, tiklīdz sāk iegrožot cilvēku virzībā uz pilnveidošanos. Cilvēks nav ne dvēsele, ne dzīvnieks. Cilvēks ir ar prāta palīdzību pārveidots dzīvnieks un vienots ar cilvēci. Dievs ir visur, gan materiālajā, gan garīgajā pasaulē. Tāpēc miesīgo dzīvi vajag nevis apkarot, bet padarīt cildenu un svētu.

Bez reliģijas atsevišķie sabiedrības indivīdi sairtu putekļos. Vai nu kristiānisms spēs kļūt par reliģiju, kas pasaulei vajadzīga, vai ari dzims jauna reliģija. Vienīgi reliģija var darīt sievietes spējīgas pildīt savu misiju, proti, uzupurēties. Ja nav reliģijas, tad viņām vajadzīga filozofija. Lerū ticēja, ka ir radījis to filozofiju, kura nepieciešama viņa gadsimtam. Īstenībā viņa teorijas labākā daļa bija aizgūta no kristiānisma. Kritiķis Fagē ir rakstījis: «Nav ticams, ka kristiānisms būtu zadzis domas no Pjēra Lerū.» Pretstatā kristiešiem Lerū nepieļāva domu par indivīda nemirstību. Mūsu miesa, viņš sacīja, ir mūsu atmiņa. Kad miesa iet bojā, mēs ar savu atmiņu bagāžu nevaram cerēt uz nemirstību. Lētas upe ir gudrs simbols. Taču mēs piedalīsimies kopīgajā nemirstībā.

Lerū, tāpat kā Sanda, uzskatīja, ka nav pieļaujama divu dzimumu nevienlīdzība mīlestībā. Pirms stāšanās laulībā sieviete ir cilvēks, juridiska persona. Kāpēc laulība laupa viņas cieņu? Ja mīlestībā netiek respektēta personība, tad mīlestība kļūst par izlaidību un prostitūciju. Neviena sieviete nepieprasīs tiesības uz brīvu mīlestību, ja viņai būs vienlīdzīgas tiesības laulības dzīvē. «īstā sieviešu emancipācija būs tad, kad tiks pilnveidota laulība.» Sie vārdi Sandas ausīs skanēja ļoti patīkami.

Tas viss nebūt nebija aplami, taču nebija arī ģeniāli. Laikabiedri bieži vien pārsteidzoši kļūdās. Tā arī ļoti gudrajam Sentbēvam bija maldīgs priekšstats par Lerū, un viņš rakstīja, ka dievs tas kungs reizēm rada

Vienotru mirstīgo retu, kurš dižāks par valdnieku cēlu,

Kas kroni ap galvu nes un miņā sauc dievišķu tēlu . ..

Spožas un bezgala dzidras šiem mirstīgajiem ir naktis,

Prot nosaukt ik puķi vārdā, un visums, kā viņiem rādās,

Ir viena ideja, tverta kas simbolos daudzējādos.

Arī Sanda saskatīja šajā «retajā mirstīgajā», «vienīgajā idejā» atrisinājumu visām grūtībām, kuras viņai bija sagādājušas tik daudz nemiera. Viņa domāja, ka Lerū zina Galveno. Viņai šķita, ka Lerū teorijā atbalsojas tās lielās ķecerības, kas Sandu vienmēr bija valdzinājušas: husītu ķecerība, taborītu ķecerība, miesas reabilitācija un arī Sātana reabilitācija, kurš atbrīvoja cilvēci, kas pārāk ilgi bija «nepatiesi nomelnota un pazemota ar teoriju par iedzimto grēku». Sandā modās dedzīga vēlēšanās iepazīties ar Lerū. 1836. gadā viņa aizrakstīja Lerū vēstuli, kurā lūdza to ierasties pie viņas uz pusdienām un «divu trīs stundu ilgā sarunā izklāstīt republikāņu katķismu».

Un tad Sanda redzēja ienākam istabā vīrieti, kas bija tikai nedaudz vecāks par viņu, dubļiem notašķījies, «lielu, kumpainu galvu, nepareiziem vaibstiem, zem augstajiem kuplo uzacu lokiem dziļi iegrimušām acīm». Viņa sajūsminājās: tas ir īsts filozofs; tas ir Sokrāts; tas ir Leibnics. Viņa klausījās Lerū vārdos kā apburta. Savā aizrautībā viņa zaudēja kritizēšanas spējas un nesaskatīja «trūkumus Lerū mācībā un divkosību spriedumos». Visiem draugiem Parīzē un Lašatrā Sanda, sākot no šīs dienas, sacīja: «Vai esat lasījis Lerū? Esmu pārliecināta, ka pienāks laiks, kad Lerū darbus lasīs tāpat, kā šodien lasa Ruso «Sabiedrisko līgumu». Viņa apsēdās pie sava skolotāja kājām; viņa slavināja šīs bērnišķīgās dvēseles šķīstību, nezināšanu praktiskās dzīves jautājumos, kaut gan šī sirdsskaidrība izpaudās nemitīgos lūgumos pēc naudas. Sanda plijās virsū Bi-lozam, lai tas pasūta Pjēram Lerū rakstus savai avīzei. Taču no tā nekas neiznāca. Bilozs pateica Lerū: «Nē, nē, dievs patlaban nav aktuāls temats.» Lerū dibināti sašuta.

Sanda vadāja savu filozofu pa dažādiem literāriem saloniem. «Man Jums jāpastāsta,» Beranžē rakstīja kādam draugam, «ka mūsu metafiziķi ielenkušas sievietes ar Sandas un Marliani kundzēm priekšgalā, un tagad viņš demonstrē ar zeltījumiem greznotos salonos savus reliģiskos principus un dubļainos zābakus. Šī sabiedrība viņam sakāpusi galvā, un es atrodu, ka tas ļoti atsaucas uz viņa filozofiju . . .» īsi sakot, Lerū bija šī sieviešu dzimtes Šellija Godvins. «Sanda pamudinājusi Lerū izdēt mazu reliģiju, lai viņai būtu tas prieks to perēt,» Beranžē piebilda.

Diemžēl Lerū bija radījis ne tikai filozofiju. Viņš bija atraitnis ar daudziem bērniem, tos vajadzēja uzturēt. Žorža Sanda te palīdzēja nesalīdzināmi augstsirdīgi. Bezmaksas raksti abatam Lamenē, pabalsti filozofam Lerū, kaisli aicinājumi Mišelam. Sandai viņas pravieši maksāja dārgi.

VI

VASARA UZ LAUKIEM

1837. gada janvāra sākumā viņa atgriezās Noānā kopā ar abiem bērniem. Vajadzēja nodarboties ar muižas pārvaldīšanu, jo beidzot viņa bija kļuvusi tās pilntiesīgā saimniece; bija vajadzīgs miers un klusums, lai nobeigtu «Moprā»; un viņa gribēja tuvināties Mišelam, ko tīkoja atkarot, kopš tas no viņas izvairījās. Sanda bija norunājusi ar Listu un Mariju d'Agū, ka abi atbrauks uz Bērī, bet Arabella ieradās viena pati janvāra beigās. Sievietes iedraudzējās tuvāk. Abas kopā devās garās izjādēs. Blūzē un biksēs ģērbusies ļoti vīrišķīgā Žorža veda gaišmatainās Princeses zirgu, kad nogāze bija pārāk stāva vai brasls pārāk dziļš. Arabella vēroja mājiniekus bez sevišķas labvēlības. Viņa atrada, ka Solanža ir skaista, daiļi veidota, bet tai ir «straujš, nevaldāms raksturs»:

Kad vējš rotaļājas viņas garajos, gaišajos matos un saules stari apspīd viņas svaigo sejiņu, man šķiet, ka redzu jaunu hamadriādi, kas izmukusi no saviem mežiem ... Dvēsele tikpat spēcīga kā miesa ... Solanža būs nesamierināma kā labajā, tā ļaunajā. Viņas dzīve būs pilna kauju un cīniņu. Viņa nepakļausies vispārējiem likumiem; viņas maldos būs diženums un tikumos cēlums. Moriss man rādās kā pilnīgs pretstats māsai. Viņš būs cilvēks ar veselu saprātu, ērtiem tikumiem, ievēros priekšrakstus... Viņam patiks mierīgas izpriecas un muižnieka dzīve, ja tikai kāds īpašs talants neieraus viņu artistiskajā dzīvē ...

Morisam tagad bija jauns audzinātājs — Ežēns Peletāns. Protestants, kāda Ruānas notāra dēls, garš kā maikste — viņš bija republikānis tāpat kā Mišels, bet pārāk nopietns Noānā valdošajam tonim. Žoržu Princese redzēja nomo-cāmies ar bezjēdzīgu, bezcerīgu mīlestību. Sanda veltīgi uzplijās Mišelam, lai iedegtu viņā izdzisušo iekāri. Egoistiskais, nogurušais tribūns vēlējās atbrīvoties no neatlaidīgās mīļākās. Žorža žēlojās.

Sanda Mišelam 1837. gada 21. janvāri: Par manām skumjām neraizējies. Tās ir dziļas, nepārejošas, taču man pietiek spēka tās panest un Tev nav spēka tās dziedināt. Par tām es vairs nerunāšu; Tu pat nespēj tās saprast, jo pasaule ir atvērusi starp mums bezdibeni. Šīszemes intereses izveidojušas Tevi par kaut kādu zināmu būtni; riebums un šausmas no visa tā mani izveidojušas par pilnīgi atšķirīgu būtni. Un tomēr ir kaut kāda neredzama, nepazīta pasaule, kurā mēs dzīvojām un veidojām vienu veselu! ... Ne jau tāpēc es Tevi mīlēju, ka Tu mīlēji mani. Citi ir jutuši pret mani daudz kvēlāku mīlestību, bet es pat nepacēlu acis uz viņiem! Arī ne tāpēc, ka Tu proti teikt skaistus vārdus sievietēm. Esmu sastapusi arī citus lieliskus runātājus, un to vārdi pat neizklaidēja mani! Un ne tāpēc, ka es būtu cerējusi uz laimi vai uz slavu, vai kaut tikai uz sirsnību. Es nicinu melīgu labumu un, Tev atdodamās, zināju, ka dzīves straujā plūsma šķirs mūs vienmēr. Es zināju, ka godkārīgi cilvēki mīl tikai stundu dienā ... Es mīlēju Tevi tāpēc, ka Tu man patīc, tāpēc, ka neviens cits nevar man patikt... Tev piemīt netikumi, kuru man nav, Tu taču nekad neesi apvaldījis savas kaislības. Es Tevi pazīstu visā pilnībā, jo mēs esam viens vesels un Tu esi puse no manas būtnes .. .

Uz Sandas nebeidzami garajām vēstulēm Mišels vairs neatbildēja. Varbūt viņš tās pat nelasīja?

1837. gada 28. janvāri: Kāpēc Tu neraksti? Vai jauns dusmu uzliesmojums? Varbūt esi slims? Ak dievs! Vai vēl vienmēr esi pikts uz mani? Vai ari mīli kādu citu? Ak, laikam gan tā ir, šī pārliecība nav mani atstājusi, kopš pēdējo reizi redzējāmies. Tava seja bija citāda nekā agrāk, un pat maiguma mirkļos Tu vāji apslēpi garlaicību un nepacietīgu vēlēšanos ātrāk mani atstāt! ... Dari, kā gribi; es pratīšu saglabāt pienācīgo cieņu; es spēšu pat klusēt, ja mana mīlestība Tev apnikusi ...

Žorža atzina, ka ir bijusi netaisna, indīga, untumaina. Bet vai viņa vainīga, ka nespēja dzīvot bez Mišela. Vai viņa vainīga, ka bija greizsirdīga uz visām sievietēm, it īpaši uz zināmo Personu (Mišela kundzi)? «Neaptveru, aiz' kādas velnišķīgas iedomas Tu todien mani vadāji pa savas sievas māju un parādīji savu laulības gultu. Nesaprotu, kā mīlestība spēj izturēt tādu pārbaudījumu. Mana mīlestība izturēja.»

Ko Mišels viņai vēl sniedza? Laiku pa laikam viņa naktī aizauļoja uz Šartru vai Šatorū, lai pavadītu dažas stundas Mišela apkampienos. Bet skavām «sekoja ledus lavīna, kas uzgāzās uz manas nabaga sirds». Žoržai bija jāizlūdzas katra satikšanās. «Es prasīju brīnumu, kad cerēju, ka nekas Tevi neaizturēs un Tu atradīsi iespēju atrauties uz visu nakti no saviem darbiem un laulātā drauga pienākumiem .. .» Ar nožēlojamu, pārsteidzošu pazemību viņa teica, ka tomēr ir gatava uz visu. Vai Mišels grib, lai viņa noīrē Buržā māju? Viņa tur ieslēgsies kā cellē un vienmēr gaidīs Mišelu, kad vien viņš gribēs ierasties. Varbūt viņš baidās, ka mīlestība viņu nogurdinās?Žorža ir ar mieru kļūt tikla:

Ak, ja mēs dzīvotu kopā, Tu varētu vismaz dusēt pie manas krūts, kad Tev dvēseli māktu mokošs stingums! Mana vienmēr nomodā esošā mīlestība uzglabātu Tavu mīlestību un atdotu Tev to, kad Tu atmostos. Es Tevi nemocītu ar atgādinājumiem, ka Tev vajag mani mīlēt. Es ļautu Tev to aizmirst, Tava atpūta man līdzās būtu salda, un es prastu atgainīt nebūtibu, kad tā nāktu pēc sava laupījuma... Kā vītols, kas pārliecies pār iemīļotajiem ūdeņiem, tā mana mīlestība vienmēr sedz Tevi, un mans jaukākais sapnis, kad ļaujos maldīgajai cerībai dzīvot kopā, ir iztēloties, ka es rūpēšos par Tevi, kad Tev pienāks vecums un

nespēks! Ne tikai strauji aizritošajās drudžainā uzbudinājuma stundās, kad dvēsele pace(as līdz debesim, ir mīlas bauda; to rada ari pastāvīgs un nevainīgs tuvības maigums... Diendienā būt ar Tevi; uzminēt kairu Tavu vismazāko domu; sasildīt Tevi manās rokās, ieaijāt vakarā aprimušu, ieslīgušu sevi; atvairīt no Tevis jutekļu vētras, lai tās Tevi nesalauž, un tanīs gados, kad mums kaisle jau būs izdzisusi, mana mīlestība dāvātu Tev tik mierīgu dusu, tik drošu patvērumu, tik mēmas, liegas un klusas naktis, ka doma par kapu, kas drīz mūs vienotu, Tevi nemodinātu ne šausmas, ne riebumu! Redzi, tādus nodomus es loloju, un to piepildījums sniegtu man gandarījumu par daudziem veltīgiem pūliņiem, par liekiem uztraukumiem, ko tik ilgi esmu pārdzīvojusi.

Arabella vēroja šīs vētras un tīksmi baudīja garas, mierīgas dienas. Viņa piezīmēja: «Visu vakaru Žorža bija kā sastingusi smagā nebūtībā. Nabaga lielā sieviete! Svētā liesma, ko dievs viņā ielicis, jau aprijusi visu, kas bija ārpus viņas, un tagad iznīcina viņā pašā to, kas vēl atlicis no ticības, jaunības un cerības, Žēlsirdība, mīlestība, sald-kaisle — šīs dvēseles, sirds un jutekļu trīs tieksmes, kas šajā izcilajā sievietē ir pārāk kvēlas, uzdūrušās uz šaubām, vilšanos, pārsātinātību un, atbīdītas pašos būtnes dziļumos, padara viņas dzīvi par mocībām. Ak dievs, jel dod Žoržai Gētes rāmo mieru! ...»

Vispār labāk iepazīstot savu slaveno draudzeni, Marija d'Agū uzskatīja, ka pareizāk atskārst tās cilvēcisko vērtību. Nevar teikt, ka Marija neapbrīnotu savas namamātes vitalitāti: Žorža varēja rakstīt četrpadsmit stundu, pēc tam apseglot zirgu un aiztraukt uz satikšanos. Marija nenoliedza, ka Žoržai piemīt dziļa īstas poēzijas izpratne, savdabīgs burvīgums, draudzības jūtas. Tomēr gala slēdziens bija bargs. Kādēļ vienlaikus, kad Žorža teica, ka mirstot aiz mīlestības uz Mišelu, viņas māja bija pilna ar jaunekļiem no Lašatras un pat no Parīzes bija atbraukuši Sci-pions de Rūrs un Ževodāns — un tie visi iemīlējušies Noānas pilskundzē? Kādēļ šādas necienīgas bērnišķības? Kādēļ smieklīgā jūsmošana par mātes mīlestību? Auglīgā Marija nejūsmoja par «mazuļu mīlestību, kas nav intelektuālas jūtas, bet akls instinkts, kurā jebkurš dzīvnieks pārspēj sievieti». No divām laulībā dzimušajām meitām — Luīza un Klēra — vienu viņa bija zaudējusi, otru atstājusi grāfam d'Agū; ārlaulībā dzimušo meitu Blandīnu viņa bija nodevusi zīdītājai netālu no Ženēvas; tagad Marija bez mazākā prieka atkal gaidīja bērnu no Lista.

Arabellas pirmā diagnoze bija vistaisnīgākā. Žoržu sma-20G

cēja dzīvības spēku pārbagātība. Viņa bieži lika sev nolaist asinis. «Jūsu vietā es labāk mīlētu Šopēnu,» Princese ironiski sacīja, jo bija ievērojusi, ka trauslais, skaistais mūziķis atstāja lielu iespaidu uz Sandu, un zināja — viņa labprāt atvilinātu Šopēnu uz Noānu. Maijā no Parīzes atbrauca Lists, bāls, dedzīgs, ģeniāls, un Žorža savukārt novēroja šo pāri. Arī tas nebija saskanīgs: Francis bija jauns un neapvaldīts, Marija — lepna un sapņaina. Sanda nodomāja, ka šī mīlestība nebūs mūžīga. Tomēr Noānas koku paēnā 1837. gada vasara bija pasakaina, reizēm to apgaismoja ģēnija zibšņi, reizēm aizēnoja kaislību vētras. Karsta saule. Mirgojošas, nekustīgas liepas. Saules staru zelts lapotnē. Vakaros Žorža rakstīja doktora Pifēla dienasgrāmatu:

Arabellas istaba ir zem inanas istabas, pirmajā stāvā. Tur atrodas Franča brīnišķīgais pianino — zem loga, pa kuru redzu liepu lapotnes aizkaru; no lejas plūst skaņas, kuras gribētu dzirdēt visa pasaule, un šeit tās vienīgi lakstīgalās modina skaudību. Varens mākslinieks, dižs lielās lietās, vienmēr viņš stāv pāri sīkumiem. Tomēr skumjš, viņu grauž slepena brūce. Laimīgs cilvēks, viņu mīl daiļa, cēla, gudra un tikla sieviete. Nepateicīgais neprāti, — ko vēl tēv vajag? Ak, ja mani mīlētu! ...

Kad Francis spēlē klavieres, man kļūst vieglāk. Sāpes kļūst poētiskas, tieksmes — apgarotas. Sevišķi spēcīgi viņš aizkustina cēlsirdības stīgu. Viņš aizskar arī dusmu stīgu — gandrīz saskaņā ar manu spraigumu, bet neaizskar naida stīgu. Mani naids aprij. Ko es nīstu? Ak dievs, vai es nekad nesaslapšu cilvēku, ko būtu vērts ienīst? Apžēlojies par mani, un tad es vairs nelūgšu, lai tu ļauj man atrast cilvēku, ko būtu vērts mīlēt...

Man patīk, kad viņš izvilina no klavieru taustiņiem aprautas muzikālas frāzes, kas paliek karājoties gaisā it kā uz vienas kājas, dejojot izplatījumā kā klibas maldugunis. Liepu lapas uzņemas pabeigt melodiju — pavisam klusi, ar noslēpumainiem čukstiem, it kā uzticēdamas cila citai dabas noslēpumus ...

Sanda izsvēra ar stingru roku, kā viņa domāja, visus cilvēka «nožēlojamos grabuļus»: slavu, mīlestību . . . Ak dievs! Ko darīt ar savu spēku? Strādāt? Tas viņai bija kļuvis vairs tikai par smagu jūgu: «Es nīstu savu amatu.» Vienīgi cigāri un kafija uzturēja «viņas nožēlojamo iedvesmu par divsimt frankiem loksnē». Tad piepeši pasaule kļuva gaiša, tāpēc ka Mišels beidzot nolika satikšanos. 7. aprīlī, abu satikšanās gadadienā, viņš bija atrakstījis maigāk nekā parasti, un Sanda jutās satriekta aiz laimes, pie kādas vairs nebija pieradusi. «Saki — vai patiesi Tu mani mīli, vai atnāksi, vai redzēšu Tevi, kad uzlēks mēness pār mūsu tumšajām alejām, vai zem mūsu akācijām spiedīšu Tevi pie sirds? ... 7. aprīlis! Vai nesīsi man laimi?» Maijā viņa aizjāja pie Mišela un bija laimīga vienu nakti.

1837. gada 7. maijā: Mans visudārgākais, esmu laimīga, ja Tu mani mīli. Šovakar nespēju nekā cita pateikt. Krītu nost no kājām aiz noguruma. Divās stundās nojāju septiņus ljē. Bērnus atradu pie labas veselības. Ieradušies Lists un d'Agū kundze. Esmu kā salauzta un ne tikai no straujā jājiena. Bet cik salds ir šis nogurums! Cik maigs miegs gulstas man uz plakstiem! Ardievu! Piederi man mūžam, tāpat kā es Tev. Kādreiz atceries mūsu skurbuma un tīksmes stundas . ..' Raksti man. Tagad ir Tava reize. Gaidīšu Tevi maigajā, vijolītēm piesētajā zālājā. Līdz tam dzīvošu no atmiņām par strauji aizritējušajām, pasakainajām dienām. Teic — tās taču neienesa jucekli Tavos ieradumos, nekārtību darbā? Tu taču neesi saslimis? ... Mīli mani un, lūdzu, saki man to daudzkārt, kamēr Tu ieradīsies. Es dzīvošu tikai ar to. ..

Cik liels spēks ir cilvēkam, kurš vairās! Atcerēsimies vēlreiz, cik dīvains bija šis mīļotais, pie kura daiļā, jaunā sieviete auļoja naktī: priekšlaicīgi novecojis, piere apsieta ar lakatu, plikais pakausis punains. Un tomēr — kāda mīlestība! Viņa bija saļimusi aiz noguruma.

1837. gada 8. maijā: Mani smagie plaksti tikko spēj panest rīta saules spožumu. Man salst, kad ap mani viss kaist svelmē; esmu izsalkusi un nevaru nekā ieēst, jo ēstgribu rada veselība, bet izsalkumu — nespēks. Parādies, mans mīļotais! Un atdzīvināta kā zeme maija saulē es nometīšu ledaino līķautu un notrīsēšu aiz mīlestības ... un es Tev likšos jauna un daiļa, tāpēc ka diešu aiz līksmes Tavās dzelžainajās rokās. Nāc, nāc, un man būs spēks, veselība, jaunība, prieks, cerība ... Iešu Tev pretī, kā Augstajā dziesmā laulātā draudzene gāja pretī savam Mīļotajam. Mīlēt vai mirt — vidusceļa man nav.

Kad visi dzīves apstākļi un mīlētāju raksturi dara laimi neiespējamu — kā tā var pastāvēt? Žorža ieradās Buržā no ceļa nogurusi, bet kvēla un alkstoša, un viņai stādīja pretī zināmo Personu, republiku, vēlētājus. «Lai nolādēti visi šie lopi!» viņa kliedza. «Redzēsim, vai Tu atradīsi šajā neauglīgajā--mīlestībā versmi, kas kaist manā dvēselē un apkampienos!» Mišels atbildēja ar žēlošanos, ka tiek tā mīlēts.

Buržas Mišels Žoržai Sandai: Lāsts! ... Mājās es ik dienu, ik stundu karoju Tevis dēļ. Tas ir taisnīgi. Nekas šajā pasaulē cilvēkam netiek dots bez cīņas, bez kaujām. Ja es vismaz Tavās skavās atrastu patvērumu pret šo postu ... Nē, Tu prasi, Tu gribi, lai es cīnos arī pret Tevi. ienaidniece pa labi, ienaidniece pa kreisi. Saku Tev vēlreiz, šāds stāvoklis ir neciešams... Gribu dzīvot mierā. Sieviešu cīniņi ir zemiski. Man nav bijis lemts cīnīties ar man līdzīgiem ienaidniekiem, ar tirāniem; jauj man baudīt vismaz dziļu, pilnīgu mieru. Aiziešu dzīvot kaut kādā būdā, paugura nogāzē ... ar skatu uz Vidusjūru ...

Šoreiz Žorža aizsvilās.

Žorža Sanda Buržas Mišelam 1837. gada 31. maijā: Tu mani nostādi vienā plāksnē ar zināmo Personu, kas Tev liek ciest... un Tu gaudo, ka ciešot manis dēļ, it kā brīvprātīgu, pašaizliedzīgu uzupurēšanos varētu pielīdzināt mājas dzīves ķildām! ... Tu draudi, ka aiziešot dzīvot kaut kādā būdā. Kaut dievs piepildītu Tavu vēlēšanos. Tur es Tev drīz pievienotos. Manī Tu atrastu padevīgu nēģeri, kas koptu Tavu nabaga miesu ... un Tu saprastu, ka sievietes mīlestība nav nekas zemisks un ka nekrietnie ļaudis, ar kuriem Tu gribēji, bet Tev neizdevās mērot spēkus, nekad nebūs Tavi līdzinieki.

Doktors Pifēls slepus dienasgrāmatā pats sevi strostēja:

Tu iedomājies, Pifēl, ka tam, ko mīli, vari pateikt; «Tu esi tāda pati būtne kā es; tevi no visiem izvēlējos tāpēc, ka uzskatīju tevi par lielāku un labāku. Tagad es vairs nezinu, kas tu esi.. . Man šķiet, ka tev, tāpat kā citiem cilvēkiem, ir trūkumi, jo tu bieži liec man ciest, un vīrietī nevar būt pilnība. Bet es mīlu tavus trūkumus, mīlu savas ciešanas ...» Ļ!ē, nē, Pifēl, tu gan esi psiholoģijas doktors, tomēr nejēga. Vīrietis negrib dzirdēt tādus vārdus. Viņš augstprātīgi nicina sievietes padevību, jo uzskata, ka tā viņam gluži dabiski pienākas tāpēc vien, ka viņš pasaulē nācis no mātes kundzes klēpja . .. Vīrietis apzinās, ka viņš sievietei ir nepieciešams... Sievietei ir tikai viena iespēja atvieglot savu jūgu un paturēt savu tirānu, kad tas viņai nepieciešams: vajag tam zemiski glaimot. Uzupurēšanās, uzticība, padevība, gādība vīrieša acīs ir nevērtīga, bez visa tā viņš sievieti vispār nepagodinātu ar ievērību. Viņai vajag nomesties pie sava tirāna kājām un sacīt: «Tu esi liels, dievišķīgs, nesalīdzināms. Tu esi pilnīgāks nekā pats dievs! Tava seja staro, tava kājas pēda svēta zemi, tev nav neviena trūkuma, un tev ir visi tikumi.. .»

Dārgais Pifēl, izproti beidzot dzīves mācību un, iekams atkal sāksi rakstīt kādu romānu, mēģini mazliet labāk izprast cilvēka sirdi. Nekad nepataisi par ideālu varoni spēcīgu, pašaizliedzīgu, drosmīgu un sirdsšķīstu sievieti. Lasītāji to izsvilps un apveltīs ar pretīgu iesauku: nespējīgā Lēlija. Jā, pie joda! Viņa nespēj vergot, nespēj izdabāt, nespēj būt zemiska, nespēj baidīties no tevis! Trulais dzīvniek, kuram nebūtu drosme nogalināt pat bez likumiem, kas soda par slepkavību ar slepkavību, un kura spēks un drosme izpaužas tikai apmelošanā un neslavas celšanā! Bet, kad tu sastopi mātīti, kas prot iztikt bez tevis, tava augstprātīgā varenība pārvēršas niknumā un tavs niknums tiek sodīts ar smaidu, ar atvadām, ar mūžīgu aizmirstību.

Ļoti zīmīgs teksts, jo tas parāda, kāpēc Sanda ienīda vīriešus, kurus iedomājās mīlam, ja nespēja tos sev pakļaut, un kāpēc viņa nespēja tos paturēt. Sandai bija

pārāk gaišs saprāts, lai varētu apmierināt tirānu, kas sapņoja redzēt sev pie kājām sievieti, kura viņu mīlēja, ticot visiem viņa spriedumiem kā evaņģēlijam, dodot visu un neprasot nekā; Sanda bija pārāk lepna, lai izliktos padevīga. Beidzot 1837. gada 7. jūnijā pirmo reizi viņai radās drosme atteikt satikšanos.

Žorža Sanda Burzās Mišelam 1837. gada 7. jūnijā: Esmu slima. Nevarēšu rll braukt šādā karstumā. Šovakar nav spēka doties ceļā. Es ierastos gluži salauzta un domāju, ka Tev birtu maz prieka turēt mani savās rokās tani iebraucamā vietā!... Gulēšu, lidz Tu atradīsi laiku mani apmeklēt. Ardievu ...

Aizvainojums un lepnums bija padzinis kaislību. Jaukais doktors Pifēls skumji apsveica šo saprāta triumfu.

Rītausmā. Manā istabā 11. jūnijā: Draudzīgās sienas, saņemiet mani laipni! Cik līksmas ir šis balti zilās tapetes! Cik daudz putnu dārzā! Cik smaržīgi sausserži šajā glāzē! Pifēl, Pifēl, kāds baismīgs miers ir tavā dvēselē! Vai lāpa būtu izdzisusi?

Sveicu tevi, visujaukākais Pifēl! Gudrība ir ar tevi. Tu biji izvēlētais visu pievilto vidū; tavu ciešanu auglis ir nobriedis. Svētais nogurums, miera tēvs, nāc pie mums, nabaga sapņotājiem, tagad un mūsu nāves stundā. Lai tā notiek ...

Exit Mišels.

Vakari Noānā bija pasakaini. Ģimene un draugi sanāca kopā uz terases. Veco māju ietina liega mēness gaisma. Katrs sapņoja. Arabella sev jautāja, kāpēc visi mīlētāji ar nožēlu atceras dzimstošas mīlestības pirmos brīžus un apraud zudušu mīlestību. Žorža klusībā atkārtoja Šekspīra rindas: «Es neesmu no pacietīgām dvēselēm, kas netaisnību pieņem rāmu garu .. .» Francis piecēlās, iegāja mājā un sēdās pie klavierēm.

Pilēta dienasgrāmata 1837. gada 12. jūnijā: Šovakar, kamēr Lists spēlēja fantastiskākās Sūberta melodijas, Princese gaišā kleitā pastaigājās tumsā ap terasi. Garš balts plīvurs ietina viņas galvu un gandrīz visu slaido stāvu... Mēness grima aiz augstajām liepām un zilgajā gaisā iezīmēja nekustīgo egļu melnos apveidus. Dziļš klusums valdīja dabā; pēdējā vēja pūsma apsika, norima, izgaisa kuplajā zālē, kad atskanēja dievišķā instrumenta pirmie akordi. Tikai lakstīgala vēl cīnījās, bet jau ar biklu, pamirstošu balsi. Tumšajā lapotnē dziedātāja bija pielaidusieš tuvāk un, būdama lieliska mūziķe, pievienoja melodijai savus jūsmīgos treļļus tonī un ritmā.

Mēs visi sēdējām uz lieveņa, vērīgi ieklausīdamies «Meža ķēniņa» valdzinošajās, reizēm baisajās skaņās, sastinguši skumjā svētlaimē tāpat kā visa apkārtējā daba, un nespējām novērst acis no magnētiskā loka, ko mūsu priekšā novilka mēmā Sibilla baltajā plīvurā... Terases galā

viņa bija tikko saskatāma, pēc tam pazuda eglājā pavisam un pēkšņi atkal parādījās lampas gaismā kā stihiska liesmas radība. Tad viņa no jauna apdzisa un kā nenoteikta, zilgana ēna lidinājās klajumā. Beidzot viņa atsēdās uz lokana zara, kas gandrīz nemaz nesaliecās, it kā uz tā būtu uzmeties rēgs. Tad mūzika apklusa, it kā slepenas saites vienotu skaņu dzīvibu ar šo skaisto, bālo sievieti, kas likās grasāmies aizlidot uz nebeidzamas harmonijas sfērām ...

8. jūnijā bija atbraucis aktieris Bokāžs, lai pierunātu Žoržu uzrakstīt drāmu. Tas bija romantisks, baironiski skaists aktieris — liela auguma, slaids. Antonija lomā viņš bija nepārspējams ar savām tumši zilajām acim, bālo seju, ģērbies melnos, pār baltu vesti līdz augšai aizpogātos svārkos. 1837. gadā viņam bija trīsdesmit astoņi gadi, taču viņš vēl arvien bija straujš, dedzīgs un kaislīgi izpauda savus republikāniskos uzskatus. Sarunājās lielāko tiesu par teātri, aktieriem, dramaturgiem; daži zobojās par Viktora Igo godkāri un Marijas Dorvalas samaitātību; Žorža abus aizstāvēja. Arabella atrada, ka Bokāžs esot stulbs. Ir taisnība, ka viņš bija maz izglītots. Marija Dorvala kādā vēstulē Alfrēdam de Vinjī piemin Bokāža «ākstīgo un muļķīgo pļāpīgumu», taču arī piebilst: «Sievietes viņa dēļ ir kā bez prāta un skrien viņam pakaļ.» Marija d'Agū ierunājās viņam par Mickeviču, bet viņš jautāja: «Miss — kāda?» It īpaši Arabellai nepatika, ka Bokāžs aplidoja Sandu, kura par to nelikās neapmierināta. 15. jūnijā ieradās skaistais un drūmais Saris Didjē. «Pilskundzei labāk būtu paticis Zopēns,» sacīja Lists, jo tā viņš jokodamies izrunāja drauga vārdu.

Marija d’Agū, kā jau bija solījusi, aizstāvēja Didjē, bet viņš, tikko atbraucis, jau nožēloja, ka bija to izdarījis. Viņš vairs nepatika un tika uzņemts kā apgrūtinājums: «Viņa runā ar mani īgni un dzēlīgi ... Tā ir milzīga kļūda, ka esmu te ieradies ... Viņa ir pret mani ledaina . .. Viņa noņēmusies mani izsmiet par manu «majestātiskumu», kā viņa saka . . . Ai, māksliniek! Cik nepastāvīga un cieta sirds!» Didjē sastapa Noānā ne tikai Bokāžu, bet vēl Fran-suā Rolinā un jaunu dramaturgu — Fellovu draugu Felis-jenu Malfiju. Sēdēdami uz terases pie aizdegtās lampas, visi sarunājās par dievu, par Dorvalu, par Žoržas noķerto sarkankrūtīti. Žorža gatavoja punšu, tā zilganās liesmiņas tumsā apspīdēja viņas koši sarkano kleitu. Arabella ar mazliet zobgalīgām simpātijām vēroja Šarla Didjē drūmo noskaņojumu.

Pie katra vārda viņa piere pēkšņi pietvīka; aizslēpies aiz zelta briļļu stikliem, viņa skatiens vērīgi pētīja mūsu seju izteiksmi, un bieži vien smaids lūpās sastinga, kad viņā piepeši modās kādas aizdomas vai šaubas. Nelaimīgs raksturs, nīkulīga godkāre, lauvas sirds eža kamolā! Viņš man tomēr patik ...

Sev par nelaimi, Didjē vēl arvien tvīka pēc Žoržas, bet Mariju cienīja. Pastaigādamies pa liepu aleju ar ēterisko Princesi, viņš tai uzticēja savu vilšanos un sāpes, Sandu pilnīgi aizņēma Bokāžs; nabaga Didjē to nespēja izturēt. Saniknotā Marija d'Agū rupji pateica, ka, pēc viņas domām, Noānas pilskundze drīz noslīdēšot pērkamās mīlestības pasaulē. «Viņa apgalvo, ka Žorža tagad nespējot just ne mīlestību, ne draudzību.» Didjē nevarēja aizmigt, gribēja nogalināt Sandu. Tas viss bija blēņas, tomēr viņš juta, ka ir nonācis uz bīstama ceļa, un nolēma aizbēgt. Viņš taisījās atstāt Noānu, neatvadījies no namamātes. Sanda viņu pārsteidza, kad viņš jau aizsprādzēja ceļa somu. «Es ceru, ka tu nebrauc prom?» viņa sacīja. «Braucu un tūlīt.» — «Ak tā!» Žorža pastiepa viņam pretī seju. Viņš noskūpstīja lielās, sausās un neizdibināmās acis. «Sabiedrības un dzīves pieredze nes rūgtus augļus,» viņš ierakstīja dienasgrāmatā. Exit Didjē.

Fellovi aizbrauca 24. jūlijā. Sanda un Malfijs jāšus pavadīja viņus līdz Lašatrai. Malfijs, pēkšņi kļuvis favorīts, palika Noānā, un bija runa par Morisa audzināšanas uzticēšanu viņam. Atvadīšanās bija dedzīga; sirdis palika vēsas. Viesošanās Noānā tomēr bija īsts panākums. Katrs bija spīdējis savā veidā. Arabella bija guvusi visdrošāko pārliecību par savu pārākumu:

Man bija derīgi redzēt ne tikai Žoržu — lielo rakstnieci, bet arī 2.oržu — neapvaldītu bērnu, Žoržu — sievieti, kas ir vāja pat pārdrošības, svārstīga jūtās, uzskatos, neloģiska dzīvē, vienmēr ietekmējas no nejaušībām, reti vadās no saprāta un pieredzes. Es atskārtu, cik bērnišķīgi bija domāt (un šī doma bija mani bieži skumdinājusi), ka vienīgi viņa būtu varējusi palīdzēt Francim pilnībā izvērst savu talantu, ka esmu bijusi nelaimīgs šķērslis šo divu cilvēku dzīvē, kuriem liktenis lēmis būt kopā, vienam otru papildinot. . .

Žorža, atguvusi līdzsvaru, ko Mišels uz kādu brīdi bija satricinājis, pabeidza divos mēnešos vienu no saviem labākajiem romāniem — «Meistari mozaisti». Viņa to bija rakstījusi Morisam un viņai bija iepaticies atsaukt atmiņā Venēciju un svētā Marka katedrāles mozaistus, kamēr

Lists spēlēja klavieres un mūzikas un mēnesnīcas apskurbinātās lakstīgalas pogoja kā neprātīgas apkārtējos ceriņu krūmos. Žorža pati brīnījās par atgūto mieru. Kopš tās cerību pilnās dienas, kad viņa bija atstājusi Noānu, lai dzīvotu lielai mīlestībai, viņa bija redzējusi piedzimstam un nomirstam trīs kaislības savā dzīvē un tagad gulēja savā gultā «tikpat mierīgi kā Bilozs savā».

Vil

BEATRISE

Felisjens Malfijs, vienīgais, kas bija palicis ar Žoržu un bērniem Noānas liedagā pēc lielo vasaras paisumu bēguma, bija jauns kreolietis ar «septiņu pēdu garu bārdu», dzimis kādā no Francijas salām 1813. gadā, deviņus gadus vecs atbraucis Francija un tur guvis spožu izglītību. Divdesmit viena gada vecumā viņš bija uzrakstījis drāmu «Glenarvons», ko uzveda Ambigī teātrī, un gadu vēlāk vēl vienu drāmu, kuru izrādīja Portsenmartēnā. «Tievs, ar lepnu profilu, bargu skatienu un uz augšu saslietām ūsām —viņš izskatījās kā no Velaskēza portreta izkāpis.» Būdams trūcīgs un vientuļš, viņš meklēja atbalstu, kādu darbu. Uzturoties «Francijas» viesnīcā, Arabella bija viņu protežējusi un stādījusi priekšā Žoržai Sandai. Tai viņš bija licies «ārkārtīgi neglīts, godkārīgs un dumjš». Marija d’Agū, kas, gluži pretēji, uzskatīja Malfiju par «godprātīgu, labsirdīgu, pat asprātīgu», bija viņu aizstāvējusi. Žorža noskaitās uz draudzeni, kurai esot «tik slikta gaume, ka viņa varot paciest tik neaudzinātu cilvēku», un vēl vairāk, kad Lists pateica, ka Malfijs esot iemīlējies Sandā. Viņa «apšaudīja» nelaimīgo jaunekli «ar diezgan aizvainojošām dzēlībām» un galu galā pateica, ka Felisjens Malfijs viņai iedvešot «nepārvaramu fizisku riebumu».

Tomēr, kad viņa diezgan nopietni saķildojās ar stingro Peletānu un viņai vajadzēja meklēt Morisam jaunu audzinātāju, un d'Agū kundze ieteica Malfija brāli Leonu (jo neuzdrošinājās runāt par Felisjenu), Sanda pēkšņi izvēlējās tieši Felisjenu. Drīz pēc tam viņa ar Felisjenu uzturējās Fontenblo Hotel Jritannique, un Moriss pa to laiku bija pie Gistava Papē Aras pilī, netālu no Lašatras. Malfijs

bija pārvērties par «cildena rakstura» apbrīnojami padevīgu cilvēku, tā ka Žorža tieši ar viņu nolēma doties svētceļojumā uz Franšāra aizu, pie kuras bija kādreiz ar Misē pavadījusi neaizmirstamu nakti. Uzturēšanos Fontenblo pārtrauca bēdīga ziņa. Bija smagi saslimusi Sofija Viktorija Dipēna, un viņas meita aizsteidzās uz Parīzi kopt māti.

Žorža Sanda Gislavam Papē 1837. gada 24. augustā: Dārgais vecais draugs, esmu zaudējusi savu māti! Viņai, nabadzītei, bija viegla un mierīga nāve — bez jebkādas agonijas, bez gala nojautas; viņa domāja, ka iemieg, lai pēc brīža atmostos. Tu jau zini, ka viņa bija tīrīga un koķeta. Viņas pēdējie vārdi bija: «Sakārto man matus.» Nabaga mazā sieviete! Smalka, gudra, augstsirdīga, mākslinieciska, dusmīga sīkumos un laba lielās lietās. Viņa ir man sagādājusi daudz' ciešanu, un manas lielākās nelaimes cēlušās no viņas. Taču pēdējā laikā viņa tās izlaboja, un es ar gandarījumu redzēju, ka beidzot viņa bija sapratusi manu raksturu un pilnīgi attaisnoja mani. Apzinos, ka esmu darījusi viņas labā visu, kas pienācās ...

Žorža Sanda Marijai d'Agū 1837. gada 25. augustā: Rakstīju Jums uz Zenēvu un ceru, ka saņēmāt manu vēstuli... Stāstīju par savām lielajām bēdām: mana nabaga māte bija uz nāves sliekšņa. Vairākas dienas pavadīju Parīzē, lai būtu klāt pie viņas pēdējiem mirkļiem. Pa to laiku saņēmu melīgas vēstis un aizsūtīju Malfiju uz Noānu, lai viņš atrod manu dēlu, kas it kā esot nolaupīts. Kamēr aizbraucu uz Fontenblo, lai dēlu sagaiditu, mana māte bija izdzisusi — mierīgi, bez mazākām ciešanām. Nākamajā rītā atradu viņu gultā sastingušu, un, skūpstīdama viņas mirušās miesas, es izjutu, ka tā sauktā asins balss nemaz nav iedoma, kā saīguma dienās biju domājusi. .. Manas nabaga mātes vairs nav! Viņa atdusas saulē zem skaistām puķēm, ap kurām lidinās tauriņi, nemaz nedomādami par nāvi. Mani tā pārsteidza kapu kopiņas līksmais izskats Monmartra kapsētā šajā saulainajā dienā, ka es ar izbrīnu sev jautāju, kāpēc tur tik gauži raudāju.

Tā beidzāsŽoržas Sandas mūža lielākā drāma un nelaimīgākā kaislība.

Viņa bija domājusi, ka bijušais vīrs nozadzis Morisu. Kāds draugs no Lašatras bija viņai rakstījis, ka redzējis tur Kazimiru. Izrādījās, ka nekas tāds nav noticis. Papē nodeva Morisu Malfijam un apņēmās būt nomodā par Solanžu.

Felisjens Mallijs Zoriai Sandai 1837. gada 16. augustā: Moriss ir pie manis; viss ir izpildīts pēc Jūsu vēlēšanās, sīkumaini precīzi. .. Piedodiet, ka rakstu tik nesakarīgi; man jāsaskaņo tik daudz sīku notikumu, ka nezinu, ar ko sākt un ar ko beigt. Moriss ir ļoti jauks un mīļš, sajūsmināts par gaidāmo tikšanos ar Jums. Viņš jūtas ļoti labi. Neviens Noānā un Arā nav manījis pat ne Didevāna kunga ēnu ... Iekams dodaties uz Fontenblo, paprasiet no mana brāļa savus «Dziadi» un salmu

cepuri, lai Jums būtu ko likt galvā. Jaukil Lūdziet par mani, Santo Giorgio! 1 Šausmīgi nāk miegs. Veni, vidi, dormi.[27] [28] Vostrissimo [29]

Felisļens Malliļs

Dīvainākais ir tas, ka Didevānam, kas augustā nebija pat mēģinājis nozagt Morisu, septembrī iešāvās prātā ērmīgā doma nozagt Solanžu un aizvest viņu uz Giljerī. Žorža lielās dusmās izprasīja īpašu rīkojumu, pasta karietē Malfija un advokāta pavadībā aiztrauca uz Neraku, sakūdīja suprefektu un panāca, ka žandarmi ielenca Giljerī.

Žorža Sanda Aleksisam Diteiļam 1837. gada 30. septembrī: Didevāns, kļuvis laipns un pieklājīgs, atved Solanžu aiz rociņas līdz sava karaliskā mājokļa slieksnim, iepriekš uzaicinājis mani ienākt, no kā es mīļi atteicos. Solanža tika nodota manās rokās kā princese uz divu valstu robežas. Barons un es pārmijām dažus patīkamus vārdus. Viņš man piedraudēja ar tiesas palīdzību atņemt dēlu, un mēs šķīrāmies, viens otru apbūruši...

Pēc tam — tā kā Sanda nebija tālu no Pirenejiem — viņai ienāca prātā veikt vēl vienu sentimentālu svētceļojumu. Malfijs jau bija pārņēmis Franšāras emocijas. Šoreiz viņš tika iepazīstināts ar atmiņām, ko modināja Mar-borē cirks. Un tad ģimene nomierinājusies un pilnā skaitā devās uz Bērī. Tur ziemas beigas katrs pavadīja, ar kaut ko nodarbodamies.

Žorža Sanda Marijai d'Agū 1838. gada martā: Nevaru Jums pavēstīt nekā interesanta par savu mājas dzīvi. Tā rit rāmi un strādīgi. Es krauju romānus uz novelēm, Bilozu uz Bonēra; Malfijs krauj drāmas uz romāniem, Pelionu uz Osas^30. .. Moriss — karikatūru uz karikatūras un Solanža — cāļa stilbiņus uz aplamām notīm. Tādu heroisku un fantastisku dzīvi mēs vadām Noānā.

Doktors Pifēls rāja sevi:

Atkārto domās, kas noticis pēdējos trijos mēnešos, kuros tu sevi vairs neskaiti pie dzīvajiem. Vai atceries? Vai esi jau aizmirsis šos notikumus? Nomira tava māte, tavs dēls ir izglābts, meita nozagta un atgūta —

un tā tālāk! Tu atkal redzēji Franšāru — un ar ko? Tu redzēji Mar-boro — un ar ko? Tu atgriezies šeit — ko tu te darīsi, kāds liktenis tevi gaida, ko tu mīlēsi? Par ko tu cietīsi? Ko ienīdīsi nākamajā mēnesī vai nākamajā gadā, vai arī jau rīt?.. . Dižais Pifēl, cik tev skaista dvēsele! Tu varētu dzert savu bērnu asinis no sava labākā drauga galvaskausa, un tev pat vēders nesāktu sāpēt.

Fellovi ceļoja pa Itāliju un vairs nebija laimīgi. «Es jaušu, ka tuvojas negaiss,» Lists rakstīja, «man nervi ir saspringti... Izmisīgi tēli, dziļa vilšanās slīd pār visu manu likteni. .. Mani moka tikai viena doma, viens pašpārmetums: man vajadzēja darīt viņu laimīgu. Es būtu to varējis — bet vai varu vēl tagad?» Ciešanas dara cilvēku netaisnīgu: Sandas vēstulei klāt pieliktā Malfija zīmīte sa-dusmoja_Mariju, kas to uzskatīja par nepieklājīgu un bravūrīgu. īstenībā viņa bija pikta par to, ka viņas agrākais aizbildināmais bija pārgājis pie draudzenes. Viņa sūdzējās Žoržai, un tā atsaucās ļoti asi.

2orža Sanda Francim Listam: Jā, starp citu, par Malfiju! Es nudien gribētu zināt, kāpēc Mirabella dara mani atbildīgu par muļķībām, kuras viņš lai raksta. It kā man būtu pienākums lasīt Malfija vēstules, tās saprast, komentēt, labot vai apstiprināt! Paldies dievam, neviens nevar piespiest mani dot prātu tiem, kuriem tā trūkst! ... Malfijs ir uzrakstījis vēstuli Princesei; šī vēstule ir muļķīga, un tas mani nemaz nepārsteidz. Uzskatīdama, ka Princese jau sen pieradusi pie Malfija vēstulēm, un it nemaz nevēlēdamās uzņemties par tām atbildību, es pievienoju šā Malfija jau minēto vēstuli tai, kuru es rakstu Princesei. Pie joda, es taču nelasu citu rakstītas vēstules! Man pietiek ar tām, kuras pati diendienā saņemu! Ja Malfija vēstule šoreiz ir muļķīgāka nekā parasti, tad man šķiet, ka Princesei vajadzētu pateikties, ka pievienoju šo vēstuli savai un aiztaupīju viņai trīsdesmit sū, kas būtu jāmaksā atsevišķi par tik muļķīgu vēstuli. Tagad es gribētu zināt — ja atļauj šim Malfijam rakstīt, tad, velns lai parauj, kādas tiesības ir par to žēloties? Cilvēkam, kurš pazīst Malfiju un viņa stilu, ir jābūt gatavam uz visu! Sasodīts, tā tikai vēl trūka, ka man vajadzētu mācīt Malfijam epistulāro stilu! Es viņa vēstules vienmēr uzskatīšu par burvīgām, jo ceru, ka nekad nelasīšu nevienu. Mīlu viņu no visas sirds. Viņš var prasīt pusi manu asiņu, bet lai viņš nekad man neprasa izlasīt kaut vienu viņa vēstuli. ..

Marija d'Agū Žoržai Sandai 1837. gada 9. novembri: Mani uzjautrināja tas, ko teicāt par Malfiju. Jūs, poēti, esat dīvaini ļaudis.. . Vai atceraties, kā mēs ķildojāmies Malfija dēļ? Cik viņš bija neglīts un stulbs, nejēga, neciešams godkāris? Šķita, ka Jūs pret viņu jūtat tādu niknumu, kādu Homērs ielicis Junonas un Venēras sirdī, un es varēju vienīgi mezza voce Jums piezīmēt, ka, manuprāt, vajag samierināties ar citu sīkajām godkārēm, ja negrib dzīvot vientulībā. .. Cik daudz izgaisušas jūsmas, cik daudz krītošu zvaigžņu Jūsu debesīs! Vai nepienāks kārta ari nabaga Mirabellai?

Princeses Mirabellas kārta bija tuvu. Viņa nekad nebija bijusi persona gratissima Noānā. Žorža un Malfijs vienprātīgi izteica par viņu bargus spriedumus.

Žorža Sanda Diteijam Parīzē 1837. gada oktobrī: Tu esi aizmirsis uzbūvēt celtni d'Agū stilā (nesaki nevienam, ka esmu tā teikusi). Pacenties, cēlais un spožais draugs, pagādāt princesei Mirabellai, kuras vispazemīgākie vergi mēs esam, ziloņkaula krēslu, uz kura viņas burvīgais un augsti godājamais dibens varētu atspiesties, virzoties pa alejām elize-jiskajā dārzā, tā sauktajā Melnajā ielejā ...

Pagaidām viena otrai vēl rādīja samtainas ķepiņas, bet nadziņus jau asināja. Par atriebības ieroci kļuva Onorē de Balzaks, kas «piestāja Noānas pilī gavēņa sestdienā»,

1838. gada 24. februāri. Viņa attiecības ar Sandu bija ļoti vēsas pēc viņas šķiršanās no Sando. Balzaks ne tikai bija nostājies Zila pusē, bet, kad tas atgriezās no Itālijas, Balzaks, kā jau stāstījām, uzņēma savā mājā un uzturēja Sando, par ko tas bija solījis sniegt kaut kādus pakalpojumus, taču, ārkārtīgi slinks būdams, šo solījumu nekad neizpildīja. Balzaks, tāpat kā Sanda, strādāja kā apsēsts, viņš uzrakstīja romānu divos mēnešos, ja vajadzēja, pat septiņpadsmit dienās. Gļēvais un kūtrais mazais Zils šaušalīgi kaitināja abus «stiprās dabas» darba rūķus. Sando savukārt ātri apnika šī brāzmaini strādīgā dzīve. Balzaks par viņu sacīja: «Zils ir pazudis cilvēks. Viņš visu mūžu tikai kaldina plānus, kurus nekad neīsteno.»

Balzaks Evelīnai Hanskai 1836. gada 8. martā: Žils Sando ir viena no manām k|ūdām. Jūs nevarat iedomāties tik lielu dīkdienību, tik lielu nevīžību. Viņm nav nedz enerģijas, nedz gribas. Vārdos — visskaistākās jūtas; darbos un īstenībā — it nekas. Ne mazākās pašaizliedzības, ne garīgas, ne fiziskas. Kad biju izšķiedis viņa dēļ tik daudz, cik kāds augstmanis būtu izšķiedis kaut kāda untuma dē], un biju uzņēmis viņu savā pajumLē, es viņam sacīju: «2il, te ir drāma — uzrakstiet to. Pēc tam vēl citu, un pēc tam vodeviļu «Ziinnāzam» ...» Viņš man atbildēja, ka nespējot pabeigt kāda cita darbu. Tā kā varēja likties, ka es ceru uz viņa pateicību, es piekāpos. Viņš pat negribēja parakstīt savu vārdu zem kopīgi uzrakstīta sacerējuma. «Tad rakstiet grāmatas. . .» Taču viņš trijos gados neuzrakstīja ne pussējuma! Rakstīt kritiku? Tas viņam likās pārāk grūti. Viņš izmaksā pārāk dārgi. Viņš sagādā vilšanos draudzībā tāpat, kā bija sagādājis vilšanos mīlestībā. Tagad ir beigas...

Abi vīrieši izšķīrās. 1837. gada sākumā Sando uzturējās Bretaņā, rakstīdams romānu par Žoržu — «Marianna», kad viņam pateica, ka Balzaks savukārt rakstot romānu par Sando un Sandas mīlestības sakaru («Provinces slavenība Parīzē»),

Zils Sando Balzakam 1837. gada 21. janvāri: Kas ir «Zaudētās ilūzijas»? Man rakstīja no Parīzes, ka tas esot mans un Jums zināmās personas romāns. Vispār šādu romānu var pārdzīvot katrs, tāpēc viegli iespējams maldīties. Tomēr man apgalvoja, ka ikviena Jūsu grāmatas lappuse esot viena manas jaunības diena. Te mani uztrauc divi apstākļi. Pirmkārt, baidos, ka aiz draudzības pret mani neesat pārāk bargs pret to otro personu. Otrkārt, tā kā es pats patlaban rakstu par šo liktenīgo pārdzīvojumu, tad iespējams, ka tieku galā par vēlu. Jūs saprotat, ka Odisejs, uzrakstījis savus memuārus pēc «Odisejas», būtu tikai ērmīgs nejēga. Esiet tik laipns un atrakstiet, kā tas īsti ir; nepacietīgi gaidīšu no Jums kādas rindas.

Balzaks viņu nomierināja: Lisjenam de Ribamprē nebija nekā kopīga ar Zilu Sando; ja kādam romāna personāžam bija daži Sando rakstura vilcieni, tad tikai Eljenām Lusto (kas nemaz nebija patīkamāk). Tagad, vērtēdams Sando tāpat kā Žorža Sanda, Balzaks vairs neredzēja iemesla, kādēļ atteikties no tik ietekmīgas un patīkamas sievietes draudzības. Turklāt Hanska kundze, būdama kaislīga kolekcionētāja, vēlējās dabūt slavenās rakstnieces autogrāfus. 1838. gada februārī Balzaks, ciemodamies Frapelā pie Zilmas Karo, aizrakstīja Sandai un lūdza atļauju «doties svētceļojumā uz Noānu . . . Negribētu atgriezties Parīzē, nesastapies vai nu ar Bērī lauveni viņas midzenī, vai ar lakstīgalu viņas ligzdā ...» Žoržai vēl mazāk patika naidoties ar ģeniāliem cilvēkiem; viņa sirsnīgi ielūdza Balzaku. Viņš ieradās 24. februārī, un nav iespējams atstāstīt viņa apmeklējumu pie Lēlijas labāk, nekā viņš pats to izdarījis:

Piestāju Noānas pilī gavēņa sestdienā ap pusastoņiem vakarā un atradu draudzeni Žoržu Sandu, tērpušos rīlasvārkos, pēc pusdienām kūpinot cigāru pie kamīna milzīgā, vientuļā istabā. Viņai kājās bija glītas, ar bārkstīm rotātas dzeltenas tupelītes, koķetas zeķes un sarkanas bikses. Tik daudz par morālo pusi. Par fizisko jāsaka — viņa uzaudzējusi dubultzodu kā kanoniķis. Viņai nav neviena sirma mata, par spīli pārciestajām nelaimēm; tumšā sejas krāsa nav mainījusies, skaistās acis joprojām ir tikpat spožas; domājot viņa vēl arvien izskatās tikpat vientiesīga, jo, kā jau viņai teicu, visa viņas būtība izpaužas skatienā. Viņa jau veselu gadu uzturas Noānā, ir ļoti noskumusi un milzīgi daudz strādā...

Viņa ir atrāvusies dziļā vientulībā, nosodīdama laulību un reizē arī mīlestību, jo kā vienā, tā otrā iemantojusi tikai vilšanos. Viņai grūti atrast piemērotu vīrieti. Un būs vēl grūtāk, tāpēc ka viņa nemaz nav laipna un viņu iemīlēt nav viegli. Viņa ir zēniska, liela māksliniece, cēlsirdīga, uzticīga, tikla; tas ir vīrišķīgs raksturs, ergo [31] viņa nav sieviete.

Trīs dienas ļoti vaļsirdīgi sarunādamies ar viņu, es, tāpat kā agrāk, ne bridi neizjutu tieksmi izrādīt viņai kaut vai paviršu pieglaimošanos, kas Francijā un Polijā noteikti jāizrāda, tērzējot vienalga ar kādu sievieti. Es sarunājos ar biedru. Viņai piemit cildeni tikumi, tādi tikumi, kurus sabiedrība pārprot. Mēs strīdējāmies ļoti nopietni un atklāti, izteikdamies godīgi un pēc labākās sirdsapziņas par svarīgiem laulības un brīvības jautājumiem, kā pieklājas dižiem ganiem, kuri vada milzīgus ļaužu pūļus . ..

Es daudz panācu, pierādīdams Didevāna kundzei laulības nepieciešamību, un esmu pārliecināts, ka viņa man pilnīgi piekritīs un es būšu izdarījis labu darbu. Viņa ir lieliska māte, bērni viņu dievina, bet viņa ģērbj meitiņu Solanžu kā zēnu, un tas nav labi. Tikumiskā ziņā viņa ir kā divdesmit gadus vecs jauneklis, sirdī šķīsta un kautrīga; artistiska viņa ir tikai ārēji...

Visas muļķības, kuras viņa izdarījusi, cēlu un dižu cilvēku acīs viņu tikai paceļ. Viņu ir pievīluši Dorvala, Bokāžs, Lamenē utt., utt..., Tāpat viņu ir pievīlis Lists un d'Agū kundze, bet šī pāra un arī Dorvalas nodevību viņa tikai tagad sāk saprast, jo pieder pie tāda gara cilvēkiem, kuri ir visvareni savā darbistabā, prāta spriedumos, bet viegli ievainojami dzīves īstenībā. Par Listu un d’Agū kundzi viņa man iedeva sižetu romānam «Katordznieki» vai «Spaidu mīlestība», ko es uzrakstīšu, jo viņa pati to nevar darīt. Par to nevienam nekā neizpaudiet. Vispār viņa ir vīrietis, jo vairāk tāpēc, ka grib tas būt; viņa ir izgājusi no sievietes lomas un vairs nav sieviete. Jo sieviete pievelk, bet viņa atgrūž, un, ja viņa uz mani atstāj tādu iespaidu — es taču esmu ļoti vīrišķīgs —, tad droši vien tādu pašu iespaidu gūst arī citi vīrieši, kas ir man līdzīgi; viņa vienmēr būs nelaimīga. Arī patlaban viņa mīl vīrieti, kas nav viņas cienīgs, un sievietei ar daiļu dvēseli šāds sakars var sagādāt tikai vilšanos; sievietei vienmēr vajag mīlēt vīrieti, kurš ir par viņu pārāks, vai arī viņai vismaz jātic, ka tas tā ir.

Bez šaubām, Balzaks pārspīlēja savu fizisko vienaldzību pret Sandu un viņas vīrišķīgo raksturu, lai nomierinātu greizsirdīgo Hansku. Tomēr būtībā tā bija patiesība: viņš nekad neiekāroja Sandu. Tā, atbrīvoti no katra saspīlējuma, abi dižgari varēja brīvi tērzēt. Sarunas droši vien risinājās interesanti un spraigi. Abi «izcilie cilvēki» nevarēja vienoties nevienā jautājumā. Žorža Sanda, uzticīgā Ruso sekotāja, ticēja cilvēka iedzimtajai brīvībai un progresam. Balzaks, grēkus nožēlojošs Ruso piekritējs, ticēja iedzimtajam grēkam un domāja, ka cilvēka dabu nav iespējams mainīt. Žorža Sanda atgriezās pie Savojas vikāra kristietības, ko viņa sauca par kristietību pēc svētā Jāņa evaņģēlija. Balzaks, ticības jautājumos gandrīz viņai piekrizdams, tomēr atbalstīja Romas katolicismu, jo atzina Bonalda politiku un apbrīnoja dažus svētos. Žorža Sanda bija republikāniete, Balzaks — monarhists. Žorža bija sludinājusi sievietes emancipāciju, laulības aiz

mīlestības; Balzaks bija aizstāvējis saprāta laulības un uzskatīja, ka precētai sievietei pārāk liela brīvība ir bīstama. Žorža bija radījusi romānu varoņus — vistīrākos ideālistus un veltīgi meklējusi tos dzīvē; Balzaks, kuru kopš jaunības bija mīlējusi ideāla sieviete — Dilecta, ar nesaudzīgu reālismu attēloja laulības pārkāpšanu un izvirtību.

Balzaks uzskatīja, ka ir pārliecinājis Sandu par laulības derīgumu ja arī ne viņai pašai, tad vismaz citām sievietēm, un ir iespējams, ka šim gudrajam cilvēkam bijusi labvēlīga ietekme uz Žoržas domām. Žoržas ieteikto tematu par «Mīlestības katordzniekiem» Balzaks izvērsa īstā šedevrā — «Beatrise vai Spaidu mīlestība». Tanī bija diezgan cietsirdīgs mājiens uz Marijas vēlēšanos padarīt Listu un sevi pašu par jaunu Danti un jaunu Beatriči. «Dante! Beatriče!» ar rūgtumu sacīja Lists. «Dantes rada Beatričes, un īstās Beatričes mirst astoņpadsmit gadu vecumā.» D'Agū kundzei bija trīsdesmit trīs gadi, viņa bija sešus gadus vecāka par Listu.

Žoržu Balzaks bija attēlojis ar Felisitē de Tušas vārdu, viņas literārais pseidonīms bija Kamilla Mopēna. Mopēnas vārda izvēle varēja likties epigramma, jo tas atgādināja Teofila Gotjē divdomīgo varoni. Taču portrets bija glaimojošs: «Viņai ir cēla sirds un liels talants . . . Sī ģeniālā sieviete dzīvo ārkārtēju dzīvi, ko nevar vērtēt ar parasto ļaužu eksistences mērauklu. . .» Toties Beatrise de Rošfida bija barga satīra par Mariju d'Agū: «Viņā ir kaut kas mākslots; viņa izliekas, it kā saprastu pat visgrūtākos jautājumus .. .» Ar modeļa atļauju Klods Vinjons bija līdzīgs Gistavam Planšam. Par Zenaro Konti Balzaks zvērēja, ka tas neesot Lists, kas ar viņam raksturīgo cieņu liedzās sevi atzīt šajā tēlā un nedusmojās. Transpozīcija, kā vienmēr Balzaka romānos, bija dziļa, un tomēr Marija nepiedeva ne Žoržai, ne Balzakam šo darbu, ko autors uzrakstījis, kā viņa izteicās, «nedēļu pavadījis divatā ar Noānas muižkundzi».

1839. gada septembrī «Beatrise» parādījās Le Siècle lappusēs.

Balzaks Žoržai Sandai: Ceru, ka Jūs būsiet apmierināta, un, ja kaut kas nebūtu pēc Jūsu patikas, tad paļaujos uz mūsu sirsnīgajām attiecībām un seno draudzību, lai Jūs man to pateiktu... Dārgā, izlasīju «Mariannu» un ar sāpēm sirdī atcerējos mūsu sarunas pie Jūsu kamīna.

Drīz radīsies autori, kas liks saspiest savas iekšas un uz tām iespiedīs savas dzīves stāstu. Mēs literatūrā tuvojamies Kolizeja šausmām ... Man šķiet, ka «Spaidu mīlestība» ir labāka nekā «Katordznieki» .,.

Svešzemniecei viņš atšifrēja personas.

Balzaks Evelīnai Hanskai 1840. gada februārī: Jā, Sāra ir de Viskonti kundze: jā, de Tuša jaunkundze ir Žorža Sanda; jā, Beatrise patiesi ir d'Agū kundze. Žorža Sanda par to ir svētlaimīga; te viņa spēj mazliet atriebties draudzenei. Tikai daži sīkumi ir izdomāti, viss pārējais — patiess notikums ...

Kad romāns parādījās grāmatnīcās, Žorža, tomēr noraizējusies par Feilovu reaģēšanu, lūdza, lai autors viņu aizsargā ar vēstuli, ko viņa vajadzības gadījumā varētu uzrādīt, un Balzaks bija ar mieru.

Balzaks Žoržai Sandai 1840. gada 8. janvārī: Es jau bažījos, ka ar «Beatrisi» tā notiks. Tūkstoš laužu, kas ieinteresēti mūs sanaidot (tas viņiem nekad neizdosies), mēģinās Jūs pārliecināt, ka Kamilla Mopēna ir pret Jums vērsta ļaunprātība, ko pavada vēl vairākas citas, un ka Klods Vinjons ir epigramma pret Jums. Tā kā, par spīti mūsu draudzībai, mēs astoņu gadu laikā neesam redzējušies vairāk kā astoņas reizes, tad man būtu ļoti grūti kaut ko zināt "par Jums un Jūsu mājas dzīvi... Vai tad man nav stāstīts, ka Beatrise esot portrets un ka romānā viss atgādinot jūsu visu dzīvi? Diemžēl tā man ir gadījies ar visu, ko esmu uzrakstījis. «Lilija ielejā» deva man iespēju iepazīt gluži nenojaustus noslēpumus četrās vai piecās ģimenēs. Arī par iedomāto Beatrises oriģihālu (ko nekad neesmu redzējis) tas nu būtu pārāk stipri! Lai radītu Beatrisi, man nebija citu iemeslu kā tikai tie, kurus minēju priekšvārdos un ar kuriem pietiek. Es dievinu Listā talantu un cilvēku, un apgalvot, ka Ženaro var viņam līdzināties, nozīmē apvainot gan viņu, gan mani. ..

Žorža Sanda Balzakam: Labvakar, dārgais Dom 1 Mad^2, neraizējieties, neesmu aizvainojusies. Vienalga, vai «māsīcas» tēls, par kuru Jūs stāstījāt, man glaimotu vai neglaimotu, esmu sacerējusi pārāk daudz romānu, lai zinātu, ka rakstnieks nekad nesniedz portretu: viņš nevar un negrib kopēt dzīvu modeli. Augstais dievs, kas tā būtu par mākslu, ja autors neizdomātu trīs ceturtdaļas skaistuma vai neglītuma personāžos, kuros muļķīgie un ziņkārīgie lasītāji grib saskatīt tiem pazīstamus oriģinālus? Man stāsta, ka Jūs šajā grāmatā esot šausmīgi nomelnojis kādu man pazīstamu baltu personu un tās kompanjonu, attēlodams to, ko Jums labpatīk saukt par katorgu. Viņa būs pārāk gudra, lai pazītu sevi šajā tēlā, un es paļaujos uz Jums, lai attaisnotos, ja viņai jebkad ienāktu prātā doma apsūdzēt mani nelabvēlīgās atsauksmēs par viņu.

Tā šīs dramatiskās laukos pavadītās vasaras auglis bija šedevrs. Lieliska raža.

' Kungs, (Porlugāl.)

2 Palaidnis. (Angl.)

SESTĀ DAĻA FREDERIKS ŠOPENS

«Noteikti viņa ir ]oti lepna mīlestībā,» Biloza tēvs kādu dienu sacīja, runādams par mani, «un ļoti labsirdīga draudzībā.»

Žorža Sanda

I

PRELŪDIJAS

Visi Sandas draugi bija ievērojuši, ka tanī krāšņajā, lieliskajā un dīvainajā 1837. gada vasarā viens no cilvēkiem, par kuriem viņa savā mulsumā visbiežāk domāja, bija jaunais polu pianists, ko viņa veltīgi mēģināja ievilināt Noānā. Šopēns likās kā viņai radīts. Jūtīgs, nelaimīgs trimdinieks, kas skuma pēc Polijas, savas ģimenes un it īpaši pēc mātes mīlestības maiguma. «Es būtu ļoti priecīgs, ja kāds vēlētos mani izrīkot,» viņš sacīja. Un kāds tiešām vēlējās atrast viņā reizē mīļāko un dēlu. Šopēns bija septiņus gadus jaunāks nekā Sanda, tāpēc viņa varēja sagaidīt, ka jaunais pianists izturēsies pret viņu kā dēls, gandrīz kā bērns, un pēc Mišela tirānijas Sandai tas likās loti vilinoši. Viņa redzēja, ka Šopēns ir vārgs, slimīgs, drudžaini satraukts; tas viss jauno mūziķi darīja gluži neatvairāmu mātes mīlestības pārpilnajai slimnieku kopējai. Skaistumā viņš pilnīgi varēja mēroties ar Listu: «Vidēja auguma, slaids, garas, smalkas rokas, ļoti mazas kājas, pelnu pelēki mati ar kastaņbrūnu nokrāsu; tumšās acis drīzāk spriganas nekā skumjas; deguns ar kūkumiņu; ļoti maigs smaids, padobja balss; un viņā visā kaut kas tik cēls, tik neizsakāmi aristokrātisks», ka ļaudis, kas Šopēnu

nepazina, uzskatīja viņu par trimdā izraidītu augstmani. Cik daudz reižu, lūkodamās Noānas zeltainajās liepās, Žorža bija gremdējusies sapņos, un šīs daiļās sejas atveids bija plaiksnījis spalvas galā, traucējot viņai rakstīt; tā bija reta un bīstama zīme.

Malfijs bija krietns zēns, «labākā būtne, ko debesis radījušas draudzībai», bet viduvēji talantīgs; Šopēns bija ģeniāls. Sanda, dziļi muzikāla sieviete gan pēc dabas, gan pēc audzināšanas, Sanda, kas, vēl maza meitene būdama, bija palīdusi zem vecmāmiņas klavesīna, priecādamās par poētisko patvērumu, un — jau pieaugusi sieviete — labprāt paslēpās zem Lista klavierēm, lai visā pilnībā izbaudītu spēku, kas piestrāvoja viņas būtni, — Sanda labāk par kuru katru saprata skaņu valodu. Piebildīsim vēl, ka piesaistīt Šopēnu Sandai nozīmētu gūt vienu punktu sev par labu sacensībā ar Mariju d'Agū, kas bija iekarojusi Listu. Visi apstākļi savienojās, lai iedvestu Sandai vēlēšanos tuvināt sev trauslo un ģeniālo mūziķi.

Viņu iekarot bija grūti. Sopēnam, smalkajai, it kā ne šīs zemes būtnei, derdzās skaļi strīdi, nevīžība stājā un it īpaši skandāli. Vislabāk viņš jutās skaisti iekārtotā salonā, kur sapulcējušās daiļas, cēlas, muzikālas sievietes, kam tīk pustumsā klausīties kādu noktirni, kas ir arī kā grēksūdze. Viņam patika iegremdēt izmeklētu auditoriju dziļā domī-gumā, pēc tam pēkšņi izraisīt varonīgas jūtas, apdziedot mocekli Poliju. Politikā. Šopēns bija konservators, mīlestībā — maigs un bikls. Viņa vārgajam temperamentam piestāvēja nepastāvīgas, platoniskas jūtas. Vispār viņš bija diezgan nelaimīgs cilvēks, kura dzīve bija «milzīga disonanse».

Pirmo reizi sastapies ar Sandu, Šopēns bargi nosodīja rakstnieci, kas ģērbās kā vīrietis un smēķēja cigāru, uzrunāja ar «tu» savus savādos draugus; kas bija pārtraukusi sakarus ar visiem, tikai ne ar mākslas pasauli un uzsvēra savus demokrātiskos un sociālistiskos uzskatus. Cik ļoti Sanda atšķīrās no poļu skaistulēm, eņģeliskajām gaišmatēm, kuras viņš līdz tam bija šķīsti mīlējis! Nav grūti saprast, ka sākumā Šopēns atteicās apmeklēt Sandu un pēc vizītes «Francijas» viesnīcā bija izsacījies: «Cik pretīga sieviete šī Sanda! Vai viņa maz ir sieviete? Es gandrīz par to šaubos .,,»

Tomēr, kad viņa atgriezās Parīzē 1837. gada oktobri, Šopēns bija ar mieru viņu apmeklēt. Sirds dziļumos Šo-pēns bija nelaimīgs. «Mēs esam iznākuši,» viņš sacīja, «no kāda slavena meistara — sui generis [32] Stradivāri darbnīcas, bet viņa vairs nav, un neviens mūs nevar uzskaņot. Neveiklas rokas neprot no mums izvilināt jaunas skaņas, un mēs tās apslāpējam sevī, tāpēc ka meistara nav...» Jaunā poliete, ko Šopēns bija cerējis apprecēt, — Marija Vodzinska vecāku ietekmē pamazām bija attālinājusies no viņa; Vodzinskus biedēja Šopēna slimīgums. Viņš nekad nerunāja par savām skumjām, bet juta dziļu prasību pēc • mierinājuma. Sanda piedāvājās viņu mierināt dažādi. Šopēna piezīmju grāmatiņā ir atrasta salocīta papīra lapa, uz vienas puses Žorža uzrakstījusi vārdus «Jūs dievina» un savu parakstu ... Zem Žoržas paraksta Dorvala kundze uzrakstījusi: «Es arī! Es arī! Es arī!»

Bopēna dienasgrāmata, 1837. gada oktobris: Salikos ar viņu trīs reizes. Viņa lūkojās man dziļi acis, kamēr es spēlēju. Tā bija diezgan skumja mūzika — Donavas leģendas; mana sirds it kā dejoja līdzi šai , melodijai. Viņas acis vērās manās acīs — tumšas, neparastas acis — ko tās stāstīja? Viņa atbalstījās uz pianīno, un viņas kaismie skatieni mani nogremdēja ... Visapkārt ziedi. Mana sirds ir sagūstīta! Pēc tam redzēju viņu vēl divas reizes... Viņa mani mīl. .. Aurora, cik burvīgs vārds!

Viņš atrada Žoržā spēku, kas neviļus pievilka, tāpēc ka viņam sniedza atbalstu; muzikāla sieviete, kas spēja vērtēt, iedvesmot, pat dot padomus, cēla un pašaizliedzīga, kas nekā neprasīja sev. Par spīti kautrībai un pat it kā vēsumam, Šopēns padevās kārdinājumam.

Heinrihs Heine, kas par abiem jūsmoja, ir pastāstījis, kādu iespaidu uz viņu atstājis šis pāris. Viņa: krāšņi kastaņbrūni mati, kas krīt līdz pleciem; mazliet nespodras, miegainas acis, maigas un mierīgas; labsirdīgs smaids; neskanīga, aizplīvurota balss, ko reti dzird, jo Žorža nav valodīga, viņa vairāk vēro nekā runā. Viņš: ārkārtīgi jūtīgs cilvēks, kam mazākais pieskāriens ir ievainojums, mazākais troksnis — pērkona grāviens; cilvēks, ar ko labāk saprasties divatā, iegrimis savā noslēpumainajā dzīvē, no kuras reizēm izraujas ar kaut kādām negantām, valdzinošām un neparastām dīvainībām.

1838. gada pavasarī Žorža vairākas reizes iebrauca Pa-

rīzē, un abi bieži satikās vakaros divatā. Sopēns spēlēja, pēc tam abi ļāvās «vēja brāzmai», un tie bija «debešķīgi uzliesmojumi». Nabaga Malfijs bija pavisam aizmirsts. Taču ar Šopēnu nākt pie kaut kāda slēdziena nebija viegli. Saviem draugiem polim Albēram Gržimalam un konsula Marliani sievai viņš uzticēja tikpat mainīgas atzīšanās kā viņa noktirnes. Šopēnam «mīlas plaukumā laiks bija ļoti grozīgs. Bieži tiek teikts te jā, te atkal nē, te bet, te ja; un nereti no rīta viņš pasaka: Patiesi, tas ir neciešami, — lai vakarā pasacītu: Nudien, tā ir augstākā laime...» Biklums un tiklība modina iekāri ātrāk nekā koķetērija, kas cenšas pirmās divas īpašības atdarināt, bet neiznāk tik dabiski. Žoržu neprātīgi aizrāva šis atturīgais vīrietis, kas pastāvīgi izslīdēja no rokām.

Šajā svārstīgajā, nenoteiktajā noskaņā viņa uzrakstīja 1838. gada vasarā Šopēna labākajam draugam grāfam Albēram Gržimalam — «resnam, koķetam polim, kas ietuntuļojās neredzētā piramidālā mētelī», apšūtā ar aukliņām un pozamentiem, un ko Sanda sauca par savu vīru, tāpēc ka Sopēns «bija viņiem kopīgs bērns» — trīsdesmit divu lappušu garu vēstuli, kura tika novērtēta bargi. Par šo vēstuli gan sašuta, gan smējās, tāpēc ka Sanda tanī vaļsirdīgi izsacījās par jautājumiem, par kuriem vairums ļaužu, tolaik tāpat kā tagad, gan domā, bet nerunā. Liekuļi katru vaļsirdību uzskata par cinismu.

Parunāsim pēdējo reizi par šo jautājumu skaidri un gaiši, Sanda rakstīja Gržimalam, tāpēc ka no Jūsu pēdējās atbildes būs atkarīga mana turpmākā rīcība... Jūsu evaņģēlijs ir arī mans, kad las liek domāt par sevi pēdējā vietā un vispār nedomāt par sevi, kad to laime, kurus mēs mīlam, prasa visus mūsu spēkus. Uzklausiet mani vērīgi un atbildiet skaidri, noteikti un atklāti...

Par ko bija runa? Vispirms Sanda gribēja zināt, vai jaunā poliete Marija Vodzinska, ko Sopēns varbūt mīlot vai domājot, ka mīlot, vēl var darīt viņu laimīgu. Sanda negrib tēlot ļaunā eņģeļa lomu. Viņa negrib būt liktenīgā sieviete, kas cīnās pret daiļu un šķīstu bērnības draudzeni. No otras puses, Sanda stāsta par sevi, ka esot «tikpat kā precējusies» ar lielisku cilvēku, sirsnīgu un godprātīgu (domāts ir Malfijs), kas pilnīgi atdevies viņai un ko viņa negribot pamest. Ja «mūsu bērns» (proti, Sopēns) nolemtu uzticēt savu dzīviŽoržas rokām, viņa ļoti izbītos: šī

mīlestība «var turpināties tikai tanīs apstākļos, kādos ir dzimusi, proti, satiekoties laiku pa laikam; kad labs ceļa vējš mūs atpūtīs vienu pie otra, mēs atkal uzlidosim līdz zvaigznēm . . .».

Tātad iespējami divi atrisinājumi: ja «zināmā persona» spēj sniegt Šopēnam tīru un patiesu laimi un ja, no otras puses, viņa «pārāk apzinīgā dvēsele» liedzas mīlēt atšķirīgi divas atšķirīgas būtnes, tad Sanda aizies un centīsies sevi izdzēst no viņa atmiņas; ja turpretī laulības ar «zināmo personu» var kļūt par «šīs mākslinieka dvēseles kapu» vai ari ja Šopēna mājas dzīves laime un reliģiskā pārliecība atļautu viņam to apvienot ar «dažām tīras kaisles un liegas poēzijas stundām», tad Sanda turpinātu ar viņu satikties. Sanda nekā nezinās par Šopēna ikdienas dzīvi, nerunās pretī viņa reliģiskajiem, politiskajiem, sabiedriskajiem uzskatiem, un savukārt viņš neprasīs norēķinus par Sandas rīcību. «Mēs nesatiksimies katru dienu un diendienā neiedegsim svēto uguni, bet būs arī skaistas dienas un svētas liesmas ...»

Atliek vēl viens mazāk svarīgs jautājums, kas tomēr jāaplūko, proti: vai dāvana būs pilnīga — piederēt vai nepiederēt viens otram? Un tieši šeit Žoržas lietišķais tonis visus pārsteidza un aizvainoja. Viņa atzīstas, ka nekad nav varējusi sev izkaldināt saprātīgumu, kas atbilstu viņas jūtām: «Par to man nav ne noslēpumu, ne teoriju, ne doktrīnu, ne noteiktu uzskatu, ne iepriekš pieņemtu lēmumu ...» Viņa vienmēr ir uzticējusies savām tieksmēm un var sev pārmest daudz aplamību, bet nevienas pliekanības, nevienas ļaunprātības:

Jūtas vienmēr ir bijušas spēcīgākas nekā prāta spriedumi, un robežas, kādas esmu gribējusi sev novilkt, nekam nav derējušas. Esmu divdesmit reižu mainījusi domas. Vairāk par visu esmu ticējusi uzticībai, to es esmu sludinājusi, pati ievērojusi un prasījusi. Tā ir tikusi pārkāpta, un ari es pati esmu to pārkāpusi. Un tomēr es nekad neesmu izjutusi sirdsapziņas pārmetumus, tāpēc ka savā neuzticībā vienmēr esmu saskatījusi kaut ko liktenīgu, instinktīvu tiekšanos pēc ideāla, kas dzina mani pamest nepilnīgo, lai tuvinātos tam, kurš man šķita pilnīgāks ...

Vispār viņai bija pastāvīga daba. Viņa vienmēr ir bijusi uzticīga tam, ko mīlējusi, šajā ziņā Sanda nevienu nav krāpusi un ir «beigusi būt uzticīga tikai aiz ļoti nopietniem iemesliem, kas nokāvuši mīlestību tikai otra vainas dēļ...». Pašreizējā gadījumā viņa bija pati ar sevi neap-

mierināta, tāpēc ka nebija iemesla būt neapmierinātai ar Malfiju. Viņa bija ārkārtīgi pārsteigta par iespaidu, kādu uz viņu atstāja «šī mazā būtne» (Šopēns). Sanda zina, ka būtu slikti, ja viņa pagūtu cīnīties un spriedelēt, bet viņa bija iekarota uzreiz, un nav viņas dabā ļaut prātam valdīt, kad viņu pārņēmusi mīlestība. Te ir gan Ruso, gan sirds balss. Katrā ziņā piederēšana nepalielina vainu. Pat mazākais glāsts jau var būt neuzticība. «Kas pazaudējis sirdi, tas pazaudējis visu. . .» Ja vīrietis un sieviete grib dzīvot kopā, tad viņiem nevajag apvainot dabu, atkāpjoties no pilnīgas savienošanās. Ja būs vajadzīgs, viņa nesīs upuri un paliks tikla, bet tikai tad, ja Šopēns to gribēs aiz cieņas pret viņu vai pat aiz uzticības pret citu sievieti, nevis aiz svētulīgas «cilvēcisko rupjību» nicināšanas. Nicināt miesu ir izteiciens, kas Sandai liekas šausmīgs.

Ja nemaldos, viņš ir sacījis, ka daži zināmie lakti varot sagandēt atmiņas. Tās taču ir muļķības — un viņš tā nedomā, vai ne? Kas ir tā nelaimīgā sieviete, kura viņam atstājusi tādus iespaidus par fizisko mīlestību? Tātad viņam ir bijusi viņa necienīga mīļākā? Nabaga zēns! Vajadzētu pakārt visas sievietes, kas vīriešu acīs pazemo visgodājamāko un svētāko radības iestādījumu, dievišķo noslēpumu, visnopietnāko un cildenāko dzīvības aktu zemes virsū.

Tāda ir šī izdaudzinātā vēstule, kas sevišķi ievērojama ar savu veselo saprātu. Ļaudis ir runājuši: «Viņa grib dabūt Šopēnu, paturēt Malfiju un mekle tikumīgus ieganstus, lai sevi pārliecinātu, ka viņa vadās tikai no vēlēšanās darīt laimīgus abus jaunekļus . . .» Varbūt. Bet kurš kaislīgs cilvēks neķeras pie zināmas kazuistikas, kad vajag samierināt jūtu dzīvi ar jutekļu dzīvi? «Kā tad jūs visi dzīvojat, kamēr esat dzīvi?» Sanda mums jautā. «Ko jūs darāt ar savām acīm, ar ausīm, ar atmiņu? Jūs mani saucat par ciniķi, tāpēc ka es redzu un atminos, tāpēc ka es nosarktu, ja man būtu jāpateicas apstulbumam par to melīgo labsirdību, kas dara jūs par pieviltiem un reizē blēžiem...» Vai viņai nav taisnība? Grēciniecei, kas sevi par tādu atzīst, morālisti atlaiž grēkus, tāpēc ka, sevi apsūdzēdama, viņa principus nevājina, bet nostiprina. Bairons un Bod-lērs, uzdzīvotāji un reizē mocekļi, ir arī tikumības liecinieki. Sabiedrību kaitināja šīs dumpinieces gara skaidrība, tīrā sirdsapziņa. Liekulīgais lasītājs, «mans līdzinieks, mans brālis», nekad Sandai nepiedos mierīgo atklātību viņas vēstulē un it īpaši to, ka vēstuli rakstījusi sieviete.

Transportējiet — un jūs atradīsiet nevis vienu vīrieti, bet gandrīz visus vīriešus. Sanda dzīvoja kā vīrietis. Tā ir viņas īpatnība, viņas vājība un, kā pati domāja, viņas gods.

Problēma, starp citu, atšķīrās no tās, kādu, ievērojot Sopēna ārkārtīgo atturību, Žorža bija iztēlojusies. Saderināšanās ar Mariju Vodzinsku bija atsaukta jau iepriekšējā gadā. Un tāpēc, ka Šopēns cieta, ka viņam bija vajadzīgs cildens maigums, viņš meklēja Žoržas skavās mierinošu sirsnību. Nav zināms, ko atbildēja Gržimala, taču droši vien viņš nomierināja Žoržu, jo viņa itin drīz ieradās no Noānas Parīzē.

1838. gada vasara bija laimes vasara. Pamazītēm nobālēja Marijas Vodzinskas tēls, un no tā palika tikai poētiska atmiņa. Šopēns daudz strādāja un publicēja «Etīdes», veltīdams tās grāfienei d'Agū. Pārmērīgā kautrība viņam neļāva tās veltīt Žoržai. Šajā paradoksālajā pārī vīrietis bija tas, kas prasīja noslēpumainību. Šoreiz gan Žoržai vajadzēja izturēties diezgan piesardzīgi Malfija dēļ. Viņa bija domājusi, ka varēs atbrīvoties no jaunekļa viegli: «Viņš ir tik labsirdīgs un saprātīgs, ka ar laiku es varēšu viņam visu izskaidrot, visu atklāt; viņš ir kā mīksts vasks, uz kura esmu uzspiedusi savu zīmogu; kad gribēšu iespiedumu mainīt, ar zināmu piesardzību un pacietību tas man izdosies ...»

Vasks īstenībā bija cietāks, nekā Žorža domājusi. Pamestais Malfijs kļuva greizsirdīgs un gribēja aizstāvēties. Viņā kaisa kreolu kaislība. 1838. gada vasarā viņš bija izaicinājis uz divkauju kādu draugu, kas, ieradies Noānā, bija aplidojis Žoržu. Viņa godīgi bija brīdinājusi jauno audzinātāju, ka viņa laiks ir pagājis un turpmāk jāpāriet no mīlestības uz draudzību. Taču tracis kuru katru dienu varēja atkal sākties ar kādu citu, un nekādā ziņā nedrīkstēja pieļaut, ka šis cits būtu Šopēns. Vai bez šausmām var iztēloties, kā šis Velaskēza caballero ar rapieri uzbrūk trauslajam komponistam? Sanda vēstulē Pjēram Lerū, pie kura Malfijam un Rolinā vajadzēja doties, lai noskaidrotu dažus filozofiskus jautājumus, lūdza, lai Lerū izmanto visu savu ietekmi, nomierinot trako kreolu; «Kad jums būs runa par sievietēm, pasakiet nepārprotami, ka ar brutālu spēku vīrietis nevar noturēt sievieti un nekā nevar līdzēt, ja sev pārgriež rīkli...»

Šis starpgadījums ļoti iepriecināja Mariju d'Agū: «Jā,

iedomājieties, šis nabaga Malfijs! Tagad viņš ir uz gultas, sasirdzis aiz apslāpētas godkāres, uz visiem laikiem zaudējis paļāvību, ilūzijas, jūsmu, visu, itin visu! Vai varat uzminēt, kāpēc? Ak, tas ir nesamaksājams joks! Ja tikai Jūs jau to nezināt. . .» Pēc tam viņa izstāsta par Mal-fija atgriešanos Parīzē (viņš bija aizsūtīts uz Havru, lai aizvestu turp Morisu). Nelaimīgais nekā nezināja par Sandas jauno mīlestību; viņš pat publicēja «Muzikālajā avīzē» par godu Šopēnam «Balādi».

Beidzot nezin kāda velnišķīga iedvesma viņā modina aizdomas, viņš uzglūn Sopēna istabas durvīm, pa kurām Žorža katru nakti ieiet. Tad nu dramaturgs kļūst dramatisks, viņš. kliedz, rēc, viņš ir nikns un grib nonāvēt. Draugs Gržimala metas vidū starp abiem slavenajiem sāncenšiem; Malfiju nomierina, un Žorža ar Šopēnu aizmūk, lai baudītu mīlas laimi Palmas miršu ēnā! Jums jāpiekrlt, ka šis atgadījums ir jaukāks nekā tie, kurus izgudro...

II

ZIEMA MALJORKĀ

Sandai bija lieliski iemesli, lai «baudītu mīlas laimi» citur nekā Parīzē. Ja viņa no turienes neaizbrauktu, varētu izcelties jaunas greizsirdības scēnas; Morisa veselībai nāktu par labu siltāks klimats; Sopēna klepus modināja bažas, un viņš pats baidījās, ka viņa mīlestības sakars var radīt skandālu, kurš iedvestu šausmas viņa dievbijīgajai ģimenei. Par Žoržu var sacīt, ka viņa strādāja visur kā uzvilkts pulkstenis' un, kā vienmēr, alka dzīvot ar jauno mīļāko kā sieva ar vīru. Pēdējo piecu gadu laikā viņa bija pārdzīvojusi daudz lielu apbēdinājumu un smagu raižu; tagad viņa vēlējās nokļūt klusā patvērumā. Viņas draugi spānieši — valstsvīrs Mandizabals, pa pusei ģēnijs, pa pusei avantūrists, un konsuls Marliani Žoržai silti ieteica Majorku. Galu galā nolēma, ka viņa ar abiem bērniem brauks turp, apstājoties Lionā, Perpinjanā un Barselonā, Sopēns viņiem ceļā pievienosies un visi kopā uzkāps uz kuģa, kurš dosies uz Baleāru salām. Perpinjanā saskaņā ar norunu parādījās Šopēns — «svaigs kā roze un rožains kā bietīte».

Palmu Majorkā viņi sasniedza 1838. gada novembrī; aizbraucot no Parīzes, tur bija auksti; Spānijā viņus sagaidīja saule, un pirmais iespaids bija skaists.

Sopēns Zilam Fontānam 1838. gada 15. novembrī: Atrodos Palmā zem palmām, ciedriem, aļģēm, apelsīnu un citronu kokiem, zem vīģu palmām un granātkokiem .. . Debess ir tirkīzzila, jūra zilzila, kalni smaragdzaļi. Gaiss? Kā debesīs. Dienu spīd saule, visi ģērbjas vasarīgi, ir silts; nakti stundām ilgi skan dziesmas un ģitāras. Milzīgi balkoni, no kuriem vīnogulāji noslīd gar sienām,_kas vēl pieredzējušas arābu laikus... Pilsēta un it viss šeit atgādina Āfriku ... fsi sakot, dzīve ir pasakainai ...

Drīz vien viņu sagaidīja vilšanās. Divas draņķīgas mēbelētas istabas, pareizāk sakot, nemēbelētas; saliekamās gultiņas ar cietiem matračiem, viens salmu krēsls; ēdienā zivis un ķiploki; sasmakusi, derdzīga eļja, kuras smaka bija iesūkusies mājās, cilvēkos un pat lauku gaisā; ar to pietika, lai sabojātu omu prasīgam, izsmalcinātam cilvēkam. Vienmēr rosīgā Sanda atrada dzīvokli, gribēja to iekārtot, bet majorkieši bija laiski un strādāja slikti. Atbraucēji dzīvoja kā zem klajas debess: logos nebija stiklu, durvīm trūka atslēgu. Galu galā kāds senjors Gomecs izīrēja viņiem par simt frankiem mēnesī lauku mājiņu kalnu piekājē.

Pirmās dienas mīlestība palīdzēja darīt patīkamas. Mierīgas pastaigas, skaisti vakari, kurus viņi decembra vidū pavadīja uz terases. Sandai atausa atmiņā Venēcijas naktis, noslēpumainie ūdens šļaksti uz marmora kāpnēm un lakstīgalu treļļu piebārstītās Noānas naktis. Majorkā klusums bija dziļš, to pārtrauca tikai mūļu zvaniņu šķinda un tālās jūras neskaidrā, vājā šalkoņa. Taču burvība drīz izbeidzās. Sākās lietus periods. Tie bija īsti plūdi. «Vēju māja», ko senjors Gomecs viņiem bija izīrējis, godam pelnīja šo nosaukumu. Mitra, bez krāsnīm — tā nespēja aizsargāt no aukām. Sienas bija plānas jo plānas, tāpēc kaļķi, ar kuriem istabas bija izbalsinātas, piepūtās kā sūklis. Viņiem uz pleciem uzgūla ledains apmetnis. Ogļu pannu smacīgā smaka nabaga Šopēnam izsauca klepus lēkmes.

Kopš šī laika viņš turienes iedzīvotājiem kļuva par biedēkli. Nežēlīgais Gomecs atrakstīja (Sanda tā sacīja), ka «mēs pieturot personu, kurā turoties lipīga slimība; šī iemesla dēļ viņš lūdza mūs aizvākties no viņa pils...», Trīs pilsētas ārsti sapulcējās uz konsultāciju.

Sopēns Fontānam: Viens apošņāja to, ko biju atkrēpojis; otrs izklau-dzināja vietu, no kuras biju atkrēpojis; trešais izklausīja, kamēr es at-krēpoju.,.

Ar lielām pūlēm Sopēnam izdevās izbēgt no konsultantu parakstītās asins nolaišanas un plāksteru uzlikšanas. Tā kā spāniešu ārsti apgalvoja ne bez pamata, ka dilonis ir lipīgs, senjors Gomecs izlika savus īrniekus aiz durvīm; viņi patvērās kādā gandrīz nopostītā klosterī, ko bija pametuši padzītie mūki, — Valdemozas klosterī. Kāds politiskais bēglis, kam nekavējoties vajadzēja atstāt Spāniju, nodeva viņiem savu celli ar visu iekārtu. Decembra vidū viņi devās pāri virsājam uz šo kalnu mājokli.

Nelielais Valdemozas klosteris bija uzcelts divpadsmit mūkiem un vienam priekšniekam, celtnes divas sienas izslējās virs jūras. Ar 1836. gada dekrētu ordenis bija izklīdināts, un valdība iznomāja celles, taču aiz māņticīgām bailēm neviens neuzdrošinājās tur dzīvot. Sanda un viņas «ģimene» tur mājoja gandrīz vienķ vēl tikai aptiekārs, ķesteris un Marija Antonija, kaimiņiene, kas piedāvāja pakalpojumus «aiz mīlestības uz dievu, por I'assislencia» ', bet patiesībā nočiepa lielāko daļu drānu un pusdienu. Saimniecībā palīdzēja Katalina, milzīgā Valdemozas burve, un Ņina, mazais, pinkainais ērms. Arābu gaume iezīmējās lūgšanas telpu un ceļļu mozaīkās. Vakarā mēness gaismā senatnīgās celtnes izskatījās fantastiski. Solanža un Mo-riss pa vītņu kāpnēm rāpās uz jumtiem.

Zaļojoši kalni, mežonīgas klintis, vientuļas palmas, kas iezīmējās sārtajās debesīs; saulainās dienās ainava bija brīnišķa. Tomēr uzturēšanās Valdemozā izvērtās neveiksmīga. Šopēns nepanesa vietējos ēdienus, Sandai pašai vajadzēja gatavot maltītes. Kopt sirdzēju, vārīt ēdienu, izlūkot Palmas veikaliņus, lietum līstot, klaiņāt ar bērniem, sačabējušos rateļos braukt pāri uzplūdušiem strautiem un vienlaikus pārstrādāt «Lēliju», rakstīt «Spiri-donu», jo bija vajadzīga nauda un Bilozs, kas sniedza ceļiniekiem materiālu atbalstu, prasīja manuskriptu salikšanai, — šāds dzīves veids bija piemērots Sandas enerģiskajam raksturam. Pāri viņu gultām lidinājās ērgļi. Bieži vien kalnu ietina migla, un mazā lampiņa, kuras gaismā viņi kustējās pa tukšo klosteri, izskatījās kā malduguns. Mājoklis bija ļoti romantisks. Sopēns strādāja «cellē, kurai durvis bija augstākas nekā Parīzē vārti», nesacirtojies, bez baltiem cimdiem, bet bāls kā vienmēr. Beidzot viņš [33]

bija dabūjis savu pianino, kas Palmā bija ilgi aizturēts muitas nagos. Uz pianīna bija redzami Baha darbi un paša Sopēna nevīžīgi uzmestās kompozīcijas. Viņš tomēr cieta, ka viņam bija laupīta ierastā apkārtne un lietas.

Kaimiņi nemīlēja šo franču grupiņu, tāpēc ka viņi negāja baznīcā. Alkads un kirē sauca viņus par mežoņiem, muhamedāņiem vai žīdiem. Zemnieki sazvērējās pārdot viņiem zivis, olas un saknes tikai par milzīgām cenām. So-lanžas blūze un bikses turienes iedzīvotājiem bija kā dadzis acīs. Desmit gadus vecai meitenei neklājas ģērbties kā vīrietim. Klimats bērniem ļoti nāca par labu; Solanža uzplauka; pat Moriss, kā par brīnumu, lieliski atlaba. Māte ar parasto cītību lika viņiem strādāt. «Ar Morisu esmu iegrimusi Tukididā un tam līdzīgos; ar Solanžu — netiešajā runā un divdabja saskaņošanā...» Bet Šopēns baismīgi sanīka. Viņa «katars» (Sanda nepieļāva domu, ka Šopēns klepo aiz cita iemesla) noveda viņu pilnīgā pagurumā un bezspēkā. Žorža cieta, ka nevarēja viņu labāk ēdināt. Šausmīgi dusmojās, ja kalpones nočiepa buljonu vai laikā nepiegādāja svaigu maizi. Jo tālāk ritēja ziema, jo skumība arvien vairāk pārmāca Sandas pūles būt līksmai un bezrūpīgai.

Mūsu slimnieka stāvoklis diendienā pasliktinājās; vējš gravā kauca, lietus sitās rūtīs, pērkona dārdi ducināja cauri biezajām sienām un piejauca drūmas skaņas bērnu smiekliem un rotaļām. Biezās miglas aizsegā ērgļi un maitu lijas kļuva tik pārdrošas, ka aprija mūsu nabaga zvirbuļus, pat tos, kas bija patvērušies granātkokā aiz mana loga. Saniknotā jūra aizturēja laivas ostās; mēs jutāmies kā gūstekņi, tālu no medicīnas palīdzības un jebkādas darbīgas līdzjūtības. Šķita, ka virs mūsu galvām lidinās nāve, lai sagrābtu kādu no mums, un mēs bijām vieni ciņā pret kaulaino ...

Vietējais ārsts uzstādīja diagnozi — kakla dilonis — un parakstīja asins nolaišanu, diētu. Pēc Sandas domām, asins nolaišana slimnieku var nonāvēt, un viņa liedzās ticēt, ka Šopēnam ir dilonis. «Esmu kopusi daudzuš slimniekus,» viņa rakstīja, «un man bija droša nojauta.»

Par spīti ciešanām, Šopēns strādāja. Uzturēdamies Ma-jorkā, viņš komponēja balādes, prelūdijas, no kurām vairākas, kā stāsta (bet tas ir apšaubāmi), esot iedvesmojušas bažas par Žoržu, kas ar bērniem devusies naksnīgā pastaigā un ilgi aizkavējusies.

Mēs steidzāmies, Sanda raksta, domādami par mūsu slimnieka satraukumu. Tas patiesi bija ļoti liels, bet it kā sastindzinājis viņu mierīgā izmisumā, un viņš raudādams spēlēja brīnišķīgu prelūdiju. Redzēdams mūs ienākam, viņš skaļi iekliedzās, piecēlās un, mulsi uz mums lūkodamies, dīvainā balss noskaņā sacīja: «Ak, es jau zināju, ka jūs esat miruši!» Kad viņš atguvās un ieraudzīja, kādi mēs izskatāmies, viņš saslima, iedomādamies, kādās briesmās esam bijuši; bet pēc tam viņš man atzinās, ka, mūs gaidīdams, to visu redzējis sapnī un, vairs neatšķirdams sapni no īstenibas, nomierinājies un aizmirsies, spēlēdams klavieres, jo bijis pārliecināts, ka arī pats ir miris. Viņš redzējis, ka ir noslīcis ezerā; smagas, ledainas lietus lāses vienmērīgi kritušas viņam uz krūtīm, un, kad es aizrādīju uz troksni, ko radīja lietus lāses, kas tiešām vienmērīgi krita uz jumta, viņš apgalvoja, ka neesot to dzirdējis. Viņš pat sadusmojās, kad es to nosaucu par imitējošo harmoniju. Viņš visiem spēkiem pretojās — un viņam bija taisnība — pret šo dzirdes imitāciju bērnišķību. Viņa ģēnijs ietvēra sevī noslēpumainas dabas harmonijas, kuras viņš savā muzikālajā domā atveidoja līdzvērtīgi un cildeni, nevis verdziski atkārtojot ārējās skaņas. Šopēna tāvakara kompozīcijā strāvoja lietus lāses, kas skaļi atbalsojās uz klostera dakstiņu jumtiem, bet viņa iztēlē un dziesmā tēs bija atveidotas kā asaras, kas ritēja no debesīm uz viņa sirdi.

Tā Sopēns šajā romantiskajā apkaimē radīja šedevrus un tomēr drīz vien sāka ienīst Majorku. Uzturēšanās Val-demozā kļuva viņam par mocībām un Sandai par īstām mokām.

Maigs, rotaļīgs un valdzinošs sabiedrībā — slimais Šopēns mājas dzīvē varēja iedzīt izmisumā savus tuvākos... Viņš bija paasināti jūtīgs; ieliekta rozes ziedlapiņa, mušas ēna viņu dziļi ievainoja, zem Spānijas debesim viņam viss bija pretīgs un derdzās, tikai es un mani bērni ne. Viņš ilgojās ātrāk aizbraukt, nepacietība viņam sagādāja lielākas ciešanas nekā dzīves neērtības.

Beidzot aizbraukšanas diena tika noteikta. No Palmas līdz Barselonai ceļojums bija šausmīgs. Uz «El-Malorkēna» klāja veda dzīvu cūku kravu, un tās galīgi sagandēja gaisu. Kapteinis, ievērojis, ka Šopēns klepo, ierādīja viņam vissliktāko kajīti, lai viņš neaplipinātu labās kajītes. Cūkas, kuras jūrnieki sita ar pātagām, «lai izdziedinātu no jūras slimības», neganti kvieca. Šopēnam sākās stipra asiņošana, un, ierodoties Barselonā, viņš bija par matu no nāves. No Barselonas līdz Marseļai franču kuģa «Fenis-jens» ārsts ļoti rūpējās par slimnieku, taču nevarēja būt ne domas par Šopēna atgriešanos Parīzē februārī. Sanda iekārtoja visu šo «ģimeni», par kuru bija atbildīga, «Bovo» viesnīcā Marseļā.

Žorža Sanda Karlotai Marliani 1839. gada 26. lebruārī: Pastāstīšu Jums, labā māsa, par manu slimnieku, jo zinu, ka Jūs par viņu interesējaties tāpat kā es. Viņam ir labāk, daudz labāk; viņš ļoti labi izturēja trīsdesmit sešas stundas ilgo šūpošanos un braucienu pāri Lionas līcim; starp citu, jūra bija mierīga, uzpūta tikai dažas vēja brāzmas. Viņš vairs nespļauj asinis, labi guļ, maz klepo, un, galvenais, viņš ir Francijai Viņš var gulēt gultā, kuru tāpēc vēlāk nesadedzinās. Viņš var sniegi roku, nebaidoties, ka no viņa atrausies. Viņam būs laba kopšana, un viņam sniegs visu iespējamo medicīnisko palīdzību.

Marseļas burvība Žoržu nevaldzināja. «Tiklīdz izbāžu degunu pa logu, izeju uz ielas vai aizstaigāju līdz ostai, es jūtu, ka pārvēršos par cukurgalvu, ziepju kasti vai sveču saini. Par laimi, Šopēns ar savu pianīnu izkliedē garlaicību un ieved mājoklī poēziju...» Dzīvokļa durvis aplenca dīkdieņi, «sliņķi, ziņkārīgie un literārie ubagotāji».

Žorža Sanda Karlotai Marliani 1839. gada 15. martā: Pie manām durvīm ir pūlis, mani vajā visi literārie salašņas, Sopēnam dzenas pakaļ visi muzikālie salašņas. Pagaidām es saku, ka viņš ir nomiris, bet, ja tas tā turpināsies, tad mēs izsūtīsim sēru vēstis, ka esam abi aizgājuši cilā pasaulē, lai tad mūs apraud un liek mierā. Esam nodomājuši paslēpties kādā mājvietā visu marta mēnesi, lai patvertos no mistrāla, kas reizēm pūš diezgan asi. Aprīlī noīrēsim uz laukiem kaut kādu mēbelētu mājiņu Maijā dosimies uz Noānu,

Kaut gan bērni ap Sandu skaļi trokšņoja, viņa arī šajā viesnīcā paguva uzrakstīt piecpadsmit līdz divdesmit lappušu diendienā. No Majorkas viņa bija atvedusi pārstrādāto «Lēļiju» un metafiziski mistisku romānu «Spiridions». Lerū un viņa filozofijas apskurbināta, viņa vairs negribēja risināt «viduvējus» sentimentālus sižetus. «Spiridions» bija dzimis no «mazās, Lerū radītās reliģijas» un daļēji pat viņa uzrakstīts. Barselonas un Majorkas klosteri bija snieguši Sandai materiālu romāna darbības vietu gleznojumiem. Benediktiešu mūks Aleksiss stāsta jaunam klostera brālim par savu dzīvi, kas saistās ar klostera dibinātāja abata Spiridiona mūža gaitu; Spiridions simbolizē visu cilvēci, kura pārdzīvo dažādas ticības; tā ir arī pašas Sandas garīgās attīstības vēsture, kas sākās ar agnosticismu bērnībā, nonāca līdz eksaltētam katolicismam klosterī un beidzot līdz Lamenē un Lerū ticībai un filozofijai. Spiridions, dzimis ebrejs, pāriet katoļticībā, pēc tam protestantismā un beidzot pieslejas kristiešu deismam. Viņa kapā aprakts svētā Jāņa evaņģēlija teksts un manuskripts, kurā izklāstīta Spiridiona doktrīna. Šī doktrīna ir visu reliģiju sin-

tēze. Aleksiss atklāj manuskripta noslēpumu jaunajam mūkam Anželam, kas ir grāmatas varonis. Negaidot klosterī ierodas franču republikāņu karaspēks, kas nogalina veco Aleksisu. Viņš mirst bez naida, jo zina, ka viņa slepkavas, cīnīdamies par brīvību un vienlīdzību, veicinās viņa ideju izplatību.

Nav grūti iedomāties, ka šādi mistiski revolucionāri spriedelējumi varēja tikai kaitināt Revue des Deux Mondes lasītājus. Pat draugi rauca pieres.

Sentbēvs Zista Olivjē kundzei: Vai Jūs saprotat «Spiridionu»? Stāsta, ka tēvs Aleksiss esot de Lamenē kungs un slavenā grāmata «Gars» esot Lerū enciklopēdija. Runāju pēc citu izteikumiem, jo pats grāmatu neesmu lasījis un arī nedomāju to darīt...

D'Agū kundze, izlasījusi grāmatu, pateica: «Es tur nekā nesapratu.» Ir gan taisnība, ka viņa necentās saprast. Bi-lozs lūgtin lūdzās Sandu, lai viņa atgriežas uz zemes. Lasītāji gaidīja jaunu «Indiānu», jaunu «Lēliju». Taču Sanda bija pārliecināta, ka ar šiem metafiziskajiem murgojumiem viņa paceļas augstākā mākslā. Turpinājums tādā pašā gai;ā bija romāns «Septiņas liras stīgas» — pretīgs Gētes «Fausta» atdarinājums.

Žorža Sanda Karlotai Marliani 1839. gada 17. martā: Ticiet man, ka viss, kas iecerēts kaut cik dziļāk, biedē Bonēru un Bilozu, jo viņu abonentiem labāk patīk viegli romāniņi, kā «Andrē», ko aizraudamās lasa gan daiļās dāmas, gan viņu istabenes. Šie kungi cer, ka es drīz viņiem iedošu kaut kādu stāstu Balzaka garā. Es neparko negribētu notiesāt sevi uz strādāšanu šādā žanrā mūžīgi un ceru, ka jau esmu no tā aizgājusi. Nekā nesakiet par to mūsu stulbenim, bet vismaz pagaidām, kamēr man neienāks prātā sižets, kurā es lielu ideju varēšu ietvert banālā formā, nerakstīšu tā, kā vēlas Bilozs ...

Sanda vēl arvien rūpējās par Šopēnu gādīgi kā māte. «Es nevaru nekur aiziet, jo mans nabaga Šopēns nevar palikt viens; viņš garlaikojas, ja ap viņa atzveltnes krēslu neskan bērnu čalas, lasīšana skaļā balsī...» Bokāžam: «Dārgais brāli... Atbildu Jums no šīs seno grieķu dibinātās pilsētas, kas nav grieķiskāka par Jums vai mani. Lai nu vai kā, bet pēc Spānijas man šī pilsēta liekas burvīga. Šopēns mazliet apveļas, gandrīz nemaz vairs neklepo un, kad nepūš mistrāls, kļūst līksms kā putniņš ...» Kad Šopēns jutās labāk, Sanda aizveda viņu uz Dženovu, kur bija devusies svētceļojumā ar Misē; tāpat viņa kādreiz bija

aizvedusi Malfiju uz Franšāru. Fellovi, kas tolaik dzīvoja Lūkā, ielūdza viņus. Taču Žorža bija pilna aizdomu. Viņai bija ari pamats. Marija d'Agū, liela epistulārās mākslas cienītāja, kopš dažiem mēnešiem ļoti nelabvēlīgi izsacījās Karlotai Marliani par «šopenizētās» Žoržas smieklīgajām dīvainībām.

Marija d'Agū Karlotai Marliani Florencē 1838. gada 9. novembrī: Šis cejojums uz Baleāru salām mani uzjautrina. Nožēloju, ka tas nenotika gadu agrāk. Kad Žorža lika sev nolaist asinis, es viņai vienmēr sacīju: «Jūsu vietā es labāk mīlētu Šopēnu!» Cik daudz lancetes cirtienu būtu aiztaupīts! Turklāt viņa nebūtu uzrakstījusi Vēstules Marsijai, nebūtu paņēmusi Bokāžu par mīļāko, un tas dažiem krietniem ļaudīm būtu nācis par labu. Vai uzturēšanās Baleāru salās būs ilga? Tā kā es viņus pazīstu vienu un otru, tad šķiet, ka jau pēc mēneša kopdzīves abi sāks viens otru neieredzēt. Viņi ir antipodi, bet vienalga tas ir nepārspējami jauki, un Jūs nevarēsiet iedomāties, kā es par viņiem priecājos. Un Malfijs? Kas notiek ar viņu šajos konfliktos? Vai viņš no jauna rūdīs savu kastīlieša lepnumu, kā pats izsacījās, Mansanaresas ūdeņos? Vai tiešām Žoržai būtu bijusi taisnība, kad viņa tik bieži man apgalvoja, ka Malfijs esot neiedomājami dumjš un smieklīgs? Es nekad neesmu pārāk uztraukusies par Morisa «veselības stāvokli». Katrā ziņā būtu ļoti dīvaini paātrinātu sirdsdarbību dziedināt ar Spānijas sauli. Jums ir pamats mīlēt Sopēna talantu; tanī burvīgi izpaužas viņa izsmalcinātā daba. Viņš ir vienīgais pianists, ko varu klausīties ne tikai bez garlaikošanās, bet pat ar dziļu iejušanos. Izstāstiet man sīkāk par to visu. Vai Jūs vēl remdējat Bokāža sāpes, vai arī viņš jau kritis pie Jums nežēlastībā? Patiesi nožēloju, ka nevaru patērzēt ar Jums par to visu; ticiet man, ka tas ir nepārspējami jocīgi...

Lamenē, kuram Karlota vēstuli parādīja un kurš sātaniski priecājās par iespēju «sanaidot šos sievišķus», ieteica to iedot Žoržai izlasīt, kas arī tika darīts. Taisnīgi sadusmotā Žorža uzrakstīja šķērsām pāri pirmajai lappusei: «Redzi, kā tevi vērtē un apstrādā dažas draudzenes!» Karlota bija likusi Žoržai zvērēt, ka neatklās brīdinājuma avotu, tāpēc viņa nolēma vienkārši nemaz neatbildēt uz d'Agū kundzes vēstulēm; «Draudzībā man nepatīk izlikšanās.» Fellovi brīnījās un sūdzējās majoram Piktā:

Lists majoram Piktē Romā 1839. gada augustā: Žorža Didevāna Kama-rupī mums vairs neraksta kopš Šopēna ēras sākuma (apmēram deviņus mēnešus) ... Pēdējie doktora Pifēla darbi («Aldīnī», «Spiridions», «Liras septiņas stīgas») uz mani atstāja nomācošu iespaidu. «Lēlija» un «Ceļinieka vēstules» noteikti ir pavisam citādas. Jaunajos darbos nepārprotami manāms nogurums, apsikums, pagrimums. Taču vēl nogaidīsim; un tāpēc, ka esam bijuši viņas draugi, runāsim par to tikai klusi un savā starpā...

It kā aprunāt varētu klusībā... Šopēns un Sanda 1839. gada maija beigās izbrauca no Marseļas uz Noānu, pa ceļam bieži apstādamies, «naktis pārgulēdami iebraucamās vietās kā krietni buržuā»,

III

«MANI TRĪS BĒRNI»

Ber! jūnijā. Svelmaina saule. Prieks strādāt savā mājā un valdīt pār to. Tanī dienā, kad Šopēns ieradās Noānā, Žorža savā guļamistabā uzrakstīja ar zīmuli uz loga rāmja kreisajā pusē datumu, kas tur redzams vēl tagad: 1839. gada 19. jūnijs. Vai viņa gribēja atzīmēt jaunas dzīves sākumu? Iespējams tas ir. Viņa bija sapratusi, ka pienācis laiks izbeigt «kavalkādes». Tagad viņa kā ģimenes galva jutās atbildīga par trim bērniem: par Šopēnu, Mo-risu un Solanžu. Ar uzslavas cienīgu pastāvību Sanda tupmāk centās dzīvot tikai .viņiem un savai mākslai. Visi viņas īstie draugi toreiz cerēja, ka viņas dzīve tagad pārvērtīsies, «kļūs maigas intimitātes piesātināta, gandrīz patriarhāla». Bez ironizēšanas, bez pārmetumiem draugi atbrīvoja vietu Šopēnam ģimenes lokā. Sākot ar 1839. gadu, viņu vēstules Sandai parasti beidzās ar vārdiem: «Skūpstu Šopēnu, Morisu, Solanžu.» Stāvokli atvieglināja Šopēna ārkārtīgā smalkjūtība, viņš Sandu nekad nesauca citādi kā mana mājasmāte.

Pirmā vasara Noānā bija laimīga. Šopēns tomēr nemaz nemīlēja laukus. «Viņš vienmēr tiecās uz Noānu un nekad tur īsti neiejutās . .. Viņa alkas pēc lauku priekiem ātri aprima. Viņš mazliet pastaigājās, pasēdēja zem kāda koka vai noplūca dažus ziedus. Pēc tam viņš atgriezās savā istabā. . .» Viņam nebija spēka piedalīties šajā dzīvē zem klajas debess, par kuru tā jūsmoja Žorža un bērni. Viņš tomēr jutās labāk, un viņa klavieres skanēja no rīta līdz vakaram. «Viņš ir radījis burvīgas kompozīcijas, kopš uzturas šeit,» Žorža rakstīja, un patiesi — tovasar Šopēns komponēja Sonāti si bemol minorā, Otro noktirni un trīs mazurkas. Viņš augsti vērtēja savas draudzenes muzikālo gaumi. Viņa bija «izsmalcināta klausītāja». Tuvāk iepazīdama Šopēnu, Sanda sāka viņu saprast tā, kā viņš pats

sevi saprata, un, klausīdamās viņa spēli, Sanda sekoja viņa dvēseles dzīvei, šai vienmēr slēptajai dzīvei, kuras vienīgais izpaudums, noslēpumains un neskaidrs, bija viņa mūzika.

Sopēna dienasgrāmata 1839. gada 12. oktobrī: Viņi apgalvo, ka man esot labāk. Klepus un sāpes ir mitējušās. Bet savas būtības dziļumos es jūtu kaiti. Auroras acis ir aizplīvurotas. Tās staro tikai tad, kad es spēlēju; tad pasaule ir gaiša un skaista. Mani pirksti liegi slīd pār taustiņiem, viņas spalva trauc pār papīra lapu. Viņa var rakstīt, klausīdamās mūziku. Mūzika ir visapkārt, tā ir blakus — Šopēna mūzika, maiga, bet skaidra kā mīlestības vārdi. Tevis dēļ, Aurora, es lodātu pa zemi. Nekas man nebūtu par daudz, es Tev atdotu visul Viens Tavs skatiens, viens smaids, viens glāsts, kad esmu noguris. Gribu dzīvot tikai Tev; Tev gribu spēlēt maigas melodijas. Dārgā, vai Tu ar savām aizplīvurotajām acīm nebūsi pārāk cietsirdīga? ...

Vai tu nebūsi pārāk cietsirdīga? Vai Sanda bija cietsirdīga pret Šopēnu? Noteikti ne. Taču viņas mīlestībā bija iezagusies kaut kāda iecietības pieskaņa. Nevar teikt, ka viņa būtu mazāk sajūsmināta par dzejisko mūziķi. Tikai Majorkā gūtā pieredze un pēc tam smagais slimības uzliesmojums Barselonā bija pierādījis Žoržai, ka Šopēns nav radīts mīlas priekiem. Tie nelabvēlīgi ietekmēja viņa veselību, un Aurora, par spīti Šopēna lūgumiem, ļoti drīz viņu pakļāva mērenībai, kas galu galā izvērtās par pilnīgu atturību. Daudz vēlāk (1847. gada 12. maijā) Sanda rakstīja šī pāra uzticīgajam draugam Albēram Gržimalam:

Jau septiņus gadus dzīvoju kā jaunava ar viņu un ar citiem. Esmu novecojusi pirms laika un pat bez pūlēm, bez uzupurēšanās, jo biju neizdziedināmi nogurusi no kaislībām, no vilšanās. Ja kāda sieviete zemes virsū būtu spējusi viņam iedvest pilnīgu paļāvību, tad tā biju es, bet viņš nekad to nesaprata... Zinu, ka daudzi mani apsūdz — vieni par to, ka es esot viņu nomocījusi ar savu kaislību, citi, ka es esot viņu dzinusi izmisumā ar saviem izlēcieniem. Domāju, ka Tu zini, kā ir īstenībā Viņš man sūdzas, ka es viņu nokaujot ar savu atturību, turpretī es droši zinu, ka viņu nonāvētu, ja rīkotos citādi...

Šopēns nebūtu cilvēks, ja neciestu no šādas izturēšanās, ko viņš izskaidroja ar Žoržas jaunu aizraušanos; tikai vēlāk viņa nepamatotā greizsirdība kļuva nepanesama.

Rudenī vajadzēja aizbraukt no Noānas, kaut ganŽoržai tas bija sāpīgi. Parīzē viņai «sirds arvien sažņaudzās», iedomājoties par uzartajiem laukiem, par riekstkokiem ap druvām, par vēršiem, kurus mudina arāju balss. «Nav ko noliegt, dzimis laucinieks nekad nepieradīs pie pilsētas

trokšņa. Man šķiet, ka pie mums ir jauki pat dubļi, turpretī šeit man no tiem kļūst nelabi.» Taču Sopēnam vajadzēja atgriezties pie saviem skolēniem. Arī Sanda vēlējās dzīvot Parīzē aiz taupības. Noānā dzīve izmaksāja dārgi. Pils īpašnieci apzaga, taču viņa negribēja izlikties par taupīgu, «lai netiktu saukta par sīkstuli». Noānā katru dienu bez ielūguma ieradās draugi un sanāca jau ducis, iekams Sanda bija piecēlusies. Tur viņa izdeva tūkstoš pieci simti franku mēnesī; Parīzē pietika ar pusi no šīs summas. Tātad «ģimene» nolēma iekārtoties Parīzē. Sākumā Žorža ar bērniem aizņēma Pigala ielā 16 «divus paviljonus, ko no ielas atdalīja diezgan plašs un glīts dārzs», un Šopēns dzīvoja atsevišķi — Tronžē ielā 5. Taču viņam nepārtraukti bija nepieciešams morālisks atbalsts un nenogurstoša aprūpēšana. Galu galā viņš pārcēlās uz dzīvi Pigala ielā. Kopdzīve ilga trīs gadus (no 1839. gada oktobra līdz 1842. gada novembrim). Balzaks apmeklēja viņu dzīvokli un to aprakstīja «savai Evai» ar viņam parasto novērtētāja un romānista precizitāti:

Balzaks Evelīnai Hanskai 1841. gada 15. martā: Viņa dzīvo Pigala ielā 16, dziļi dārzā, virs ielas mājas kariešu šķūņiem un staļļiem. Ēdamistabā viņai ir griezumiem rotātas ozolkoka mēbeles. Mazais salons ieturēts gaišbrūnos toņos, un salonā, kurā viņa pieņem viesus, ir daudz ķīniešu vāžu, visās ziedi. Kādā no siltumnīcām vienmēr ir puķes. Mēbeles pārvilktas ar za]u audumu; vitrīnā atrodas dažādi retumi, pie sienām Delakruā gleznas, viņas portrets, ko gleznojis Kalamata... Palisandra koka pianīno ir lielisks, taisns, stūrains. Šopēns vienmēr ir tur. Viņa tagad smēķē tikai cigaretes, nekā cita. Viņa pieceļas tikai četros; četros Šopēns beidz stundu pasniegšanu. Uz viņas istabu jākāpj pa taisnām, stāvām kāpnēm, kuras sauc par dzirnavu kāpnēm. Viņas guļamistaba ari ir brūnos toņos; gulta ir divi uz grīdas novietoti matrači turku manierē. Ecco, contcssa ...

1842. gadā pakalpīgā un bīstamā Marliani kundze atrada Šopēnam un Sandai divus apartamentus Orleānas skvērā, labi apgaismotā, smiltīm nokaisītā, kokiem apdēstītā kvartālā, kas ar cildeno izskatu atgādināja ilāliskās pilis. Marliani kundze arī pati šeit dzīvoja Tebū ielā 80, kur viss palicis neskarts vēl līdz šim laikam. Tanī pašā skvērā dzīvoja ne tikai Marliani ģimene, bet arī tēlnieks Dantāns, dejotāja Taljoni un jaunais Viardo pāris. Luijs Viardo, rakstnieks un kreisi noskaņots politiķis, bija kopš 1838. gada tuvs draugs Sandai, kurai viņu bija stādījis priekšā Pjērs Lerū. Marijas Malibranas māsu Polinu

Garsiju, pusaudzi ar burvīgo balsi, Žoržas dzīvē savā laikā bija ievedis Misē, kas jūsmoja reizē par dziedātāju Malib-ranu un traģiķi Rašelu. Sanda iemīļoja Polinu Garsiju un vēlāk tuvināja viņu Luijam Viardo, jo uzskatīja šo krietno cilvēku par jaukās meitenes cienīgu. Viardo pārim bija daudz bērnu, un viņi sauca Sandu par «savu labo ģēniju».

Orleānas skvērs tā kļuva par savdabīgu falansteru: «Mēs pat sagudrojām ēst visi kopā pie Marliani kundzes, tas iznāca lētāk un jautrāk nekā tad, ja katrs ēstu savā mājā . ..» Vakaros visi sapulcējās, klausījās mūziku, lasījumus. Sanda un Sopēns bija apvienojuši savus draugus. Sandas draugi bija Pjērs Lerū, Delakruā, Balzaks, Heinrihs Heine, Emanuēls Arago, iesaukts par Binjā, Bokāžs, Marija Dorvala, Ortansa Alāra un visi berijieši; Sopēna draugi bija mūziķi, augstāko aprindu dāmas un poļi: kņaziene Sapjeha, kņaziene Marselina Čartorijska, Mickevičs (dzejnieks trimdā un mācību spēks Francijas koležā), grāfiene Delfīne Potocka, par kuras balsi viņš jūsmoja, Džems un Betija de Rotšildi. Galu galā Sanda kļuva slāviste un slavināja Mickeviču, kamēr Šopēns tuvu sadraudzējās ar Ežēnu Delakruā, kas bija tāds pats dendijs kā viņš. Abi pārmērīgi jūtīgie, viegli aizkustināmie jaunie vīrieši, aristokrāti pēc manierēm un domu gaitas, bija tuvāki viens otram nekā savai demokrātiskajai draudzenei.

Heinrihs Heine, kas arī bieži apmeklēja Orleānas skvēru, patikaŽoržai ar savu humoru. Tāpat kā visi, arī viņš sākumā bija iemīlējies Žoržā, taču «neprātīgā kaisle», kas nevainagojās ar panākumiem, nekvēloja ilgi. Viņš uzrunāja Sandu: «Mana dārgā draudzene,» — viņai adresētās vēstules beidza ar vārdiem: «Mana sirds skauj Jūsu sirdi,» — un rakstīja: «Sūtu atpakaļ Jūsu romānu, kas ir Jums ļoti līdzīgs, — tas ir skaists ...» Heine uzjautrināja Sandu, saukdams Alfrēdu de Misē par «jaunekli, kam ir diža pagātne». Viņa nezināja, ka Heine viņu pašu iesaucis par EmansimatrisiK Viņš nespēja pretoties kārdinājumam izteikt asprātību, kaut gan apbrīnoja Žoržu gan kā sievieti, gan kā rakstnieci. Neviens cits nav labāk aprakstījis viņas cildenumu un rāmo mieru: «Cik daiļa irŽorža Sanda un cik maz bīstama pat tiem ļaunajiem kaķiem, kuri ar vienu ķepu viņu glāsta, ar otru skrāpē; pat tiem suņiem, [34]

kas viņu nikni norej; viņa ir kā meness, kas no augšas lēnīgi uz tiem visiem noskatās, . .»

Par Sopēnu viņa joprojām runāja ar dziļu maigumu: «Viņš vienmēr ir labsirdīgs kā eņģelis. Bez viņa brīnumainās, smalkjūtīgās draudzības es bieži vien zaudētu vīrišķību.» «Šopēns klusītēm kāsē. Viņš vienmēr ir un paliek visjaukākais, visnoslēpumainākais un vispieticīgākais no visiem ģeniālajiem cilvēkiem . . .» Aiz taupības viņa neaizveda Šopēnu uz Noānu un arī pati turp neaizbrauca

1840. gadā, bet sešas nākamās vasaras (no 1841. g. līdz 1846. g.) atkal savija tur ligzdu saviem trim cālēniem. No rīta līdz vakaram mūzikas viļņi, kas plūda no Sopēna klavierēm, sajaukdamies ar rožu smaržu un putnu dziesmām, iestrāvoja pie Žoržas, kura strādāja augšējā stāva istabā. Kad Noānā ciemojās Polina Viardo, viņa Šopēna pavadībā dziedāja vecas, gandrīz nepazīstamas Porporas, Marčello un Martīni partitūras. Trīs draugi Mocarta «Donu Zuānu» uzskatīja par skaistuma ideālu. Mocarts un Bahs vienmēr bija uz pults. Bieži vien Delakruā, kuram Noānā mājinieki bija iekārtojuši darbnīcu, Šopēns un Moriss, kam tagad jau bija pāri divdesmit gadiem, sarunājās par savām mākslām; Žorža sapņaini klausījās. Tanī laikā viņa rakstīja Konsuelu, savu labāko romānu, un Polina Viardo viņai kalpoja par prototipu ģeniālas dziedātājas atveidošanai. Žorža ir aprakstījusi šos vakarus Noānā:

Šopēns spēlē un nemana, ka mēs klausāmies. Viņš izklaidīgi improvizē. Tad apstājas.

— Kas tad tas? — Delakruā iesaucas. — Vēl nav beigas!

— Nav pat sākuma. Nekas neiznāk... tikai atspulgi, ēnas, neskaidri apveidi, kas negrib skaidroties. Es meklēju krāsu; neatrodu pat zīmējumu.

— Vienu bez otra jūs neatradīsiet, — Delakruā sacīja, — un atradīsiet abus.

— Bet ja es atradīšu tikai mēnesnīcu?

— Jūs būsiet atradis atspulga atspulgu.

Šī doma patīk dievišķajam māksliniekam. Viņš atkal sāk spēlēt, taču to gandrīz nevar pamanīt, jo muzikālais zīmējums ir neskaidrs un nenoteikts. Pamazām mūsu skatieniem atklājas maigas nokrāsas, kas atbilst ar dzirdi uztvertajām liegajām modulācijām. Tad ieskanas zilā nots, un pēkšņi mūs ietin caurspīdīgā nakts zilgme. Viegli mākonīši veidojas visdīvainākajās formās, pamazām tie noklāj visu debesi, drūzmējas ap mēnesi, kas met uz tiem lielus opāla diskus un atmodina tanīs snaudošās krāsas. Mēs izbaudām vasaras nakti. Gaidām lakstīgalu treļļus...

Teātri Noānā sagudroja Šopēns. Sākumā viņš uz klavierēm improvizēja un jaunieši tēloja dažādas ainiņas vai dejoja komiskus baletus. «Viņš tos vadīja pēc savas patikas un iedomas, likdams tiem pāriet no jautrības uz nopietnību, no burleskas uz svinīgumu, no maiguma uz dedzību .. .» Šopēns pats bija lielisks mīms, reizēm viņš piecēlās un aiz klavierēm pēkšņi parādījās kā Austrijas imperators vai vecs poļu ebrejs. Tam visam vēl pievienojiet pastaigas pa mežu — Šopēns jāšus uz ēzelīša, pārējie kājām —, zemnieku dejas zālājā dūdu spēlmaņu pavadījumā (kas iedvesa Sandai sižetu «Zvaniķiem»), un jums radīsies zināms priekšstats par šīs romantiskās paradīzes burvīgo, līksmo bezbēdību.

Nekas nebūtu aplamāk kā iedomāties, ka no 1840. gada līdz 1845. gadam Šopēns vienmēr slimoja, nepiesātināmās bakhantes sagrauzts. Sandas ietekme uz viņa darbu un dzīvi tanī periodā bija ļoti labvēlīga, gan palīdzot viņam ar padomiem, gan pašaizliedzīgi viņu kopjot. Šajās Noānā pavadītajās vasarās Šopēns bija tik laimīgs, cik vien varēja būt. Diemžēl nedz viņa raksturs, nedz veselība viņam neļāva tādam būt ilgi. Daudzi draugi juta līdzi Žoržai. Mic-kevičs, gan būdams Šopēna tautietis, tomēr atzina, ka Šopēns esot «Žoržas Sandas ļaunais ģēnijs, viņas morālais vampīrs un krusts» un ka «galu galā viņš varbūt nogalinās Sandu». Žista Olivjē kundze pēc pusdienām pie viņiem izteica šaubas, vai Šopēns spēšot darīt laimīgu Sandu. Savā dienasgrāmatā Olivjē kundze ierakstīja: «Viņš ir gudrs un talantīgs cilvēks, ļoti valdzinošs, bet es šaubos, vai viņam ir sirds . . .»

Ļoti bargs spriedums. Šopēnam bija sirds, bet, kā visi neirastēniķi, viņš bija dažādu pretrunu apsēsts un nekad nespēja iejusties citos cilvēkos, un taisni šāda iejušanās ir lielākais draudzības noslēpums. Politikā viņš nesapratās ar Sandu; viņš necieta dažus cilvēkus, par kuriem Sanda jūsmoja, viņam derdzās to dedzīgie spriedelējumi. Viņš daudzus neieredzēja (piemēram, savu skolnieci Mariju de Rozjēru, kuras pārāk atklāto sakaru ar grāfu Vodzinski asi nopēla) un uzbruka tiem jo niknāk, jo vairāk Žorža tos aizstāvēja. Pieradusi pie Šopēna slimīgajām aizrautī-bām, kurām drīz seko vilšanās, Sanda tad mēdza mainīt sarunas tematu, kā rīkojas ar bērniem. Citādi «visu dienu būtu klusēšana, skumjas, ciešanas un dīvainības...». Kad

Noānā uzturējās Sopēns, Žorža vairs neuzdrošinājās ielūgt dzejniekus proletāriešus, kurus atbalstīja. Ipolits Šatirons ar saviem skaļajiem jokiem un lācīgumu kaitināja Šo-pēnu. Parīzē komponistu bija šokējis Sandas kundzes viesu apģērbs un izturēšanās. Elizabete Bareta Brauninga viņus ir aprakstījusi:

Slikti audzinātu vīriešu pūļi, ceļos nometušies, viņu pielūdz, kūpinādami tabaku un izspurgdami siekalas.. . Kāds grieķis uzrunāja viņu ar «tu» un cieši apskāva; kāds neticami vulgārs teātra darbinieks metās viņai pie kājām, saukdams viņu par dievišķīgu! «Draudzības untumi,» ar mierīgu un maigu nicinājumu noteica šī nepārspējamā sieviete ...

Šī vide, kura Sandu uzjautrināja, Šopēnu dzina izmisumā. Tomēr ilgu laiku politiskās nesaskaņas, gaumes atšķirības, pat greizsirdība netraucēja abiem izjust dziļu draudzību, kas Šopēnā pamatojās uz iemīlēšanos, Žoržā Sandā — uz mātes jūtām un sajūsmu par komponista ģēniju. Viņa joprojām bezgala gādīgi rūpējās par savu slimnieku. Ja viņš viens devās uz Parīzi, Sanda tūlīt aizrakstīja Marliani kundzei vēstuli ar lūgumu uzmanīt, lai viņam būtu silts ūdens un izvēdināta istaba.

Uzticu Jums savu mazo Šopēnu; parūpējieties par viņu — kaut vai pret viņa gribu. Kad manis nav blakus, viņš neprot iekārtoties, un viņa sulainis ir lādzīgs puisis, bet nejēga! Par pusdienām es neraizējos, jo Sopēns pastāvīgi būs ielūgts ... Bet no rītiem, steigdamies uz stundām, viņš gan var aizmirst, ka jāizdzer tase šokolādes vai buljona, ko es mēdzu gandrīz ar varu ieliet viņam mutē, kad esmu pie viņa ... Sopēns tagad jūtas labi; viņam vajag tikai labi paēst un izgulēties kā visiem cilvēkiem...

Ar gādīgo kopšanu Sanda bija Šopēnu ja arī ne galīgi izdziedinājusi, tad tomēr ļoti uzlabojusi viņa veselības stāvokli un katrā laikā bija gatava pamest visu, lai rūpētos par viņu. Savukārt «mazais Sopēns» —- viņas Šips, Šipets, Šopinskis bija viņai ļoti pieķēries. Kad viņa sasirga un palika gultā (kas notika diezgan bieži, jo Sanda visu mūžu sūdzējās par sāpēm aknās un zarnās), Sopēns ārkārtīgi centīgi, veikli un uzticīgi izpildīja slimnieku kopēja pienākumus. It īpaši viņus vienoja mīlestība uz skaistumu. Kādu vakaru Noānā Sanda Sopēna klātbūtnē ļoti izjusti runāja par lauku mieru un brīnumaino dabu. «Cik tas ir skaisti, ko jūs stāstījāt,» Sopēns sacīja. — «Jums tā liekas?» viņa teica. «Tad pārtulkojiet to mūzikas valodā.» Sopēns tūlīt improvizēja īstu pastorālu simfoniju. Žorža

Sanda, stāvēdama viņam blakus, roku maigi uzlikusi viņam uz pleca, čukstēja: «Drošāk, samtainie pirksti!»

Kas zina, vai Sopēns savā īsajā mūžā būtu radījis tik daudz šedevru, ja nebūtu bijis šīs rokas uz viņa pleca, ja nebūtu bijis Noānas burvīgās ietekmes? Kas zina, vai viņš pat tik ilgi nodzīvotu?

IV

KĀDAS DRAUDZĪBAS GALS

Lasītājs, bez šaubām, būs ievērojis, ka Noānas un Pigala ielas dzīvokļa apmeklētāju vidū vairs nebija Šopēna un Sandas agrāko draugu Lista un viņa Princeses. Kopš Kar-lota Marliani bija parādījusi Žoržai Marijas d'Agū sarkastiskās piezīmes, stāvoklis kļuva neglābjams. Apsolījusi neatklāt Karlotu, Sanda nedrīkstēja sūdzēties; Marija, nekā nezinādama par Karlotas nodevību, nevarēja saprast Noānas stūrgalvīgo klusēšanu un izteicās, ka tā esot «tikpat neizskaidrojama kā viņas dēla (Daniela Lista) uzrauktais deguntelis». Vēstulēs Marliani kundzei viņa joprojām ļoti brīvi izsacījās par Sandu.

Marija cl'Agū Karlotai Marliani Pizā 1839. gada 23. Janvārī: Lūdzu, pasakiet, daiļā konsuliene, — pēc kā Jūs spriežat a priori^35 no savas gudrības augstumiem, ka es nespēju mīlēt un saprast savus draugus? Turklāt ja runa ir par visvieglāk saprotamo personu, par mūsu nabaga Pifēlu! Kāpēc Jūs gribat, lai es uzņemu nopietni to, ko viņa pati nevar uzņemt nopietni, — vienīgi tanīs īsajos mirkļos, kad viņu pārņem poēzijas ģēnijs un liek viņai oļus uzskatīt par briljantiem un vardes par gulbjiem. Lūdzu, pasakiet tikai, vai viņa ir dzīva vai mirusi. Kad ciemojos pie viņas, es centos nepamanīt dažus viņas dzīves sīkumus, kuriem nav nekā kopīga ar jūtām, kādas man ir pret viņu. Kopš tā laika man par viņu ir stāstījuši tikai gadījuma rakstura paziņas; Jūs jau zināt, ka tie ļoti ātri izzina visu, kas uz tiem neattiecas. Žorža pati tā grib! Vienīgais, ko es patiesi uzskatu par nopietnu — un to es pateiktu viņai acis —, ir viņas talanta apsīkums. Kopš «Vēstulēm Marsijai» (kuras nevar ņemt vērā, tāpēc ka tās nav turpinātas un tanīs nav attīstīta neviena izvirzītā problēma) viņa ir sacerējusi tikai nevērtīgus romānus. Ir acīm redzami, ka jūtu pacilātības periods (kas tik lieliski atspoguļots «Lēlijā» un «Ceļinieka vēstulēs») beidzies. Tagad viņai būtu nepieciešams gremdēties studijās, pārdomās, koncentrēt domas; taču ne Bokāžs, ne Malfijs, ne Sopēns viņai te nepalīdzēs un neievadīs viņu šajā jaunajā ceļā. Es atrodu (starp mums runājot), ka Alāra kundze labāk izprot šo viņas

dzīves pusi. Pēc visām neprātībām, uz kādām pavedina kaislība, viņa ir nonākusi pie secinājuma, ka mīlestība ir tikai fizioloģijas jautājums. Kad tiklība viņai kļūst nepanesama, viņa paņem sev mīļāko, kuru nekad nekrāpj, bet kuram nav ne mazākās ietekmes uz viņu un nekādas nozīmes viņas dzīvē. Viņa rīkojas tā, kā rīkojas vīrieši, kas apmierina savas fiziskās tieksmes. Viņa tā rīkojas, nožēlodama, ka jāpakļaujas dabas prasībām, bet vienmēr stāvēdama tam visam pāri, jo pilnīgi apzinās sevi un ir absolūti godīga ...

1839. gada augustā, pārsteigta un mazliet satraukta, ka vairs nesaņem nekādu atbildi no Žoržas, Marija d'Agū lūdza Karlotu, lai tā nodod pēdējo vēstuli.

Marija d'Agū ar Marliani kundzes gādību Žoržai Sandai:

Villā Maksimiliana pie Lūkas 1839. gada 20. augustā

DārgaisŽorž, Jūs varbūt pārsteigs, ka rakstu Jums tik neatlaidīgi, jo Jūsu pilnīgā klusēšana kopš pusotra gada, klusēšana, kādu par sevi, šķiet, esat uzmākusi arī Karlotai, un it īpaši neatbildēšana uz manu pēdējo vēstuli, kurā lūdzu Jūs atbraukt pa vasaru pie mums, pietiekami skaidri parāda, ka mūsu tuvība kļuvusi Jums par apgrūtinājumu. Taču es uz šo tuvību raudzījos nopietni un zināmus vārdus, kurus mēs kādreiz pārmijām, uzskatīju par negrozāmiem, tāpēc nespēju kaut vai aiz cieņas pret sevi pašu ļaut tā izirt aiz man nezināma iemesla draudzībai, kurai, manuprāt, vajadzēja ilgt, kamēr mēs dzīvojam.

Nepieļauju domu, ka Jums būtu iemesls sūdzēties par mani, jo šādā gadījumā Jūs, bez šaubām, tūlīt būtu man to pateikusi, lai sirsnīga izskaidrošanās ātri izbeigtu pārejošu pārpratumu; tas ir vienkāršākais un reizē arī nepieciešamākais draudzības pienākums. Turklāt es veltīgi ielūkojos savas apziņas dzīlēs, neatrodu tanīs pat kaut kāda pārkāpuma ēnu. Francs arī nesaprot, kā Jūsu intīmās attiecības ar vīrieti, kuru viņam ir tiesības saukt par savu draugu, izraisījušas mūsu savstarpējo attiecību pārtraukšanu .. . Patiesību sakot, jau iepriekšējo reizi Jūsu intimitāte ar kādu citu mūsu draugu radīja gandrīz tādu pašu iznākumu. Jau toreiz Jūs paziņojāt, ka «rakstīsiet man retāk»; Franča vārdi šajā sakarībā pavedināja Jūs atlikt to, kas Jūsu prātā jau bija izlemts: mūsu tuvās draudzības pakāpenisku attālināšanu un pārtraukšanu. Pagaidām vēl nevaru samierināties ar izskaidrojumiem, kādus varētu dot šai dīvainajai rīcībai. Vairākkārtējie brīdinājumi, daudzās Jūsu pagātnē sarautās sirsnīgās saites gan ir laupījušas man drosmi, tomēr vēl šķiet nepietiekamas, lai es nāktu pie šādiem bēdīgiem secinājumiem: ka Jūs nespējat būt jūtās pastāvīga, ka ikviens jauns untums vienmēr aizēno vecu, pārbaudītu draudzību, ka uz Jūsu vārdiem nevar paļauties, ka Jūs atverat jebkuram nejauši satiktam cilvēkam savas dvēseles slēptākās dzīles un Jūsu sirdī nav patvēruma, kurā tie, kas Jums bijuši dārgi, būtu pasargāti no Jūsu jauno draugu apvainojumiem.

Es vēl ceru un, atļaujiet pat sacīt, no sirds vēlos, kaut notiktu Jūsu un manis cienīga izskaidrošanās,, kas darītu galu šim bēdīgajam un nepieņemamajam stāvoklim. Ja Jūs tomēr joprojām stūrgalvīgi klusēsiet, tad es zināšu, ka Jūs esat gribējusi pārtraukt attiecības ar mums. Tas pats nepastāvīgums, kas Jūs novedīs līdz svētas draudzības pievilšanai,

droši vien palīdzēs Jums arī to aizmirst. Turpretī es, lai arī kas notiktu, vienmēr to atcerēšos un aprakšu sirds dziļumos visu, kas šo draudzību varētu aptumšot vai sagandēt.

Francs arī gribēja Jums rakstīt, bet viņa vēstule varētu būt tikai manas vēstules atkārtojums. Aiztaupu Jums garlaikojumu vai apbēdinā-jumu, izņemdama viņam spalvu no rokām, jo — atkārtoju vēlreiz — es vēl nespēju ticēt, ka Jūs miļu prātu atsakāties no diviem pārbaudītiem draugiem.

Marija

Marija d'Agu 2oriai Sandai (iepriekšējai vēstulei pievienots):

Pizā 1839. gada 18. seplembr]

No šeit pievienotās vēstules datuma Jūs redzēsiet, ka tā ir ļoti aizkavējusies. Biju to aizsūtījusi Karlotai, jo nezināju, kur Jūs atrodaties. Karlota atsūtīja to man atpakaļ, apgalvodama, ka tās iznākums droši vien būs pretējs tam, kādu es vēlos.

Es vairs nekā nesaprotu. Katrā ziņā galvenais iznākums, kādu vēlos, ir vaļsirdīga izskaidrošanās, tāpēc aizsūtu Jums šo vēstuli, nekā tani nemainīdama. Ne Jums, ne man neklājas palikt neizskaidrotā un neizskaidrojamā stāvoklī. Gaidu drīzu atbildi. Adresējiet ūz Pizu: Hotel delie Tre Donzelle.

Žorža Sanda par šo vēstuli paziņoja Karlotai Marliani un lūdza viņai padomu, kā vislabāk pārtraukt sakarus ar šo pāri. Sanda katrā ziņā gribēja atbildēt — vispirms jau tādēļ, lai aiztaupītu Šopēnam nepatikšanas, kādas Arabella varētu viņam sagādāt muzikālajā pasaulē un bija pilnīgi nevajadzīgas šim nervozajam, atturīgajam, smalkjūtīgajam cilvēkam. «Atbildēšu īsi, bet noteikti, bez dusmām un žults . . . Sievietes ļaunums mani nekad nav uztraucis. Es uz to skatos vēsi . . .» Žorža pilnīgi saprotot, ka, bez šaubām, Karlota joprojām uzņemšot savā mājā šo «bezgala asprātīgo, iznesīgo un sabiedrisko» sievieti. Tātad no satikšanās ar viņu nebūs iespējams izvairīties.

Tomēr ievērojiet, ka šādas miermīlīgas satikšanās, kuras uzskatu par neizbēgamām, kļūs iespējamas tikai tad, ja mēs visas trīs izskaidrosimies. Pretējā gadijumā viņa pie pirmās izdevības sacels traci un nospēlēs lielisku komēdijas ainu. Es viņu pazistu! Viņa ir nepārspējama, kad tēlo aizvainotu lepnumu. Visiem tas sagādātu lielu jautrību, tikai ne Jums, mājasmātei, un ne man ...

Tātad Žorža pieprasīja- noteiktu izskaidrošanos trijatā. Karlotai šī prasība droši vien likās diezgan nepatīkama. Viņai vajadzēja atzīties Marijai, ka ir izpļāpājusies. Karlota izkūlās tomēr diezgan veikli.

Karlola Marliani Marijai d'Agū 1839. gada 1. oktobrī: Dārgā Māri, uzskatu par savu pienākumu sniegt Jums kādu paskaidrojumu, ko gan biju nodomājusi darīt sarunā, kad būsiet atgriezusies Parīzē. Daži īpaši apstākļi: Sandas kundzes drīzā ierašanās, kā arī Jūsu neatlaidīgā vēlēšanās izdibināt viņas klusēšanas cēloni un, beidzot, vēstule, kuru Jūs, kā man rakstījāt, esot viņai aizsūtījusi tādu, kādu es to lasīju, — vedina mani jau tagad pilnīgi vaļsirdīgi Jums kaut ko atklāt. Domāju, ka Jūs atceraties vēstules, kuras man rakstījāt 9. novembrī un 23. janvāri. Tanīs Jūs izsacījāties par manu draudzeni tik sausi un vēsi, ar tik sarūgtinošu nicību, ka jutos dziļi aizvainota, ko Jums apliecināju ar savu atbildi un pēc tam ar pilnīgo klusēšanu par šo nepatīkamo tematu. Līdz tam laikam biju ticējusi, ka esat sirsnīgi pieķērusies Sandas kundzei, kura man bija sagādājusi patīkamo izdevību iepazīties ar Jums.

Pārliecinājusies, ka Jūs neesat viņas draudzene, darīju to, ko man ieteica dziļās simpātijas, kādas man ir pret viņu. Kad Žorža izsacījās, ka neesot vēl atbildējusi uz Jūsu vēstuli, es viņai aizrakstīju, ka uzskatu par savu pienākumu viņu brīdināt, lai viņa nepaļaujas uz Jūsu draudzību, bet vairāk nekā lai nejautā, jo es neatbildēšu. Žorža nekad nav man izteikusi neviena jautājuma. Nekad neesmu runājusi ar viņu par Jūsu vēstulēm, un es tās viņai nekad nerādīšu.

Iespējams, ka šis brīdinājums no manas puses bija pārsteidzīgs, ka esmu maldīgi izpratusi pienākumu pret man dārgu cilvēku. Varu Jums tikai apgalvot, ka šai manai ricibai, par kuru Jūs varbūt sūdzēsieties, bet kuru es saskaņā ar manu īstas draudzības pienākumu izpratni tomēr nenožēloju, nav bijuši nekādi citi iemesli kā tikai tie, kurus nupat Jums atklāju ...

Tā tika atjaunota Žoržas un Arabellas tieša sarakste. Žorža nesaudzēja savu bijušo draudzeni, kurā vienmēr bija nojautusi ienaidnieci. Vēstuli ir vērts izlasīt visu. Tā ir ievērojama tiklab ar noteikto stilu, cik ar smalko analīzi.

Žorža Sanda Marijai d'Agū: Mārī, es īsti nezinu, ko Jums nesen pateica Marliani kundze. Vienīgi viņai es sūdzējos par Jums. Jūs sūdzaties par mani daudziem tādiem, kuri mani ienīst un apmelo. Ja arī es dzīvoju tenku pasaulē, tad es tās tomēr neizgudroju un centīšos cik vien iespējams maz šajā ziņā Jums sekot.

Nezinu, kāpēc Jūs piesaucat mūsu pagātni. Es to īsti nesaprotu. Jūs zināt, ka es ar neslēptu sajūsmu gremdējos Jūsu valdzinošajā draudzībā. Aizrautība ir tā mana smieklīgā īpašība, ko Jūs izsmejat manī, un tas nav sevišķi žēlsirdīgi mirklī, kurā Jūs sagraujat manu aizraušanos ar Jums. Jūs draudzību izprotat citādi nekā es, un Jūs ar to tā dižojaties, ka varu atļauties Jums to pateikt. Jūs draudzībā neienesat ne mazākās ilūzijas, ne mazākās iecietības. Tādā gadījumā vajadzētu izturēties nevainojami godprātīgi un ļaudīm, kurus Jūs tiesājat, teikt acis tikpat bargus spriedumus, kādus izsakāt viņiem aiz muguras. Pie šādas izturēšanās varētu pierast, un, kaut ari nepatīkama, tā vismaz varētu kļūt derīga. Pedantisms vienmēr kaut kam noder, ļaunums — nekad. Taču Jūs, Mārī, ļaudīm, kuri Jūs mīl, veltāt laipnus vārdus, maigus glāstus, pat saviļņojošas līdzjūtības asaras. Bet, kad runājat par viņiem un it

īpaši rakstāt, tad spriežat nevērīgi un nicinoši!,.. Jūs viņus izsmejat, pulgojat, pazemojat un pat apmelojat ar burvīgu grāciju un vieglumu. Ļaudīm, pret kuriem Jūs šādi izturaties, tā ir visai negaidīta atmošanās un diezgan nepatīkams pārsteigums, tāpēc nav jābrīnās, ka viņi kļūst domīgi un labu laiku gluži mēmi un apmulsuši. Jūsu tālākā rīcība ir pilnīgi neizskaidrojama. Jūs viņus apberat ar pārmetumiem, tādiem pārmetumiem, kas iepriecinātu un modinātu lepnumu, ja tos izteiktu cilvēks, kura mīlestībai mēs varētu ticēt, bet kas apbēdina un modina līdzjūtību, ja tos saņemam no būtnes, kura mūs ienīst. Jūs izsakāt rājienus, kādi no aizvainota drauga liecinātu par tā sāpēm un nožēlu, bet citos gadījumos liecina tikai par īgnumu un naidu. Jā, naidu, nabaga Mārī! Necentieties pati sevi maldināt: Jūs mani bezgalīgi ienīstat. Būdama uzticīga Listam, redzēdama, ka viņu, kas juta draudzību pret mani, Jūsu dzēlības skumdināja, Jūs gribējāt viņam sniegt cildenu sirsnības pierādījumu: Jūs pat ļoti pūlējāties to sniegt. Jūs viņu pārliecinājāt, ka mani mīlat, un varbūt pārliecinājāt arī pati sevi... Tāpēc Jūs mani mīlējāt brīžiem — it kā lēcieniem, kad Jūs varbūt bija uzveikusi draudzība, kādu jutu pret Jums... bet, kad manis nebija klāt, Jūs atkal pārņēma nepatika un Jūs atradāt izdevību mazliet nomierināties, ļaujot izlauzties ilgi apslāpētajai dzēlibai. Domāju, ka, iedziļinādamās savā sirdī, Jūs to visu tur atradīsiet, un tāpēc es Jūs atvainoju un man Jūs žēl. Es Jūs varbūt pat apbrīnotu, ja pati nebūtu Jūsu nesekmīgā mēģinājuma upuris; taču man ir tiesības nožēlot maldīšanos, kādā aiz nepiesardzības un trauksmainības biju iepinusies, un it īpaši man ir tiesības nožēlot, ka Jūs neizvēlējāties vienu no divām iespējām: neslēpti ienīst mani — tā kā es Jūs nepazinu, tad tas mani it nemaz nebūtu sāpinājis — vai arī īsti mani iemīlēt. Tas būtu pierādījis, ka Jūs spējat ne tikai lolot cildenus sapņus un nodomus, bet Jums ari piemīt spējas tos īstenot. Tātad tas ir bijis tikai mans iļgojums, kādu man, pēc Jūsu vārdiem, bijis ne mazums. Par spējām dziļi maldīties cilvēkos izsmiet mani tieši tad, kad Jūs laupāt vienu no manām visdārgākajām ilūzijām, ir mazliet cietsirdīgi.

Tagad Jūs man dusmojat; tas ir gluži dabiski. Par to ir kāds vecs Labrijēra izteiciens. Bet nomierinieties, Marij! Es uz Jums neesmu dusmīga un nekā Jums nepārmetu. Jūs esat darījusi visu, ko spējāt, lai saprātu pakļautu sirdij attiecībā uz mani, tomēr saprāts ņēma virsroku; tikai piesargieties, nabaga draudzene, kļūt pārmērīgi saprātīga. Ja pārmērīga labvēlība noved — kā es pati bieži esmu to izbaudījusi — pie tā, ka vienā jaukā dienā cilvēks pēkšņi atrodas ļoti sliktā apkaimē, tad pārmērīga gaišredzība noved pie atrautības no ļaudīm, pie vientulības. Tā kā mēs esam spiesti dzīvot šajā pasaulē ar ļaudīm, tad varbūt labāk ir mūžīgi ar tiem karot un atkal slēgt mieru nekā saķildoties uz mūžu ...

Nabaga Mārī, atpūtieties no tā visa. Aizmirstiet mani kā murgu, kurš bija Jūs vajājis un no kura Jūs beidzot esat atbrīvojusies. Mēģiniet ne jau mani mīlēt — to Jūs nekad nespēsiet —, bet izdziedināties no naida, kas Jums dara ļaunu. Laikam gan tas sagādā šausmīgas mokas, spriežot pēc līdzjūtības, kādu tas man iedveš. Nepūlieties sagudrot neparastus romānus, lai tiem, kas ir ap Jums, izskaidrotu mūsu abpusējo saltumu. Es vairs nepieņemšu Listu, kad viņš būs šeit; nevēlos atbalstīt Jūsu izdomāto dīvaino versiju, ka viņš ir starp mums abām kā ķildas ābols. Jūs labāk par kuru katru zināt, ka tāda doma man nekad nav

nākusi prātā. Vienīgi Balzaks kaut ko tādu iedomājās, un, ticiet man, pat ja rastos iespēja to īstenot — ko es gan vēl neticu —, nekādas naida jūtas nevarētu man to iedvest. Tāpēc būtu Jūsu necienīgi tam ticēt, to runāt un, galvenais, ļaut citiem to runāt. Pieņemu — atzīšos — ar zināmu lepnumu Jūsu zobgalības par maniem tikumiem, bet dažas mēlnesības es noteikti noraidu. Attopieties, Mārī, šīs nožēlojamās izdarības ir Jūsu necienīgas. Es Jūs labi pazīstu. Zinu, ka Jūsu garā ir alkas pēc cildenuma, pret kurām vienmēr dumpojas sīkas, sievišķīgas raizes. Jūs gribētu izturēties cēli un bruņnieciski, bet nespējat atteikties no daiļas un asprātīgas sievietes lomas, lai aptumšotu un nomāktu visas citas sievietes. Tāpēc Jūs labprāt uzslavējāt mani kā «lāga zēnu», turpretī kā sievieti nomelnojāt ar visu savu žulti. Jums piemīt divēji lepnumi — viens mazs, otrs liels; centieties, lai uzveic lielais. Jūs spējat lo panākt, jo dievs ir Jūs bagātīgi apveltījis, un Jums vajadzēs viņam atbildēt par skaistumu, gudrību un valdzinājumu, ko viņš Jums iedalījis. Sis ir pirmais un pēdējais sprediķis, ko atļaujos Jums sniegt. Piedodiet man to, tāpat ka es piedodu Jums, ka esat izteikusi dažādus aizrādījumus par mani, nepaziņojot tos man ...

Listam, kas bija aizbraucis koncertcejojumā, viņa mīļākā vēstīja par šo vētraino pārrunu. Karlotu nopēla visi, pat viņas vīrs. Viņa bija to pelnījusi; atstāstīt aizvainojošus izteicienus personai, kuru tas var sāpināt, ir ļaunāk nekā tenkot ar to postošo vieglprātību, kāda piemīt gandrīz visām cilvēciskām būtnēm. Attaisnodamās Marliani kundze apgalvoja, ka Lamenē viņu pierunājis parādīt abas vēstules Žoržai, un tas diemžēl ir ļoti ticami. Kad visas trīs sievietes Parīzē atkal sastapās (1839. gada novembrī), Marija d'Agū izturējās ledaini pret Karlotu, bet ar Sandu pūlējās runāt maigi un mīļi. Žorža bija drīzāk skumja nekā dusmīga. Viņa vēl arvien esot sajūsmināta par Marijas aso prātu un uzticību mīlestībā, Žorža sacīja, bet zinot, ka viņu Marija nekad neesot mīlējusi. Un par vēstulēm . .. Marija viņu pārtrauca, pateikdama, ka bez jebkāda melīga kauna lūdzot par tām piedošanu. Tad Žorža sniedza viņai roku, un abas vienojās, ka turpmāk satikdamās vairs nerunās par savu mīlestību un draudzību.

«Es pieņemu šos noteikumus,» Marija sacīja, «jo esmu pārliecināta, ka tie mainīsies. Laiks dziedina visu. Pēc dažiem mēnešiem vai dažiem gadiem jūs man pateiksiet, ka esat maldījusies.»

«Tas ir iespējams,» Žorža atbildēja. «Es viegli ļaujos savaldzināties, un jūs, Mārī, esat ļoti valdzinoša.»

Lists attaisnoja savas Marijas rīcību: «Jūsu izturēšanās pret Žoržu man ārkārtīgi patīk. . . Jums jābūt pacietīgai, savaldīgai, un Jūs varat tāda būt, jo esat stipra ... Man

šķiet, ka vēl nav pienācis laiks pārtraukt attiecības ar Žoržu . .. Centieties apzināti daudz kam skatīties pāri un citas lietas piedodiet. . . Jums jābūt noteiktam, spožam pārsvaram, kad izbeigsiet saiešanos . . .» Šķietamā samierināšanās nekā negrozīja, un tenkošana turpinājās.

Marija d'Agū Francim Lislam 1840. gada 21. janvārī: Potockis man atzinās, ka toreiz, kad es viena pati aizbraucu uz Noānu (1837. gadā), viņš neesot šaubījies, ka starpŽoržu un mani nodibinājusies tāda pati draudzība, kāda viņai bijusi ar Dorvalu ...

Ceturtdien, 6. februārī: Vakar uz pusdienām — Žorža, Karlota, di Rūrs, Gržimala, Potockis, Segersi. Žorža diezgan sapīkusi. Pie galda viņa liek no izdzertā šampanieša piesarkušajam Gržiinalam aptaustīt viņas ceļgalu (burtiski) un jautā (runa bija par ceļgalu skaistumu): «Paklau, Gržimala, kāds ir mans ceļgals?» Gržimala: «Kā rožu ziedlapiņa.» Žorža: «Nu, tagad beidz, man kut. Es tev ieskrāpēšu...» Piespiesta un garlaicīga tērzēšana līdz pusnaktij. Es vairs nespēju skatīties uz those people '.

10. februārī: Bija atnācis Vinjī. Viņš bija maigs, ilgi stāstīja man par Dorvalu. Viņš teica, ka Žorža pazudinājusi Dorvalu! Sentbēvs bija viņam pateicis, ka es retāk satiekos ar Žoržu, un viņš iesaucās no visas sirds: «Tas ir ļoti labil»

10. martā: Manas attiecības ar Karlotu ir atkal lieliskas. Šķiet, ka Šopēnu pāris drīz vien šķirsies. Kopīgie draugi runā, ka viņš esot slimīgi greizsirdīgs, kaislības nobendēts cilvēks, kas mocās pats un moca citus. Žoržai viņš ir apnicis, un viņa baidās vienīgi, ka viņš uzreiz nenomirst, ja tiks atstāts ...

Marija d'Agū gleznotājam Anrī Lēmanam 1841. gada 6. februārī: Abats (Lamenē) stingri turas noslēgtībā. Viņš savā mājokli negrib pieņemt sievietes. Man šķiet, tāpēc, ka nevēlas redzēt Sandas kundzi...

21. aprīlī: Sandas kundze mani ienīst; mēs vairs nesatiekamies . ..

18. maijā: Bēthovenam veltītais Franča koncerts Konservatorijas zālē bija viņu abu cienīgas svinības. (Jums taču es varu atļauties sacīt: Bēthovens un Lists, — vai ne?) Visi šie triumfi galīgi nokaitināja Sandas kundzi, un viņa piespieda Šopēnu sniegt slēgtu koncertu Pleijela zālē — tikai draugiem. Lists uzrakstīja žilbinošu rakstu par šo koncertu (šķiet, ka tas viņus vēl vairāk saērcināja!) ... Varat iedomāties, viņa ir tik nikna uz mani, ka mēģināja iestāstīt Francam — jūs esot bijis mans mīļākais! Viņš atbildēja viņai gudri, ko viņš lieliski prot. Naids no tā tikai padziļināsies. Esmu pilnīgi atrāvusies no Marliani kompānijas...

Tagad bija pienācis mirklis atcerēties abata de Lamenē iemīļoto citātu: «Mūs samierināja; mēs apskāvāmies; kopš tā laika esam kļuvušas ienaidnieces līdz nāvei...» [36]

SIRMI MATI

Žorža Sanda Bokāžam 1843. gadā: Noāna ir ļoti pārvērtusies kopš tā laika, kad Jūs redzējāt tur valdām rotaļas un smieklus. Man tuvojas četrdesmit gadi, tie nes līdzi nopietnību . . . Turklāt mūsu drauga bēdīgais veselības stāvoklis pieradinājis mūs pie skumības vai vismaz pie domīguma . .. Piedodiet, ka rakstu neskaidri; dziest lampa. Rītausma ir tikpat palsa, kāda sāk kļūt galva sievietei, kura Jums raksta ...

1845. gadā: Dzīve ir dziļa brūce, kas gandrīz vienmēr smeldz un nekad pavisam nesadzīst. Esmu ļoti skumja un ļoti drūma, bet tāpēc mīlu vēl vairāk tos, kas ir mīlestības cienīgi...

Laika straume pamazām aiznesa uz nāves ūdenskritumiem visus tos, ko Žorža bija mīlējusi, ko bija ienīdusi.

1837. gadā Kazimirs bija mantojis no pamātes baroneses Didevānas Giljerī muižu, bet ar noteikumu, ka viņam jāsamaksā daudzi novēlējumi, tā ka viņš kjuva par trūcīgu lielgruntnieku. Viņš apmetās pilī un pastāvīgi dzīvoja Gaskoņā, izbraukdams reti. Viņš mīlēja turienes priežu un korķozolu mežus, papardes un irbulenes, iežogotos vīn-ogulājus., Kaimiņi uzskatīja viņu par apvidus «tēvu un dievu to kungu». Auroras sabiedrībā viņš bija kļuvis kulturālāks un gudrāks nekā viņa draugi. Viņam patika citēt Paskālu vai Seneku, un viņš pārāk daudz nerunāja par savām likstām. Giljerī iedzīvotāji nevarēja ticēt, ka sieva pametusi Kazimiru tāpēc, ka viņš bijis rupjš un brutāls. Visi uzskatīja viņu par maigu un miermīlīgu, viņš tiem likās stalts un pat skaists. Kāda de Buāmartēna kundze, jau diezgan nobriedusi dāma, iemīlējās Kazimirā un mēģināja modināt viņā pretmīlestību. Veltīgas cerības; viņš pārāk labi zināja, cik bīstamas ir dedzīgas sievietes. Kādu dienu viņš aizrakstīja dēlam Morisam: «Varu Tev paziņot patīkamu jaunumu — de Buāmartēna kundze nomira ...» Cietsirdīgi vārdi, bet arī pret Kazimiru savā laikā izturējās cietsirdīgi. Viņa bērni katru gadu ieradās Giljerī muižā pavadīt daļu brīvdienu. No 1844. gada viņš dzīvoja kā vīrs ar sievu ar Dženiju Daliasu, kura kalpoja pie viņa par saimniecības vadītāju. Dženija dāvāja Kazimiram meitu Rožu; viņš labprāt būtu apprecējis māti, kurai vienmēr bija uzticīgs, bet, tā kā Aurora bija dzīva, likumīgu laulību noslēgt nebija iespējams. Nelikumīgās kopdzīves dēļ Kazimirs nevarēja iet pie bikts un pie

dievgalda un tāpēc cieta, jo uz vecumdienām atkal bija pievērsies ticībai. Tomēr viņš katru svētdienu, kā pieklājas muižkungam, gāja uz mesu un ar cieņu nesa savas smieklīgās pagātnes nastu.

Sando, «mazais Zils», virzījās dzīvē uz priekšu. Pirmā un nelaimīgā mīlestība bija viņu apzīmogojusi uz visu mūžu. Ilgi viņš nespēja ne aizmirst, ne piedot. Meitenītei Marijai Bilozai, kas šķirstīja fotogrāfiju albumu, viņš parādīja Sandas attēlu: «Mazulīt, ieskaties labi šajā sievietē — tā ir kapsēta, — vai saproti? Kapsēta!» Un tomēr viņš par visu varēja pateikties Sandai. Kad viņa ar Zilu iepazinās, viņam nebija nekāda talanta; kad viņš 1839. gadā publicēja romānu «Marianna», lasītāji atklāja patiesu kaislību. Jo mazāk bija izdevies mīlestības romāns, jo lielākus'panākumus guva grāmata. Žurnāli, grāmatizde-vēji pieprasīja Sando romānus. Sievietes meklēja viņa sabiedrību. Viņš kļuva Marijas Dorvalas mīļākais. Viņai bija apnicis Vinjī, kas dzinās pakaļ citām dēkām, un viņa bija palikusi Žoržas Sandas draudzene. Tā dīvaini sagadījās, ka mazajam Zilam un viņa pirmajai mīļākajai bija saglabājusies tikai viena saite: kopīgā aizraušanās ar burvīgo, trakulīgo aktrisi.

Šī sakara sākumā Dorvala domāja tikai par Vinjī: «Savienot mūs nav iespējams, bet es apraudu savu mīlestību ... Man nav nekā, ko likt tās vietā. Es nemīlu Sando. Mēģināšu viņu iemīlēt. Taču jūtu, ka tas man neizdosies. Runāju ar viņu tikai par Alfrēdu . . .» Vēlāk, manīdama, ka tuvojas vecums, viņa kaislīgi pieķērās Zilam. Dorvala Zilam Sando: «Ak, kā es Tevi mīlu! Tu esi manu acu jaukums, mana gara jūsma, manu jutekļu neprāts, manas sirds prieks . . .» Vai viņš toreiz pārlasīja citas vēstules, kas bija gandrīz līdzīgas, datētas Noānā 1831. gadā? 1840. gadā Sando pavadīja savu mīļāko turnejā. «Mūsu dārgajai Marijai ir ļoti lieli panākumi. . .» Taču mazais Zils vairāk par visu vēlējās bagāti apprecēties un iekāroja kāda flotes ģenerālkomisāra meitas Polinas Portjē pūru. Zila māsa Felisija Sando, kurai Marija Dorvala atklāja savu sirdi, saņēma izmisīgas vēstules: «Esmu tik dziļi satriekta, ka, šķiet, nekad šīs sāpes nerims , . . Pirms diviem mēnešiem viņš atstāja mani provincē un atgriezās Parīzē pabeigt grāmatu . . . Kad es iebraucu, _tad uzzināju, ka Portjē kundze un jaunkundze ir Parīzē. Ārkārtīgi satraukta ru-

nāju par to ar Jūsu brāli; viņš apstiprina, ka tā ir taisnība. Ar lauztu sirdi atgriežos mājās un gaidu Žilu veselas trīs dienas baismīgā uzbudinājumā! Viņš atnāk un paziņo, ka šķiras no manis. Es nesaprotu. Kliedzu, ka nav iespējams dzīvam šķirties no tā, ko mīl! Viņš atbild, ka viņa lēmums ir negrozāms. Felisī, manas sāpes mērojiet ar mīlestību, kāda man ir pret viņu... Dārgā māsa, man vajadzēja Jums to pateikt.» Laulības notika Nantē 1842. gadā. Atrazdamās viesizrādēs Likseijā, Marija Dorvala saņēma Sando atsūtītu paziņojumu. Viņa devās liet asaras pie Sandas, un abas sievietes pārmija skumjas atmiņas par šo «sentimentālo balamuti». Cirtainais gaišmatis pāragri kļuva plikpaurains un rakstīja tikumīgus romānus. Ļaudis jau runāja, ka viņu uzņemšot Akadēmijā.

Anrī de Latušs joprojām dzīvoja Onē kā vientuļnieks un mizantrops. Iztālēm viņš ar rūgtumu bija vērojis, cik spožu un skandalozu karjeru taisīja tā, kuru viņš savā laikā bija ievadījis literārajā pasaulē. Vēstulēs brālēnam Divernē Latušs bija nopēlis romānus, kuros sieviete izrāda savus apbēdinājumus. Viņš tomēr vēlējās salabt ar Sandu. 1840. gadā viņš publicēja romānu «Leo», kura varonis Arnolds, braukdams cauri Melnajai ielejai, apmeklē Noānu. Kalpone garā zilā kleitā, rupja audekla cepurīti galvā ielaiž Arnoldu. Salonā, kura grīda izlikta ar mazām novaskotām plāksnītēm, viņš pasniedz pilskundzei (tātad Žoržai Sandai) ieteikuma vēstuli.

— Man šķita, — viņa sacīja, — ka esmu saķildojusies ar to bubuli, kas jūs ieteic.

— Viņš man apgalvoja to pašu, — Arnolds atbildēja, — taču, joprojām būdams sajūsmināts par rakstnieci, vēl arvien viņai sirsnīgi pieķēries, viņš nespējot ticēt, ka būtu šeit svešinieks.

— Promesošo vienīgā vaina ir tā, ka viņu nav šeit, — atbildēja jaunā sieviete. — Un vai šis neprātis ir kaut ko ieguvis, ka tiecies tikai pēc vientulības un paklausījis vienīgi savas sirdsapziņas balsij? Viņš ir zemnieks, tikai bez veselības, vientuļnieks, tikai bez tikumības; viņš, kam nevajadzētu gaidīt karaļa salonā, nomirs uz slavas sliekšņa, jo viņam trūkst biedrisku attiecību ... Šim 1830. gada uzvarošās preses kareivim trūka vīrišķības kļūt par prefektu; šis literāts, kam nedzirdēti veicās likt Voltēra valodā uzplaukt barbarismu ziediem, nekad neiekļūs Akadēmijā ...

2orža Sanda neizlasīja sava pirmā skolotāja romānu, bet lika to lasīt citiem un zināja, ka tas ir viņai labvēlīgs. Tāpēc arī, vēlāk dibinādama La Revue indépendante, viņa

uzaicināja «Delatuša kungu» par līdzstrādnieku (Sanda joprojām stūrgalvīgi liedza viņam dižciltības partikulu «de», uz kuru viņam bija tiesības).

Žorža Sanda Divernē: Satikos ar Delatušu. Viņš bija burvīgs, lielisks, un tagad viņš ir pilnīgi salabis ar mums līdz turpmākam ... Nebijis viņam tik kašķīgs raksturs, viņš varētu brīnišķīgi rediģēt gan nopietno, gan asprātigo materiālu berijiešu laikrakstā . .. Bet vai viņš nesaskaitīsies ne no šā, ne no tā? ... Kā rīkoties, lai viņš nedomātu, ka esam sazvērējušies viņu pazudināt? ...

Pēc zināmas vilcināšanās, neuzticēšanās un koķetēšanas Delatušs no jauna jutās gandrīz brīvi draudzībā ar Sandu. Taču viņa atrada Delatušā sapīkušu, sava laika politikas, tikumu un stila nokaitinātu cilvēku, kas slēpj savus aizvainojumus. Sandai viņš atgādināja Alcestu. Delatuša morālā agonija ilga piecpadsmit gadu. Ir cilvēki, kurus dzīve moka, bet ir arī cilvēki, kas paši moka sevi. Nelaimīgais Latušs bija viens no tiem.

Otrs Auroras Didevānas padomdevējs — Sentbēvs bija kļuvis visvarens kritiķis. Viņa autoritāte, kas jau pašā sākumā tika pamatoti atzīta, bija vēl pieaugusi. Viņš drīz bija izbeidzis mistiski sociālo periodu un tika uzņemts aristokrātiskās aprindās: pie d'Arbuvila kundzes, de Buaņa kundzes, pie hercoga de Broļī, grāfa Molē. Tur viņš iepatikās tāpēc, ka iepazīstināja sievietes ar literārās dzīves aizkulisēm. Žorža Sanda pārsteidzīgi bija nodevusi viņam glabāšanā savu saraksti ar Misē. Vēstules ceļoja no buduāra uz buduāru, «ieliktas lielā aploksnē, uz kuras Senl-bēvs tikko paguva izdzēst to sieviešu vārdus, kurām pēc kārtas bija nosūtījis šo saraksti». Viņš nebija radīts mīlestībai, tomēr dažas dēkas viņam bija. Valdzinošā Or-tansa Alāra metās viņa skavās; par to viņš tai pasniedza Marku Aurēliju.

Lūk, stoiķis, kas gudrībā mirdz zaigā,

To sniedzu pretī tev par tavu dāvanu.

Bet jābūt Aspazijai, tādai tā kā tu,

Lai vakarstundā mīlas brīdī maigā Par tādu prātnieku ,il rāmi domātu.

Sajās lafontēniskajās vārsmās Sentbēvs bija labāks dzejnieks nekā savā laikā Adelei Igo veltītajās elēģijās. Pret Sandu viņš izturējās laipni, piesardzīgi un atturīgi. Kādam draugam, kas jūsmoja: «Ak, cik skaistas ir Alfrēdam de Misē rakstītās vēstules! Sandas kundzei ir daiļa dvē-

sele,» — Sentbēvs atbildēja: «Jā, daiļa dvēsele un resns dibens.» Un viņš ar lielu tīksmi citēja Fēliksa Piā vārdus: «Viņa ir kā Nelas tornis; viņa aprij savus mīļākos, bet pēc tam vis neiemet tos upē, bet iegulda savos romānos.» Taču tas viss tika runāts slepenībā. Raksti, kuros viņš izsacījās par Sandas darbiem, joprojām bija godbijīgi, pat cildinoši.

Par Pjēru Lerū, ko pats kādreiz bija Sandai uzplijis, viņš tagad sacīja: «Šis Lerū filozofē kā bifelis, kas bradā pa purvu,» — un Viktors Igo: «Ja Pjērs Lerū būtu labsirdīgs, tad viņš būtu vislabākais cilvēks.» Žoržai bija pret viņu citādas jūtas. Kaut gan Lerū pamazām krita nežēlastībā, Žorža joprojām atbalstīja viņu. Protams, filozofs bija iemīlējies savā piekritējā. Žorža apgalvo, ka viņa esot pretojusies. «Daži uzskata, ka tikai mīlestība dara šādus brīnumus. Dvēseles mīlestība, jā, tur es piekrītu, bet filozofa krēpēm neesmu ne pirkstu piedūrusi, un tās man ir tikpat tālas kā turku sultāna bārda. Saku Jums to, lai Jūs skaidri saprastu, ka tā ir nopietna uzticēšanās, visnopietnākā uzticēšanās manā mūžā, nevis kaut kādas dāmiņas divdomīga aizraušanās ar savu ārstu vai biktstēvu . . .» Lerū-filozofs bija pārāk daudz pateicības parādā Žoržai, lai dusmotos, ka viņa atraidījusi Lerū-vīrieti.

Pjērs Lerū Žoržai Sandai: Cik Jūs esat laba, un cik labdarīga man ir Jūsu draudzība! Nav neviena vārda, kas neiespiestos man dvēseles dziļumos, neviena teikuma, ko es neatkārtotu simt reižu un nepārcilātu atmiņā dienu un nakti. Cik pateicīgs esmu par Jūsu uzticēšanos! Ai, nē, patiesi nevajag, lai suņi Jums sekotu pa Jūsu asiņu pēdām. Jūsu sāpes ir svētas. Vajag dzīvot un uzvarēt. Karaliene, Karaliene, Karaliene!... Es, nožēlojamais, Jūsu vēstulēs neieredzu vienīgi vārdu ardievu, kaut gan skūpstu to un esmu par to sajūsmināts, jo tas man ir mīļāks nekā nekas, tāpēc es to dievinu. Jūsu ar visu sirdi un prātu, Jūs sakāt; man labāk būtu paticis pavisam nenoteikti jūsu. Kā jau esmu Jums teicis, pavērsieni — jūtas, prāts, darbība — ir maldīgi. īstena ir tikai būtība, un būtībai piemīt šie trīs aspekti — vienmēr, draudzībā tāpat kā mīlestībā. Tikai šie trīs būtības aspekti draudzībā ir citādi nekā mīlestībā. Tātad — ko nozīmē Jūsu ardievu? Ak vai! Es to zinu. Man labāk būtu paticis nenoteikts jūsu, varbūt jūsu, mazdrusciņ jūsu, šajā vai citā pasaulē jūsu ... Es Jums saku ar visu savas dvēseles spēku: «Jūsu.»

Ja arī Žorža nebija viņa, toties darīja visu iespējamo viņa labā. Viņa pameta cēlsirdīgo Bilozu, lai kopā ar nabadzīgo Lerū nodibinātu La Revue indépendante. La-menē izsacījās par šo apvienību ar asu ironiju.

Lamenē baronam de Vitrolam 1841. gada 19. oktobrī: Kā ļaudis apgalvo, drīz sākšot iznākt jauns žurnāls, ko vadīs Lerū un Sandas kundze.

Viņi grib konkurēt ar Revue des Deux Mondes varbūt tāpēc, ka atzīst tikai vienu pasauli, un, patiesību sakot, arī tā nav neko daudz vērts. Taču viņi ar Karlotas palīdzību to pārtaisīs ... un, kad tā būs pārtaisīta, tad mēs tanī jutīsimies kā zivis ūdenī. Jau grasījos pateikt: «Lai slavēts dievs!» — bet — ak vai! — mūsu draugi to arī ir izsvītrojuši. Viņu dievs ir universālā dzīve. Bet kas tad ir tā universālā dzīvē? Kā to saprast, ja teiksim — «Lai slavēta universālā dzīve»? Mazs mierinājums būtu, ja viņu žurnāls iznāktu uzjautrinošs; par jaunu reliģiju var sacīt, ka tāda, kas (audis smīdinātu, varētu gūt zināmu piekrišanu šajā garlaicīgajā gadsimtā. Diemžēl nekā mierinoša šajā ziņā neesmu dzirdējis ...

1841. gada 25. novembri: Nupat man pastāstīja kaut ko sīkāk par Lerū un La Revue indépendante. Viņš vairāk nekā jebkad ir apsēsts no domas, ka radīs reliģiju, un nešaubās par panākumiem. Pēc desmit gadiem, kā viņš apgalvo, īpašums Francijā būs pilnīgi iznīcināts. Tā kā Revue tiks vadīta tādā garā, tā kā viņš sāk bāzt žurnālā savus jau trīsreiz pārdrukātos darbus, vismaz dažus no tiem, un visi izlasīs citu jau zināmu sacerējumu vidū, ka Jēzus Kristus ir noteikti atļāvis pārkāpt laulību, — daudzi autori, kas bija apsolījuši rakstus, aizies no žurnāla, un viņš nevilcināsies, kā man ir stāstīts, palikt viens ar Sandas kundzi. Viņa, būdama uzticīga savam pravietim, sludina komunismu jau sava romāna pirmajā nodaļā, kur laikam gan būs atrodams maz viņas agrākā talanta pēdu. Kā var aušīgi sagandēt tik retas iedzimtas dāvanas?...

Iedzimtās dāvanas nemaz nebija sagandētas. Sandas kundze brīnišķīgajā romānā «Konsuela» parādīs daudz lielāku rakstnieces talantu nekā «Indiānas» laikos. Taču abatam Lamenē bija taisnība, kad viņš runāja par Lerū politisko ietekmi uz Sandu. Viņas kļūda kopš agras jaunības vienmēr bija šāda: ticēt, ka pasauli var izskaidrot ar kādu formulu. Lerū, kas uzskatīja, ka ir atradis šo formulu, Sandu savaldzināja. Viņš vairāk nekā Buržas Mi-šels ierosināja Sandu uz pārdomām. «Tā ir vienīgā filozofija, kas ir gaiša kā diena un runā uz sirdi kā evaņģēlijs; iegremdējos tanī un pārveidojos; atradu tanī mieru, spēku, ticību, cerību un pacietīgu, nemainīgu mīlestību uz cilvēci ...»

Pjērs Lerū viņu iepazīstināja ar strādnieku pasauli, ar amatnieku apvienībām, kas bija radušās jau viduslaikos un ap 1840. gadu atkal atdzīvojās dažu proletāriešu ietekmē, kuri apzinājās savas šķiras intereses, kā, piemēram, Agrikols Perdigjē. Šo apvienību locekļi braukāja krustām šķērsām pa Franciju, un katrā pilsētā viņus uzņēma māte, kas turēja kaut ko līdzīgu kopienas mājvietai. Perdigjē atkal cēla godā šo paradumu, atjaunoja pulciņus, kuri atgādināja pa daļai cunfti, pa daļai masonu ložu;

viņš sludināja strādniekiem kristīgi sociālu filozofiju, kas bija tuva Lerū filozofijai.Žorža Sanda, kļuvusi viņa draudzene un aizgādne, uzrakstīja par viņu romānu «Klejojošais meistara palīgs», kas bija neparasts ar strādnieku pasaules aprakstu, naivs ar pilskundzēs iemīlējušos meistara palīgu attēlojumu; pašai autorei šis sacerējums bija it kā attaisnošanās, ka viņa ir dzimusi pils īpašniece un tāda palikusi.

Bilozs, kam principā vajadzēja publicēt visus Žoržas manuskriptus, izteica daudzus iebildumus. Revue indépendante lasītāji jutīšoties šokēti. Itin bieži sāka runāt par komunismu; ar šo tolaik jauno vārdu apzīmēja doktrīnu par mantas vienlīdzību. Buržuāziju biedēja šīs tendences. Sanda prasīja padomu savam filozofam. Lerū atbildēja, ka komunismi ir dažādi, ka zināmi tā veidi ir bezjēdzīgi un viņš par pareizākām atzīstot kopienas, kas atsaucot atmiņā brālības ideju, tātad Sandai neesot pamata attiecināt uz sevi šo vārdu, ar kuru Bilozs viņu tik ļoti sabaidījis, un tomēr to nevajagot arī pilnīgi atmest. Galvenais — nepieļaut, ka Bilozs pārveido viņas romāna tekstu. Viņa paņēma manuskriptu atpakaļ. Tagad viņas proletārisko draugu vidū bija arī dzejnieki: Saris Ponsī — Tulonas mūrnieks, Savinjens Lapuants — kurpnieks, Magī — audējs, 2ilāns — atslēdznieks, Zasmēns— frizieris un Re-buls — maiznieks. Viņi sūtīja Sandai savus dzejoļus; Sanda viņiem mācīja Lerū filozofiju.

So draudzību sekas bija jauns romāns «Orass», kurā Sanda varonīgam un cēlsirdīgam strādniekam juvelierim Polam Arsēnam pretstatīja slinku, patmīlīgu intelektuāli buržuā. Orass atgādināja 2ilu Sando jaunībā, pa daļai arī Emanuēlu Arago, reizēm Malfiju; tas bija gudrs, apdāvināts jauneklis, kas vairāk runāja par darbu nekā to darīja un, Parīzē izklaidēdamies, izšķieda savu trūcīgo vecāku ietaupījumus. Viņš pameta mīļāko, vienkāršu sievieti, kas gaidīja no viņa bērnu, vikonteses de Saijī dēļ; vikontese bija nesaudzīgs Marijas d'Agū portrets:

Viņas kalsnums bija atbaidošs un zobu dabiskums apšaubāms, toties mati lieliski, vienmēr apbrīnojami rūpīgi un gaumīgi sakārtoti; rokas — garas un Sausnējas, bet baltas kā alabastrs, pirkstos no visām pasaules malām atvesti gredzeni. Viņai piemita zināma grācija, kas daudziem palika. Īsi sakot, viņa bija apveltīta ar skaistumu, ko varētu saukt par mākslotu ... Viņa dižojās ar savām zināšanām, erudīciju un ekscenlris-kumu. Viņa bija lasījusi pa druskai no visa, pat politiska un filozofiska

satura grāmatas; un patiesi bija interesanti noklausīties, kā viņa nejēgām atkārtoja kā savas domas to, ko no rīta bija kādā grāmatā izlasījusi vai iepriekšējā dienā dzirdējusi no kāda nopietna cilvēka. Vārdu sakot, viņas gudribu varētu saukt par mākslotu.

Vikontese de Saijī bija dzimusi finansistu ģimenē, kas pavaldonibas laikā nopirkusi sev titulus, bet viņa gribēja, lai visi viņu uzskata par augstdzimušu, un visur nēsāja kroņus un ģerboņus, pat uz savu vēdekļu roktura. Pret jaunām sievietēm viņa izturējās neciešami augstprātīgi un saviem draugiem nepiedeva laulības aiz aprēķina. Starp citu, viņa diezgan labi uzņēma jaunus literātus un māksliniekus. To vidū viņa nekautrēdamās tēloja patricieti, izlikdamās ievērojam tikai katra nopelnus. Jā, arī viņas dižciltība bija mākslota kā viss pārējais, kā viņas zobi, krūtis, kā viņas sirds ...

Lists arī šoreiz ieteica aiz dusmām šņācošajai Marijai d'Agū paciest un klusēt. Viņš taču bija samierinājies ar «Beatrisi»; viņa var izlikties, ka nepazīst sevi «Orasā». Lists diezgan cietsirdīgi piebilda: «Nav šaubu, ka Sandas kundze gribējusi radīt Jūsu portretu, zīmēdama de Šaijī kundzes māksloto garu, māksloto daiļumu un māksloto dižciltību .. .» Šie vārdi pierāda, ka Sandai un Balzakam bija taisnība, — Lists jau sen vairs nemīlēja Beatrisi.

«Orasu» iespieda La Revue indépendante. No Biloza, kas bija atļāvies labot Žoržas tekstu, viņa nolēma atbrīvoties un sagādāt panākumus Pjēram Lerū. Pirmajā numurā viņa publicēja «Orasa» sākumu un pētījumu par tautas dzejniekiem; otrajā — «Orasa» turpinājumu un rakstu «Lamartīns — utopists». Pēc tam viņa piedāvāja «Kon-suelu». Patiesi,Žorža apbrīnojami cēlsirdīgi «izšķieda savas bagātības». Jaukākais bija viņas ticība, ka žurnāla La Revue indépendante īstā vērtība ir Lerū sprediķojumi.

Žurnāla galvenais temats bija jaunas pasaules un tātad arī jaunas literatūras radīšana, ko veiks tauta. Dažiem draugiem — arī Listam un Divernē — žurnāls patika, bet abonētāju nebija, un panākumus izdevums nekad neguva. Lerū pazuda uz vairākām nedēļām; novilkumi stāvēja nelaboti. Tomēr Žoržas acīs Lerū nezaudēja autoritāti.

Žorža Sanda Karlolai Marliani 1843. gada 14. novembrī: Nesen saņēmu no viņa garu, baismīgi bēdīgu vēstuli. Naudas trūkums, kādā viņš nonācis, nobeidzot savu pasākumu un ari, bez šaubām, apmierinot ģimenes vajadzības, ir viņa bažu un nemiera cēlonis, es to noteikti zinu... Aizsūtīju viņam šodien piecsimt franku. Saprotu, ka Jūs šogad esat naudas grūtībās, bet vai tomēr Jūs nevarētu atrast kaut ko viņam savās atvilktnēs? ... Nē, mēs nedrīkstam ļaut šim cilvēkam aiziet bojā ... Viņa dvēseles gaisma nedrīkst izdzist šajā cīniņā. Nedrīkst notikt, ka viņu pārņem bailes un mazdūšība tāpēc, ka trūkst dažu banknošu. Pie-

spiediet viņu atzīties, lai viņš Jums atklāj sava posta noslēpumu. Viņš kļūst aizvien biklāks, jo ir jau daudz palīdzības no Jums saņēmis. Uzveiciet viņa biklumu . .. Rakstiet man par viņu; nespēju paciest domu, ka ši lāpa var izdzist un atstāt mus tumsā...

Lašatrā Žorža Sanda arī gribēja «kliedēt tumsu». Bija vajadzīgs opozīcijas laikraksts. Ar saviem draugiem Planē, Diteiju, Flerī un Divernē viņa nodibināja L'Eclaireur de l'lndre. Katram patriotam uzlika nodokli «atkarībā no viņa entuziasma lieluma», un pat «de Šopēna kungam», kas nemaz nebija viņu piekritējs, gribot negribot vajadzēja iedot avīzei piecdesmit franku. Sākumā domāja avīzi iespiest Parīzē, bet Lerū bija nopircis spiestuvi Busakā, lai tur pārvietotu savu ģimeni. Žorža uzticēja L'Eclaireur de l'lndre iespiešanu viņam. Šopēns skeptiski vēroja un ar ironiju stāstīja par savas mājasmātes plašo vērienu.

VI

LUKRĒCIJA FLORIANI

Žoržas un Sopēna attiecībās nekad nav bijis neuzveicamu pretrunu. Viņu abpusējais maigums balstījās uz stingriem pamatiem. Šopēns mīlēja Žoržu; viņai pret komponistu bija liegas un sirsnīgas mātes jūtas. Viņa jūsmoja par mūziķa ģenialitāti; viņš cienīja lielu rakstnieci. Tomēr «mīlestības šeit vairs nav», rakstīja Marija de Roz-jēra, nobriedusī jaunava, šī pāra tuvā paziņa un Šopēna skolniece. «Mīlestības šeit vairs nav, vismaz no vienas puses (no Sandas puses), bet gan maigums un uzticība, kam daždien piejaucas nožēla, skumjas, rūgtums .. .» Tā patiesi bija, taču maiguma un uzticības būtu pieticis ilgam laikam, ja nebūtu trešo personu. Žorža vienmēr jutās cieši saistīta ar saviem bērniem, ar draugiem. Ārkārtīgi jūtīgais Šopēns nespēja panest dalīšanu. Moriss jau bija pieaudzis vīrietis; viņš dievināja māti. Šopēna pastāvīgā klātbūtne viņam likās iemesls skandālam, un viņš tāpēc cieta.

Solanžai 1844. gadā bija sešpadsmit gadu. Augusi, pastāvīgi redzēdama dažādas pārmērības, viņa necienīja nekā un nevienu. Brīžiem viņa izzoboja Šopēnu, brīžiem koķetēja un ar panākumiem, jo bija visā mājā vienīgā, kas neizturējās pret mūziķi kā pret izlutinātu bērnu, un

tas viņu valdzināja. Solanža pēc sejas un ādas krāsas atgādināja savu vecvecmāmiņu Saksijas Auroru. Valdonīga skaistule, salts un untumains raksturs, aiz pretrunas gara vienmēr gatava darīt vienalga ko. Visai neprātīgā Solanža bija mantojusi mātes pārgalvību, taču ne talantu. «Tev ir laba sirds, bet pārāk negants raksturs,» Sanda bija rakstījusi meitai, kad tā vēl bija bērns. Sliktais raksturs bija palicis, labā sirds parādījās arvien retāk. Attiecības starp vecākiem un bērniem ir tikpat sarežģītas un dramatiskas kā attiecības starp mīlētājiem. Bērns pieaugdams, kļūdams par brīvu būtni, pārsteidz un kaitina vecākus. Burvīgā paija pārvēršas par pretinieku. Tāda māte kā Žorža Sanda kā atbildi uz nenoliedzamo uzupurēšanos sagaida paklausību un godbijību. Moriss viņai to sniedza; Solanža dumpojās. Māte necieta meitas neatkarību, kādu pati savā laikā bija sev pieprasījusi. Vīlušās savstarpējā mīlestībā, māte un meita reizēm var noiet līdz naidam.

Kādu laiciņu Žorža, vairs nespēdama izturēt Solanžas untumus, mēģināja viņu attālināt, uzticot viņas audzināšanu de Rozjēra jaunkundzei; tā nebija laba izvēle. Mariju de Rozjēru, jaunavu no labas ģimenes, bet nemantīgu, bija savaldzinājis un pēc tam pametis Antuāns Vodzinskis (nenosvērtās Šopēna līgavas brālis). Šajā pamestībā Marija bija izvērtusies par uzmācīgu tenkotāju; viņa interesējās par dažādiem tračiem un skandāliem. Nereti vajadzēja viņu apvaldīt.

Zoria Sanda Marijai de Rozjērai: Pienāk bridis, kad mazas meitenes vairs nav mazas un kad vajag apsvērt, kādu pagriezienu var ņemt viņu prātā katrs dzirdētais vārds. Neviena vārda, pat ne visnenozīmīgākā par vīriešu dzimumu; tā ir visa piesardzība, kādu Jums ieteicu ievērot...

Diezgan skarbi Sanda viņai aizliedza runāt ar Solanžu par «tā un tā kunga augumu un kāda cita kunga ūsām». Vilšanās mīlestībā, Sanda sacīja, izraisījusi de Rozjēra jaunkundzē nepatīkamas pārmaiņas. «Vai pateikt Jums visu? Tanī laikā Jūs nebijāt koķete, bet tagad, mīlulīt, Jūsu acīs iezagusies baismīgi saldkaisla izteiksme . . . Vīrieši to ievēro ... Ja Jums tas ir vienalga, man arī. . . Bet es Jūs mazliet šķiršu no Solanžas, kamēr pāries šī nelielā nervu krīze un Jūs dabūsiet mīļāko vai vīru .. .» Šo vēstuli nabaga aizvainotā meitene Sandai nekad nevarēja piedot.

DE Rozjēra jaunkundzei nemaz nebija grūti sakūdīt Šo-pēnu pret viņa «saimnieci». Pjērs Lerū bija atvedis no Tilas uz Lašatru avīzes L'Eclaireur de l'lndre vadīšanai Viktoru Borī, jaunekli, kam bija tādi paši politiskie uzskati kā Pjēram Lerū un kas bieži uzturējās Noānā. Šopēns bija uz viņu mazliet greizsirdīgs. Turklāt Šopēna sulainis Žans, pēc tautības polis, pastāvīgi ķildojās ar kalpotājiem berijiešiem. Devīgais «de Sopēna kungs» maksāja savam sulainim tikpat lielu algu, cik L'Eclaireur de l'Indre savam direktoram. īsi sakot, viss kļuva par iemeslu nesaskaņām.

Šopēna māsas Luīzes Jedržēvičas un viņas vīra uzturēšanās Noānā 1844. gadā uzlaboja atmosfēru. Abas sievietes sirsnīgi sadraudzējās. Taču apmeklējuma labvēlīgā ietekme nebija ilga. Šopēna veselības stāvoklis pasliktinājās. Viņš kļuva aizvien drūmāks, slimīgi jūtīgs un greizsirdīgs. «Viņš ķircinās vairāk nekā parasti,» Sanda rakstīja dēlam, «un vairāk visiem piesienas. Es par to pasmejos. De Rozjēra jaunkundze lej asaras. Solanža atkožas uz viņa skrāpējumiem . . .» Žorža Sanda smēlās mierinājumu kā ikviens rakstnieks, aprakstīdama savas nelaimes romānā. Viņas ienaidniece Marija d'Agū, šķīrusies no Lista, nesen bija to nomelnojusi romānā «Nelida». Žorža «Lukrēcijā Floriani» attēloja, protams, ar pārveidojumiem un transpozīcijām, kādas prasa māksla, neparasto pāri, kādu viņa veidoja ar Šopēnu.

Vēlāk viņa noliedza, ka Lukrēcijā ir viņas pašas attēls. Tomēr lielā itāliešu aktrise, kas vēl gluži jauna aizgājusi no skatuves, lai uz laukiem audzinātu savus bērnus, ir ļoti līdzīga savai radītājai. Lukrēcijā ir uzrakstījusi vairākas lugas, kas guva panākumus. Viņai ir daudzi mīlestības piedzīvojumi, kurus viņa uzskata par nenosodāmiem tāpat kā Sanda. Viņa nav kurtizāne, jo vienmēr ir devusi saviem mīļākajiem, nekā nesaņemdama no tiem un pat ne no saviem draugiem. Viņa ir daudz mīlējusi, taču vienmēr ar patiesu vēlēšanos pēc kopīgas dzīves un ar maldīgu cerību uz mūžīgu uzticību. Viņa ir pārdzīvojusi kaislības uzliesmojumus uz nedēļu, pat uz vienu stundu, bet katru reizi ticēdama, ka veltīs šai kaislībai visu dzīvi. Ir zināms, ka Sandai pilnīgi pietika ar šādu stingru apņemšanos.

Un tad nu Lukrēcijā, kas bija domājusi, ka jūtu dzīve viņai beigusies, sastop valdzinošu jaunekli, maigu, jūtīgu, izsmalcinātu visās lietās, īstu eņģeli, «daiļu kā skumja sieviete», tīru, slaidu, ar šķīstu un kaislu sejas izteiksmi. Viņā mēs atrodam Šopēnu, kas romānā saucas par Karolu. Princis Karols mīl sievieti-sapni, ko radījis iztēlē. Viņš ir vairāk piemīlīgs nekā mīlošs — bet kā to uzminēt? Burvīgā seja saista; iedzimtais vājums dara viņu interesantu sieviešu acīs, pareizāk sakot, tādu sieviešu acīs, kuras mīl kā mātes, kā Sanda un Floriani. Viņam piemīt milzīgs trūkums: viņš ir garā neiecietīgs. Viņš tic, ka augstākais likums ir atturēšanās no grēka, un aizmirst, ka viscildenākais evaņģēlijā ir mīlestība uz grēkus nožēlojošu vaininieku. Viņam ir mācīts palīdzēt nelaimīgiem, pat viņus žēlot, bet nekad neuzskatīt par sev līdzīgiem. Viņš atzīst žēlsirdības dāvanas, bet ne sociālas reformas. Princis Karols, tāpat kā Šopēns, runā par tautu iecietīgi. Viņš nepieļauj domu, ka cilvēku dzimuma glābiņš var piepildīties zemes virsū. Vispār romānā bija atspoguļots Šopēna un Sandas politiskais strīds.

Protams, Karols iemīlas Lukrēcijā; viņa to kopj kā savu bērnu. Viņš mīl kautrīgi un aizrautīgi, tā kļūdams Lukrē-cijai neatvairāmi valdzinošs. Lukrēcijā tic (kā bija ticējusi vienmēr), ka šī debešķīgā mīlestība būs mūžīga. Viņa atdodas princim, un dažas nedēļas abi ir laimīgi. Pēc tam sāk atklāties burvīgā Karola egoistiskais raksturs. Viņš kļūst greizsirdīgs, neiecietīgs un neciešams.

Vienu dienu Karols k]uva greizsirdīgs uz kirē, kas ieradās pēc ziedojuma. Citu dienu viņš k|uva greizsirdīgs uz ubagu, ko uzskatīja par pārģērbušos pielūdzēju. Vēl kādu dienu viņš kļuva greizsirdīgs uz sulaini, kas, būdams izlutināts kā visi mājas kalpotāji, atbildēja tik pārdroši, ka likās Karolam aizdomīgs. Un pēc tam pienāca kārta preču piegādātājam, pēc tam ārstam, beidzot pat lielajam vientiesim brālēnam... Karols bija greizsirdīgs pat uz bērniem. Ko es saku — pat! Vajadzētu teikt — it Īpaši uz bērniem ... Tie patiešām bija viņa vienīgie sāncenši, vienīgās būtnes, par kurām Floriani domāja tikpat daudz, cik par Karolu...

Taču, jo vairāk Karols niknojās, jo laipnāk un savaldīgāk viņš izturējās, un par viņa niknuma pakāpi varēja spriest tikai pēc ledainās pieklājības:

Tieši tad viņš kļuva patiesi neciešams, tāpēc ka gribēja prātot un pakļaut īsteno dzīvi, no kuras nekad nekā nebija sapratis, kaut kādiem principiem, ko pats nezināja, kā definēt. Tad viņš atrada kaut kādu dzēlību, ļaunu un spožu dzēlību, ar ko mocīt tos, kurus mīlēja. Viņš bija zobgalīgs, mākslots, klīrīgs, visa pārsātinājies. Šķita, ka viņš iedzeļ mazliet, tikai joka pēc, bet brūces sāpe aizliecās līdz pašai sirdij. Vai arī, ja viņam trūka drosmes runāt pretī un ņirgāties, viņš noslēdzās nicīgā klusēšanā, satraucošā sapīkumā ...

Šī pastāvīgā cīņa galu galā sagandē nelaimīgās Lukrē-cijas veselību. Viņa zaudē skaistumu, kļūst dzeltena un novīst; viņa cieš, ka mīļākais, kas viņu neciena, ar slikto izturēšanos notiesā viņu uz priekšlaicīgu novecošanu. Viņa vairs nemīl Karolu; Lukrēcija jūtas salauzta. Kādu rītu viņa pēkšņi nomirst.

Romāns beidzas spēji un maz ticami, tāpat kā mēdz notikt dzīvē. Tā bija pamācība un brīdinājums Šopēnam. Dīvaini ir tas, ka viņš sevi nepazina romāna varonī. De-lakruā stāsta, ka Sanda kādu vakaru nolasījusi viņam un Šopēnam «Lukrēciju Floriani». «Es pārdzīvoju īstas mocības lasījuma laikā,» Delakruā stāstīja Žobēra kundzei. «Mani pārsteidza kā bende, tā arī upuris. Sandas kundze acīm redzami jutās nepiespiesti, un Šopēns nemitīgi apjūsmoja romānu. Pusnaktī mēs reizē gājām prom. Šopēns gribēja mani pavadīt, un es izmantoju gadījumu, lai izdibinātu viņa iespaidus. Vai viņš izlikās? Nē, viņš patiesi nebija sapratis un joprojām jūsmīgi cildināja romānu . . .» Iespējams arī, ka Šopēna ārkārtējā godprātība lika viņam tēlot nesatricināmu vienaldzību.

Ortansa Alāra Senlbēvam 1847. gada 16. maijā: Neesmu Jums vēl pateikusi, cik sašutusi esmu par «Lukrēciju» ... Sandas kundze, beigusi upurēt pianistus, mums dara zināmas par Šopēnu tik derdzīgas, sīkas detaļas, turklāt tik salti, ka nekas nevar attaisnot ne viņu, ne viņas dubultnieci Lukrēciju. Sievietes nespēs vien pietiekami skaļi protestēt pret šādu alkova noslēpumu izpaušanu, kas varētu attālināt no viņām visus mīļākos. Nelidu viņas jūtu uzplūdumā varēja atvainot, Lukrēcijas ledainās dusmas nav piedodamas. Kāpēc tik lielisks talants ļāvies tik sliktai iedvesmai? ...

Ortansa bija vaļsirdīga un spontāna. Viņa aizrakstīja Žoržai to, ko bija teikusi Sentbēvam, un Sanda, protams, noliedza, ka domājusi par Šopēnu, radīdama prinča Karola tēlu.

Žorža Sanda Ortansai Alārai 1847. gada 22. jūnijā: Man vairāk iet pie sirds Jūsu pārmetumi nekā uzslavas, jo uzslavās es vienmēr saskatu manu draugu pieklājības izpaudumus un jūsmošanu, turpretī pārmetumos atrodu patiesas ieinteresētības apbēdinājumu un vaļsirdību. Tāpēc steidzos Jums atbildēt, jo Jūsu vēstule mani ļoti sarūgtina, un man vajadzēja to divreiz pārlasīt un apstāties pie vārda «princis», lai to saprastu. Velns lai parauj, kas Jums ieteicis tādu interpretāciju? Varbūt Marija d'Agū? ... Ja viņa labi pazīst Šopēnu, tad viņai jāredz, ka princis nav viņš. Ja viņa to pazīst vāji — kur gan ņēmusi tādu pārliecību?

Bet Jūs — no kurienes Jūs viņu tā pazīstat, ka varat saskatīt romāna personāžā? Droši vien kāda ļauna mēle, ļauna nodoma vadīta, sniegusi

Jums šīs melīgās un nepareizās ziņas! Un es tātad būtu Floriani? Man bijuši četri bērni un visi šie piedzīvojumi? Nedomāju, ka esmu tik bagāta, un mana vitalitāte nav tik spēcīga, nebūt ne. Neesmu ne tik liela, ne tik laba, ne tik neprātīga, jo patiesi, atzīšos Jums, ja es būtu vienota ar princi Karolu, tad neļautu sevi iedzīt nāvē, bet pamestu viņu ... Es esmu vesela un pat nedomāju aizraidīt no sevis draugu, ko astoņus gadus ilga abpusēja pieķeršanās padarījusi man nenovērtējami dārgu. Kā varēja notikt, ka es uzrakstīju romānu viņa acu priekšā un lasīju viņam nodaļu pēc nodaļas, sacerēdama to, un uzklausīju vai noraidīju viņa piezīmes, kā esam darījuši vienmēr, kad strādājām viens otra tuvumā, un viņam neienāca ne prātā saskatīt sevi vai mani šajos mīlētājos pie Izeo ezera?

Acīm redzot, mēs paši pazīstam sevi mazāk, nekā lasītāji pazīst mūs. Jā, vērojums ir patiesi amizants, un es par to pasmietos, ja to būtu izteicis cits kritiķis, nevis Jūs. Bet Jūs izsakāt man šo pārmetumu nopietni, un es uz to nopietni atbildu. Es nepazīstu princi Karolu vai ari pazīstu viņu piecpadsmit dažādās personās, tāpat kā visus romāna tēlus, jo neviens vīrietis, neviena sieviete, neviena atsevišķa dzīve nevar māksliniekam, kurš mīl savu mākslu, sniegt sižetu, ko būtu iespējams tieši pārnest mākslas darbā.

Šķiet — esmu Jums to jau teikusi, un brīnos, ka Jūs, māksliniece, varat būt tikpat vientiesīga kā parastie lasītāji, kuri vienmēr grib saskatīt romānā patiesu notikumu un kāda paziņas nemākslotu portretu ...

Tas bija patiesi un reizē aplami, tāpat kā ikviena vispārēja doma.

vil

SOLANŽA UN OG1ST1NA

Mīlestība sākas ar kvēlām jūtām un beidzas ar sīkām ķildām. Cilvēcisku būtņu kopdzīvē neatvairāmi rodas nesaskaņas. Kad laulība un ģimenes tuvība palīdz tās pārspēt, viss nokārtojas. Brīvos sakaros viss sabrūk, tāpēc «laulība ir vienīgās saites, ko laiks var nostiprināt». Noānā šķietami valdīja līksme, poēzija, ģēnijs. Tur lasīja, sacerēja, klejoja pa laukiem, peldējās upē, uzveda dzīvās bildes, šarādes, baletus, ko Šopēns pavadīja, improvizēdams uz klavierēm, taču sirdīs miera nebija.

Žorža Sanda bija 1845. gadā ielūgusi paciemoties un pēc tam «adoptēja» jaunu meiteni Ogistīnu Bro, attālu radinieci no putnu ķērāja puses, kāda drēbniekņ un vieglas uzvedības sievietes meitu. Meitenes māte Arlele Bro, ļauna un vecīga, bija nodomājusi izplēst labumu no meitas jaunības, jo Ogistīna grasījās izvērsties par īstu skaistuli. Iejaucās Sanda, kas vienmēr aizstāvēja tos, kam dara pāri; viņa piedāvāja Adelei atlīdzību par Ogistīnu, ko pieņēma par draudzeni saviem bērniem. Moriss gluži dabiski izturējās labi pret daiļo meiteni. Solanža tēloja baronesi un skatījās uz attālo radinieci no augšas uz leju. Izveidojās divas nometnes: Sanda un Moriss aizstāvēja Ogistīnu, Solanža un Sopēns viņai uzbruka. Žoržai mīļāka nekā skarbā Solanža bija maigā, padevīgā Ogistīna, ko viņa sauca par savu «īsto meitu». Sanda stāstīja Mo-risam par Ogistīnu visās vēstulēs:

Titīna vienmēr ir nemainīgi dai|a un labsirdīga. Viņa cenšas kļūt īsta lauciniece arī ārēji, kāda jau ir kļuvusi iekšēji, lai gan jāņogas vēl arvien uzskata par cukurzirnīšiem... Titīna ir iedegusi, viņu ēd nost odi, bet tas nav nekas ļauns. Viņa kļūst spēcīga un veselīga kā īsta •zemniece. Viņa vienmēr ir lēnīga un burvīga, un Solanža vairs nevar iztikt bez viņas, kaut arī izturas pret viņu uzpūtīgi. ..

1846. gada vasara bija svelmaina.

Žorža Sanda Marijai Roījēiai 1846. gada 18. jūnijā: Šopēns ļoti brīnās, ka viņš svīst. Viņš ir izmisis; viņš apgalvo, ka varot mazgāties, cik grib, tik un tā viņš nelabi ožot. Mēs smejamies līdz asarām, skatīdamies uz šo ēterisko būtni, kas nav ar mieru svīst tāpat kā visi citi... Padzinu savu dārznieku, kas mani apzaga. Sopēnu mulsina šī bargā rīcība. Viņš nevar aptvert, ka nav iespējams paciest visu mūžu to, ko esi pacietis divdesmit gadu ...

1846. gada 8. augustā: Viņš ir ļoti jauks šogad, kopš atgriezies Noānā. Bija labi, ka es kādu dienu mazliet sadusmojos, jo man radās drosme pateikt viņam dažu labu patiesību un piedraudēt, ka tas man var apnikt. Kopš šī briža viņš ir pie skaidras saprašanas, un Jūs zināt, cik viņš ir mīļš, lielisks, burvīgs, kad nav neprātīgs ...

Rudenī Solanža paziņoja, ka viņa ir līgava. Viņa bija savaldzinājusi jaunu apkaimes muižnieku Fernānu de Preo, olimpiski majestātisku jaunekli no dižciltīgas ģimenes. Moriss kādā zīmējumā attēlo viņu kā antīku krūšutēlu, augstprātīgu un mazliet smieklīgu. Žorža Sanda šim nodomam nepretojās, bet arī neizrādīja sevišķu steigu. Solanžai bija tikai astoņpadsmit gadu; viņas jutekļi (pēc mātes vārdiem) vēl nebija atmodušies; «viņa gribēja apprecēties tikai tādēļ, lai sauktos par kundzi». Sandai būtu labāk patikusi kaislīga aizraušanās nekā šis nenozīmī-gums. «Jauneklis ir ļoti daiļš un neparasti labsirdīgs,» Sanda sacīja. «Viņš nav gudrs, it īpaši vārdos ... Es jau viņu mīlu no visas sirds, bet viņš nav cilvēks, kas Parīzē varēs spīdēt. Viņš nekā nezina no mūsdienu civilizācijas;

visu mūžu pavadījis mežos, ar zirgiem, meža cūkām un vilkiem, kuriem viņš pārsit galvu ar jājampātagas kātu . . . Princese viņu mīl un valda pār viņu . . .»

Žorža Sanda Etce/am (P.-Z. Slātam): Manu meitu, visaugstprātīgāko Edmē no romāna «Moprā», savaldzinājis Bernāra Moprā tipa jauneklis, tikai ne tik mežonīgi un brutāli audzināts, jo ir maigs, piemīlīgs un labsirdīgs kā eņģelis; taču viņš ir lauku muižnieks, mežu cilvēks, vienkāršs kā pati daba, vienmēr ģērbies kā mednieks, daiļš kā antīka statuja, pinkains kā mežonis, bezbailīgs un cēlsirdīgs kā mūsu draugs Vilcēns. Patlaban viņam nekas nepieder, un viņš ir leģitīmists. Tāpēc visi šejienes buržuā kladzina, ka mēs esot trakas, un esmu pārliecināta, ka mani draugi republikāņi apmētās mani ar akmeņiem. Atzīšos, ka savu nākamo znotu biju iedomājusies pavisam citādu, nekādā ziņā ne dižciltīgu, ne rojālistu un ne meža cūku mednieku. Taču dzīve ir pilna nejaušību, un izrādījās, ka šis bērns ir lielāks vienlidzības piekritējs nekā mēs un ar savām lauvas krēpēm maigāks par jēru. Tātad mēs viņu mīlam, un viņš mīl mūs ...

Kādas citas laulības Žoržai patiktu daudz labāk, proti, Morisa un Ogistīnas laulības. Taču Moriss bija vājas gribas cilvēks un nespēja izšķirties. Sanda apzvērēja, ka starp abiem jauniešiem bijusi tikai brālīga, «svēta draudzība», tomēr ir kāda viņas vēstule Morisam (rakstīta vēlāk), kurā sakarā ar jaunu dēla aizraušanos viņa atgādina Ogistīnu:

Kad iemīlējies pirmo reizi, Tu nezaudēji saprātu. Jo labāk Tev, jo tā sieviete nevarēja Tev piederēt. Otro reizi Tu biji untumains, nenoteikts, bieži vien netaisnīgs, galu galā nemaz ne varonīgs — un diezgan cietsirdīgs. Jo ļaunāk Tev... Runa ir par Tavu nepastāvīgumu, par mūžīgo svārstīgumu starp aizrautibu un nepatiku, tas viss liek nežēlīgi ciest otram cilvēkam .. . Apsver, ka nevajag atkārtot smagu kļūdu, nevajag pārsteidzīgi pieņemt kādu lēmumu un pēo tam rakstīt man no Giljerī: «Manam tēvam tas nav pa prātam, un varbūt viņam ir taisnība ...» Tu vairs nedrīksti uzvesties kā bērns ...

Acīm redzami Moriss bija devis Ogistīnai lielas cerības, pēc tam patvēries aiz pasaciņām par Kazimiru — tas bija ļoti caurredzams iegansts, lai atkāptos. Tomēr Solanža, kas bija greizsirdīga uz tumšādaino Ogistīnu, stāstīja Šo-pēnam bez kādiem pierādījumiem, ka meitene esot Morisa mīļākā. Tiklais Šopēns sašuta. Noānā gaiss atkal sabiezēja. «Vajag sev izveidot tādu raksturu,» Žorža sacīja, «lai visi ārējie iespaidi plūstu pāri kā ūdens pār vaska drānu ...»

Rudens beigas bija bēdīgas. Abas māsīcas pastaigājās, maigi apskāvušās, bet novēroja un ienīda viena otru. Šo-

pēns bija pastāvīgi sapīcis. Vienīgi pret Solanžu viņš izturējās bezgalīgi iecietīgi, jo, tāpat kā «baronese», bija šķiru aizspriedumiem piesātināts; visus pārējos piemeklēja viņa salto dusmu uzbrāzmojumi. Par nabaga Ogistīnu viņš izsacījās ar baismīgu rūgtumu. Moriss, kam Šopēns uzbruka par tā attiecībām ar radinieci Bro, pateica, ka aiziešot no mājām. «Tas nevarēja un nedrīkstēja notikt,» Sanda rakstīja. «Šopēns nepacieta manu iejaukšanos, kas gan bija pamatota un nepieciešama. Viņš nodūra galvu un sacīja, ka es viņu vairs nemīlot. Kādi zaimi pēc astoņu gadu ilgas sirsnīgas pašaizliedzības! Bet nabaga aizvainotā sirds neapzinājās savu neprātu . . .»

1846. gada novembrī Šopēns aizbrauca no Noānas. Todien viņš nemaz nedomāja, ka tur vairs neatgriezīsies. Viņš joprojām sūtīja Sandai draudzīgas un bieži vien līksmas vēstules, bet, rakstīdams citiem, sāka ar zobgalīgu vaļību kritizēt šo ģimeni, kurā tik ilgi bija viesojies. Jaunais saniknojuma iemesls bija Solanžas precības. Šopēns bija atzinis saderināšanos ar Fernānu de Preo. Šis aristokrātiskais, līgavainis atbilda viņa aizspriedumiem. Bet, kad Solanža 1847. gada sākumā kopā ar māti iebrauca Parīzē pasūtīt pūru, viņu dzīvē pēkšņi ielauzās jauns cilvēks, «skaļš, nekārtīgs — bijušais kirasieris, tagad kļuvis tēlnieks, kas visur uzvedās tā, it kā atrastos savā pulka kafejnīcā vai darbnīcā». Šis Ogists Klezenžē 1846. gada martā bija atrakstījis Sandai jocīgu vēstuli, pilnu jūsmas un pareizrakstības kļūdu, lūgdams atļauju «iegravēt mūžīgajā marmorā aizkustinošo vārdu Konsuela». Viņa bija atbildējusi ar piekrišanu.

Ogists Klezenžē Žoržai Sandai 1846. gada 19. martā: Priecājieties, kundze, un lepojieties ar laimi, kādu sagādājāt nabaga jauneklim; viņš Jūs teiks un slavēs, jo savos darbos cer vienmēr atcerēties Žoržu Sandu, kurai var pateikties, ka kļuvis tas, kas viņš ir...

1847. gada februārī, kad abas sievietes ieradās Parīzē, kirasieris, kaujinieciski izslējis bārdu, metās viņām virsū un izlūdzās godu veidot viņu krūšutēlus «mūžīgajā marmorā». Solanžu viņš attēloja kā mednieci — trīsošām nāsīm, kailiem pleciem, vaļējiem matiem, un pozēšanas seansi neparasti satrauca meiteni, jo viņa īsi pirms laulību līguma noslēgšanas atsauca saderināšanos ar vikontu de Preo. «Viņš ir kā ģipša statuja,» Solanža paskaidroja.

Viņa izvēlējās marmoru. «Man ļoti žēl, un es jūtu līdzi šim jauneklim,» Sopēns rakstīja, «jo viņš ir cienījams cilvēks un iemīlējies . . .» Arī pati Sanda rakstīja: «Nabaga atstātais ir cēls zēns, viņš izturējās kā īsts franču bruņinieks . . .» Tomēr viņai patika arī kirasieris vai, kā viņa to sauca, «marmora cirtējs». Taču viņa saņēma par Kle-zenžē vissliktākās ziņas: viņš bija negants, rupjš, dzērājs un iestidzis parādos līdz ausīm. Veltīgi viņa mēģināja šķirt Solanžu no tēlnieka, pēkšņi aizvedot meitu uz Noānu. Bārdainis ieradās Lašatrā un ar neprātīgu uzstājību izplēsa no Sandas piekrišanu.

Žorža Sanda Moiisam: Redzi, tas tomēr notiks, tāpēc ka šis cilvēks tā grib, un viņš dara visu, ko grib, — tanī pašā stundā, tanī pašā brīdī, turklāt viņam nevajag ne gulēt, ne ēst. Viņš uzturas šeit jau trīs dienas, bet nav gulējis ne divas stundas un jūtas labi. Šis gribas sasprindzinājums, kas nepazīst ne noguruma, ne atslābuma, pārsteidz mani un man patīk ... Saskatu tanī drošu glābiņu Tavas māsas nemierīgajai dvēselei. Viņam Solanža klausīs .. .'

Un mazliet vēlāk: «Solanža ir slima, jo pirmo reizi ir neprātīgi iemīlējusies, un Tu zini, ka šis Klezenžē ir kā uguns un kā liesmas . . .» Īstenībā Žorža jūsmoja par šo bandītu diezgan piesardzīgi. Draugiem viņa izskaidroja savu ātro piekrišanu ar to, ka trakulīgais kirasieris saziņā ar Solanžu nodomājis meiteni nolaupīt: «Šīm laulībām jānotiek spēji, kā pārsteigumam . . .» Žorža Sanda Morisam 1847. gada 16. aprilī: «Ne vārda par visu to Šopēnam, tas uz viņu neattiecas, un, kad Rubikona ir pārieta, tad visi ja un bet nāk tikai par ļaunu . . .» Pati viņa centās uzņemt labvēlīgi slikto izvēli; viņa deva bagātīgu pūru līgavai, cildināja līgavaini: «Klezenžē padarīs slavenu gan savu sievu, gan mani; viņš iegravēs savu vārdu marmorā un bronzā...»

Žorža Sanda Gržimalam 1847. gada 12. maijā: Es vēl nezinu, vai mana meita apprecēsies pēc nedējas šeit vai pēc divām nedēļām Parīzē. Abos gadījumos es būšu Parīzē uz dažām dienām mēneša beigās, un, ja Šopēns varēs braukt, es viņu atvedīšu šurp ... Domāju, ka viņš laikam gan cieš, sava kaktā nekā nezinādams, nekā nesaprazdams un nevarēdams izteikt nekādus padomus. Taču viņa padomus īstās dzīves lietās nevar ņemt vērā. Viņš nekad nav pareizi saskatījis notikumus, nav nekādi izpratis cilvēka dabu; visa viņa dvēsele ir dzeja un mūzika, viņš nespēj paciest kaut ko, kas ir citāds nekā viņš. Turklāt viņa iejaukšanās manās ģimenes lietās laupītu man manu bērnu cieņu un mīlestību .. . Parunā ar viņu un centies viņam ieskaidrot, kaut vai vispārējos vilcienos, ka viņam jāatturas no manu bērnu pamācīšanas...

Tas ir grūts un delikāts jautājums, un es patiesi nezinu, kā nomierināt un izdziedināt šo slimo dvēseli, kas skaišas par katru mēģinājumu darīt tai labu. Kaite, kas gan garīgi, gan fiziski grauž šo nabaga būtni, bendē mani jau sen, es redzu viņu aizejam un nekad neesmu varējusi darīt viņu laimīgu, tāpēc ka nemierīgā, greizsirdīgā un aizdomu pilnā mīlestība, ko viņš jūt pret mani, ir viņa skumju galvenais cēlonis . ..

Tā kā Solanža bija nepilngadīga, tad bija vajadzīga Kazimira Didevāna piekrišana. Klezenžē aizsteidzās uz Gil-jerī. Nebija šaubu par iznākumu pārrunās starp pašu vētras iemiesojumu un lēnīgo Kazimiru. Beidzot vajadzēja cik vien vēlu iespējams paziņot Šopēnam, kas nupat bija pārcietis smagu slimību. Viņu kaitināja Ogistā Klezenžē viss, arī tēlnieka brāzmainās skulptūras. «Nākamajā gadā mēs Salonā ieraudzīsim Solanžas dibentiņu!» skumji izteicās Šopēns.

Sopēns savai ģimenei 1847. gada 8. jūnijā: Māte ir apburoša,bet viņai nav ne par grasi vesela saprāta... Moriss ir Klezenžē pusē, tāpēc ka neieredz de Preo, kas ir pieklājīgs cilvēks no labas ģimenes...

Laulības notika 20. maijā Noānā. Kazimirs atbrauca no Giljerī; viņš izturējās ļoti laipni pret «akmeņkali» un pret Žoržu,

Sanda Sarlam PonsI 1847. gada 21. maijā: Vēl nevienas citas laulības nav notikušas tik noteikti un ātri. Didevāna kungs pavadīja pie manis trīs dienas ... Mēs ataicinājām mēru un kirē tādā brīdī, kad viņi vismazāk par to bija domājuši, un jauniešus salaulāja it kā negaidīti. Tagad tas ir cauri, un mēs atelpojam ...

Nekas nebija cauri. Solanža ar vīru pēc īsa kāzu ceļojuma atgriezās Noānā. Moriss tur bija ataicinājis draugu Teodoru Ruso, slavenu ainavu gleznotāju. Ruso iemīlējās daiļajā Ogistīnā, un Sanda darīja visu iespējamo, lai ierosinātu gleznotāju lūgt jaunavas roku, jo jutās mazliet vainīga pret Ogistīnu.

Žorža Sanda Teodoram Ruso 1847. gada 15. maijā: Ja Jūs būtu redzējis, kā pietvīka viņas vaigi, kā acīs iemirdzējās asaras, kad parādīju Jūsu jauko vēstuli, Jums dvēselē būtu tikpat gaišs un starojošs prieks, kāds ir viņai kopš pāris stundām . .. Viņa metās manās skavās, iesaukdamās: «Tātad ir tomēr kāds cilvēks, kas mani mīlēs tā, kā Jūs mani mīlat!»

Sanda pat apsolīja, ja Ruso piekristu laulībām, pūru — simttūkstoš franku no viņas nākamajiem honorāriem, un tas bija vairāk nekā cēlsirdīgi. Te iejaucās bīstamā

Solanža, kura ienīda Ogistīnu un kurai nemaz nepatiktu, ka Sanda dotu meitenei tik lielu pūru; turklāt Solanža tā pakalpoja sava vīra ģimenei, jo Klezenžē jaunākais brālis arī bija iemīlējies Ogistīnā. Solanža uzdeva kādam pateikt Teodoram Ruso, ka «māsīca» mīl citu un apprecētos ar Ruso tikai aiz sapīkuma. Satrauktais Ruso pateica Sandai, ka Ogistīnā viņam gan patīkot, bet precēties . ..

7.0tm Sanda Teodoram Ruso: Pretīgi ļaudis grib mani nomelnot, tāpēc ka esmu uzņēmusi pie sevis un izglābusi šo eņģelim līdzīgo būtni, uri šo cildeno meiteni, kas atraidīja mana dēla roku tāpēc, ka Moriss nemīlēja viņu tā, kā prasīja viņas pamatotais lepnums, grib iztēlot par intriganti, kas spēj vienoties ar mani, lai apkrāptu godīgu cilvēku, viņa — kas jau rīt varētu kļūt Morisa sieva, ja pateiktu, cik ļoti cieš...

Nožēlojams juceklis. Žoržai vajadzēja mānīties ar Mo-risu, kas, redzēdams, ka Ogistīnā grasās precēties, juta no jauna mostamies sevī svārstīgo mīlestību; Žorža mēģināja atvilināt atpakaļ Ruso, kuru ļoti pārsteidza «šī saprecināšanas politika», ko piemēroja rakstniece, kuru mēdza uzskatīt par laulības niknu ienaidnieci. Ko viņš domāja? Ka viņa gribējusi savu «audžu meitu» padarīt par kāda drauga mīļāko? «Ja Jūs uzskatāt, ka esmu principā laulības pretiniece, tad nekad neesat izlasījis nevienu manu grāmatu . . .» Vai viņš esot noticējis kādiem zemiskiem apmelojumiem? «Man ienāca prātā jautājums, vai Jūs neesat kā Lamenē, ar ko nav iespējams sadzīvot, tāpēc ka viņam ir jūtu halucinācijas...» Kādas anonīmas vēstules samulsināts, Solanžas sabiedēts, Ruso pazuda no redzes loka. Ogistīnā palika mierīga «kā roze pēc lietus», bet Sandai Īrija vētraina izskaidrošanās ar Klezenžē pāri.

Sanda sevišķi dusmojās uz Solanžu, «valdonīgo, sīksto, salto un cinisko dvēseli, kas nepazīst ne pašpārmetumus, ne līdzjūtību».

Žorža Sanda Sarlam Ponsi 1847. gada 27. augustā: Tikko apprecējusies, Solanža visu samīdīja, viņa nometa masku. Solanža ir uzkūdījusi savu vīru, vāja rakstura karstgalvi, pret mani, pret Morisu, pret Ogistīnu, ko bezgalīgi ienīst, kaut gan meitenes vienīgā vaina ir tā, ka viņa ir bijusi pārāk labsirdīga un pārāk padevīga. Solanža izjauca nabaga Ogistīnas laulības un vienā mirklī padarīja Ruso traku, iestāstīdama tam pretīgus apmelojumus par Morisu un Ogistīnu.. . Viņa cenšas mani savest naidā ar maniem draugiem ... Viņa izliekas par upuri, jo es netaisnīgi mīlot vairāk viņas brāli un Ogistīnu! Viņa apgāna ligzdu, no kuras pati cēlusies, tenkodama, ka tanī notiekot pretīgas lietas. Viņa nesaudzē arī mani, kaut gan dzīvoju kā mūķene ...

Scēnas, kas norisinājās pēc tam, «ir neticamas . . . Pie mums cits citu tikko» nenoslaktēja.» Skulptors pacēla veseri pret Morisu. Žorža Sanda iecirta znotam pliķi, aizstāvēdama dēlu. Solanža uzkūdīja cīnītājus. «Tā norit pasaules lietas. Kādu rītu daiļā sievietē ieiet sātans.» Solanžas prātojums: «Kurš nav bende, tas ir upuris.»

Sanda Marijai Rozjērai: Šis velnišķīgais pāris vakar vakarā aizbrauca, parādos iestidzis līdz ausīm, bezkaunīgi gavilēdams, sacēlis mūsu apkaimē tādu skandālu, pēc kura viņi nekad nevarēs te vairs rādīties. Trīs dienas es savā mājā biju pakļauta slepkavības draudiem. Negribu viņus nekad vairs redzēt, lai viņi vairs nesper te kāju. Viņi ir pāršāvuši pāri strīpai. Ak dievs! Ar ko esmu izpelnījusies, ka man ir tāda meita .. .

Vili

ŠĶIRŠANAS

Solanža apzinājās savu varu pār Šopēnu. Kopā ar Mariju de Rozjēru, kurai arī bija iemesls turēt ļaunu prātu uz Sandu, viņa sāka «noskaņot» Sopēnu pret Sandu. Viņa izskaidroja ģimenes ķildu nevis ar tēlnieka neganto raksturu, bet apmeloja Žoržu, ka tā, būdama jaunā Viktora Borī un varbūt arī Morisa biedra gleznotāja Ežēīia Lam-bēra mīļākā, neesot gribējusi paturēt mājā gaišredzīgus lieciniekus. Brāli Solanža apsūdzēja, ka viņš paciešot Borī klātbūtni Noānā tāpēc, ka tas viņam esot vajadzīgs kā aizsegs, lai slēptu viņa paša sakaru ar Ogistīnu. Šopēns labprāt visam tam ticēja. Paļāvīgi uzklausīdams apsūdzētāju, kurai gan nebija nekādu pierādījumu, viņš vairs neatbildēja Sandai, kas gādīgi aicināja viņu uz Noānu.

Žorža Sanda Marijai Rozjērai 1847. gada 25. jūlijā: Es uztraucos, raizējos. Kopš vairākām dienām neesmu saņēmusi nekādas ziņas no Šopēna ... Viņš posās atbraukt un pēkšņi ne brauc, ne raksta ... Es jau gandrīz būtu pati aizbraukusi, ja nebaidītos ceļā pārmainīties ar viņu un mani nešausminātu doma, ka Parīzē būšu pakļauta tās naidam, kuru Jūs uzskatāt par tik labsirdīgu ... Reizēm cenšos sevi mierināt ar apziņu, ka Šopēns viņu mīl daudz vairāk nekā mani, ir uz mani pikts un stāv viņas pusē.

Beidzot ar šārīta pastu saņemu vēstuli no Šopēna! Redzu, ka, tāpat kā parasti, mana muļķīgā sirds mani ir pievīlusi, un, kamēr es sešas bezmiega naktis mocījos bažās par viņa veselību, viņš ir pavadījis laiku, ar abiem Klezenžē ļauni domādams un runādams par mani. Tas ir lieliski. Viņa vēstule ir smieklīgi cienīga, un šī godājamā ģimenes tēva

sprediķi man patiesi noderēs par mācību . . . Tagad es daudz ko uzminu un zinu, ka mana meita ir spējiga izmantot otra cilvēka aizspriedumus un lētticību . ,. Beidzot visu redzu skaidri! Tagad es ari attiecīgi izturēšos; neupurēšu vairs savu miesu un asinis nepateicigiem un samaitātiem cilvēkiem. ..

Zoria Sanda Frederikam Šopēnam: Vakar pieprasīju pasta zirgus un grasījos aizbraukt kabrioletā, kaut gan laiks ir šaušalīgs un pati esmu slima; gribēju pavadīt vienu dienu Parīzē, lai uzzinātu, kā Jums klājas. Jūsu klusēšana man iedvesa bažas par Jūsu veselību. Jūs pa to laiku lēnītēm pārdomājāt, un Jūsu atbilde ir ļoti mierīga. Tas ir labi, draugs. Dariet tā, kā sirds Jums tagad pavēl, un pieņemiet instinktu par savas sirdsapziņas balsi. Es visu lieliski saprotu.

Un par manu meitu. .. viņai neklātos runāt, ka viņa ilgojas pēc mātes mīlestības, jo viņa nievā un apmelo savu māti, ar šausmīgām runām nomelno tās svētākos centienus un dzimto māju! Jums patīk to kļausities un varbūt pat tam ticēt. Es nestāšos šādā cīņā, tā man derdzas. Labāk gribu redzēt, ka Jūs pārejai ienaidnieka pusē, nekā aizsargāties pret ienaidnieci, kas nākusi no mana klēpja un barota ar manu pienu.

Rūpējieties par viņu, jo Jūs uzskatāt par savu pienākumu ziedoties viņai. Es Jums nedusmošu, taču Jūs sapralisiet arī, ka es atraušos, jo esmu aizvainota savās mātes jātās ., . Pietiek būt pieviltai un būt upurim. Es Jums piedodu, neizteikšu Jums nevienu pārmetumu, jo Jūsu atzīšanās ir vaļsirdīga. Tā mani mazliet pārsteidz; taču, ja Jūs tā jūtaties brīvāk un ērtāk, tad es necietīšu no šī ērmīgā pagrieziena.

Ardievu, draugs. Kaut Jūs ātrāk izdziedinātos no visām savām kaitēm, un — tagad es to ceru (man ir savi iemesli to cerēt) — tad es pateikšos dievam par deviņus gadus ilgās sirsnīgās draudzības dīvaino izšķiršanu. Reizēm atrakstiet, kā Jums klājas. Pie pārējā atgriezties ir pilnīgi lieki.

Ļoti skumja un muļķīga ir divu cilvēku saķildošanās, kuri viens otru ļoti mīlējuši. Visbiežāk pamatā nav nekā būtiska, nekā sevišķi nopietna. Nekad neizteiktus vai arī uzbudinājumā neapdomāti izteiktus vārdus trešās personas aiz iztapības vai ļaunprātības atstāsta. Aiz aizvainojuma vai aiz lepnuma tas, kurš ticis apmelots, atsakās no izskaidrošanās. Ieilgusi klusēšana beidzas ar to, ka cilvēki nomirst viens otram. Tā salūst mīlestība. Jo spēcīgākas ir bijušas jūtas, jo drīzāk aiz vilšanās dzimst naids. Cik daudzi draugi šķiršanās dienā sadedzina to, ko ir pielūguši, un aiziet par tālu bardzībā, tāpat kā agrāk bijuši pārmērīgi cildinājumos! Žorža Sanda bija pārāk cēlsirdīga, lai uzietu uz naida ceļa, taču viņa juta, ka viņas spēki ir galā. Vienīgais, ko Sanda turpmāk gribēja zināt par Šopēnu, bija viņa veselības stāvoklis.

Zoria Sanda Karlotai Marliani 1847. gada 2. novembrī: Šopēns ir atklāti nostājies viņas (Solanžas) pusē, turklāt nezinādams nekā no patie-

sības, un tas pierāda lielu nepateicību pret mani un savādu pieķeršanos viņai. Izturieties tā, it kā Jūs nekā nezinātu. Es pieņemu, ka viņa būs izmantojusi Sopēna greizsirdigo un aizdomīgo raksturu, lai viņu tā noskaņotu, un no Solanžas un tās vira ir nācis muļķīgais apmelojums par manu mīlestību vai ārkārtējo draudzību pret jaunekli, par kuru Jums ir stāstīts (Viktors Bori). Citādi nevaru izskaidrot tik smieklīgas tenkas, kādas nevienam nekad nebūtu ienākušas prātā. Negribu izdibināt šis maziskās nekrietnības izcelšanos ...

Ticiet man, es nenožēloju, ka viņš (Šopēns) man atņēmis iespēju vadīt viņa dzīvi, par kuru viņa draugi un ari viņš pats pārāk noteikti gribēja mani darīt atbildīgu. Viņa raksturs diendienā kjuva ērcīgāks; viņš jau sāka pat visu manu draugu un manu bērnu klātbūtnē sarīkot greizsirdības scēnas, izgāžot uz mani savu slikto omu un īgnumul Solanža ar viņai piemītošo viltību to izmantoja; Moriss sašuta. Pazīdams mūsu attiecības un redzēdams, ka tās ir tiklas, Moriss redzēja arī, ka šis nabaga slimais cilvēks varbūt neapzināti, taču nespēdams no tā atturēties, uzstājās kā mīļākais, kā vīrs un manu domu un darbu noteicējs. Moriss bija gatavs kuru katru brīdi iedegties un izkliegt viņam sejā, ka viņš man četrdesmit trīs gadu vecumā liek lēlot smieklīgu lomu un ļaunprātīgi izmanto manu labsirdību. Manīju, ka tuvojas negaiss, tāpēc nelaidu garām izdevību, kad Sopēns tik klaji izrādīja Solanžai vairāk sirsnības nekā man, un ļāvu viņam bozties, nedarot it nekā, lai viņu atgrieztu atpakaļ.

Tagad jau trīs mēnešus neesam viens otram atrakstījuši ne vārda; neziņu, kā beigsies šis atsalums. Nedarīšu it nekā, nedz lai to palielinātu, nedz lai' izbeigtu, jo nejūtos nekādā ziņā vainīga un arī neturu ļaunu prātu uz vainīgajiem, bet vairs nespēju, negribu un man nevajag no jauna krist apslēptajā tirānijā, kas ar nebeidzamiem un bieži vien ļoti dziļiem adatu dūrieniem grasījās man laupīt visu, pat tiesības elpot... Nabaga zēns neprata pat saglabāt ārēju pieklājību, kuras vergs viņš tomēr bija gan savos principos, gan paradumos. Vīrieši, sievietes, sirmgalvji, bērni — visi viņu šausmināja un iedvesa viņam negantu, neprātīgu greizsirdību .. . Uzliesmojumi norisinājās manu bērnu, kalpotāju — vispār cilvēku klātbūtnē, kuri, to redzēdami, būtu varējuši zaudēt pret mani cieņu, uz kādu man dod tiesības mans vecums un dzīve pēdējos desmit gados. Tas ilgāk nebija paciešams. Esmu pārliecināta, ka ļaudis, kas ir ap viņu, spriedīs citādi. Viņu pataisīs par nabaga upuri un labprāt uzskatīs, ka es savā vecumā esmu viņu padzinusi, lai paņemtu sev mīļāko . ..

Žorža Sanda Marijai de Rozjērai 1847. gada 22. novembrī: ... Lūdzu, esiet tik laipna un pasakiet Šopēnam, lai viņš paziņo Pleijela kungam, ka klavieres aizvestas no šejienes pirms četrām dienām. Solanža man pateica Sopēna vārdā, ka Pleļjels šo pirmšķirīgo instrumentu neizīrējot, bet es varot to paturēt un Šopēns «visu nokārtošot». Es nemaz negribu, ka Sopēns maksā par manām klavierēm. Man netīk būt pateicīgai tiem, kas mani ienīst, un Sopēna vaļsirdīgās atzīšanās draugiem — kuras ir izpļāpātas tāpat kā ikviena atzīšanās — man pierāda, ko viņš tagad jūt pret mani... Mīļais bērns, es ļoti labi zinu, kāpēc norisinājās šis pagrieziens viņa domās un rīcībā. Acis man atvērās diezgan vēlu, taču beidzot tās ir vaļā, un es no visas sirds viņam piedodu. Redzu, ka viņš vairs nevalda pār sevi, un, kas citam būtu noziegums, viņam ir tikai maldīšanās. Esmu vienmēr paredzējusi, ka viņa draudzība pret mani

pārvērtīsies riebumā, jo viņš nekā nedara pa pusei. Tagad esmu par to pilnīgi nomierinājusies, un visa pagātne man kļuvusi skaidra. Vēlos tikai, lai viņš neizdara man pakalpojumus...

Pēc tam iestājās klusums.Žorža vairs nemēģināja atkausēt šo atsalumu. Par pēdējo un savā vienkāršībā traģisko sastapšanos Šopēns ir pastāstījis vēstulē Solanžai 1848. gada 5. martā:

Vakar biju pie Marliani kundzes un, projām iedams, priekšistabas durvīs sastapos ar Jūsu māti, kas patlaban ienāca ar Lambēru. Sasveicinājies tūlīt pajautāju Jūsu mātes kundzei, vai sen, kopš viņa saņēmusi no Jums vēstuli. «Pirms nedēļas,» viņa man atbildēja. — «Bet vakar, aizvakar ne?» — «Nē.» — «Tad varu jums paziņot, ka jūs esat vecmāmiņa. Solanžai ir meitiņa, un esmu priecīgs, ka pirmais varu jums to pavēstīt.» Atsveicinājos un devos lejā pa kāpnēm. Abesīnietis Kombs mani pavadīja. Tā kā biju aizmirsis pateikt, ka Jūs jūtaties labi, — tas ir ļoti svarīgi, it īpaši mātei (tagad Jūs, māmiņa Solanža, to viegli sapratīsiet), — es lūdzu, lai Kombs uziet augšā, jo man pašam ir grūti uzkāpt, un pasaka, ka Jūs jūtaties labi un bērns arī. Gaidīju abesīnieti lejā; Jūsu mātes kundze nokāpa reizē ar viņu un ar lielu interesi izjautāja mani par Jūsu veselību. Es viņai atbildēju, ka Jūs pali ar zīmuli uzrakstījāt man pāris vārdu nākamajā dienā pēc dzemdībām; ka Jūs ļoti mocījāties, bet, ieraugot savu meitiņu, aizmirsāt visas sāpes. Viņa apvaicājās, ka es jūtoties; atbildēju, ka labi, un lūdzu, lai durvju sargs atver man durvis. Atsveicinājos un abesīnieša pavadībā izgāju uz Or-leānu skvēru ...

Sanda arī ir atstāstījusi šo ainu: «Domāju, ka daži atšķirtībā pavadīti mēneši sadziedēs brūci, draudzība atgūs mieru, atmiņas — taisnīgumu . . . Redzēju viņu atkal uz mirkli 1848. gada martā, paspiedu viņa trīsošo, ledaino roku. Gribēju ar viņu parunāt; viņš izvairījās. Tagad savukārt es būtu varējusi sacīt, ka viņš mani nemīl. Aiztaupīju viņam šīs ciešanas un paļāvos uz providenci un uz nākotni. Vairāk man nebija lemts ar viņu tikties. Starp mums stāvēja ļauni ļaudis. Bija arī labi cilvēki, bet tie neprata rīkoties. Un bija arī sekli ļautiņi, kas uzskatīja par labāku neiejaukties tik delikātās lietās . . .»

Tāda ir dzīve. Divi cilvēki ir viens otram dārgāki par visu pasaulē, taču ikdienišķajā tuvībā ir milzīga daļa ieraduma. Pārstādiet viņus, attāliniet vienu no otra, un viņi jau dzīs saknes jaunā zemē. Tam, kuram ir teikts viss, vairs neuzdrošinās melst niekus, un iestājas klusēšana. Ir skumji iedomāties, kā Sanda un Šopēns, nokāpuši lejā pa kāpnēm Vildeveka ielā, neatskatīdamies aizgāja katrs uz savu pusi.

septītā daļa EŅĢEĻU DUMPIS

Cilvēce āva kājas dižajam bērnam Progresam.

Arturs Itembo

Es nešaubos, ka sieviete ir citāda nekā vīrietis, ka sirdij un prātam ir dzimums ... Bet vai šai atšķirībai, kas ir nepieciešama Visuma harmonijai, jābūt par morālas nepilnvērtības cēloni?

Žorža Sanda

I

ZORŽAS SANDAS POLITISKA DZĪVE

«Sievietēm nav morāles,» Labrijērs ir sacījis, «savos tikumos viņas ir atkarīgas no tiem, kurus mīl.» Ne viens vien biogrāfs ir centies attiecināt šo izteicienu uz Žoržas Sandas politisko dzīvi. «Viņai nebija savas teorijas,» tie saka, «idejiski viņa bija atkarīga no vīrieša, ko mīlēja.» Tā nav taisnība. Politiski uzskati viņai bija, pat pirms viņa sāka mīlēt. Aristokrāts Šopēns, skeptiķis Misē nepadarīja Sandu ne par aristokrāti, ne skeptiķi. Viņa aizguva Bur-žas Mišela, Lamenē, Pjēra Lerū idejas, «bet šīs idejas viņai jau bija agrāk». Pareizāk būs sacīt, ka viņa savu mīlētājas temperamentu ienesa politikā. Tanī viņa bija galēja, neprātīga, kaislīga, neganta, ar jaukiem žēlsirdības uzplūdiem un apslēptu veselu saprātu. Kopā ar de Stāla kundzi viņa ir viena no retajām sievietēm, kurām ir bijusi loma Francijas XIX gadsimta vēsturē. Sis apgalvojums prasa paskaidrojumus un analīzi.

Jau sen esam sacījuši, ka viņa sāka nodoties politikai agrāk nekā mīlestībai, jau kopš bērnības, tāpēc ka no mātes puses viņa bija cēlusies no tautas un labprāt to vienmēr atgādināja («Esmu piederīga tautai kā pēc asinīm, tā pēc sirdsbalss . . . Neesmu ielavījusies tautā»); tāpēc ka viņa ilgi bija dzīvojusi tuvā draudzībā ar zemnieku bērniem; tāpēc ka viņas pirmās spēcīgās jūtas bija izmisīga un izaicinoša mīlestība uz māti, pret kuru, pēc viņas domām, visi izturējās netaisnīgi; tāpēc ka no mātes bija iemācījusies neuzticēties bagātniekiem, viņa nevi]us juta līdzi dumpiniekiem. Tāpēc ka viņa bija cietusi no tolaik valdošo šķiru samaitātības un turklāt arī pati piedalījusies šajā samaitātībā, viņa lika visas cerības uz tautas masu tikumiem.

Tātad pirmais punkts:Žorža Sanda instinktīvi bija demokrāte. Vismaz viņa tam ticēja. Mazliet vēlāk redzēsim, ka viņai par demokrātiju nebija sevišķi skaidra priekšstata. «Esmu no poētu, nevis no likumdevēju ģints, vajadzības gadījumā kareivīga, bet nekad ne parlamentārisma piekritēja.» Sī ir nozīmīga atzīšanās, kas izskaidros viņas vēlāko vilšanos. Ar saviem Lašatras draugiem viņa vienmēr bija aizstāvējusi republikāņus un bonapartistus pret monarhistiem. Viņas acīs katrs karalis, pat ja tas sevi sauca par pilsoni, bija tirāns. Kad Moriss mācījās vienā klasē ar hercogu de Monpansjē, Žorža aizliedza dēlam pieņemt jaunā aristokrāta ielūgumus. Arī šajā gadījumā viņa vadījās vairāk no instinkta nekā no pārliecības. Viņa bija republikāniete, bet, tāpat kā Zeroms Patiro, meklēdama labāko no republikām.

Otrs punkts: pēc dabas, pēc audzināšanas, pēc pārliecības viņa bija evaņģēliska kristiete. Viņa uzskatīja, ka kristietībai jābūt tautiskai, cēlsirdīgai un sociālai vai arī tai vispār nav jābūt. Nekādas epikūriešu morāles, nekādas salonu morāles. Te jūtams Lamenē.

Trešais punkts: četrdesmit gadu vecumā viņa ir palikusi Ruso un mistiķu sekotāja. Dzīves pieredze viņu ir pārliecinājusi, ka sirds nav laba padomdevēja, tāpēc viņa tiecas attālināties no misticisma, ko rada kaislība. Viņa joprojām uzskata, kaut gan piedzīvojusi daudz vilšanās, ka tieša saskare ar dievu ir labākais izziņas veids; viņa apgalvo, ka šāda saskare pastāv — gan ne starp indivīdu un dievu, bet starp dievu un tautas dvēseli. Tāpat kā Ruso,

viņa tic cilvēku dabiskajai labsirdībai un noraida dogmu par iedzimto grēku. Šajā ziņā viņa ir pilnīgi pretējos uzskatos nekā Balzaks, kas vēlas spēcīgu valsts varu, tāpēc ka baidās no cilvēka dabas. Līdz 1848. gadam Sanda paļaujas uz masām, bet uzskata, ka vajag tām iepotēt «patieso» reliģisko un sociālo filozofiju.

Beidzot, ceturtais punkts: sludinādama šādas idejas, viņa ir patiesa un nesavtīga. Viņu nevada godkāre. Vai viņa ir feministe? Nē, ja šo vārdu izprot tādā nozīmē, kādu tas ieguvis kopš XIX gadsimta beigām. Žorža Sanda nekad nav ne pieprasījusi, ne vēlējusies, lai sieviete kļūtu politiski līdztiesīga. Viņa uzskatīja, ka sabiedriski pienākumi nav savienojami ar mātes pienākumu pildīšanu. «Sieviešu audzināšana,» viņa sacīja, «kļūs līdzīga vīriešu audzināšanai, bet sievietes sirds vienmēr paliks mīlestības, pašaizliedzības, pacietības un žēlsirdības patvērums. Dzīvē, kur valda rupjas kaislības, viņa glābs kristietisko žēlsirdības garu. Pasaule, kurā sieviete neizpildītu šo lomu, būtu ļoti nelaimīga.»

Viņa prasīja sievietēm nevis balsošanas un vēlēšanu tiesības, bet pilsonisko vienlīdzību un jūtu vienlīdzību. Viņa domāja, ka verdzība, kādā vīrietis tur sievieti, iznīcina laulāta pāra laimi, kas iespējama tikai brīvībā. Sievietes nepieprasītu nekā, ja tiktu mīlētas tā, kā viņas grib. «Taču pret viņām izturas slikti; viņām pārmet idiotismu, līdz kādam viņas tiek novestas; nicina viņu nezināšanu, ņirgājas par viņu zināšanām. Mīlestībā pret sievietēm izturas kā pret kurtizānēm, laulībā — kā pret kalponēm. Viņas nemīl, bet lieto, izmanto un cer tā pakļaut uzticības likumam.»

Tā ir viņas galvenā sūdzība, kliedziens, kam viņa lika atskanēt jau jaunībā un kas atbalsojās visā viņas daiļradē. Kāda cilvēciska vai dievišķīga taisnīguma vārdā var prasīt no sievietes uzticību, ko vīrietis uzskata par nevajadzīgu un smieklīgu, kad runa ir par viņu pašu? Kādēļ sievietei vajadzētu palikt tiklai, ja vīrietis ir brunču mednieks, rupjš izvirtulis? «Mūsu sabiedrībā, mūsu aizspriedumos un tikumos vīrieti, par kuru zināms, ka tam ir daudz mīlas dēku, visi uzņem ar laipnu smaidu. It īpaši provincē tādu, kurš ir daudz dzēris un izlaidīgi dzīvojis, atzīst par omulīgu cilvēku, un ar to viss ir pateikts . . . Pavisam citāds stāvoklis ir sievietei, ko apsūdz laulības

pārkāpšanā. Sievietei vienmēr jābūt godīgai. Ja viņa kļūst vīram neuzticīga, tad tiek apkaunota un pazemota; viņa zaudē godu bērnu acīs; viņa ir pakļauta aizvainojošam sodam, cietumam.» Sanda grib, lai sievietei tiek atdotas pilsoniskās tiesības, kuras laulība viņai laupa, un lai atceļ likumu, kas uzliek aizvainojošus sodus laulības pārkāpējai, — «mežonīgu likumu, kas izdots, lai pavairotu un nostiprinātu laulības pārkāpumus».

Sanda redz tikai vienu līdzekli pret netaisnībām, kuras jauc laulību, un tas ir — brīvība (kādas tolaik vēl nebija) saraut laulības saites. «Kad cilvēcisks radījums, vienalga — vīrietis vai sieviete, pacēlies līdz pilnīgas mīlestības izpratnei, tad viņam vairs nav iespējams un, teiksim vēl vairāk, nav atļauts atgriezties pie pagājušā, pie tīri dzīvnieciskām attiecībām.» Fiziska tuvība, ko nepavada dziļas jūtas, Sandai šķiet zaimošana un noziegums, kaut arī tā ir laulībā. Sievietei jādod tiesības no tās izvairīties. «Es uzskatu par nāves grēku ne tikai jutekļu melus mīlestībā, bet arī ilūziju, ka nepilnīgas mīlestības attiecībās jutekļi modīsies. Es saku, es uzskatu, ka vajag mīlēt ar visu savu būtni vai arī dzīvot pilnīgā šķīstībā.» Pārkāpums un grēks Sandas acīs ir nevis mainīt mīļāko, lai ietu pie cita, kuru mīl, bet atdoties nemīlamam vīrietim, kaut arī tas būtu laulāts draugs.

Tādas ir Sandas feminisma robežas, un skaidri redzams, ka tas neiesaista sievieti aktīvā politiskā darbībā.

PILS īpašniece un sociāliste

Taču katTS saprāts veidojas vai mainās sava laika domas ietekmē, sekodams šīs domas plūdumam vai arī tam pretodamies. 1830.—1848. gada perioda pamatraksturs bija aicinājums 1789. gada politisko revolūciju nomainīt ar sociālu revolūciju. Buržuāzija 1830. gadā bija beigusi varas iekarošanu. Zelta vidusceļa režīms bija Popino, Ka-mizo un Kardo triumfs. Gaišredzīgiem ļaudīm tomēr jau kļuva skaidrs, ka XVIII gadsimta reliģiskajai revolūcijai jāizraisa proletāriska revolūcija. Kālab darbaļaužu masas, kas vairs neticēja aizkapa dzīvei, lai samierinātos ar nabadzību šajā dzīvē? Kāpēc Balzaks domā, ka sabiedrību no

anarhijas glābs tikai katolicisma garīgās varas atjaunošana, turpretī tāds reformators kā Sensimons tiecas uz katolicisma drupām nostiprināt gara varu, kas vadītu rūpniecības, zinātnes un mākslas progresu uz augstāko mērķi — «cik vien iespējams ātri uzlabot visplašākās un visnabadzīgākās šķiras likteni».

Kaut gan viņu sistēmām bija nākotne, kas toreiz vēl nebija paredzama, Sensimons un viņa sekotāji laikabiedru acīs cieta neveiksmi. Šis gadsimts, «kas bija bagāts ar priekšlaicīgām teorijām», ņirgājās par reformatoriem un nodevās naudas kultam. Sensimons un Furjē, apsmieti un izzoboti, nomira vientulībā. Viņi neatstāja dziļu ietekmi uz Sandu. Buržas Mišels bija gribējis rakstnieci padarīt par cīnītāju; tas viņam neizdevās. Tomēr viņš iepazīstināja Sandu ar drosmīgajām teorijām par īpašumu un ieveda progresīvos grupējumos. Lamenē, kaut gan viņa paša idejas bija neskaidras, tuvināja Žoržu kristīgajam sociālismam. Taču viņas īstais ierosinātājs bija Lerū.

Lerū iedeva viņai jaunu reliģiju. Viņš sevi uzskatīja par pravieti un gribēja kristietisko žēlsirdību aizstāt ar cilvēcisko solidaritāti. Sanda, kas, pēc Sentbēva vārdiem, «uzklausīja tādus cilvēkus, kuri daudzējādi stāvēja zemāk par viņu pašu», bija pieņēmusi Lerū ideju par cilvēka pilnveidošanos (zelta laikmets ir vēl nākotnē), ideju par nemirstību (nevis indivīda, bet sugas nemirstību), ideju par kolektīvu īpašumu. Tikai sabiedrība varētu sadalīt bagātības atbilstoši darbiem. īpašums nav zādzība (šis pieņēmums nomierināja Noānas pils īpašnieces sirdsapziņu), taču tas nav arī tiesības, un kolektīvs drīkst mainīt īpašumu sadali. Lerū nostiprināja Sandu sociālismā, kas bija ne tik brutāls kā Mišela sociālisms, bet drošāks un patiesāks. 1843. gadā Sentbēvs nosauca Beranžē, Lamenē, Sandu un Sī par «četriem lielāķajiem sociālistiskiem un filantro-piskiem spēkiem mūsu gadsimtā».

Kā izpaudās šis sociālisms? Sentimentāli, ar atbalstu, ko Sanda sniedza proletāriskajiem dzejniekiem — audējam Magī, maizniekam Rebulam, frizierim Zasmēnam un it īpaši Tulonas akmeņkalim Šarlam Ponsī, kam viņa aizrakstīja: «Draugs, Jūs esat dižens dzejnieks, visapgarotākais un apdāvinātākais no visiem lieliskajiem proletāriskajiem dzejniekiem. .. Jūs varat kļūt par vislielāko Francijas dzejnieku . . .» Un vēl.

1842. gada 23. Jūnijā: Cilvēce, kas cieš, neesam mēs, literāti; tā neesmu es, jo nekad neesmu pazinusi (varbūt sev par nelaimi) ne badu, ne nabadzību; tas pat neesat Jūs, dārgais dzejniek, kas atradīsiet slavā un brāļu atzinībā augstu atlīdzinājumu par savām likstām; tā ir tauta, tumsonīgā, atstumtā tauta, pilna brāzmainu kaislību, kuras uzkūda ļaunā virzienā vai arī apslāpē bez mazākās bijības pret šo spēku, ko dievs tomēr tai nav devis veltīgi...

Sanda piebilda: «Igo reizēm to ir izjutis; taču viņa dvēsele nav pietiekami tikla, lai to izjustu līdz galam un īstajā brīdī. Viņa sirdij trūkst kvēles, tāpēc viņa mūzai trūkst gaumes.» Ponsī mūzai trūka ģenialitātes, pat talanta, bet Sanda viņu padarīja sev par uzticamu draugu, par pagaidu uzticības personu un galu galā par ziedošu buržuā:Žorža bija sagādājusi viņam popularitāti, un viņš kļuva par Tulonas tirdzniecības kameras sekretāru.

Sandas sociālisms izpaudās arī viņas sacerējumos, jo viņa izvēlējās «par sižetu saviem jaunajiem romāniem pilsētu un lauku proletāriešu darbus un nabadzību, pretstatot viņu tikumus dižciltīgo un bagātnieku egoismam». Tauta ir dievišķās iedvesmas glabātāja; tai piemīt iedzimtā labsirdība, ko Ruso piedēvē indivīdam. «Klejojošajā meistara palīgā» skaistulis galdnieks Pjērs Igenēns ir «no tās pašas dievišķās vielas», no kuras veidots namdaris Jēzus. Kad Igenēns runā par nākamo iekārtu, vecais skeptiķis grāfs de Vilprē, pie kura viņš strādā, labvēlīgi nosaka: «Sapņojiet, izdomājiet sistēmas. Radiet tās, cik vien gribat, un ticiet tām, cik vien ilgi varat!» Taču Ige-nēns nicina šo cilvēka un sabiedrības ēnu. «Anžibo dzirnavniekā» Sanda spēkpilno un valdzinošo dzirnavnieku Lielo Luiju apraksta kā svēto un parāda aristokrāti Mar-selu de Blanšmonu, kas priecājas, ka ir zaudējusi bagātību. Savam dēlam Marsela saka: «Kaut tu spētu saprast, ka esi nokļuvis (ar izputēšanu) avju barā Kristum pie labās rokas, šķirts no āžiem, kuri stāv kreisajā pusē!» Un dievam: «Kungs dievs, dod man spēku un gudrību, lai es spētu šo bērnu padarīt par īstu cilvēku. Lai viņu padarītu par patricieti, man atlika tikai sakrustot rokas!» Ap šo laiku (1840.—1848. g.) Sanda sevi uzskata tiklab par komunisti, kā par sociālisti. īstenībā viņa nav ietiepīga un gribētu izprast dziļāk, kas slēpjas aiz šiem diviem vārdiem.

Sentbēvs Zista Olivļē kundzei 1840. gada 3. augustā: Sandas kundze iet uz komunismu, uz sprediķošanu strādniekiem; baidos, ka viņas nākamais romāns būs šādā garā. Viņa izturas diezgan muļķīgi. Lai paliktu ar viņu labās attiecībās, es ar viņu nemaz nesatiekos...

Pjērs Lerū kādreiz bija Sandai teicis, ka viņš kopienas vērtējot augstāk nekā komunismu, jo tanīs ne tikai sadalītu bagātības, bet būtu arī «brālīga dvēseļu vienotība». Taču 1848. gadā Sanda aizgāja tālāk nekā Lerū; viņa gribēja, lai sociālisms pāriet uz darbību, turpretī viņas filozofs apmierinājās tikai ar sistēmu radīšanu.

Zoiia Sanda Bokāžam: Esmu komuniste, tāpat kā mūsu ēras piecdesmitajā gadā bija kristieši. Tas man ir progresīvās sabiedrības ideāls, reliģija, kas dzīvos vairākus gadsimtus. Nespēju saistīties ne ar vienu no tagadējām komunisma formulām, jo tās ir diezgan diktatoriskas un pārliecinātas, ka varēs nostiprināties bez tikumu, ieradumu un pārliecības palīdzības. Neviena reliģija nenostiprinās ar spēku...

Šāds komunisms izskatās drīzāk idillisks nekā agresīvs, un mēs redzam, ka romānus, kuros Sanda izpauž šos uzskatus, publicē konservatīvās avīzes Le Constitutionnel, L'Epoque.- Bagātas sievietes stāvoklisŽoržu nemulsināja. «Es nīstu zemes īpašumu. Mīļa man ir vienīgi māja un dārzs. Lauki, klajumi, virsāji, visi līdzenumi mani nomoka, it īpaši, ja tie pieder man un man vajag tos glabāt, sargāt, likt apjozt ar dzeloņstieplēm un izraidīt no tiem ubaga ganāmpulku, citādi es savukārt kļūšu ubadze, kas zināmos apstākļos neatvairāmi noved pie negoda.» Tā tiek attapīgi piepildīta Sandas vēlēšanās paturēt Noānu un dzīvot tur brālīgā vienkāršībā.

Bērī provincē pils īpašniece Sandas kundze kopš 1840. gada kopā ar progresīvo opozīciju piedalījās kampaņā pret Luiju Filipu. 1843. gadā viņa, kā jau redzējām, devīgi atbalstīja L'Eclaireur de l’Indre dibināšanu. Sīs avīzes politika bija līdzīga Parīzes La Réforme politikai, ko vadīja Ledrī-Rolēns, asprātīgs advokāts ar staltu stāju un piemīlīgu smaidu, bet paslinks, turklāt viņš itin labi prata pielāgoties apstākļiem, jo bija bagāti apprecējies un skrēja pakaļ sievietēm. Sandai tuvāks bija Luijs Blāns, sociālists ar komunistisku noslieci, kas vairs nesacīja: «Katram pēc viņa darba,» — bet: «Katram pēc viņa vajadzībām.» Sanda sarakstījās ar Blānu un, kā īsta Bērī pro-vinciete, izteica viņam dažus «visai muļķīgus» un ļoti

tiešus jautājumus, iekams pieslējās viņa kustībai. Kad viņa salikās ar Rlānu, viņai iepatikās šis sīkais, zēniskais vīrietis, kas daudz smējās un žestikulēja, bija drosmīgs un asprātīgs. Sandai pat radās doma saprecināt viņu ar «Skaistuli» — iesauka, ko Solanžai bija devusi Polina Viardo. Savā romānā «Pičinīno» Sanda ir radījusi Blāna portretu: «Liela godkāre mazā augumā, glaimīga un maiga balss, dzelzs griba.»

Taču būtu maldīgi iedomāties, ka četrdesmitajos gados 2orža Sanda bija pilnīgi aizņemta ar revolūcijas sagatavošanu. Viņa mierīgi dzīvoja Noānā.

Žorža Sanda Sarlam PonsI: Uzturēšos Noānū līdz ziemai kā katru gadu, kā vienmēr, jo mana dzīve tagad ir stingri novilkta kā nošpapīrs. Esmu uzrakstījusi divus trīs romānus, viens no tiem drīz nāks klajā ... Mans dēls vēl arvien ir tievs un trausls, bet vispār vesels. Viņš ir vislabākā būtne pasaulē, vismaigākā, līdzsvarotākā, strādīgākā, vienkāršākā un taisnīgākā par visiem. Mūsu raksturi, tāpat kā sirdis, tik labi saskan, ka mēs nevaram dzīvot viens bez otra nevienu dienu. Viņam ir divdesmit trešais gads un man — četrdesmit otrais... Mēs esam pieraduši pie ne pārāk skaļas, taču vispār pastāvīgas līksmības, un tā tuvina mūsu vecumus; kad visu nedēļu esam krietni strādājuši, tad atļaujamies atelpu, dodamies ēst plāceņus kaut kur pļavā netālu no mājām, mežā vai pie kaut kādām drupām, un līdzi nāk mans brālis, parupjš laucinieks ar asu prātu un labu sirdi; viņš vienmēr ēd pie mums pusdienas, jo dzīvo ceturtdaļljē no mums. Tāda ir mūsu lieliskā izklaidēšanās! Moriss zimē apvidus ainavas; brālis turpat zālājā aizsnaužas. Zirgi ganās brīvi... suņi draiskojas apkārt, un dūšīgs zirgs, kas velk visu ģimeni kaut kādā ķerrā, pienāk klāt un ēd no mūsu šķīvjiem ...

Tanī laikā Sanda rakstīja ne tikai sociālus romānus. «Jūs tātad domājāt, ka es dzeru asinis no aristokrātu galvaskausiem! Nē, es studēju Vergīliju un mācos latīņu valodu .. .» Vergīlija lasīšana ierosināja Sandu uzrakstīt savas provinces «Georgikas». Bērnībā viņu bija valdzinājušas pasakas, ko kaņepāju mīstītājs vakarējot bija stās: tījis bērniem. Viņa ilgojās sasniegt tautas stāstnieka nemāksloto vienkāršību, saglabājot spilgto un tiešo izteiksmi un tikai pārveidojot apvidus valodu, lai tā būtu saprotama Parīzes lasītājam. No šī mēģinājuma radās divas jaukas idilles — «Velna peļķe» un «Fransuā Šampi». Tie ir divi simetriski romāni: pirmajā bagāts fermeris apprec nabadzīgu meiteni; otrajā Šampi (proti, laukos pamests ārlaulības bērns) modina pret sevi turīgas sievietes mīlestību, kas ir sniegusi tam patvērumu. Šīm saviļņojošajām, tīrajām pastorālēm piemīt antīko teiksmu burvīgums. Tās la-

sot, nāk prātā ne tikai Vergllijs, bet ari Teokrits un pat «Odiseja». Savas provinces poētiskuma ietekmē atbrīvojusies no dažādajām teorijām, viņa bija uzrakstījusi divus šedevrus. 1843. gadā kāds grāmatizdevējs bija sacījis Bal-zakam: «Žoržu Sandu vairs nekur negrib lasīt. «Klejojošais meistara palīgs» viņu ir iznīcinājis, kaut gan slaveniem autoriem ir priekšrocība uzrakstīt divdesmit sliktu sējumu.» Turpretī nākamajā gadā Balzaks izteicās Hanska kundzei par romānu «Žanna»: «Izlasiet, tā ir lieliska! ... Peizāžu zīmējusi meistara roka . . .»

1847. gadā Sandu vairāk satrauca personiskie pārdzīvojumi — šķiršanās no Šopēna, Klezenžē un Solanžas drāma — nekā politika. «Aiz bēdām dvēsele un miesa man bija kā salauzta. Šīs bēdas laikam gan ir nedziedināmas, jo man uz dažām stundām gan izdodas tās piemirst, bet pēc tam tās atgriežas vēl drūmākas un asākas .. .» Tomēr viņai izdevās strādāt, izlikties līksmai un reizēm tādai arī būt.

Beidzot Žorža bija atradusi vīru dārgajai Titīnai. Karols de Bertoldi, trīsdesmit, sešus gadus vecs poļu trimdinieks, strādāja Tillā par zīmlšanas skolotāju un pelnīja trīstūkstoš franku gadā. Viktors Borī bija viņu tur uzgājis, Sanda ielūgusi Noānā; Ogistīnai laimējās viņam iepatikties. Vajadzēja tikai nodrošināt abu nemantīgo jauniešu nākotni. Sanda deva līgavai trīsdesmit tūkstošus franku pūrā un izdabūja līgavainim (par kuru lika galvot Divernē) nodokļu ievācēja vietu Riberakā. Lai līdzsvarotu savu budžetu, ko bija satricinājis viņas devīgums un Klezenžē pāra neprātības, Sanda rakstīja «Manas dzīves stāstu» desmit sējumos.

Zoria Sanda Sarlam Ponsī 1847. gada 14. decembri: Tā ir atmiņu, atziņu un pārdomu virkne, kuras ietērpšu ļoti vienkāršā un mazliet poētiskā formā. Es tomēr neatsegšu visu savu dzīvi. Man nepatīk grēksūdžu augstprātība un cinisms, un es uzskatu, ka nevajag atklāt visus sirds noslēpumus cilvēkiem, kas ir sliktāki nekā mēs un tāpēc no tā visa var smelties sliktu, nevis labu mācību. Turklāt mūsu dzīve ir ļoti cieši saistīta ar apkārtējo cilvēku dzīvi, un mēs nekur nespētu paši attaisnoties, neapsūdzot kādu citu, reizēm pat savu labāko draugu. Un es negribu nevienu nedz apsūdzēt, nedz apbēdināt. Man tas derdzas, es no tā ciestu vēl vairāk nekā mani upuri. Tāpēc es ceru, ka uzrakstīšu derīgu grāmatu, kas nebūs ne bīstama, ne skandaloza, ne godkārīga, ne zemiska; strādāju pie tās ar lielu patiku ...

1847. gadā viņa vairs nesatikās ar Pjēru Lerū un, tik ilgi bijusi pret viņu iecietīga, beidzot sprieda par viņu bargi: «Es nekā nezinu par Lerū darīšanām. Sāku pierast pie domas, ka viņš var noturēties līdzsvarā uz iedomātā pavediena, kas viņu šķir no gadsimta. Nezinu, kā tas notiks, bet viņš vienmēr atradis izeju. No vienas puses, viņš ir nekārtīgs darījumos, no otras puses, ļoti veikls, neatlaidīgs un prot izraut no pasaules, kuru noliedz, katru vajadzīgo palīdzību. Kā viņš panāk, ka tik ilgus gadus velk nabadzības jūgu un nekad viņam nekā netrūkst? Kā viņš piepilda savu un visas ģimenes vēderus? Tā ir problēma. Taču problēmas ilgums padara to maz uztraucošu. Ja Busaka sagrūs viņam zem kājām, viņš atradīs patvērumu citur. Viņam piemīt apbrīnojamas dotības atrast negaidītas iespējas. Viņš lieliski prot likt ar šo rīcības veidu samierināties . . . Atzīstos, ka es nespēju samierināties ar jezuītismu, kādam vajadzības gadījumā pakļaujas viņa fanātisms . . .» Liekulība ir cieņa, ko dumpinieks apliecina sabiedrībai.

III

REPUBLIKAS MŪZA

1848. gada sākumā jauno Viktoru Borī, kas tanī laikā pastāvīgi viesojās Noānā, gauži uzbudināja doma, ka Parīzē notiks revolūcija. Žorža tam neticēja, un februāra revolūcija viņu pārsteidza tāpat kā visu Franciju. Žorža ar tīri sievišķīgu kaismi ienīda Luiju Filipu, bet banketu kampaņa vēlēšanu reformai, kas notika pirms režīma krišanas un noveda pie tās, viņai likās nekaitīga un veltīga. «Tā ir intriga starp gāztajiem ministriem un tiem, kas grib tikt par ministriem,» Sanda rakstīja dēlam, «un es neticu, ka tauta ņems dalību Tjēra kunga ķildā ar Gizo kungu .. . Tāpēc lieku Tev pie sirds neklaiņāt tur apkārt, jo Tevi var ievainot bez mazākā labuma taisnīgajai lietai . . . Būtu pārāk muļķīgi ļaut sevi nogalināt Odilona Baro un kompānijas labā...» Kad sākās juceklis, Sanda brīnījās, ka Mo-riss neatgriežas Noānā, kā viņa bija dēlam ieteikusi. De-lakruā atrakstīja, ka Moriss esot ļoti saviļņots: «Moriss staro; viņš nupat aizgāja no šejienes kā apreibis; es pa-

tieši nebiju domājis, ka viņš spēj tā aizrauties.» Satrauktā Sanda aizbrauca pakaļ dēlam.

Ieradusies Parīzē, viņa piepeši guva iespaidu, ka ir pienākusi lielā diena un nodibināta ne tikai republika, bet pat sociāla republika. Pie varas bija nākuši viņas draugi. Sanda apmeklēja mazo Luiju Blānu viņa Luksemburgas pilī. Marmora galerijas piepildīja garas proletāriešu rindas. Luijs Blāns staroja. Viņš sacīja Sandai: «Tautas spēkam jāparādās ārējā mierā; miers ir spēka majestātiskums.» Sarunādamās ar Lamartīnu, viņa pa Gizo mājas logu nolūkojās uz garāmejošo gājienu.

Zor/.a Sanda Ogislīnai liro: Tas bija skaisti, vienkārši un aizkustinoši — no Madlēnas baznīcas līdz Jūlija kolonnai bija sapulcējušies četrsimt tūkstoši cilvēku; neviena žandarma, neviena policista, un tomēr tāda kārtiba, tāda pieklājība, tāda saspringtība un savstarpēja laipnība, ka nevienam neuzkāpa uz kājas, nevienam nesagumzīja- cepuri. Tas bija apbrīnojami. Parīzes tauta ir pirmā tauta pasaulē!...

Republika bija nodibināta, un no tās neviens neatteiksies; ja vajadzēs, ļaudis bija ar mieru mirt uz barikādēm, lai to aizstāvētu. Valdība, kas bija sastādīta no krietniem cilvēkiem, varbūt nebija uzdevuma augstumos, tā veikšanai būtu bijis vajadzīgs «Napoleona ģēnijs un Jēzus sirds». Tomēr vairums no šiem ļaudīm darīja, ko spēja.

Ar Lamartīnu Sanda nek^fi nebija tuvā draudzībā. Viņa bija apsveikusi Lamartīnu pēc runas, ko viņš bija. teicis 1843. gadā un kas bija vērsta pret valdību. Šīs vēstules iepriecināts, viņš lūdza satikšanos. Pulksten piecos pēc pusdienas Sanda vēl gulēja, taču piecēlās, lai pieņemtu Lamartīnu, un iznāca viņam pretī, «ģērbusies pavērtā darba blūzē. Viņa lika atnest cigārus, un abi pārrunāja par politiku un cilvēci. Tā bija pirmā reize, kad abi lielie ģēniji sarunājās divatā. Līdz tam laikam Žorža Sanda vienmēr bija izturējusies tā, it kā mazliet nicinātu Lamartīnu . . .» No jauna sastapdama viņu 1848. gada februārī, Sanda redzēja, ka viņš ir apskurbis no savas lomas. «Es nupat teicu runu un apskāvu simttūkstoš cilvēku,» La-martīns viņai sacīja. Viņai šķita, ka Lamartīns ir vairāk Vernjo nekā Mirabo, vairāk dzejnieks nekā darbības cilvēks. Taču republikai viņš vēl bija vajadzīgs; viņš bija tās «valdzinošais -spožums». Viņa balss, spēcīga un maiga, mīkstināja vārdu revolūcija.

Sanda vēroja pagaidu valdības vadītājus, kurus

strādnieki un buržuā raustīja katrs uz savu pusi. Darba blūze pret redingotu; naģene pret cepuri; sociālistiskā republika pret buržuāzisko republiku — tas bija 1848. gads. Uzvaras līksmē Žorža nevēlējās šādu konfliktu. Buržuā un strādnieki kopīgi bija gāzuši «pretīgo režīmu». Viņiem vajadzēja sadoties rokās.

Tauta ir gatava veltīt buržuāzijai pilnīgu uzticību, Sanda rakstīja. Buržuāzija neizmantos to ļauni, neļaus sevi maldināt ar viltīgiem padomiem, ar aplami saceltām trauksmēm, tukšām tenkām un apmelojumiem pret tautu. Tauta būs taisnīga, mierīga, saprātīga un laba, ja vidusšķira rādīs piemēru ...

Pirmajās dienās viņa bija jo optimistiskāka tāpēc, ka pēkšņi jutās varena. Viņa izkārtoja savu draugu iecelšanu par republikas komisāriem Lašatrā, Šatorū. Viņa panāca, ka Buržā atceļ viņas bijušo mīļāko Mišclu, kas, pēc viņās vārdiem, nododot demokrātiju aiz bailēm no demagoģi-jas. Ar Ledrī-Rolēna atbalstu Sanda bija padarījusi Morisu par Noānas mēru. Polinai Viardo viņa izgādāja lielu pagodinājumu — uzdevumu komponēt «jaunu Marseljēzu ar Dipoņa vārdiem. Es visu to vadu,» Sanda lepni piebilda. Žoržai pašai bija pastāvīga caurlaide ieejai katrā laikā pie pagaidu valdības locekļiem. Ledrī-Rolēns «ar viņam raksturīgo brāzmainību un vieglprātību» uzdeva Sandai rediģēt «Republikas biļetenu». Viņa kļuva par revolūcijas mūzu. Darbība skurbina māksliniekus; viņi vēl nav piere: dzējuši, cik bīstama tā ir; viņiem reibst galva. Viņi tic, ka īstenā pasaule tikpat viegli ļaujas veidošanai kā iztēlotās pasaules. Atmoda ir spēja un smaga.

Jo šis skaistais sapnis bija īss, tāpat kā visi sapņi. Bagātniekiem bija bailes; nabagiem arī. Tauta glabāja sliktas atmiņas par 1830. gadu, kad karalis-pilsonis bija tai nelikumīgi atņēmis Republiku, un tāpēc nenolika ieročus. «Es redzēju,» Sanda rakstīja jau 1848. gada martā, «ka neuzticība un skepse iezagās bagātnieku sirdīs; redzēju, ka godkāre un viltus paslēpās aiz piekrišanas maskas.» Viņa baidījās no trīspadsmitās stundas strādniekiem, no rītdienas republikāņiem, kas jau iejaucās manifestantu rindās, lai panāktu viņu sakāvi.

Sanda aizsteidzās uz Noānu, lai tur uzceltu tronī Morisu un izdibinātu provinces noskaņojumu. Ciema laukumā notika zemnieku svētki; Bērī iedzīvotāji bija ieradušies jā-

šus, ar šauteni pār plecu; viņi izskatījās kā miermīlīgi šuāni. Turpretī Lašatras buržuā izrādīja naidīgumu. «Atbraucu, lai šeit, cik būs manos spēkos, palīdzētu draugiem revolucionizēt Bērī, kas ir ļoti miegaina ... Vienalga! Republika neies bojā tāpēc vien, ka Lašatra nevēlas republiku . . .» Šī neveiksme tomēr kaitināja Sandu, viņa sāka rīkoties agresīvāk. Atgriezusies Parīzē, viņa lepni nodomāja, ka ir kļuvusi šī režīma smadzenes un spalva.

Žorža Sanda Morisam 1848. gada 24. martā: Tagad es jau darbojos kā valstsvīrs. Šodien uzrakstīju divus valdības cirkulārus: vienu Tautas izglītības ministrijai, otru Iekšlietu ministrijai. Mani uzjautrina tas, ka šie cirkulāri tiek adresēti mēriem un Tu oficiāli saņemsi norādījumus no savas mātes. Jā, jā, mēra kungs, tagad Jums būs jāpaklausa, un sāciet ar to, ka sapulciniet katru svētdienu savu nacionālo gvardi un nolasiet tai «Republikas biļetenu» ... Es nezinu, kam klausīt. Mani sauc pa labi, pa kreisi. Esmu ar to ļoti apmierināta . ..

Žoržu pacilāja liela un patiesa ticība. Lamartīns viņai likās visai remdens un visai buržuāzisks.

Žorža Sanda Lamartīnam 1848. gada aprīlī: Kāpēc Jūs šaubāties? Pēc dižajām atklāsmēm, kas apskaidrojušas Jūsu dvēseli, dzejnieka un mākslinieka dvēseli, Jūs taču varat spriest par brīnumiem, kādus dievišķā visvarenība aiztaupa vājo un apspiesto pārliecināšanai. Vai domājat, ka dievs gaidīs gadsimtus, lai īstenotu burvju ainas, kuras ļāvis Jums saskatīt? ... Jūs maldāties par īsto^stundu, dižais dzejniek un dižais cilvēk! . .. Kāpēc Jūs vēlaties būt av tiem, kurus dievs negrib apskaidrot, nevis ar tiem, ko viņš apskaidro?... Ja vienīgi bailes var viņus satricināt un uzveikt, tad pievienojieties šo proletāriešu draudiem, lai rit stātos viņiem ceļā un kavētu viņus izpildīt šos draudus.

Balzaks, kas nekad nelidinājās pa mākoņiem, vērtēja bez ilūzijām jaunā režīma izredzes; «Tā kā republika nenoturēsies ilgāk par trim gadiem — tas ir pats ilgākais laiks —, jācenšas nepalaist garām izdevības ...» Ja viņam būtu bijusi nauda, tad viņš toreiz, tāpat kā spekulanti viņa romānos, būtu, izmantodams paniku, uzpircis rentes un zemes gabalus par viszemākajām cenām. «Lai nostiprinātu republiku,» Balzaks rakstīja Hanska kundzei, «vajag visu noārdīt un uzcelt no jauna. Tas ir darbs, kam nav īsto cilvēku. Tāpēc mēs atgriezīsimies, šķiet, diezgan ātri pie iespējamā ...» Par iespējamā robežām Balzaks nebūtu bijis vienis prālis ar savu draudzeni un biedreni Žoržu.

Tuvojās vispārējās vēlēšanas. Sanda darīja visu, kas [37]

bija viņas varā, lai ierosinātu tautu «balsot labi», proti, balsot par kandidātiem, kuri atbalstīs valdību un revolūciju. Taču visa province, atskaitot dažas rūpniecības pilsētas, izrādās, bija tikpat konservatīva kā Lašatra. Tomēr Žorža nepiejāva domu par sakāvi. Viņa aizgāja pat tiktāl, ka vedināja noteikt bīstamu atšķirību starp vairākumu un vienprātību:

Vispārējas suverenitātes izpausmes ideāls nav vairākums, bet vienprātība. Pienāks laiks, kad cilvēka saprāts būs kļuvis gaišs, apziņa atbrīvojusies no svārstīšanās, tā ka sapulcēs pat neviena balss nepacelsies pret patiesību ... Jā, katrā vēstures laikmetā ir izšķirīgas stundas, kad providence uzdod pārbaudījumu un sankcionē patiesu tiekšanos, masu elektrizētu piekrišanu. Ir stundas, kad pretī debesu vaigam izpaužas vienprātība un vairākumam vairs nav nozīmes...

«Biļetenā» nr. 16, kas kļuva bēdīgi slavens, Sanda draudēja:

Vēlēšanas, ja tās nesagādā triumfu sociālajai taisnībai, ja tās pauž tikai kādas atsevišķas kastas intereses, kura nodevusi tautas godprātīgo uzticēšanos, šādas vēlēšanas, kam vajadzētu būt par republikas glābiņu, kļūst par tās bojā eju — tur nav šaubām vietas. Tad tautai, kura jau kādreiz ir cēlusi barikādes, atliks tikai viens ceļš uz glābiņu: otro reizi parādīt savu gribu un atcelt nacionālās viltus pārstāvības lēmumus. Vai Francija gribēs piespiest Parīzi ķerties pie šī galējā, nožēlas cienīgā līdzekļa? Kaut dievs no tā pasargātu!...

Tas bija aicinājums uz dumpi. Sandas kundze no tā nebaidījās. Viņai šķita, ka valdība, prese, visa Francija ir sadalīta tīri politiskajos republikāņos, ap kuriem saliedējušies monarhisti, un republikāņos-sociālistos, kuru vidū bija viņa pati. Viņa domāja, ka tikai ieroču laime var izšķirt šo divu bloku likteni. Vēlēšanas viņai neiedvesa uzticību, tāpēc ka tās vērsīsies pret «komunistiem», tas ir, pret fantastiskiem komunistiem, kuri pieprasītu agrāru likumu, laupīšanu, zādzību.

Ja ar komunismu jūs saprotat sazvērestibu, kura tiecas sagrābt diktatūru, kā ļaudis par to runāja 16. aprīlī, tad mēs nemaz neesam komunisti . .. Bet, ja jūs saprotat komunismu kā tieksmi un gribu ar visiem likumīgiem, sabiedriskās apziņas atzītiem līdzekļiem panākt, lai jau šodien tiktu iznīcināta ārkārtīgas bagātības un ārkārtīgas nabadzības apkaunojošā nevienlīdzība un lai tās vietā stātos patiesa vienlīdzība, — jā, tad mēs esam komunisti un uzdrošināmies jums to pateikt, jums, kas godīgi mums jautājat, un mēs domājam, ka jūs esat tādi paši komunisti kā mēs ...

Galējie kreisie (Blankī, Kabē, Raspaijs, varbūt ari Luijs Blāns, «lielā godkāre mazajā augumā») tomēr bija gatavojuši triecienu uz svētdienu, 16. aprīli. Tas beidzās ar smagu sakāvi; visa nacionālā gvarde, visa buržuāzija un liela daļa priekšpilsētu iedzīvotāju kliedza: «Lai dzīvo republika! Nāvi komunistiem!»

Žorža Sanda Morisam 1848. gada 17. aprīlī: Pastāstīšu Tev, kā tas viss notika, jo no avīzēm Tu nekā nesapratīsi. Tālāk nevienam par to nestāsti. Nedējas laikā bija trīs, pareizāk sakot, četras sazvērestības. Vispirms Ledrī-Rolēns, Luijs Blāns, Flokons, Kosidjērs un Albērs gribēja piespiest Marasu, Garnjē-Pažē, Kārno, Betmonu, īsi sakot, visu republikas mēreno partiju iziet no pagaidu valdības. Viņi būtu paturējuši La-martīnu un Arago, kuri sēž starp diviem krēsliem un, varu vērtēdami augstāk nekā uzskatus (kuru viņiem nav), būtu pievienojušies sazvērniekiem un tautai. Sī sazvērestība bija labi organizēta... Tā būtu varējusi glābt republiku, nekavējoties izsludināt nodokļu samazināšanu nabadzīgajiem iedzīvotājiem, spert sojus, kuri, neizputinādami godigā ceļā iegūtos īpašumus, būtu izvilkuši Franciju no finansiālās krīzes; mainīt vēlēšanu likuma formu, kas ir slikta un radīs savtīgu balsošanu; īsi sakot, darīt visu iespējamo labo, atgriezt tautu pie republikas, pret kuru buržuāzijai jau izdevies visās provincēs iedvest nepatiku, un nodrošināt mums Nacionālo sapulci, pret kādu nevajadzētu cīnīties...

Tātad kopš šā brīža, paredzot vēlēšanās nelabvēlīgu iznākumu, valdības progresīvie locekļi kaldināja sazvērestības paši pret savu režīmu. Kontrmanifestācijas panākumi pastiprināja mēreno spārdu. Daudzi «Biļetena» sešpadsmitā numura lasītāji uzvēla vainu par nekārtībām Žor-žas Sandas «musinošajam» rakstam. Vaicāja: kas viņai bija atļāvis to publicēt oficiālā avīzē. Protams, ne Ledrī-Rolēns, ne Žils Favrs (kas bija «Biļetena» ģenerālsekretārs) neuzņēmās atbildību par šāda raksta pasūtīšanu, un tiešām saskaņā ar vissolīdākajām administratīvajām tradīcijām neviens no abiem rakstu neizlasīja, iekams lika to iespiest.

Žorža Sanda centās izskaidrot citās avīzēs, ka viņa nosoda manifestāciju tāpat kā pretmanifestāciju, «gan kastu, gan sektu», kā viņa izteicās. Kasta, proti — valdošās šķiras; sekta, proti — maza fanātiķu grupa, kas sludināja varmācību. Taču Sanda patiesi bija iedrošinājusi sektu, un sabiedriskā doma bija ļoti sašutusi par viņu. 20. aprīlī, brālības svētkos, viņa guva gandarījumu.

Žorža Sanda Morisam 1848. gada 21. aprīlī: Miljons dvēseļu... Sie svētki bija skaistākā diena vēsturē... Tie nozīmē vairāk nekā visas

16. aprīļa intrigas. Tie pierāda, ka tauta neprāto par mūsu ķildām, par visām mūsu uzskatu niansēm, bet spraigi izjūt dižus notikumus un alkst pēc tiem ...

23. aprīlī notika vēlēšanas, un ievēlētā Nacionālā sapulce bija mēreni agresīva. Masas, kurām pirmo reizi Īrija iespēja izteikt savas domas, izrādījās konservatīvākas nekā tie pilsoņi, kuriem jau bija vēlētāju cenzs. Parīze, izdodama dekrētu par vispārējām vēlēšanu tiesībām, bija atņēmusi sev — provinces labā — tiesības vadīt. Parīziešu dumpis varētu apstrīdēt varas orgāna likumību, ja tas būtu ierobežotu vēlēšanu rezultāts, nevis tādu valdību, kurai valstī bija balsu vairākums. Burbonu pils guva virsroku pār pilsētas valdi. Franči pieņēma politisku revolūciju, bet ne sociālu revolūciju. «Mēs bijām paredzējuši, ka vēlēšanu rezultāts nebūs labs,» La Rēforme rakstīja, «taču jāatzīstas, ka tas pārsniedza mūsu paredzējumus.»

Sanda vēl arvien varēja brīvi apmeklēt ministrus. 10. maijā, pa to laiku, kad sapulce vēlēja direktorus, «Ledrī-Rolēns bija atgūlies Deputātu palātas dārza zālājā ar Sandas kundzi; sargkareivis neļāva viņus traucēt. . . Mazliet vēlāk viņiem pievienojās Lamartīns .. .» Oportū-nists resnais Ledrī, dabūjis vēlēšanās mācību, nolēma pieslieties mērenajiem un Lamartīnam. Luiju Blānu izslēdza no valdības. 15. maijā Parīzes strādnieki rīkojās tā, kā Sandas kundze viņiem bija ieteikusi «Biļetena» sešpadsmitajā numurā. Divu Parīzes dumpju veterānu Barbesa un Blankī vadībā viņi ieņēma Burbonu pili, atcēla Nacionālo sapulci un pasludināja sociālistisku valdību. Taču likumīgā valdība izziņoja trauksmi; bagātnieku kvartālu nacionālā gvarde atbrīvoja sapulci; Barbesu un strādnieku Albēru arestēja. «Demokrāti uzveica atpakaļrāpuļus un reizē arī demagogus.» Tādas bija Lamartīna draugu domas; aizvainojošais epitets nevarēja patikt ne Luija Blāna draugiem, ne Žoržai Sandai.

Viņa nepieļāva, ka spēka pārbaude jau izdarīta, un vēl domāja, ka tauta parādīs savu gribu. Monktons Milns, britu parlamenta loceklis (nākamais lords Hautons), braukdams cauri Parīzei, rīkoja tur maija sākumā brokastis, kurās pārējo lūgto viesu vidū bija Sanda, Ogists Minjē, Aleksiss de Tokvils, Karlota Marliani un Prospers Merimē. «Vienai no dāmām,» Merimē rakstīja, «bija brīnumskaistas acis, viņa tās bieži nodūra. Viņa sēdēja man pretī, un viņas

seja man likās pazīstama. Beidzot pavaicāju savam kaimiņam viņas vārdu. Tā bija Sandas kundze. Viņa man likās daudz skaistāka nekā agrāk. Kā jau varat iedomāties, mēs nesarunājāmies, taču visu laiku saskatījāmies . .. Pēc dinejas es pacienāju ar cigāru pulkvedi D ..., kas piegāja pie Sandas kundzes un piedāvāja to no savas puses viņai; viņa cigāru laipni pieņēma. Es vienmēr turējos, kā mēdz sacīt, pienācīgā attālumā. A long spoon to eat with the devil.» [38] Tokvils, kam nebija personisku atmiņu par Sandu, interesējās par viņu kā par «politisku darbinieku». Tok-vilam bija pret rakstnieci aizspriedumi, taču viņu savaldzināja Sandas dabiskā vienkāršība manierēs un valodā.

Tas, ko viņa teica, mani ļoti pārsteidza. Pirmo reizi stājos tiešā un draudzīgā saskarē ar personu, kura varēja un gribēja man izstāstīt to, kas notiek mūsu pretinieku nometnē. Partijas nekad nepazīst cita citu; tās tuvojas cita citai, uzbrūk un sakaujas, bet neredz viena otru. Sandas kundze sīki un neparasti dzīvi man aprakstīja Parīzes strādnieku stāvokli, viņu organizāciju skaitu, apbruņojumu, gatavošanos, viņu domas, kaislības, briesmīgos nolūkus. Nolēmu, ka uzmestā aina ir pārspīlēta, bet tā nebija; turpmākie notikumi to pierādīja. Šķita, ka viņu pašu biedē tautas triumfs un ka viņa jūt līdzi mums, paredzot draudīgu likteni. «Centieties panākt, lai jūsu draugi,» Sanda man sacīja, «nepiespiež tautu iziet uz ielām, satraucot to vai nokaitinot; tāpat es gribētu iedvest saviem domu biedriem pacietību, jo, ja izraisīsies kauja, tad, ticiet man, jūs tanī visi aiziesiet bojā ...»

Pārsteidzošo paļāvību Az savu ideju triumfu brīdī, kad tās bija tik stipri apdraudētas, izraisīja spēku pārpilnība pašā Sandā. Juzdamās stipra, viņa ticēja, ka arī sociālistiskā republika ir stipra. Savos rakstos viņa izpauda simpātijas sociālistiskiem republikāņiem un naidu pret tūlītēju komunismu, «kas ir komunisma noliegums, tāpēc ka gribētu rīkoties varmācīgi un iznīcināt evaņģēlisko un komunistisko brālības principu .. .». Sanda pašreizējo mirkli uzskatīja par tik nopietnu, ka pat nepiedalījās Bērī savas dārgās Titīnas kāzās 1848. gada 6. maijā.

Par ko sapņoja jaunava, kas jau ilgi bija iemīlējusies brālēnā, kad viņš, Moriss, Noānas mērs, savienoja viņu aprēķina laulībā ar Bertoldi? Varam iedomāties, ka Ogis-tīnai bija skumji pamest māju, kurā viņa bija lolojusi tik lielas cerības un teātra izrādēs guvusi milzīgus panākumus. Protams, reizēm viņa tur bija gan cietusi, tomēr arībrīnišķīgi uzjautrinājusies. Apprecēt šo vecpuisi, «baismīgo banknoti», un dalīt šī nenozīmīgā ierēdņa dzīvi, pēc Ogistīnas domām, bija samierināties ar garlaicību un viduvējību.

15. maijā uzbrāza negaiss, ko Žorža bija paredzējusi sarunā ar Tokvilu. Par iemeslu kļuva manifestācija apspiestās, «krustā sistās» Polijas labā. Piesardzīgais ministrs Lamartīns bija atteicies iesaistīt Franciju bezcerīgajā kampaņā, un poļu emigranti neganti cīnījās pret viņu. Tāds bija demonstrācijas redzamais cēlonis. īstenībā tā bija domāta, lai parādītu tautas varenību un uzmāktu jaunas vēlēšanas. Daudzi demonstranti vientiesīgi ticēja lozungiem un sauca: «Lai dzīvo Polija! Lai dzīvo republika!» Pamazām atskanēja saucieni: «Lai dzīvo Luijs Blāns!» Un Blankī novirzīja pūli uzbrukumam Nacionālajai sapulcei. Lamartīns, Ledrī-Rolēns, pat Barbess nemaz netika pie vārda. Blankī un Luijs Blāns lika izsludināt demokrātisku un sociālu republiku. Viņi pieprasīja, lai nekavējoties sūta armiju uz Poliju. Tūlīt pat atskanēja trauksme. Nacionālā gvarde nāca palīgā sapulcei. Viss bija zaudēts. Pūli sagrāba panika. Atskanēja kliedzieni: «Nāvi Barbesam!» Viņu arestēja. Tās bija beigas.

Kur 15. maijā bija Žorža Sanda? Burgoņas ielā, iejukusi pūlī. Tur viņa ieraudzīja pie kāda apakšstāva loga nepazīstamu dāmu, kura uzrunāja tautu un kurai pūlis uzgavilēja. Sanda pajautāja, kas ir šī varone. Viņai atbildēja, ka tā esot Žorža Sanda! Moriss stāsta, ka tas esoļ bijis kaut kādu dīkdieņu joks. Viņš pats ar berijieti Ādolfu Diplomu devās uz militāro skolu pēc lielgabala, bet atrada tur tikai alus krūkas. «Tā bija neaizmirstama un ļoti jautra diena,» Moriss rakstīja. Viņš ir pārliecināts, ka Sanda nekur aktīvi nepiedalījās. Avīzes tomēr darīja Sandu atbildīgu par «Biļetena» 16. numurā publicēto rakstu, kurā viņa bija izteikusies, ka tautai ir tiesības aizsargāt republiku — kaut vai pret Nacionālo sapulci. Uz to Sanda atbildēja, ka «Biļetens» nācis klajā daudz agrāk par 15. maiju un nav varējis būt tiešs iemesls, un tā bija taisnība.

15. maija vakarā Sanda nolēma, ka sociālā republika ir pagalam, un vēlējās tikai vienu — atgriezties Noānā. Dažas dienas viņa tomēr nogaidīja, jo viens otrs runāja, ka viņu arestēšot. Viņa nevēlējās, lai izskatītos, it kā viņa bēgusi. Gaidīdama kratīšanu, viņa sadedzināja visus savus

papīrus un arī «Intīmo dienasgrāmatu». Taču neviens pat nedomāja Sandu traucēt, un 17. maija vakarā viņa mierīgi aizbrauca.

Gribēju dot justīcijai laiku mani atrast, ja lai būtu ar mani kaut kas kārtojams. Manu draugu bažas tiešām likās neticamas, un es viegli būtu varējusi notēlot svarīgu personu un it kā aizbēgt, kamēr neviens pat neiedomājās par mani, varbūt tikai daži kungi no nacionālās gvardes, kas sašuta, redzēdami, ka aizmirsta tik bīstama sazvērniece.

IV

NOĀNA 1848—1850

Principu nav; ir tikai notikumi.

Balzaks

Kad Sanda Burgoņas ielā 15. maija vakarā bija pieminējusi Noānu, tā viņai šķita kā patvērums. Taču viņa piedzīvoja vilšanos. Uz laukiem, kur Sanda bija reakcionāru uzbrukumu mērķis, viņa nokļuva lielākās briesmās nekā Parīzes jūklī, kur viņu neatcerējās. Kaimiņi apsūdzēja rakstnieci visās kļūdās un noziegumos.

Šeit, romantiskajā, klusajā, labajā un miermīlīgajā Bērī, šajā provincē, ko es tik maigi mīlu ua kur nabadzīgajiem un vienkāršajiem Jaudīm esmu pierādījusi, ka apzinos savus pienākumus pret viņiem, tieši es tieku uzskatīta par cilvēku dzimuma ienaidnieci, un, ja republika nav pildījusi dotos solījumus, tad acim redzami tikai es esmu pie tā vainīga ...

Tenkoja, ka viņa dabūjusi no «hercoga Rolēna kunga» visus kantona vīnadārzus, visas zemes un visas pļavas un ka viņa likusi ieslodzīt Vensenas tornī labākos deputātus.

Žorža Sanda Karlolai Marliani: Man ar savu klātbūtni jātur godbijīgā attālumā pamatīga Lašatras stulbeņu banda, kas katru dienu melš, ka atnākšot un aizdedzināšot manu māju. Viņi ne fiziski, ne garīgi nav drošsirdīgi, un, kad viņi ierodas klaiņāt šeit apkārt, es viņiem pievienojos, un viņi noņem cepuri manā priekšā. Taču, aizgājuši man garām, viņi uzdrošinās uzkliegt: «Nost komunistiskos!»

Jaunais Noānas mērs Olāra tēvs, politisks pretinieks, bet personisks draugs, ieteica Sandai atstāt Noānu līdz tam laikam, kad visas šīs tenkas un dusmas būs norimušas. Viņa aizbrauca uz Tūru, un avīzes par to ņirgājās:

«Kur palikusi Žorža Sanda? ... No Parīzes mums ziņo, ka Žoržu Sandu apmulsinājis jūnija dienu iznākums, viņa likusi sakravāt savas mēbeles, savu cigāru kasti un laupījusi Parīzei savu klātbūtni, pārvākdamās uz Tūru. Gluži vienkārši: pārvākšanās kantorim ir darbs . . .»

Delakruā rakstīja Sandai, ka viņa darījusi labi aizbraukdama.

Iespējams, ka Jūs apsūdzētu barikāžu celšanā. Jūs pareizi sakāt, ka šādos laikos neobjektivitāte nepārliecina un vienīgie spēkā esošie argumenti ir šauteņu šāvieni un durkļu dūrieni .. . Jūsu draugs Ruso, kas, starp citu, uguni ir redzējis tikai virtuvē, kaut kur kareivīga gara uzplūdumā ir cildinājis kāda poļu vojevodas izteicienu par savu nemierīgo republiku: «Malo periculosam libeilalem quam quietum servilium.» Sie latiņu vārdi nozīmē: «Man labāk patīk ar briesmām jaukta brīvība nekā mierīga verdzība.» Es diemžēl esmu nācis pie pretējām domām, it īpaši ņemot vērā, ka šī ar durkļiem izkarotā brīvība nemaz nav tā īstā brīvība, kad cilvēks var mierīgi nākt un iet, pārdomāt, noteiktā laikā ēst pusdienas un viņam ir daudz citu priekšrocību, kuras politisku nemieru laikā netiek respektētas. Dārgā draudzene, piedodiet manus reakcionāros spriedelējumus un mīliet mani, par spīti manai nelabojamajai mizantro-pijai.

Pēc sacelšanās sagrāves un asiņainajiem jūnija slaktiņiem tūkstošiem cilvēku izsūtīja. Sociālā republika bija uzvarēta un varbūt republika vispār. Starp buržuāziju un strādniekiem no jauna bija izrakts dziļš, asinīm piepildīts grāvis. Sanda bija izmisusi un vairs nerakstīja avīzēm.

Žorža Sanda Edmonam Plosi 1848. gada 24. septembri: Jūs man jautājat, kādai avīzei es rakstu. Es nerakstu nevienai, vismaz patlaban ne; atrazdamās aplenkuma stāvoklī, nevaru izteikt savas domas. Vajadzētu piekāpties tā saukto laika prasību priekšā, bet es to nespēju. Turklāt kopš kūda laika esmu zaudējusi drosmi, mana dvēsele tika salauzta. Tā vēl arvien ir slima, un man jāgaida, kamēr tā atspirgs...

Šopēns, kas uzturējās Londonā, izsacījās ar pieaugošu nelabvēlību par savas agrākās draudzenes nelaimēm: «Pēdējā laikā viņa iegrimusi šausmīgos dubļos un sev līdzi ievilkusi daudzus citus. Viņai piedēvē zemiskos uzsaukumus, kuri iededzināja pilsoņu karu . . .»

Sabiedriskajām nelaimēm pievienojās intīmi, ļoti sāpīgi pārdzīvojumi. Ogistīnas tēvs drēbnieks Bro publicēja pamfletu ar virsrakstu: «Laikabiedrene. Žoržas Sandas biogrāfija un intrigas.» Pamfletā viņš apsūdzēja rakstnieci, ka viņa ievilinājusi Ogistīnu Noānā, padarījusi meiteni par Morisa mīļāko un pēc tam negodā kritušu izprecinājusi

pirmajam garāmgājējam. Tā bija šantāža, jo drēbnieka Bro nolūks (viņš paziņoja, ka izdošot vēl citas brošūras par šo tematu) bija nevis nomelnot savu meitu, bet izspiest naudu no Sandas. Žorža prasīja padomu slavenajam advokātam Sēdetanžam. Viņa apstiprināja, ka starp viņas dēlu un pieņemto meitu bijusi tikai brālīga, svēta draudzība: «Viņi vienmēr dzīvoja manu acu priekšā, kā jau dzīvojam uz laukiem — ģimenes tuvībā.» Šēdetanžs iebiedēja drēbnieku, otra brošūra nekad netika iespiesta, taču arī šoreiz Šopēns apsūdzēja Sandu: «Ar vārdu sakot, tā ir visnetīrākā avantūra, par kuru šodien runā visa Parīze. No tēva puses tā ir zemiska rīcība, tomēr patiesība paliek patiesība. Te nu ir tā lielā labdarība, pret kuru es visiem spēkiem cīnījos, kad šī jaunava ienāca mājā! ...» Princis Karols sāka nīst Lukrēciju Floriani. Solanžai, kas joprojām bija Šopēna draudzene un bieži saņēma no viņa neļķes un rozes, Sanda rakstīja: «Nespēju atbildēt uz viņa niknumu un naidu ar naidu un niknumu. Bieži domāju par viņu kā par slimu, saīgušu un no ceļa noklīdušu bērnu . ..»

Un atkal darba galds kļuva Sandas cietoksnis pret naidīgās pasaules uzbrukumiem. Viņa no jauna ķērās pie «Mana dzīves stāsta» un, pēc Rolinā padoma, atgriezās pie panākumus guvušajiem lauku dzīves romāniem. «Mazajai Fadetai» Sanda uzrakstīja jauku priekšvārdu: «Kāpēc mēs atgriezāmies piefcnūsu auniem.» Rakstniece tanī atstāsta sarunu ar Fransuā Rolinā, kurš ierosinājis uzrakstīt šo grāmatu.

Un, sarunādamies par iztēloto republiku un par to, kādā dzīvojam, mēs sasniedzām ēnainu vietiņu, kur mārsils aicināt aicināja atpūsties.

— Vai atceries, — viņš man jautāja, — ka mēs šeit gājām tieši pirms gada un apstājušies nosēdējām visu vakaru? Jo tieši šeit tu man izstāstīji par Sampī dzīvi un es tev ieteicu to uzrakstīt tai vienkāršajā stilā, kādā tu ar mani runāji.

— Un es atdarināju mūsu kaņepāju mīstītāja runas veidu! Atceros, un man šķiet — kopš tās dienas aizritējuši desmit gadi.

— Tomēr daba nav mainījusies, — mans draugs turpināja, — nakts vēl arvien ir skaidra, zvaigznes mirdz joprojām, meža mārsili smaržo tikpat jauki... Kaut arī esam apbēdināti un nelaimīgi, neviens nespēj mums laupīt dabas mīlestības saldumu un iespēju atpūsties dabas poēzijā.

Tā kā tikai to varam sniegt nelaimīgajiem, tad nodarbosimies ar mākslu tāpat kā agrāk, proti, klusi slavināsim šo liego dabas poēziju, pārliesim to kā dziedinoša stāda sulu pār cilvēces brūcēm.

— Ja tā ir, — es atbildēju draugam, — tad atgriezīsimies pie māsu auniem, proti, pie mūsu pastorālēm ..,

Jaunā pastorāle Sandai atdeva atpakaļ viņas lasītāju mīlestību. Savas idejas viņa gan nenoliedza ne šajā priekšvārdā, ne rakstos, bet atteicās no karojošās politikas. Viņa izsacījās, ka tagad atzīstot divus īpašumu veidus: individuālo, kas vienīgais spējot atjaunot saprašanos starp šķirām, un kolektīvo, kuram vēlot cik iespējams plašu uzplaukumu.

ŽorŽa Sanda Žozefam Maccini: Tikai ar visu līdzdalību, ar reakcionārās buržuāzijas, tāpat kā ar demokrātiskās buržuāzijas un ar sociālistu līdzdalību tautai vajag sevi vadīt. Lai tā ietu pa apgaismības ceļu, ir vajadzīga visu šo atšķirīgo elementu miermīlīga un likumīga cīņa...

Pirmajos ziemsvētkos (1848. gada 25. decembrī) Mon-živrē nomira Ipolits Šatirons. «Slimodams jau gandrīz divus gadus, viņš meklēja vīnā mākslīgu uzmundrinājumu. Viņš gandrīz nekā vairs neēda un dzēra ar katru dienu vairāk... Nāve pienāca tā, ka viņš to gandrīz nemanīja . ..»

1849. gadā Ogistīna dāvāja Bertoldi dēlu, ko nosauca parŽoržu, tāpat kā Marijas Dorvalas mazdēlu. Novecojusi, zaudējusi visus sakarus, aktrise tagad bija tikai dedzīga vecmāmiņa. Viņas meita Karolīna (dzimusi no sakara ar Pičīni, kad Dorvala jaunībā bija kļuvusi atraitne) bija apprecējusies ar aktieri Renē Ligē; šim pārim uz skatuves bija ne visai lieli panākumi, bet jau jābaro trīs bērni; paralizētais Mēris bija kroplis; uz Dorvalas pleciem gūlās smagas raizes. Vīrišķīgi viņa braukāja pa viesizrādēm, jo trūcīgajai ģimenei nebija citu ienākumu kā tikai ceļojošās aktrises peļņa. Mazais Žoržs bija vārgs. Lai Dorvala varētu viņu aizvest uz dienvidiem (kad viņa bija angažēta Nimā, Avinjonā, Marseļā), Sanda samaksāja bērna brauciena izdevumus. Tomēr viņš nomira ar smadzeņu iekaisumu. Dorvala nodzīvoja tikai vienu gadu ilgāk.

Renē Ligē Žoržai Sandai 1849. gada 23. maijā: Dārgā Sandas kundze, šī brīnišķīgā un nelaimīgā sieviete nomiral Mūsu bēdas ir neremdināmas. Jūtiet mums līdzi! ...

Dārgā Sandas kundze, atļaujiet Jums, ko viņa tik ļoti mīlēja un apbrīnoja, pastāstīt daļu no viņas ciešanām... Viņa nomira aiz bēdām! Aiz izmisuma! Viņu nonāvēja nevērība! ... Jā, nevērība... Visas viduvējības, kopš divdesmit gadiem līdz ar katru viņas panākumu atbīdītas malā, izmantoja pārtraukumu daiļradē, lai apvienotos, un visas šīs būtnes, kļuvušas ietekmīgas kā nu kura — cita ar naudu, cita ar kaislībām, cita aiz direktoru vairākuma ieinteresētības —, visi šie radījumi pārplūdināja teātri, padibenes ielauzās skatuvē... Un, kad nabaga talantīgā

sieviete gāja no teātra uz teātri, šie cilvēki, kurus sauc par direktoriem, iepleta acis: Dorvala? . .. Viņas talants? Vai -tam ir kāda nozīme? Viņai taču trūkst viena vai divu zobu... Viņai ir četrdesmit gadu ... Viņai mugurā melna kleita, skatiens nopietns ... Tas viss nepievilinātu teātra zālē nevienu no šim niecībām — pa pusei dendijus, pa pusei vārtnie-kus —, kuri piepilda mūsu teātrus, kad tiek minēts Amandas, Frizetes vai Rozas Pomponas vārds ... Sī pagrimuma smagākajā mirkli mūs piemeklēja pirmā nelaime: nomira mans Žoržs ...

Nabaga Marijas dzīvība aizslīdēja pa divām pusēm, pa diviem smagiem ievainojumiem: mīļotā mazdēliņa nāve... nevērība, netaisnība, pilnīga aizmirstība, trūkums. Tā pienāca 10. aprīlis. Es biju Kānā. Viņai vajadzēja tur man pievienoties, taču iepriekš viņa gribēja spert pēdējo soli, pēdējo reizi mēģināt nodrošināt sev kaktu Franču teātri un piecsimt franku mēnesi maizei! Direktors Sevesta kungs manā klātbūtnē viņai pateica, ka par pieciem simtiem neesot ko domāt, bet ka drīz vien ar veikliem aprēķiniem viņam izdošoties ietaupīt uz apgaismošanu trīssimt franku, un tad viņš centīšoties uzveikt komitejas nepatiku! Taču viņš neuzņēmās nekādu atbildību un nekā neapsolīja! Tā Marija, kas jau bija dabūjusi divus dunča dūrienus, saņēma sitienu ar dūri no šī bendes ... Viņai vajadzēja vairākkārt pievērst man savu eņģeļa skatienu, lai apvaldītu manu sašutuma uzliesmojumu. Tas bija pēdējais sitiens. Viņa devās uz Kānu un tur saslima. Pāris stundās sāpes kļuva tik asas, ka man vajadzēja ataicināt ārstu. Viņas stāvokli atzina par ļoti smagu: viņai bija ļaundabīgs drudzis un čūla aknās... Noklausījos bezcerīgo diagnozi kā nāves spriedumu. Nevarēju ticēt savām acīm, un, kad skatījos uz šo sāpju un padevības eņģeli, kas nesūdzējās un tikai nolūkojās mani, skumji smaidot, un it kā man sacīja: «Ligā, jūs esat šeit... Jūs taču neļausiet man nomirt,» — ak, Sandas kundze, man aizrāvās elpa! Satumsa prāts. Es nolādēju dievu!

Kaut gan ārsti brīdināja, ka brauciens viņai var būt nāvējošs, es tomēr redzēju, ka nāve neies ^ņai secen ari tālu no Parīzes, — viņa dienu un nakti tik žēlā balsi piesauca nāvi, es vēl tagad nodrebu, to atcerēdamies, — es pasūtīju vietas pasta karietē. Nākamajā dienā viņa bija savā istabā, visu mūsu vidū, bet sāpes, brauciena laikā aprimušas, sākās ar jaunu spēku, un 20. maijā pulksten vienos viņa mums sacīja: «Es mirstu, bet esmu ar to samierinājusies ... Meitiņ, mīļo meitiņ, ardievu ... Uzticīgais Ligē ...» Tie, kundze, bija viņas pēdējie vārdi, viņas pēdējā kustība. Pēc tam viņa smaida izdvesa pēdējo elpu .. . Ak, šis smaids! Tas vēl tagad pavīd man acu priekšā.. . Dārgā Sandas kundze, man sāp sirds. Jūsu vēstule no jauna atmodināja visas manas mocības. Burvīgā Marija ... Jūs bijāt viņas pēdējais poēts. Lasīju «Fa-detu» pie viņas slimības gultas, pēc tam mēs ilgi pārrunājām par visām skaistajām grāmatām, kuras Jūs esat uzrakstījusi. Mēs raudādami atcerējāmies visas aizkustinošās ainas, kas ir Jūsu grāmatās. Tad viņa man stāstīja par Jums, par Jūsu sirdi.. . Dārgā Sandas kundze, kā Jūs esat mīlējusi Mariju, kā esat spējusi izprast viņas dvēseli! Un cik mīļa Jūs man esat, un cik es esmu nelaimīgs! ...

Taču es pamanu, ka mana vēstule ir gara. Ir jābeidz un jāgaida svētlaimīgā diena, kad varēšu ar Jums runāt par mūsu nelaimīgo Mariju ... Kad ieradīsieties Parīzē, dāvājiet man vienu stundu un es Jums pastāstīšu par visām nedzirdētajām lietām, kuras šī eņģelim līdzīgā būtne man atklāja tanīs sāpju un skumju dienās...

Dorvala bija likusi paziņot Dimā-tēvam un Žilam Sando, ka vēloties redzēt abus. Dimā atsteidzās, nomierināja Mariju, kas baidījās, ka netiek «iemesta kopīgā kapa bedrē», apsolīja sagrabināt piecus sešus simtus franku, kas nepieciešami dažu pēdu zemes nopirkšanai. Turpretī mazais Žils ieradās par vēlu uz pēdējo satikšanos. Uz kapa uzlika melnu koka krustu: «MARIJA DORVALA, nomirusi aiz bēdām.» Viņa visu mūžu tika nolādēta, pievilta un aptašķīta dubļiem; viņa bija «mākslas un likteņa upuris»; par viņu glabāja jūsmīgas, dārgas atmiņas, un Žorža Sanda augstsirdīgi rūpējās par viņas mazbērniem 2aku un Mariju Ligē, kuri ilgus gadus pavadīja brīvdienas Noānā.

Šopēns nomira 1849. gada 17. oktobrī, vairs neredzējies ar Žoržu. Stāsta, ka viņš pirms nāves esot čukstējis: «Viņa man teica, ka es miršu viņas jpkās,» — taču par Šopēna pēdējām dienām ir daudz stāstījumu un visi tik pretrunīgi, ka neviens nekā nevar īsti apgalvot. Solanža bija viena no sievietēm, kas pie agonizējošā Šopēna gultas noklausījās, kā grāfiene Delfīne Potocka, balsij aiz elsām aizlūstot, dziedāja. Uzzinājusi par viņa nāvi, Žorža ielika matu cirtu, ko viņš kādreiz bija dāvinājis, papīra maisiņā, uz kura uzrakstīja: «Poor Chopin!1 1849. gada 17. oktobrī,» Nāk atmiņā: «Moja bieda».[39] [40]

Pēc diviem gadiem Aleksandrs Dimā-dēls uz krievu-poļu robežas atrada Sandas vēstules Šopēnam. Viņa māsa bija tās atvedusi no Parīzes uz Mislovicu, kur, baidīdamās no muitnieku nesmalkjūtības, atstājusi šīs vēstules pie kādiem draugiem, kuri, lai izklaidētu jauno Aleksandru, iedeva viņam lasīt šīs francūzietes mīlestības vēstules, nekā nezinādami par vēstuļu autori.

Žorža Sanda Dimā-dēlam 1851. gada 7. oktobri: Tā kā Jums pietika pacietības izlasīt šo diezgan nenozīmīgo vēstu|u krājumu, kuras, šķiet, var saistīt tikai manu sirdi, tad Jūs tagad zināt, kāds mātes maigums ir piepildījis mana mūža deviņus gadus. Protams, tur nav nekāda noslēpuma, un es drīzāk varu lepoties nekā sarkt, ka esmu kopusi un mierinājusi kā bērnu šo cildeno un nedziedināmo sirdi...

Tā bija taisnība.

Pēc šķiršanās no Lista Marija d'Agū dzīvoja Parīzē. Izlīgusi ar tuviniekiem (izņemot vīru), viņa savā «sārtajā

mājā» Elizejas laukos atvēra politisku salonu un ar pseidonīmu «Daniels Sterns» publicēja nopietnus darbus: «Eseja par Brīvību», «Republikāņu vēstules», «Etīdes par morāli». Rakstīdama «1848. gada Revolūcijas vēsturi» trijos sējumos, viņa vēlējās atkal tuvināties Žoržai Sandai, kas, būdama šīs drāmas dalībniece, varēja viņai palīdzēt ar savām atmiņām. Abas sievietes bija sanaidojušās kopš vienpadsmit gadiem.

Marija d'Agū Žoržai Sandai 1850. gada 11. oktobrī: Viens no mūsa kopīgajiem draugiem man pateica no Jums (vai patiesi no Jums?) vārdus, kuri man gāja pie sirds. Vēl pilnīgi neuzdrošinos ļauties priekam, kādu tie man sagādā. Ja Jūs būtu viena, es nekavējoties aizbrauktu pie Jums, lai uzzinātu, vai tiešām Jūs mazliet nožēlojat, ka mūsu skaistajai draudzībai pienāca gals, un vai Jūs jūtat tāpat kā es, ka mūsu draudzība bija nemirstīga un to nevar aizstāt ar citu. Ļaudis uzskata, ka mums vienai pret otru esot smagi pāridarījumi. Esmu gatava atzīt savu vainu, ja, pēc Jūsu domām, esmu pret Jums vainīga, taču, patiesību sakot, es domāju, ka mēs abas varam sev pārmest tikai vienu: mūsu jaunību. Mēs bijām jaunas, lētticīgas, ļoti prasīgas, straujas. Mēs vientiesīgi noticējām ļaunprātīgām vai vismaz neapdomīgām tenkām. Mūsu sirsnīgais maigums, juzdamies pievilts, uzbudinājumā izlauzās negantos vārdos, taču manī ir pārliecība, ko neviens man nespēs laupīt: ja kurā katrā stundā, kurā katrā mirklī šajos skumjajos gados mēs būtu varējušas lasīt viena otras dvēselē, tad atklātu tanī zem visām dusmu atbalsīm tikai patiesu, dziļu un nesatricināmu mīlestību. Tomēr patlaban es vilcinājos ņemt rokā spalvu. Vai sirsnība, kādu pret Jums glabāju, vēl spēs Jūs valdzināt? Ak! Gadi,» kas mani padarījuši varbūt mazliet labāku, ir daudz laupījuši no ironas piemīlības. Gaišmatainā Peri nezin kur pametusi savus spārnus; fantastiskā Princese ir novilkusi debeszilo tērpu; dievišķais stars izgaisis no Arabellas pieres; no visa tā, ko Jūs ar savu talantu manī saskatījāt, ir palikusi tikai drīzāk drošsirdīga nekā spēcīga sieviete, kas lēni iet pa savu vientuļo taku, un aiz viņas velkas garš jo garš sēru plīvurs: viņa sēro par zaudētajām cerībām . .. Lai arī ka būtu, es riskēju ar visu un rakstu Jums. Jūs izjutīsiet, ka tie ir nopietni un vaļsirdīgi vārdi; man vajadzēja tos Jums pateikt, atceroties, kas Jūs man esat bijusi. Žorža, rakstot šo man tik dārgo vārdu, man šķiet, manī atdzīvojas jaunība. Kāda balss manī teic, ka mūsu draudzība atdzims tikpat maiga un stiprāka. Nekad neko neesmu dedzīgāk vēlējusies. Un Jūs, Žorža?

Doktora Pifēla atbilde sagādāja vilšanos Arabellai, kas savu rīcību bija uzskatījusi par augstsirdīgu. No jauna tika apšaubīta visa pagātne.

Marija d'Agū Žoržai Sandai 1850. gada 23. oktobrī: Kāpēc, dārgā Žorža, Jūs liekat man izteikt prasības, sīki iztirzāt rūgtas atmiņas, kad es gribēju ar vienu rokas spiedienu pilnīgi izdzēst mūsu abpusējo netaisnīgumu? Kāpēc Jūs neatlaidīgi atgriežaties pie tā, ko saucat par

manu mīklaino izturēšanos pret Jums? Vai Jums nevarēja būt a priori pārliecība, ka lepna sieviete, kas pieradusi valdīt pār savu sirdi, nekad pirmā neietu Jums pretī, ja viņa neapzinātos sev tādas pašas tiesības piedošanai, kādas var būt Jums? Jūtu gandrīz neuzveicamu nepatiku atgriezties uz apsūdzību ceļa, ko Jūs man paverat, jo es nojaušu, ka šis ceļš mūs attālina, nevis tuvina, bet galu galā, tāpēc ka Jūs nevarat izskaidrot nedz manas dusmas, nedz klusēšanu, man vajag norādīt Jums vismaz uz galveno iemeslu.

Cilvēks, kam tanī laikā bija uz mani ļoti liela ietekme, lika man zvērēt, ka es nekad nerunāšu ar Jums par viņu. Šķiet, viņš baidījās, ka var pienākt diena, kad Jūs un es sāktu vaļsirdīgi apspriest kādu zināmu delikātu Jautājumu. Es uzskatīju, ka bija ļoti augstsirdīgi dol šo solījumu; esmu to pildījusi, kaut gan tas nebija viegli.

Ļoti smagas un ļoti trāpīgas apsūdzības, kurām vēl lielāku svaru piešķīra sabiedrības domas, visu manu un pat dažu Jūsu draugu domas, modināja Itālijā manas pirmās dusmas, kuras es izpaudu ar ironiju, kas neatbilda manām jūtām un pat bija tām pretstatā; atgriezusies Parīzē, es nevilcinādamās atzinu, ka apsūdzības bijušas netaisnas. Tanī pašā laikā, kad mēs centāmies tuvināties, Lists man parādīja no Jums saņemto vēstuli. Esmu to uzglabājusi... Šī vēstule vērtēja mani ar cietsirdīgu, piedodiet, pat ar nodevīgu bardzību, jo bija adresēta vīrietim, kuru es kaislīgi mīlēju, un tiecās man laupīt viņa mīlestību un cieņul ... Taču atkārtošu vēlreiz: kādēļ atgriezties pie šīs sāpīgās pagātnes? Jūsu vēstule man pierāda, ka mums katrai ir citāds dvēseles noskaņojums. Jūs sakāt, ka esat mani aizmirsusi; es Jūs nemaz neesmu aizmirsusi... Man šķiet, ka Jūs iedvesmo aristokrātisks gars; es gandrīz gribētu sacīt (piedodiet šo vārdu) — priesterisks gars. Jūs ļoti gribat izrunāt pār mani Absoivo te '. Un redziet: es esmu mācījusies un vēl tagad diendienā mācos no XVIII gadsimta, no Franču revolūcijas, tāpēc esmu kļuvusi tik liela vienlīdzības piekritēja, ka Jūs pat iedomāties nevarat. Es atzīstu, ka nevienam nav tiesības atlaist grēkus, nav privilēģijas pasniegt žēlsirdības dāvanu. Pēc jūnija dienām atzīstu tikai abpusēju amnestiju. Tāda starp mums abām man liekas neiespējama, tāpēc ka Jūs neapzināties nekādu vainu, turklāt nekādas jūtas Jūs vairs nesaista pie manis... Ko lai dara?

Jums varbūt ir taisnība, un tagad es nožēloju, ka pārāk uzticējos draugu vārdiem, viņu labvēlīgajām ilūzijām. Viņi man stāstīja, ka Jūs skumstat pēc manis, un es savā vientiesībā to uzskatīju par gluži dabisku. Viņi man atgādināja, ar kādu sirsnību un apbrīnojamu laipnību rakstniece Žorža kādreiz bija sniegusi roku bēglei «Princesei». No tā es secināju, ka tagad man jāsper pirmais solis ... Es zināju, ka arī Jūs esat pārdzīvojusi bēdas, citādas, bet tikpat dziļas kā es. Un tagad esmu nelaikā iztraucējusi Jūsu mieru — vispirms ar nevajadzīgu jūtu uzplūdumu un tagad ar īgniem pārmetumiem ...

Žorža bija ar mieru pa pusei izlīgt, taču iepriekš gribēja uzgriezt augoni, noskaidrot visus neizprastos jautājumus. [41]

Marija d'Agū Žoržai Sandai 1850. gada 28. oktobrī: Jūs noteikti esat labāka nekā es! Jūs nedusmojaties par vēstuli, kura mani droši vien būtu sadusmojusi, un Jūs vienkārši un vaļsirdīgi, kā tas starp mums pieklājas, dodat man iespēju atkal satikties ar Jums līksmi un paļāvīgi.

Nebūs pilnīgi precīzi, ja teikšu, ka ticēju, it kā Jūs būtu tēlojusi divkosīgu lomu starp Listu un mani. Esmu pārliecināta, ka ikviena cita sieviete nebūtu vilcinājusies (un Jūs man piekritīsiet, kad izstāstišu Jums šo garo stāstu kādā brīvā vakarā divatā pie Jūsu vai pie mana kamīna); vienu dienu es ticēju, otru dienu šaubījos. Draudzībā biju tāda pati, kāda ilgu laiku biju mīlestībā: es pieļāvu un tanī pašā stundā atkal noraidīju vispretējākās un nesamierināmākās pārliecības. Tās abas vēstules es rakstīju brīdī, kad Jūsu stāvoklis starp Bokāžu, Malfiju un 5o-pēnu man tika attēlots vispretīgākās krāsās un es nolicēju Jūsu nodevībai; protams, tas neattaisno, bet izskaidro manas vēstules. Nebiju ne untumaina, ne dīvaina. Man pat nenāca prātā Jums kaitēt, jo zināju, ka rakstīju personai, kura Jūs mīl (ne par ko uz pasaules es tā nebūtu runājusi ar Jūsu ienaidniekiem). Jutos aizvainota; nepārdomāti centos atvieglot sirdi. Sīs divas vēstules ir pelnījušas tikai vienu: tikt iemestas ugunī.

Lista ietekme uz mani, kura liecina pret mani, ir pavisam mainījusies; viņš tik pilnīgi tagad uzticas personai, kurai negribēja uzticēties, viņš ir tik pilnīgi pārtraucis sakarus ar nabaga sievieti, kurai deva padomus, ka nesaskatu šajā apstāklī vairs iemeslu sirdsapziņas pārmetumiem. Var būt, ka, ieliekot Jūsu rokās pavedienu, kas, sākot no mūsu pirmās tikšanās 1835. gadā, vada cauri īstam intrigu, pārpratumu un divdomību labirintam, Jūs izpratīsiet un vērtēsiet daudz ko tāpat kā es. Un, ja mūsu draudzība neatdzims, tad vainot vajadzēs nevis pagātni, bet tagadni un nākotni. Nesen pārmiju pāris vārdu par to ar mūsu «samierinātāju». Sājā ziņā man ir zināmas bažas. Mums abām ir daudz līdzības, turklāt skaistas līdzības; man šķiet, ka mums ir gandrīz vienāds priekšstats par ideālu. Toties jAiksē, ikdienas dzīvē, mūsu gaumēs, paradumos, mazāk svarīgos uzskatos, mūsu apkārtnē rodas pretišķības, kurām, man liekas, Jūs piešķirat daudz lielāku nozīmi nekā es. Ja sastapsiet pie manis kādu, kura izskats Jums nepatīk, ja pamanīsiet uz dažām sidraba karotēm ģerboni, ko neesmu likusi noņemt aiz vienaldzības, taupības vai arī aiz nevēlēšanās izskatīties bailīga, ja es neatzīstu par pareiziem dažu Jūsu politisko draugu ceļus un līdzekļus utt., utt.... Jūs jutīsieties aizvainota; ja manā mājā kāds runās muļķības, Jūs mani padarīsiet par tām atbildīgu; beidzot, ja aiz ilgā pieraduma pie vientulības un koncentrēšanās esmu reizēm kļuvusi apvaldītāka, nekā vēlētos, Jūs secināsiet, ka esmu neuzticīga un aprēķinātāja. Tas viss, dārgā Žorža, liek man mazliet baidīties, tomēr ne tik ļoti, lai es atteiktos no mēģinājuma iekarot apsolīto zemi...

Īstenībā draudzība starp šīm abām sievietēm vairs nebija iespējama. Viņas bija pārāk daudz runājušas, pārāk daudz rakstījušas viena par otru. Katra no abām zināja, ko par viņu domāja sāncense un pretiniece. Pārmērīga vaļsirdība netiek piedota. Tā sēj otra dvēselē bailes no pārāk gaišredzīga vērtējuma, kas ir bijis nežēlīgs un atkal tāds var kļūt. Bez uzticēšanās nevar būt draudzība,

un cieņa, pat mākslota, draudzībā ir patīkamāka nekā skarba vaļsirdība, kas turklāt bieži vien ir tikai sliktas omas vai apslēptu dusmu izpaudums.

Sandas bērni gandrīz nemainījās. Solanža un viņas marmora cirtējs joprojām nemitīgi svārstījās starp kaislību un šķiršanos. Narbonnas savrupmāja tika pārdota par smieklīgu cenu pēc tiesas lēmuma «sakarā ar kreditoru iesniegto sūdzību par hipotēkas procentu nemaksāšanu». Meita bija trakulīgi izšķērdējusi savu pūru, māte augstsirdīgi apsolīja viņai trīs tūkstošus franku rentes, kas Sandai bija smaga nasta. 1849. gada 10. maijā pie tēva Kazimira Giljerī pilī Solanžai piedzima meitiņa Žanna Klezenžē. 1848. gadā Salonā akmeņkalis dabūja pirmās pakāpes medaļu un nākamajā gadā — Goda leģiona ordeni. Solanža «ļāvās Parīzes dzīves virpulim»; viņa rīkoja pusdienas rakstniekiem, aktieriem; viņai bija zirgi, kariete, angļu kučieris. Diezin ar ko viņa par to visu maksāja!

Nenoteiktais, svārstīgais Moriss vēl arvien sapņoja par ģimenes pavarda nodibināšanu. Gaisa pilis. «Nē, 1850. gada 21. decembrī es nemaz neuzņēmu traģiski Tavu domu par precēšanos,» māte viņam rakstīja. «Nesaki, ka es Tev pārmetu pagātni. Es Tev nekā nepārmetu; es tikai runāju ar Tevi par pagātni...» Sanda ieteica dēlam — ja viņš tiešām grib atrast sievu — paplašināt Parīzē paziņu loku un apmeklēt dažādus sabiedrības slāņus: «... vēl citas aprindas: vai nevēlies apciemot d'Agū kundzi, kas pieņem savā mājā izsmalcinātākos dižgarus? Vārdos mēs esam izlīgušas; kaut gan es negribu viņu bieži apmeklēt, Tu vari pie viņas aiziet. Viņa uzņems Tevi ar atplestām rokām, tāpēc ka deg aiz vēlēšanās patiesi izlīgt... Viņai ir meitas. Pie viņas mēdz būt daudz jauniešu. Turklāt viena pazīšanās ved pie citām . ..» Galvenais, Sanda prasīja, lai Moriss pieņem noteiktu lēmumu tikai pēc nopietnas izvēles; tas bija ļoti svarīgs jautājums ne tikai viņam, bet arī mātei, jo viņai būtu jāatstāj Noāna, ja viņa nevarētu saprasties ar vedeklu. Pieredze Žoržai Sandai bija daudz ko mācījusi, tāpēc viņa atgādināja dēlam, ka būt laimīgs laulības dzīvē var tikai tad, ja tanī ieliek visu savu gribu, nevis tikai miglainus, nenoteiktus sapņus.

Viņa ieteica Morisam but uzticīgam; tas var likties savadi, bet viņa taču vienmēr bija sludinājusi uzticību mīlestībā.

Laulība bez mīlestības ir mūža katorga.. . Tu nesen teici, ka nespējot mīlēt vienmēr un būt uzticīgs laulībā. Tādā gadījumā neprecies, jo Tev uzliks ragus, un Tu būsi to pelnījis. Tev līdzās būs vai nu iebiedēts upuris, vai greizsirdīga fūrija, vai arī muļķe, kuru Tu nicināsi. Kad cilvēks mīl, viņš ir pārliecināts, ka būs uzticīgs. Katrs var maldīties, tomēr tic un zvēr mīlestību no visas sirds, un ir laimīgs, kamēr nav zaudējis šo ticību. Ja tāda ārkārtēja mīlestība nav iespējama uz visu mūžu (tas man vēl nav pierādīts), lai tad vismaz Tev ir virkne skaistu gadu, kuros ticēsi, ka tas ir iespējams ... Es būšu mierīga tanī dienā, kad redzēšu, ka Tu esi drošs par sevi...

Moriss uzaicināja Noānā daudzus sava vecuma jaunekļus, biedrus no darbnīcas, politiskus draugus. Vairāki no tiem — Ežēns Lambērs, kas zīmēja kaķus, gravieris Aleksandrs Manso, žurnālists Viktors Borī, jurists Emīls Okants — dzīvoja tur ilgāku laiku pastāvīgi. Sanda viņus iesaistīja savā dzīvē un vēstules Eiženijai Divernē beidza ar šādiem vārdiem: «Draudzīgi novēlējumi jums abiem no Morisa, Lambēra un Borī.» Jaunekļi cits citu nomainīja Noānā. Sanda Morisam: «Lambērs šorīt aizbrauca un vakarā būs Tavos apkampienos. Viņš bija ļoti jauks, padevīgs un uzmanīgs pret mani mūsu vientulībā. Tagad ir Manso kārta, viņš arī ir burvīgs .. .»

Tā četri jaunekļi sacenlās cītībā izpatikt savai slavenajai draudzenei un tai plkalpot. Veiklais un izjņanīgais Okants kļūs darījumu cilvēks, kam uzdos kārtot līgumus ar izdevējiem un kas vēlāk saņems no Sandas algu. Lambērs, ilgu laiku bijis favorīts, tiks mazāk mīlēts no tās dienas, kad viņš nolems, ka mākslinieka karjeras labā nepieciešams ilgstoši uzturēties Parīzē. Sandas kundze prasa, lai Noānu uzskata par pasaules centru. Lambērs sūdzējās par bargu izturēšanos.

Ežēns Lambērs Emīlam Okanlam 1852. gada 30. maijā: Sandas kundze beidz savu vēstuli ar cietsirdīgu vārdu! . .. Draugs, es apraudājos, saņemot šo pārmetumu, ko nemaz neesmu pelnījis. Ja atstāju Sandas kundzi uz diviem trim mēnešiem, tad tikai tāpēc, ka mana nākotne to prasa. Tāpēc es arī aizrakstīju atbildē: «Man jāstrādā laiku pa laikam Parīzē — citādi būšu pazudis!» Ieliku šajā vēstulē visu savu sirdi, un man nekā neatbildēja! Tātad viss ir beidzies. Desmit gadus esmu aizlaidis vējā, tāpēc ka drusku ilgāk uzkavējos Parīzē. Varbūt es maldos, taču man šķiet, ka cilvēkus vajadzētu mīlēt mazliet vairāk viņu pašu, nevis sevis dēļ... Pieraugi, ka vienā jaukā dienā ap viņu nerodas tukšums. Neviens neprot labāk mīlēt, taču neviens arī ātrāk nesalauž savu agrāko mīlestību ...

1852. gada 4. jūnija: Es katru vasaru pavadīšu Noānā. Tiklīdz būšu viņai vajadzīgs kādai lugai, es būšu viņas rīcībā ... Taču savu brīvību es gribu saglabāt... Lai cik niecīga ir pārejoša nesaskaņa, tā atsaldē viņas sirdi; mana sirds nemainās; es nekad mūžā neaizmirsīšu, ko viņa manā labā ir darījusi...

Sākot ar 1850. gadu, Manso kļūst un ari paliek Sandas kundzes favorīts. Viņam piemīt viss, lai apmierinātu gan Sandas kundzes politiskos aizspriedumus, gan divdomīgos mātes instinktus, jo viņš bija trīspadsmit gadus jaunāks par Žoržu, vārgām krūtīm, trausls, glītu seju, cilvēks no tautas; viņa tēvs bija Luksemburgas dārza sargs. Manso bija ļoti prasmīgs tēraudgravētājs. Sākumā viņš bija Žoržas Sandas sekretārs un drīz vien kļuva viņas uzticības persona. Starp Lambēru un viņu Sanda noturēja svārstīgu mieru. Manso piezīmju grāmatiņā no 1852. gada lasām: «Manso un Lambērs grib cīnīties divkaujā. Kundze liek viņiem apkampties.» Kad Sanda iebrauca Parīzē, viņa vēlējās apmesties pie Manso, par spīti Morisa iebildumam; viņš baidījās, ka, neraugoties uz mātes gadiem, var izcelties tenkas.

Žorža Sanda Morisam 1850. gada decembri: Dz.īvošu tur, kur Tu gribēsi. Labāk man būtu pie Manso nekā pie Tevis... Nekādas baumas neizceltos, ja Tu būtu pie manis un ja Tu varētu pārgulēt viņa darbnīcā. Taču, ja arī Tu nevarēsi pārgulēt pie viņa, nekādu tenku nebūs... Padomā, neviens cits, izņemot durvju sargu, nezinās, ka esmu turi... Nav nekas sevišķs, ja jauneklis uzņem savā dzīvoklī dāmu no provinces, it īpaši, ja viņai ir četrdesmit seši gadi! Varbūt jau rīt Tu savu dzīvokli aizdosi Titīnai, kaut arī pats būsi Parīzē. Neviens nekā nevarēs pret to iebilst, ja tikai Tu pats pārgulēsi kaut kur citur...

Bertoldi laulātais pāris dzīvoja Riberakā, kur «polis» bija iecelts par īpašo nodokļu iekasētāju, bet daiļā Titīna, kas Perigorā garlaikojās, pēkšņi izrādīja lielu godkāri un sāka bieži uzturēties Parīzē, «Eldera» viesnīcā.- Noānā pēc viņas skuma jo vairāk tāpēc, ka tur uzveda komēdijas un trūka jaunās varones.

Žorža Sanda Ogistīnai de Bertoldi 1850. gada 15. janvāri: Pēc Tevis Joti skumst, arī uzvedot komēdijas. Lambērs un Moriss atskārst, ka ir zaudējuši izcilāko jauno mīlētāju. Flerī kundze ir eleganta un ar grima palīdzību izskatās jauna, bet viņa ir pārāk raudulīga un gražīga... Manso — Tu jau zini, Morisa un Lambēra draugs — tagad ir mūsu premjērs. Viņš tēlo gan nopietnas, gan komiskas lomas un nepārspējami veido kostīmus, dekorācijas, spēj sejai piešķirt jebkuru izteiksmi. Pantomīmas pie mums izkoptas līdz tādai pilnībai, kādu Tu pat iedomāties

nevari un kas būtu ideāla, ja mums būtu tik glīta Kolombīne kā Tu. Bet mums ar dāmām neveicas, un esam nolēmuši veidot burlesku Ko-lombīni, ko tēlos pārģērbies jauneklis ...

Tā Arlekīns un Kolombīne Žoržas dzīvē bija ieņēmuši Ledrī-Rolēna un Luija Blāna vietu. Tāpat kā pēc visām dzīves vētrām, viņa atgriezās Noānā kā klusā ostā un, kad kaimiņu sašutums bija norimis, no jauna baudīja tur mierīgas dienas, priecājās par īrisu un viršu skaistumu, par jauniešu ķīviņiem un līksmi. Rūpes par Manso, mīlestība uz dēlu, mājas vadīšana un katru nakti divdesmit lappušu romāna — dzīve atkal bija iegājusi parastajā ritumā.

v

LABAS PALĪDZĪBAS DIEVMĀTE

Pa to laiku Luijs Napoleons Bonaparts bija ievēlēts par republikas prezidentu. Bija iedarbojies maģiskais vārds. Žoržai Sandai jaunais valsts vadītājs nebija svešinieks. Jaunībā viņš bija liberālis un pat karbonārs. 1838. gadā Žorža bija ar viņu tikusies kādā Parīzes salonā un abi kopīgi bija izpauduši naidu pret Luiju Filipu. Luija Napoleona sazvērestības atklāji, un viņu ieslodzīja Hamas cietoksnī; tur jaunais princis radīja diezgan miglainu sistēmu, kurā sajaucās kārtība un revolūcija, sociālisms un labklājība, liberālisms un vara. 1844. gadā viņš bija publicējis brošūru par pauperisma iznīdēšanu. Luijs Blēns bija apmeklējis viņu cietumā un uzrakstījis par viņu rakstu, ko Sanda publicēja avīzē L'Eclaireur de l'Indre.

Princis zināja, ka Sandas kundze interesējas par viņu, un bija licis rakstniecei pateikt, ka viņam, «no baznīcas izslēgtam, būtu īsti svētki», ja Žorža varētu atbraukt uz Hamu. Turp Žorža neaizbrauca, taču uzrakstīja princim vēstuli, kurā laipni apliecināja savu republikānietes pozīciju. «Novērtējiet kaut mazliet to, kā mēs aizsargājamies pret valdzinājumiem, ar kādiem Jūs ar savu raksturu, saprātu un stāvokli mūs kārdināt. . .» Žorža atzina tikai vienu valdnieku — tautu. «Nav nekāda brīnuma, nav iespējama tautas ģēnija iemiesošanās vienā personā . . .» Luijs Napoleons atbildēja tikpat vajsirdīgi.

Hamas cietoksnī 1845. gada 24. janvāri: Kundze, ticiet man, ka lieliskākais tituls, kādu varat man dāvāt, ir drauga tituls, jo tas norādītu uz tuvību, ar kuru es lepotos, ja tā nodibinātos starp mums. Jums, kundze, piemīt vīrieša labās īpašības bez viņa trūkumiem, tāpēc Jūs nevarat būt pret mani netaisnīga...

Toreiz Žorža gribēja ticēt jaunā Bonaparta vaļsirdībai; draugi brīdināja rakstnieci, tomēr, kad viņš tika ievēlēts par prezidentu, viņa uzrakstīja avīzei La Réforme rakstu, kas nemaz nebija naidīgs: «Noraidīdama sapulces mīluli^42, tauta protestēja nevis pret republiku, kas tai ir vajadzīga, bet pret to republiku, kuru sapulce tai bija izveidojusi. Patiesi, Luija Bonaparta lielās ietekmes iemesls ir tas, ka viņš vēl nekā nav darījis buržuāziskās republikas laikā . . .»Žoržai itin labi patika, ka bija sakauti mērenie, kurus viņa tik daudz reižu bija brīdinājusi. Savam izdevējam Žilam Etcelam viņa rakstīja:

Esmu alkal pavisam mierīga ... Kļuvu tāda, redzēdama, ka tautas lielākais vairums balsoja par Luiju Bonapartu. Tad jutu, ka pilnīgi samierinos ar tautas gribu, kas likās sakām: «Man nav ko steigties, un es iešu pa to ceļu, kurš man patiks.» Arī es atkal ķēros pie darba kā labs strādnieks, kas atgriežas pie aizsāktā, un tagad esmu jau diezgan tālu pavirzījusi uz priekšu savus memuārus. Sis darbs man patīk un mani nenogurdina ...

1851. gada novembrī Sanda ieradās Parīzē uz savas lugas «Viktorīnas precības» mēģinājumiem; lugu uzveda «Zimnāza» teātrī 1851. gada 26. novembrī. Solanža atnāca uz pirmizrādi ar vīru un ar savu aizgādni grāfu d'Orsē. Klezenžē pāris vēl arvien te taisījās šķirties, te atkal samierinājās. Nākamajā gadā (1852. gadā) tiesas spriedums beidzot darīja galu šo divu naidīgo laulāto draugu vētrainajai ģimenes dzīvei. Lēdija Blesingtona bija nomirusi 1849. gadā, un Alfrēds d'Orsē, kļuvis ļoti ietekmīgs jaunajā režīmā, bija pieķēries skaistulei Solanžai un protežēja savas draudzenes māti.

Visi runāja par iespējamu valsts apvērsumu. Kas varētu stāties tam pretī? Vai buržuā? Tie bija monarhisti. Varbūt strādnieki? Kāpēc lai viņi aizstāvētu sapulci, kas bija pavēlējusi šaut uz viņiem? Emanuēls Arago sacīja Sandai 1. decembrī: «Ja prezidents nepasteigsies izdarīt valsts apvērsumu, tad viņš nesaprot savu stāvokli, jo patlaban ir

visizdevīgākais mirklis.» Vakarā Sanda ar Solanžu un Manso aizgāja uz cirku. Pulksten vienos naktī, ejot garām Elizejas pilij, viņi ievēroja, ka pagalma vārti ir aizvērti. Tos apsargāja tikai viens sargkareivis. Dziļš klusums; laternu gaisma atspoguļojās uz netīrā, slidenā bruģa. «Rīt tas vēl nenotiks!» Sanda smiedamās sacīja. Visu nakti viņa nogulēja dziļā miegā.

Nākamajā dienā, 2. decembrī, Manso viņai pateica: «Kavenjaks un Lamorisjērs ir Vensannā. Sapulce ir atlaista.» Sī ziņa neatstāja uz Sandu nekāda iespaida. Mirstošā republika jau sen bija kļuvusi viņai sveša. Uz ielām ļaudis izturējās mierīgi, bet vakarā «Viktorīnas precības» spēlēja tukšā zālē. «Es tagad tik ļoti valdu pār sevi,» Žorža sacīja kādam draugam, «ka ne par ko vairs neskaišos. Reakcijas garu es uzskatu par aklu likteni, ko vajag uzveikt ar laiku un pacietību.» Nakti viņa pavadīja pie kamīna, vērīgi ieklausīdamās ielas trokšņos. «Nekā! Nāves, stulbuma vai baiļu klusums.» Dažas dienas viņa cerēja, ka jaunais pavēlnieks mēģinās samierināt frančus.

Žorža Sanda Zilam Etcelam 1851. gada 24. decembrī: Daži cilvēki domāja, ka starp ļoti tuvo un ļoti īslaicīgo sociālisma uzvaru un to, kas norisinājās šinī mēnesī, bijis vidusceļš: konstitucionāla republika. Jūs redzat, ka tauta to negribēja, un tas ir saprotami. Ārkārtējas ciešanas prasa ārkārtējas zāles, kaut arī tās būtu šarlatānisms; viņiem labāk patīk nezināmais nekā zināmais, burvestības labāk nekā pagaidu līdzekļi... Ja mūsdienu cilvēks nav bezprātis — vai tad viņš nesapratīs, ka viņa spēks ir tautā? Un vienīgi tauta mūsu dienās var būt stipra, jo tikai tā var savākt sešus, septiņus vai astoņus miljonus balsu kaut vai ar šantāžas palīdzību .. .

Taču jaunā režīma pirmie soļi bija asiņaini un tirāniski. Tāpat kā baltā terora laikā, ultra prasīja, lai princis liek aizklāt Žēlsirdības un Līdzjūtības statujas, lai viņš ir «nelokāms, bargs un taisnīgs» un lai iet cauri gadsimtam «ar stingrības zobenu rokā». Visus, kas palika uzticīgi republikai, rupji padzina. Represijas paasināja atriebības uz vietām. «Viena puse Francijas nodod otru pusi,» Žorža Sanda rakstīja. Ar nepārsūdzamiem spriedumiem, kurus pieņēma uz anonīmu apmelojumu pamata, nelaimīgus cilvēkus ieslodzīja, izveda uz Āfriku, izsūtīja uz Kaijenu. Bērī pārņēma panika. Daudzi tuvi Noānas draugi bija samesti cietumos, citi nozīmēti izsūtīšanai. Pjērs Lerū, Luijs Blāns, Ledrī-Rolēns, Viktors Borī bija brīvprātīgi atstājuši

dzimteni. Ļaudis runāja, ka Sanda tikšot arestēta. Viņa nevēlējās bēgt; gluži pretēji, viņa gribēja satikt Luiju Napoleonu.

Īstenībā viņa ne ar ko neriskēja. Princis prezidents viņu cienīja. Un Sanda neatlaidīgi pieprasīja audienci: viņa gribēja aizstāvēt savus draugus. Policijas prefekts Mopā atsūtīja viņai caurlaidi. 1852. gada 25. janvārī viņa iebrauca Parīzē un aizrakstīja princim:

Vienmēr esmu Jūs uzskatījusi par sociālisma gara piesātinātu cilvēku .. . Svētas ticības pārpilna es uzskatītu par noziegumu skaļo apsveikumu vidū iejaukt pārmetumu debesīm, nācijai, cilvēkam, kuru dievs ir izcēlis un tauta pieņēmusi...

Viņš pats uzrakstīja atbildi uz Elizejas pils blankas: «Kundze, būšu laimīgs Jūs pieņemt Jūsu noteiktajā dienā nākamajā nedēļā pulksten trijos dienā .. .» Sanda bija sagatavojusi garu vēstuli, kurā izklāstīja visu, jo baidījās, ka īsajā laikā nepagūs to pateikt. Tas bija aicinājums būt žēlsirdīgam:

Princi, es neesmu de Stāla kundze. Man nav ne viņas talanta, ne lepnuma, ko viņa ielika cīņā pret ģēnija un varas divsejību... Tomēr griežos pie Jums ar ļoti pārdrošu lūgumu... Princi, mani bērnības un manu vecumdienu draugi, kas bijuši man kā brāļi un pieņemti bērni, atrodas cietumos vai trimdā: Jūsu bardzība ir piemeklējusi visus, kuri pieņēmuši, ir gatavi pieņemt sociālistisko republikāņu nosaukumu vai kuriem tas piedēvēts. Princi, es neatļaušos diskutēt ar Jums par politiskiem jautājumiem; tas no manas puses būtu smieklīgi; taču no savas nezināšanas un nevarības dziļumiem saucu uz Jums ar asaru pilnām acīm: «Uzvarētāj, pietiek, tagad pietiek! Saudzē stipros tāpat kā vājos! ... Esi lēnīgs un cilvēcīgs, jo Tu vēlies tāds būt! Tik daudziem nevainīgiem vai nelaimīgiem cilvēkiem tas ir vajadzīgs!» Ak, princi, šis vārds «izsūtīšana», šis neizprotamais sods, šī mūžīgā trimda zem svešām debesīm nav Jūsu izdomājums; ja Jūs zinātu, kādas šausmas tas iedveš vismierīgākajos, visvienaldzīgākajos cilvēkos!... Un iepriekšējais apcietinājums — cietumā iemet slimus, mirstošus, ieslodzītie sagrūsti kaudzē uz salmiem, smirdošā gaisā, un tomēr viņi stingst aiz aukstuma! Cik noraizējušās ir mātes un meitas, kas nekā nesaprot no valsts lietām, un kā brīnās mierīgi strādnieki un zemnieki, kuri saka: «Vai tad liek cietumā cilvēkus, kas nav ne slepkavojuši, ne zaguši? Vai tad mēs visi tur nokļūsim? Un mēs tā priecājāmies, kad balsojām par viņu.» Princi, mans dārgais agrāko laiku princi, uzklausiet cilvēku, kas ir Jūsos, kas esat Jūs pats, kas nekad nevarēsiet valdīt, aizverot acis pret daudziem trūkumiem. Politika, bez šaubām, veic lielas lietas, bet tikai sirds dara brīnumus. Uzklausiet savu sirdi! Amnestiju! Princi, visdrīzākajā laikā amnestiju! Ja Jūs mani neuzklausīsiet, — vai man nav vienalga, ka pirms nāves esmu izdarījusi pēdējo mēģinājumu? Bet man šķiet, ka

dievs man nedusmos, ka es nebūšu pazemojusi savu cilvēcisko lepnumu un, galvenais, ka nezaudēšu Jūsu cieņu, ko vērtēju augstāk nekā mierīgas dienas un mierīgu galu ...

Luijs Napoleons satvēra Sandas rokas, saviļņoti noklausījās, kā viņa aizstāvēja amnestiju un pastāstīja par personiskām atriebībām, izmantojot politiku par ieganstu. Princis pateica, ka viņš augsti vērtējot Sandas raksturu un izdarīšot viņas draugu labā visu, ko viņa gribēšot. Luijs Napoleons rekomendēja Sandu iekšlietu ministram Per-sinjī, no kura viņa panāca vairāku Bērī iedzīvotāju atbrīvošanu, Persinjī sacīja, ka Endras departamenta prefekts esot uzvedies kā nejēga. Noliegt savu vainu ir viegli, un pavēļu izpildītāja amats nekad nebūs drošs.

Seko ilgs periods, kas dara godu Žoržai Sandai, jo viņa bezbailīgi un sīksti cīnījās, lai panāktu apžēlošanu nelaimīgiem cilvēkiem. Tas bija divkārši nepateicīgs darbs, jo ar neatlaidīgo rūpēšanos Sanda riskēja nokaitināt valdību, un tanī pašā laikā viņas draugi republikāņi nosodīja rakstnieci par tuvām attiecībām ar valdību. Viņa tomēr nekā nebija noliegusi. Ministram Persinjī viņa sacīja: «Esmu republikāniete, bet 1848. gadā pavadīju daudzas stundas kabinetā, kas tagad ir jūsu, un izlūdzos žēlastību no tiem, kurus jūs esat gāzuši.» Republikāņiem viņa apgalvoja, ka ir uzticīga un joprojām gatava kompromitēties to labā, kuri viņu nomelno: «Mar# nav apnicis izpildīt savu pienākumu, kas vispirms ir aizlūgt stipros par vājajiem, uzvarētājus — par uzvarētiem, vienalga, kas viņi būtu un kādā nometnē atrodos es pati...» Sandas pamattēze bija: «Jūs varat vajāt darbību, bet ne uzskatus. Domai jābūt brīvai.» Šajā virzienā viņai palīdzēja prezidenta brālēns princis Napoleons Žeroms (Plonplons), kuram grāfs d'Orsē bija stādījis priekšā Sandu un kurš bija kļuvis viņai īsts draugs. Bonapartu ģimenes luteklis, «Kalna princis», šis jakobīnis, aizstāvēja pret Tjēru «nicināmo pūli» un tā nodrošināja sev progresīvo garu cieņu. Būdams tuvs brālēna Luija Napoleona draugs, viņš varēja atļauties visu, un viņa atbalsts Žoržai bija vērtīgs. Viņa bieži satikās ar Napoleonu Zeromu. Nepublicētā piezīmju grāmatiņā no 1852. gada 8. februāra varam lasīt: «Brokastis pie Napoleona Bonaparta. Manso uzglabā viņa neizsmēķētā cigāra galu un neizdzerto glāzīti, sacīdams: «Kas var zināt? Kādā jaukā dienā ... Viņš ir tik līdzīgs savam tēvocim!»

Mēnešiem ilgi Sanda skraidīja no viena ministra pie otra, no prinča pie prefekta, glābdama slimus cietumniekus, izkaulēdama pabalstus viņu ģimenēm, apturēdama izsūtāmo grupas, sūtīdama trimdiniekiem grāmatas un naudu, sacerēdama lūgumrakstus, kuri nepazemoja lūdzēju pašcieņu, izraudama no eksekūcijas vada rokām četrus jaunus uz nāvi notiesātus karavīrus. Komunisti sauca Sandu par «Bērī svēto», trimdinieks Marks Dif-ress — par «labās palīdzības dievmāti», un Alfrēds d'Orsē viņai rakstīja: «Jūs esat lieliska sieviete, turklāt arī pirmais mūsu laiku cilvēks.» Uzdūrusies pārāk lieliem šķēršļiem, viņa nevilcinādamās atkal griezās pie prezidenta:

Lai visi tic, ka tas, ko esat man sacījis, ir taisnība: «Es nevajāju pārliecību un nesodu domu .. .» Taču, kamēr gaidām amnestiju, ko Jūsu patiesie draugi mums sola, dariet tā, lai Jūsu augstsirdība kļūtu zināma mūsu provincēs; pateikšu arī, ko saka tauta, kas Jūs ievēlēja: «Viņš gribētu būt labs, bet viņam ir cietsirdīgi kalpotāji, un viņš pats nav saimnieks. Mūsu gribu viņš nesaprot; mēs gribējām, lai viņš būtu visvarens, bet viņš tāds nav ...»

Sanda vēl arvien ticēja, ka bijušais Hamas gūsteknis, kas Elizejas pilī bija kļuvis mēnessērdzīgs, ir godprātīgs.

Žorža Sanda Zilam Etcelam 1852. gada 20. lebruān: Esmu un palikšu pārliecināta, ka prezidents ir neveiksminieks, maldīšanās un pēkšņās suverenitātes upuris. Apstākļi, proti, viņa piekritēju godkārīgie centieni, ierāvuši viņu pašā vētras degpunktā. Viņš iedomājies to uzveikt, bet ir jau pa pusei nogrimis, un es šaubos, vai viņš patlaban vēl apzinās savu rīcību...

Kad Luiju Napoleonu gandrīz vienbalsīgi izsludināja par ķeizaru, Sanda ar viņu vairs nesatikās, un turpmāk, kad bija vajadzīgs atbalsts vai palīdzība kādam nelaimīgajam, rakstniece griezās pie ķeizarienes, prinča Napoleona vai princeses Matildes. Sandas izturēšanās šajā grūtajā periodā bija lieliska, cildena un augstsirdīga. Dažas nedēļas 1848. gadā, no marta līdz maijam, viņu bija aizrāvušas politiskas kaislības; viņa tās uzveica pēc valsts apvērsuma un nodevās labdarībai.

Manso piezīmju grāmatiņa 1852. gada 5. decembrī: Noānā pasludina impēriju: Napoleons III, franču ķeizars ... Mūsu ugunsdzēsēju komanda iet noklausīties proklamēšanu. Pēc tam visi atgriežas mājās. Strādā. Kundze pusdivpadsmitos uzkāpj savā istabā. «Vīna spiede».[43] Lambērs rīt aiArauc.

MARIONETES

Tā Žorža Sanda kā veikla kaķene nokrita uz kājām. Valdība viņu saudzēja; viņa baudīja režīma uzticību; no kautiņa viņa izkļuva ja arī ne gluži neskarta, tad vismaz turpmāk neaizskarama. Smagu triecienu viņa tomēr bija ^saņēmusi. Absolūtā meklējumi vēl reizi bija viņu noveduši pie sāpīgas vilšanās.

Sakāve ir dramaturģijas uzplaukuma laiks. 1848. gada neveiksmei sekojošajos gados Žorža Sanda atrada glābiņu teātrī. Viņa to bija mīlējusi vienmēr, pēc ģimenes tradīcijas. Noānā no Šopēna laikiem tika uzvestas pantomīmas un mazas, pa pusei improvizētas ludziņas. 1848. gadā Mo-riss lika pamatus marionešu teātrim. Viņš izgrieza no liepu celmiem figūriņas, un māte darināja tām asprātīgus un gaumīgus kostīmus.

Žorža Sanda Ogisllnai Bertoldi 1848. gada decembrī: Moriss un Lam-bērs izgatavojuši marionešu teātri, kas tiešām ir apbrīnojams. Dekorācijas, pārveidības acu priekšā, perspektīva, pilis, meži, mēnesnīcas un saulrieti — viss patiesi ir ļoti jauki un veiksmīgi izdomāts. Viņiem ir pāris desmit personāžu, un viņi liek visiem šiem lejļu teātra ļaudīm runāt un žestikulēt ārkārtīgi amizanti. Viņi paši sacer scenārijus, reizēm ļoti labus, un uzraksta pat drūmts melodrāmas. .. Šiem koka aktieriem ir milzums kostīmu ... ™

Tur bija visi itāliešu komēdijas personāži un vēl simt citu, kas bija izgudroti Noānā: trupas direktors Balandārs, uzpūtīgs un simpātisks, ģērbies vizītsvārkos un baltā vestē; lauku policists Basinē; nēģeriete Bambula; pulkvedis Vertebrals un grāfiene Bombrekulāna ar kuplām krūtīm. Kostīmi bija lieliski: kruzuļainas apkaklītes, izšuvumi, spalvām rotātas cepures. Figūriņu krūtis bija pārvilktas ar ādu, tā ka trupas dāmas varēja valkāt kleitas ar izgriezumiem un vīrieši — cīkstēties līdz viduklim kaili.

1851. gadā māte sagādāja Morisam pārsteigumu, izbūvēdama īstu teātri agrākajā pils biljarda zālē. Lielo velvēto apakšstāva istabu savienoja ar Solanžas istabu un ziedoja dramatiskajai mākslai. Telpas galā bija skatuve aktieriem, centrā publika; alkovā marionešu teātris. Tas bija iekārtots labāk par visiem teātriem pasaulē. Ar īpašu grozāmu ierīci, kas bija piekarināta pie griestiem, saule un mēness

slīdēja parastajā gaitā. Lija lietus; uzplaiksnīja zibšņi. Mo-risa gleznotās dekorācijas radīja dziļuma iespaidu. Vienam personāžam bija vairākas dažāda lieluma figūras, tā ka, tuvojoties no skatuves dziļuma, personāžs pieauga. Visas lelles bija piestiprinātas uz tik smalkām atsperēm, ka pietika ar elpas pūtienu, lai tās sakustinātu. Kad viens personāžs kaut ko runāja, citi vajadzīgajā brīdī kustējās. Moriss bija labs improvizētājs, viņam patika, ja publika kaut ko jautāja lellēm, kas lieliski atbildēja.

Žorža Sanda Ogistlnai Bertoldi 1851. gada 24. februāri: Jā, teātris sajūsmināja Morisu. Viņš ieradās pirms nedēļām trim no rīta. Teātris bija slēgts. Vakarā es viņam aizsēju acis un ievedu biljarda zālē. Tur viņš ieraudzīja, kad pacēlās aizkars, «Klodī» dekorācijas: viss bija tik spodrs, labi apgaismots! Vari iedomāties, cik viņš jutās pārsteigts! Kopš viņa atgriešanās esam spēlējuši tikai divas reizes. Es ļauju spēlēt tikai ik pēc divām nedēļām, jo galu galā vajag taču strādāt. Vakar bija spoža izrāde — luga «Velna zāļu» garā, pa pusei runāta, pa pusei pantomīma, ar visādiem pārsteigumiem, velniem, raķetēm katrā ainā. Skatītāju bija kādi sešdesmit. Viss negāja īsti gludi. Taču skatītāji kliedza, spārdījās, un aktieri bija kā elektrizēti...

1851. gada 28. aprīli: Mēs spēlējām manu jaunāko lugu '. Ak, kā Tu būtu mums vajadzīga! Tagad esmu notiesāta tēlot jaunās varones. Seja vēl nekas, ja pamatīgi nomālējos, bet ir kāds nepārvarams šķērslis; nespēju iedomāties, ka esmu jauna; nevarēdama iejusties tēlā, es nevaru labi spēlēt...

«Neviens nevar iedomāties, cik daudz man palīdzējušas mana dēla marionetes,» Sanda rakstīja. Un tā ir taisnība. Grūtajās dienās Sanda šajā spēlē aizmirsās, un tā ir katras spēles jēga. Nodzīvojusi gandrīz pusgadsimtu, Sanda pēc nereti sāpīgās un smagās pieredzes sāka skaidri saskatīt pavedienus, kas rausta cilvēciskās marionetes. Noānā pie lielā galda vakaros šūdama tērpus Arlekīnam un Kolom-bīnei, Balandāram un Bambulai, Žorža pārdomāja par gandrīz tikpat vienkāršām cilvēku kaislību atsperēm. Savā mūžā iepazinusies ar neskaitāmi daudziem cilvēkiem, viņa tagad spēja tos atvedināt uz nedaudziem ampluā. Te bija viņas bērnības «vecās grāfienes», negantā un cēlā sieviete no tautas, pļāpīgais diedelnieks reformators, liriskais opor-tūnists Mišela garā, dedzīgais diloņslimais jaunais varonis, mīlestību meklējošā jaunā varone. Tiklīdz šie personāži [44]

uznāca uz dzīves skatuves, Sanda jau zināja, ko viņi darīs. Saprātīgu cilvēku piecdesmit gadu vecumā vilina uzjautrināšanās ar cilvēku mehānismu, pēc tam viņš atraujas no šīs bezjēdzīgās komēdijas. Teātris ir kaislību purgatorijs un var arī kļūt to gals.

Taču labākie skatītāji iet pāri komēdijas robežām. Viņi no tās iemācās «nogalināt sevī marioneti»; pēc tam viņi atklāj, ka tad, kad marionete ir uzveikta, cilvēkā vēl paliek kaut kas. Žorža Sanda ir meklējusi ideālu mīlestību; viņa to nav atradusi, taču nenožēlo, ka ir pēc tās ilgojusies. Viņa vēl arvien uzskata, ka sievietei mīlestībā vajag gribēt visu vai neko. Viņa bija likusi cerības uz ideālu republiku; piedzīvojusi sava sapņa sabrukumu, viņa nenožēloja, ka ir sapņojusi. Viņa vēl arvien tic, ka cilvēkā, par spīti zemiskumam, ir milzīgas cildenuma iespējas un ir labāk viņam stāstīt «par brīvību nekā par verdzību». Viņa pieredz ļaunumu, bet nezaudē ticību labam. Māte Alisija un abats de Premors savā laikā rīkojās pareizi, paļaudamies uz Sandu, kaut arī viņai piemita trūkumi; novecodama viņa tuvojās gara skaidrībai, pēc kuras katram no mums jātiecas.

ASTOTA DAĻA BRIEDUMS

I

BĪSTAMAIS vecums

«Bīstamais vecums» ir tikai tām sievietēm, kuras nav dzīvojušas sievietes dzīvi. Kad viņām tuvojas vecums, viņas pārņem neprātīga nožēla par garām palaisto laiku. Žoržai Sandai, kas ir pazinusi mīlestību un iemantojusi slavu, nav skumji jāvaicā kā daudzām citām: kas man būtu varējis būt? Sanda atceras to, kas viņai ir bijis. Bez šaubām, ap 1852. gadu viņa pārdzīvo «neatvairāmu nespēku, kas saistīts ar vecuma izraisītajām pārmaiņām organismā», — bet vai viņai jāuztraucas, ka skaistums vīst? Autoritāte viņu glābj no pamestības. Tā, kura vienmēr ir liegusies būt tikai greznuma priekšmets, uzņems, ja arī ne vienaldzīgi (katra sieviete jautājoši veras spogulī), tomēr itin mierīgi apziņu, ka ir pienācis laiks atteikties no jaunās mīlētājas lomām. Vairāk nekā jebkad Sanda, par spīti gadiem, apzinās sevi par pievilkšanas centru. Visspēcīgā «matriarhe» Noānā valda. Morisa draugi Borī, Manso, Lambērs, Okants padevīgi aplido namamāti, Delakruā brīnās, ka atrod Noānā tik daudzus jaunekļus, kas tur apmetušies uz dzīvi.

Delakruā dienasgrāmata 1852. gada 21. lebruārī: Dīvainu iespaidu atstāj šī nabaga sieviete, ko aplenc daudzi jaunekļi...

Tradīciju cienītājs un režīma mīlulis Delakruā skatījās uz Sandu mazliet ar līdzjūtību un ar zināmu stingrību. Bet viņa domāja, ka var palikt jauna, dzīvojot kopā ar jaunatni. «Pie manis izklaidējas, un es vienmēr esmu jautra ...»

Moriss Sands četros karikatūru albumos ir mums atslējis šīs parupjās jautrības attēlus. Redzam tur jocīgi apkārt glūnošo Lambēru un Īkstīti Bori. Manso attēlots smalkāk — ar rūpīgi apgrieztām Ūsiņām, kusls augums, kas dreb aiz aukstuma pēc peldes ledainajā Endrā. Viņš palika Sandas kundzes favorīts. Šis princis-konsorls bija godbijīgs, pakalpīgs, zelta sirds cilvēks. «Ja Jūs viņu pazītu,» Sanda rakstīja Sentbēvam, «tad saprastu, ka tādas dvēseles vajag augsti vērtēt un īpaši saudzēt.. .» Moriss un Lambērs ziemu strādāja Parīzē; Borī, atgriezies no Beļģijas, centās iedzīvoties bagātībā, strādājot bankā; Manso un «Kundze» (tā viņš vienmēr uzrunāja Žoržu) palika divatā. Manso ar savu stipro raksturu un godprātību ieguva tik lielu ietekmi uz Sandu, kādu neviens cits cilvēks nebija guvis. Viņa nespēja iztikt bez Manso, veda jaunekli līdzi uz Parīzi. Viņa ir tam veltījusi piecus sacerējumus. Manso atbrīvoja Sandu no materiālām rūpēm. Katru vakaru viņš pārbaudīja, vai Sandai uz rakstāmgalda ir pietiekami daudz papīra un glāze cukurūdens. «Manso viņai tomēr jauki iekārtoja Notītu rakstīšanai,» Gotjē ir izsacījies. «Tiklīdz viņa kādā istabā apsēžas, tūlīt viņai priekšā uz galda parādās spalvas, zila tinte, cigarešu papīrs, turku tabaka un svītrots vēstuļpapīrs! .. .»

Manso piezīmes 1852. gada 23. jūnijā: Šorīt atbrauca Lambērs. Aptaukojies. Viņš ir dabūjis gleznu pasūtījumus un ar korķu viļķi cirto ūsas.. . Līst; nevar iet staigāt. Tērzēšana. Darbs. Pusdienas. Mūzika. Izšūšana. Moriss raksta lugu. Lambērs guļ, Solanžas kundze arī. Pusnaktī visi izklīst; Kundze vēl uzrakstīs dažas vēstules.

Žoržas Sandas piezīmju grāmatiņa 1853. gada 13. janvārī: Kapmirtes, laurs-timiāns, sūna, prīmulas, lefkojas, violetas un baltas. Jau pāris nedēļu zied japāņu cidonija. Malu malās vijolīšu plūdi, mežos un dārzā. Sārtajai peonijai parādījušies lieli pumpuri. Vēl ne reizi nav uzsalis ... Mēs vēl arvien lasām Balzaku. Uzrakstīju un aizsūtīju ļoti tikumīgas piezīmes ‘romānam «Leone Leoni». Pārlasīju «Lukrēciju» un rīt atkal uzrakstīšu piezīmes ...

1853. gada 14. janvārī: Laiks ir diezgan auksts. Moriss rīt aizbrauc. Lasījām Balzaku un visu vakaru diezgan daudz smējāmies, lai vieglāk būtu šķirties ...

1853. gada 28. janvārī: Beidzot saņemu vēstuli no Morisa. Laiks ir burvīgs: rozes, kapmirtes, lefkojas tris krāsās; malvas — pildītas, vien-

kāršas, raibas; plaukst hiacintes; mandeļkoki ir pilnos ziedos. Vakar vakarā uzrakstīju piecpadsmit lappuses romānam. Šovakar izšūšana. Lasām «Aivenho». Borī guļ un krāc; Solanža piesien viņam pie matiem papīra pūķa asti. .. Viņš ir nikns, lamājas un izrauj matu šķipsnu reizē ar lentīti. Viņš brēc un ārdās. Viņš skrien pakaļ Solanžai, izkliegdams viņai rupjas patiesibas, par ko Manso gavilē.

Alcrnso piezīmes 1853. gada 1. februārī: Solanžas kundze pieceļas deviņos; viņa pieceļ un tramda visus mājas kalpotājus, uzmodina tos, kas vēl guļ, un pat Kundzi! Visiem tas liekas burvigi. Man gan ne.. . Kundze visu dienu izšuj, grib pabeigt atzveltnes krēsla muguriņu ar īrisiem. Viņa pilnīgi iegrimst darbā un izskatās ļoti glīta, kad izšuj īrisus. Vakarā Manso lasa balsī «Pērtas skaistuli». Borī un Emīls aiziet gulēt, pusnaktī visi dodas pie miera ...

1853. gada 14. februārī: Laiks ir labs. Kundze pieceļas ar migrēnu, kas kļūst arvien stiprāka līdz pulksten astoņiem vakarā... Kundzei pusdienā pasniedz tēju un sviestmaizi. Es tomēr darīju visu iespējamo, lai viņu izklaidētu: vadāju viņu pa dārzu, stādījām puķes uz salas; biju asprātīgs, muļķīgs, liksms, taču nekas nelīdzēja ...

Žoržas Sandas piezīmju grāmatiņa 1853. gada 18. Jebruārī: Atkal vēstule no Napoleona ar de Mopā kunga izsniegtu uzturēšanās atļauju priekš Patiro ...

Manso piezīmes 1853. gada 27. iebruārī: Laiks ir auksts, tumšs un nejēdzīgs. Kundze jūtas labi. Priekšvārdi romānam «Zvaniķi» un romāna labojumi. Kundze romānu veltījusi Lambēram. Jājautā: vai šis bezjūtīgais draņķis ir pelnījis šādu laimi? ...

Kad Noānā mājnieki bija pilnā skaitā vai arī kad ieradās draugi no Lašatras, dzīves ritms palika tikpat kloste-riski stingrs: brokastis, pastaigas stunda, darbs, pusdienas, domino partija, pēc tam lasīšana «pie galda». Lielo, ovālo galdu bija darinājis ciema galdnieks Pjērs Bonēns, vecs vīrs, kas iepazinās ar Auroru Dipēnu, kad viņai bija četri gadi, un kas vēl tagad reizēm sacīja Žoržai Sandai, kad viņa apmeklēja večuku darbnīcā: «Ejiet prom, jūs man traucējat strādāt!» Vakarā galdam Noānā bija vissvarīgākā loma. Uz tā pacietīgās muguras mēdza atrasties visdažādākās lietas:

Jocīgi vai nopietni raksti, burvīgi zīmējumi vai nežēlīgas karikatūras, akvareļi vai limkrāsas gleznojumi, dažādi maketi, dzīvu puķu studijas lampas gaismā, uzmetumi no dabas vai pēc atmiņām no rīta pastaigas, preparēti kukaiņi, kartonāža, nošu rokraksti, epistolāra proza, draiski dzejojumi, dažādu krāsu vilnas vai zīda kaudzes izšūšanai, dekorāciju rotājumi marionešu teātrim, kostīmi ad hoc ', šaha vai piketa partijas, — kas vēl? Itin viss, ar ko uz laukiem garajos rudens un ziemas vakaros var nodarboties, tērzējot ģimenes lokā ... [45]

«Tanī dienā, kad šis galds būs uz bēniņiem un es zem zemes, šeit viss pārvērtīsies,» Sanda sacīja. Pie galda mēdza kopīgi lasīt grāmatas. Igo ir atsūtījis savas «Kontemplācijas», — Divernē skaļi lasa dzejoļus; izceļas strīds par atskaņām; visi uzslavē dzejnieka lirismu. Visbiežāk Sandas kundze klusēdama liek pasjansu vai izšuj līdz pusnaktij, vai arī gatavo kostīmus marionetēm, izrotā tās. Pusnaktī viņa «sapulci slēdz». Manso aizdedzina Sandai lampu un pavada viņu līdz kabinetam, kur viņa līdz sešiem no rīta raksta, smēķē cigaretes un galus met ūdens glāzē.

Pēc pusdienas viņa nodarbojas mājā un dārzā. Tas nav nekāds mazais darbs. Noānā ir liels personāls: astoņi deviņi pastāvīgi kalpotāji un vēl dieninieki, kad pilī uzturas daudz viesu vai kad kundze gatavo jāņogu ievārījumu, jo viņa pati to vāra un ir ļoti lepna uz savu recepti. Galdnieks Bonēns un mākslinieks strādā Noānā cauru gadu. Visi šie ļaudis saņem labu atalgojumu; Sanda uzskata par savu pienākumu maksāt mazliet vairāk nekā viņas kaimiņi. Viņa negrib, ka runā par saimniekiem un sulaiņiem. Neviens nevar būt brīva cilvēka saimnieks. Ir tikai «mājas kalpotāji», katram no tiem ir savs darbs. Žoržai patīk labi veikts darbs, un viņa ir prasīga. Taču viņa nekad nelūdz pazemojošus pakalpojumus. Viņa neatzīst nekādas livrejas, ne uzrunu trešajā personā. Izsakot rīkojumus, viņa lieto Bērī parastos vārdus: «Vai jūs nepadarītu to?» Un viņai patīk, ja atbild: «Labprāt.» Ļaudīs, kuri Sandai kalpo, viņa visaugstāk vērtē atturību. Nevienam nav jārunā par to, kas Noānā notiek. Tas viņai palicis no jaunības, kad viņai bija daudz piedzīvojumu un noslēpumu.

Tāpat kā revolucionārā Sanda mājas pārvaldīšanā bija buržuāziska, romantiķei Sandai piemita īsta «zinātnes izjūta». Viņu labi raksturo neparasts vārdu savienojums: «Mācēt saskatīt — tas ir viss dabas zinātņu noslēpums.» Taču viņa piebilst arī, ka nav iespējams «saskatīt» pat ne kvadrātmetru dārza, ja to aplūko bez elementārām klasifikācijas zināšanām: «Klasifikācija ir Ariadnes pavediens dabas labirintā.» Kopš draudzēšanās ar Dešartru Sanda pastāvīgi bagātināja savu herbāriju. Dešartrs jau labi sen bija miris; nabaga Madagaskarietis, otrs meklējumu līdzgaitnieks, bija tuvu miršanai; Žorža joprojām cītīgi meklēja kāpuru barošanai četras viršu pasugas: «Parastos, pelnainos, bāli sārtos un grupās augošos, kas, manuprāt, ir visjaukākie. Neesam atraduši skaistākos no visiem — klaidonīgos ...» Dabas apskurbinātajai Sandai Parīze vairs nepatika, viņa nejuta tieksmi pēc tās un tur iebrauca tikai sakarā ar savu lugu uzvedumiem: «Esmu nokratījusi šīs nolādētās pilsētas dubļus.»

Vērojot pārvērtības dabā, kļūst vieglāk panest pārvērtības cilvēka miesā. Rudens zeltītie koki vēsta ziemas tuvošanos, bet to nenolād, un arīŽorža rāmā garā uzņēma vecumu, kas tuvojās lieliem soļiem:

Veca sieviete — viens no viņas personāžiem saka — ir cita sieviete, cits es, kas tikai sākas un par ko man vēl nav ko sūdzēties. Šī cita sieviete nekā nezina par maniem agrākajiem maldiem. Viņa par tiem nekā nezina, tāpēc ka nespētu tos saprast un ari nespētu tos atkārtot. Viņa liekas maiga, pacietīga un taisnīga, turpretī tā otra bija viegli aizkaitināma, prasīga un skarba ... Viņa izpērk visu ļaunumu, ko bija nodarījusi tā otrā, un turklāt viņa tai piedod to, ko ši otrā, sirdsapziņas pārmetumu tirdīta, nespētu pati sev piedot...

Tāda labākajās dienās bija Sandas pozīcija uz piecdesmito gadu sliekšņa. Kaislību kā savas rīcības dzenuli viņa gribēja aizslāt ar labsirdību. Šis tikums bija viņai piemitis vienmēr, taču reizēm to aizēnoja straujais raksturs. Žorža ir bijusi labsirdīga joņiem; turpmāk viņa tāda grib būt pastāvīgi. Viņa uzskata, ka meklējumi ir izbeigti. Nevar teikt, ka viņa būtu ar visu samierinājusies, taču negantu kaislību sekas viņā ir modinājušas riebumu pret kaislībām. TurpmākŽorža gribētu cīnīties tikai citu laimes labā — bez naida un bez nepatikas.

Šis dvēseles noskaņojums dažkārt mainīsies. Vecums ir līdzīgs visai pārējai dzīvei, tanī ir pacēlumi un ir kritieni. Sanda reizēm atkal dusmosies, kaut ko iekāros, nožēlos, būs vāja un netaisnīga. Ar to izskaidrojama pārmērīgā līksme, kas brīžiem viņu pārņem. «Vieglprātība ir nevaldāms stāvoklis», un kņada aizsedz iekšējās balsis. Vēlēdamās būt konsekventa, Sanda ne tikai sev piedod pagātni, bet arī ar mierīgu sirdsapziņu to pārveido, lai tā būtu pieņemtā lēmuma cienīga: viņa taču grib būt žēlsirdīga. Misē? Sanda ir bijusi viņam tikai īsts padevības eņģelis. Atmiņā ir gaisusi savam upurim pieķērusies mīlētāja.

Kaislības mistika? Naids pret laulību? Tas viss bija tikai romantiska mode. Jāvaino ir laikmets, nevis rakstnieks.

Savus agrāk uzrakstītos romānus, brāzmainās pagātnes lieciniekus, Sanda lika pārdrukāt, pievienojot tiem agrāk neiespiestus priekšvārdus, pieskaņojot tos savai jaunajai filozofijai. Tas kaitināja dažus īgņas, piemēram, Barbē d'Orevijī, kas uzrakstīja sarkastisku parodiju par Sandu.

Vai jūs uzskalījāt, ka esmu laulības ienaidniece... un ka man Ir brīvāks priekšstats par pienācīgu vīrieša un sievietes savienību? Tad ziniet, ka trīsdesmit gadus esmu centusies uzturēt sevī šādas ilūzijas, bet tagad varu jums pateikt, ka tā nav. Man nav tik daudz gudrības; es nekad neesmu tādu redzējusi, nekad neesmu gribējusi tik daudz! Esmu vientiesīga, ģeniāla sieviete, kas rada romānus tāpat kā firziķ-koks sārtus ziedus un kas arvien ir tīkojusi tikai būt patīkama...

Sandas jaunajās grāmatās laulība kļūst arvien cienījamāks iestādījums. Dievam tīkamu mīlestību, protams, diktē sirds, bet no dzīvnieku instinkta šī mīlestība atšķiras ar to, ka prāts piedalās objekta izvēlē, un tai jābūt pareizai un ilgstošai. «Un, ja mīlestība mirst, — vai to nevajag meklēt citur?» romānā «Konstance Verjē» jautā aktrise Sofija Mocelli, kuras prototips bija Marija Dorvala. «Kāpēc citur?» pretojas romāna varone. «Jūs apgalvojat, ka valdāt pār savu sirdi; tad izdziediniet to no noziedzīga apnikuma.» Nožņaugt sevLmežonīgo iekāres dēmonu, labāk iepazīt cilvēku, ar kuri esat saistījusi savu mūžu, nevis meklēt citu — tas ir laimīgas laulības noslēpums. Kādreiz Balzaks bija priecājies, ka ieskaidrojis to Žoržai, taču laiks šādos gadījumos ir labāks skolotājs nekā draugi.

Žorža Sanda Sentbēvam I860, gada 15. decembri: Esmu kā taka, kura vijas augšup un lejup neatkarīgi no manas gribas. Dzīve mani ved, kur grib, un jau daudzus gadus ēsmu gluži vienaldzīga šajā jautājumā, tā ka man nav pret ko aizsargāties; eju pa mierīgiem apvidiem un pateicos dievam, ka viņš mani tanīs ielaidis, bet, kā tas notika, to es nezinu. Varbūt man bija labais nodoms: Pax bominibus borne voluntatis...' [46]

ĢIMENES LOKS

Jaunā laulības filozofija Žoržai radās par vēlu, lai nodrošinātu nabaga Kazimiram ģimenes laimi, turklāt maz ticams, vai viņu vienību vispār būtu bijis iespējams glābt. Ir daudz gadījumu, kad sieviete, cenzdamās dziļāk iepazīt laulāto draugu, atrod tanī arvien mazāk patīkamu vaibstu. Tad ir veltīgi sprediķot par izlīgšanu. Sandai vajadzēja to zināt labāk par kuru katru. Taču vecas sievietes skatās uz šīm sadzīves drāmām no cita viedokļa nekā jaunās. Vecās pārdomā par tām tad, kad tās vairs neattiecas uz viņām pašām, bet uz viņu meitām, vedeklām, mazmeitām, un cilvēkam arvien pietiek spēka pretoties citu kaislībām. Solanžas Klezenžē māte nevarēja ne spriest, ne just tā, kā bija jutusi Kazimira Didevāna sieva.

Solanža un viņas māte bija bargas viena pret otru. Sanda un Moriss izveidoja bloku pret ļauno meiteni, kas tik viltīgi un ticami pačukstēja vienam par otru ļaunprātīgus apmelojumus, ka galu galā visi ap viņu sāka cits citu nepamatoti ienīst. «Pat gaiļi kļuva kaujinieciskāki un suņi niknāki Solanžas uzturēšanās laikā.» Kopš bērnības redzēdama mātes mīlestības sakarus, viņa sākumā bija māti nosodījusi, vēlāk apskaudusi. «Kad stāstīju viņai par dievu, viņa man smējās sejā,» Sanda saka. Jāatzīst, ka Solanža guva labu vieglas mīlestības skolu. Taču Žorža to neapzinājās. Viņa nespēja sevi saskatīt tādu, kādu viņu redzēja Solanža. «Viņa mierina sevi ar cerībām, ka neviens nekad neticēs patiesībai un galu galā uzvarēs vārdi,» Sentbēvs nežēlīgi rakstīja. Sandas izturēšanās bija godīgāka, nekā viņš domāja. Meitas rupjais prāts, nekautrīgais cinisms aizvainoja Sandas kundzē gan māti, gan buržuāzieti, gan romantiķi. Uzrunādamas viena otru «mana resnīte, mana mīlulīte, mana dārgā», abas sievietes viena otru nemīlēja. Šopēna laikā starp abām valdīja apslēpta sāncensība. Toreiz Solanžas izturēšanās bija nosodāma. Pēc tam Sanda gribēja piedot un bija ticējusi, ka ir piedevusi. Viņa divas reizes deva meitai pūru: dāvāja Narbonnas savrupmāju un pēc tās aprakstīšanas renti; viņa bija cerējusi vismaz, ka Klezenžē laulība noturēsies.

No tā nekas neiznāca. Klezenžē bija neprātis, kas viena

gada laikā sataisīja tik daudz parādu, ka ieķīlāto savrupmāju vajadzēja pārdot; viņš izputināja savu sievu un stipri paplicināja sievasmāti, jo Sanda — gan veltīgi mēģināja viņu glābt. Pa to laiku savai intīmo apmelojumu sistēmai uzticīgā Solanža stāsta draugiem Bakāniem, ka «mātes kreditori» viņu vajājot! Noslēgusies sevī, viņa slēpa no Sandas savu ģimenes dzīvi. «Zinu par viņu tikai to, ko viņai labpatīk man pateikt, un viņa saka tikai to, ko uzskata par izdevīgu . . .» Mazās Žannas Klezenžē «Ninī» piedzimšana uzlaboja mātes un meitas attiecības, tomēr netuvināja vienu otrai. «Ja Klezenžē ir trakākais no viņiem abiem, tad tomēr ne ļaunākais,» Sanda sacīja. 1851. gada februārī Solanža un Ninī ieradās Noānā.

Žorža Sanda Ogislinai de Bertoldi 1851. gada 24. lebruārl: Par nopietnām lietām varu Tev pateikt, ka dienu pirms Morisa atbraukšanas ieradās Solanža un pavadīja šeit četras dienas kopā ar savu meitiņu, kas ir ļoti jauka, bet nemaz nav viegli uzraugāma. Sol bija ieradusies ar nodomu būt laipnai un tiešām bija izteikti laipna kā augstāko aprindu dāma, kurai sirds vietā ir akmens. Tas ir viss, ko varu pastāstit, jo izprast Solanžas apmeklējuma iemeslu un viņas mērķus neviens nekad nav varējis. Viņa izsacījās, ka gribot dažus vasaras mēnešus pavadīt šajā apvidū un meklējot piemērotas telpas, taču viņa tās neatradīs, jo tādu šeit nav. Varbūt viņa vēlējās panākt, lai aicinu viņu uz Noānu. Es viņai kategoriski pateicu, ka negribu uzņemt ne viņas vīru, ne kalpotājus, ne draugus, ne viņas zirgus, ne suņus, ka uzņemšu tikai viņu vienu ar meitiņu un arī tad piesardzīgi, uzmanīdamās no viņas izlēcieniem; uz to viņa man atbildēj^ ka neesot nodomājusi uzturēties pie manis, jo viņas dzīves veidam mana māja neesot piemērota. Solanža teica, ka viņas vīrs pelnot daudz naudas. Es Lam ticu. Jājautā tikai, vai viņi maksā parādus. Viņa vienmēr aizstāv Klezenžē, apgalvodama, ka viņam esot slikts raksturs, bet laba sirds. Ļoti jauki, ja viņa ir apmierināta. Man šķiet, ka viņa savu laimi saskata iespējā būt labāko aprindu sievietei, bet viņa nežēlīgi nopeļ un izsmej aprindas, ar kurām saietas. Ļaunākais ir tas, ka viņa nav isti vesela, bet man rādās, ka viņa pati ir pie tā vainīga. Viņai bija priekšlaicīgas dzemdības; jau nākamajā dienā viņa devās izjādē un tagad kopš vairākiem mēnešiem nevar atlabt. Viņa man raksta pārspīlēti maigas vēstules. Esmu visu to apsvērusi un vairs nedusmojos, nekrītu izmisumā un neļauju sevi apmuļķot Mierīgi vēroju to, kas ir un ko nevar grozīt...

Sandai šis laulātais pāris iedvesa tādas bailes, ka viņa tos uzskatīja par spējīgiem izdarīt noziegumu. Viņa pieko dināja Morisam, lai viņš neēdot pusdienas pie māsas.

2orža Sanda Morisam 1851. gada 2. janvārī: Man nepatīk, ka Tu ēč pie viņiem ... Klezenžē ir traks. Solanža ir bezsirdīga. Abi ir netikumīgi, bez principiem, tā ka vienā jaukā brīdī viņi var būt spējīgi U2 visu. .. Viņiem būtu ļoti izdevīgi, ja Tevis nebūtu pasaulē, un

izdevīgums viņiem ir svarīgāks par visu. Solanža vienmēr ir bijusi ne prātīgi greizsirdīga uz Tevi. Viņi Tevi uzmeklē. Klezenžē seko Tev pa pēdām ... Esi pie viņiem ārkārtīgi piesardzīgs un, algādinu vēlreiz, nekā neēd un nedzer pie viņiem... Sadedzini šo vēstuli, bet neaizmirsti, ko Tev sacīju. Noziegums nav vienmēr tāds, kā par to domā. Tas ne vienmēr ir iepriekš pieņemts lēmums, bet gan liktenīga tieksme, kas lēnām nobriest briesmoņos. Tas ir murgos sperts solis, trakā saviļņojumā izdarīta rīcība...

Sanda atzinās galu galā, ka nejūt pret meitu nekādu sirsnību: «Viņa man ir kā auksts dzelzs stienis, sveša, neizprotama būtne ...» Arī Solanžai Sanda tanī laikā rakstīja: «Tava dzīve, dārgo resnulīt, ir ļoti fantastiska, un, jo tālāk, jo mazāk es to saprotu...» Fantastiska? Jā, Solanža rīkojās ļoti dīvaini. Kādu laiku viņa dzīvoja pie tēva Giljerī, un nabaga Kazimirs, kas nemaz nebija pārliecināts, ka ir pelnījis šīs paternitātes godu, uzņēmās pienākumu nastu, bet tas nekavēja Solanžu sūdzēties par viņu. Klezenžē bija neuzticīgs, Solanža ari gribēja tāda kļūt un, tā kā bija labi noaugusi, savdabīgi daiļa un spoži asprātīga, tad viegli atrada pielūdzējus. 1852. gadā viņa atstāja Klezenžē, kas «izturējās pret viņu kā pret modeli», taču, uz laiku patvērusies klosterī, vēl nebeidza gausties.

Solanža Klezenžē Žoržal Sandai 1852. gada 23. aprīli: Vai tā paies mana mūža skaistākie gadi? Bez radiem, bez draugiem, bez bērna, man nav pat ne suņa, kas palīdzētu aizpildīt tukšumu... Vientulība šajā kustībā un kņadā, kad līdzās ļaudis uzjautrinās, auļo zirgi, dzied sievietes, bērni rotaļājas saulītē, pārīši mīlējās un ir laimīgi, — šāda vientulība ir ne tikai garlaicīga, bet izmisīga! Un tad brīnās, ka nabaga meitenes, trulas un neizglītotas, ļaujas izpriecām un netiklībai! Un vai no tā vienmēr prot izsargāties sievietes, kurām ir vesels saprāts un sirds? ...

Žorža Sanda Solanžai Klezenžē 1852. gada 25. aprīli: Esmu ilgi dzīvojusi, daudz strādājusi viena starp četrām netīrām sienām skaistākajos jaunības gados, kā Tu izsakies, un es nenožēloju, ka esmu to visu iepazinusi un tā darījusi. Vientulība, par kuru Tu sūdzies, ir kaut kas cits ... Tā ir Tavas izturēšanās sekas. Tavs vīrs varbūt nav pelnījis tik lielu nepatiku un tik vētrainu šķiršanos. Es domāju, ka var šķirties citādi — ar lielāku cieņu, pacietību un saprātīgumu. Tu gribēji tā un izdarīji... Taču es uzskatu, ka Tev nav pamata sūdzēties par sava lēmuma tūlītējām sekām, jo Tu šo lēmumu pieņēmi viena, nedomādama par saviem radiem, draugiem un par bērnu, kura trūkumu tagad izjūti. Bērna dēļ Tev vajadzēja paciesties; draugi ari tā gribēja, un radi — ar to Tu droši vien domā mani — neatlaidīgi lūdza, lai Tu izvēlies labāku brīdi un neapstrīdamākus motīvus... Es neredzu, ka draugi, kurus Tu esi ieguvusi sabiedrībā, pēc savas gribas dzīvodama tālu no manis, ir palikuši Tev uzticīgāki nekā tie, kurus esi iemantojusi no manis... Nav neviena no maniem vecajiem draugiem, kas nebūtu ar mieru Tev pie-

dot Tavus maldus pret mani un uzņemt Tevi tāpat kā agrāk ... Viņu skaits gan patiesi nav liels, un viņi nav nekādi ietekmīgie ļaudis at augstu lidojumu. Tā nav mana vaina. Neesmu dzimusi princese kā Tu un sagājos ar cilvēkiem, kas atbilda manai vienkāršajai gaumei... Vislielākā nelaime Tava stāvoklī ir tā, ka Tu esi mana meita, bet es tur nekā nevaru grozīt...

Lai Tevi mierinātu, būtu vajadzīga nauda, daudz naudas. Greznībā, slinkošanā un skurbumā Tu aizmirstu savas sirds tukšumu. Taču, lai sniegtu Tev to, kas Tev vajadzīgs, man vajadzētu strādāt divreiz vairāk un es pēc pusgada nomirtu, jo jau tas darbs, ko es daru, sniedzas pāri maniem spēkiem... Tu nebūtu ilgi bagāta, un Tev no tā būtu maz labuma, jo mantojums, ko atstāšu, nepadarīs jūs bagātus — Tavu brāli un Tevi. Turklāt, ja ari es varētu strādāt divreiz vairāk un izturētu vel dažus gadus, — vai man būlu pienākums pret Tevi uzņemties šādu katordznieka dzīvi, pārvērsties par darba zirgu, lai Tev sagādātu greznību un izpriecas?...

Došu Tev, cik vien daudz varēšu. Mana māja būs Tava, kamēr Tu neradīsi tanī apjukumu ar savām aplamībām vai nedzīsi mūs izmisumā ar savām ļaunprātībām. Uzturēšu un audzināšu Tavu meitu, cik ilgi Tu gribēsi, bet nepievērsīšu uzmanību Tavām veltīgajām žēlabām par naudas trūkumu un spaidīgiem apstākļiem, kādos Tu Parīzē varbūt nokļūsi... Spriedelējumi Tavā vēstulē par sievietēm, kurām ir vesels saprāts un sirds un karas reizēm, tāpat ku neizglītotas meitenes, ļaujas izpriecām un netiklībai, vedina mani uz domām, ka Tavs vīrs vienmēr nav melojis, apgalvodams, ka Tu viņam reizēm esot izsacījusi zināmus draudus. Ja Tavs virs ir traks, tad Tu arī esi velnišķīga trakule ... un brīžiem neapzinies, ko pati domā un ko runā. Vienā no šādiem brīžiem, Tu man atrakstīji šo dīvaino paradoksu ... Ja Tu bieži runā šādas aplamības, tad es nebrīnos, ka Klezenžē sajucis prātā... Tev liekas grūti būt nabagai un vientuļai un turklāt neļauties netiklībai? Tev ir smagi uzturēties starp četrām %enām, kad Tu dzirdi, ka ārā smejas sievietes un auļo zirgi? «Tad ta nelaime!» kā saka Moriss. īsta nelaime ir tādas smadzenes kā Tev, kurās var rasties prātojums: «Man vajag laimi vai netikumu...» Pamēģini tikai mazliet izbaudīt netikumu un prostitūciju! Tu pat nepārkāpsi durvju slieksni, lai meklētu greznību, aizmirstot savu iedzimto lepnumu ... Krist negodā nemaz nav tik viegli, kā Tu domā. Jābūt neparastākai, -daiļākai un gudrākai, lai pircēji Tevi vajātu vai vismaz pēc Tevis tīkotu. Vai arī jābūt viltīgākai, jāprot modināt iekāri, jātēlo kaislība vai izlaidība un vēl daudzas nejēdzības, no kurām Tev, paldies dievam, nav ne jausmas! Vīrieši, kuriem ir nauda, grib sievietes, kas prot šo naudu nopelnīt, un šī prasme Tev sirdī viestu tādu riebumu, ka pārrunas nerisinātos ilgi...

Esmu redzējusi jaunas sievietes, kas cīnījās pret kaislībām, pret mīlestību vai juteklību un, baidīdamās padoties neapzinātam kārdinājumam, baiļojās par likstām mājas dzīvē. Bet nekad neesmu redzējusi nevienu, kas, saņēmusi tādu audzināšanu kā Tu un dzīvojusi cieņas un tikumiskas brīvības atmosfērā, būtu bažījusies par labklājības zaudēšanu un vientulību, norādot uz briesmām, kādas var sekot. Sieviete ar sirdi un veselu saprātu, lai cik stipra viņa būtu, var bīties, ka viņu aizraus mīlestība, taču nekad ne alkaliba. Zini, ja es būtu tiesnesis Tavā prāvā, tad pēc Tavu šodien saņemto aforismu izlasīšanas noteikti neatdotu Tavu meitu Tev . ..

Solanža droši vien rūgti pavīpsnāja, lasīdama: «... saņēmusi tādu audzināšanu kā Tu un dzīvojusi cieņas un tikumiskas brīvības atmosfērā ...» Māte tomēr rakstīja viņai šos vārdus, ticēdama tiem. Viņa būtu varējusi saprast skaistu, pašaizliedzīgu mīlestību, bet nevarēja pieļaut pēr-kamību. Solanža uz to atbildēja: «Tev ir viegli runāt par nesavtību; Tu vienmēr esi bijusi bagāta. Man ir tikai nožēlojamā pensija, kuru Tu man dod; un man vajag dzīvot.» Pēc šķiršanās no Klezenžē pret viņu ierosināja tiesāšanos (gluži nereālu) par pūra atdošanu un Ninī atņemšanu; meitenīti, par laimi, aizsūtīja uz Noānu.

Solanža Klezenžē Žoržai Sandai 1852. gada 29. aprīli: Mans vīrs ir traks, viņš tāds ir bijis vienmēr... No visas sirds piekrītu, ka bērns tiek nodots Tev. Tu vai es — tas ir viens un tas pats. Bet es neparko negribu Ninī uzticēt viņam divus mēnešus gadā... Patlaban viņa vēl ir par mazu, lai viņu atstātu tādam vīrietim, pie kura viņai būtu jācieš trūkums. Vēlāk, kad viņa kļūs jaunava, būs tikpat bistaini viņu atstāt pie tik rupja, tik ciniska vīrieša ...

Žoržai Sandai bija pieredze bērnu nolaupīšanā. Lai aizsargātu Ninī pret marmorkali, visu Noānu norīkoja aizstāvībai; vajadzības gadījumā Sanda mobilizētu Manso ugunsdzēsējus. Kad viņai bija uzticēta mazmeita un viņa varēja to audzināt, Sanda atguva prieku, kādu bija iepazinusi savā laikā, dzīvodama kopā ar bērniem. Viņai sagādāja lielu tīksmi būt vecmāmiņai. Vairāk par visu viņai patika būt maigai aizgādnei. Mācīt bija viņas īstais aicinājums. Ninī un Sanda kļuva nešķiramas; viņas abas izrotāja «leļļu dārzu», ko Dipēna kundze senāk bija ierīkojusi Aurorai, kas dārzu bija nosaukusi par savu mazo Trianonu. Tur bija miniatūri kalni, mazītiņas šveiciešu mājiņas, ar sūnu apaugušas takas un ūdenskritumi, kuros ūdens plūda no kokos paslēptas cinka tvertnes.

Žorža Sanda Ogislīnai de Bertoldi 1853. gada 28. oktobrī: Katru dienu strādāju pie mazā Trianona; ķerrā pievedu oļus; izrauju un pārstādu efejas; krietni nostrādājos leļļu dārzā un tāpēc varu lieliski gulēt un ēst.. .

Žorža Sanda Solanžai Klezenžē: Nopirku viņai salmu platmali dārzam, četras rīta kleitas, apavus un citu. Viņai vēl vajadzētu tikai cepurīti, cik vien gribi vienkāršu un lētu, bet lai tā vismaz nebūtu šaušalīgajā Lašatras gaumē... Nopirku arī zeķītes. Taļļiņas un biksītes ir gatavas. Mūsu meitenīte ir burvīga, vienmēr apbrīnojami vesela, un viņa lasa diezgan vērīgi. Mēs esam nešķiramas no pusdienas līdz deviņiem vakarā. No rīta viņa ir ar Manso,,kas viņu dievina ...

«Visu NinI karaliene» Noānā valdīja. «Klistīru viņa ļau j sev taisīt tikai tad, ja ap šļirci vijas ziedi un pland lentes un pa procedūras laiku Manso svilpo kādu meldiju.» Kad īslaicīgas samierināšanās laikā Solanža paņem atpakaļ meitu, «bez kuras nevar dzīvot», vecmāmiņa iebilst: «Es Ninī paturēšu pie sevis, cik ilgi iespējams. Kamēr šī cīņa nebūs izšķīrusies, nabaga bērns nekad nebūs ne tik mierīgs, ne tik laimīgs.» It īpaši Sanda nevēlas nemitīgo braukāšanu šurp un turp: «Es, par nelaimi, ļoti pieķeros būtnēm, par kurām rūpējos, un man ļoti nepatīk nejaušības ... Ja samierināšanās nepastāvēs, Tu man atvedīsi atpakaļ Ninī slimu, samulsinātu, viegli aizkaitināmu, nepaklausīgu ...» Tā arī tiešām notika, taču Noānas burvība atkal iedarbojās.

Žorža Sanda Solanžai Klezenžē 1852. gada 21. septembrī: Ninī ir vesela kā rutks, un ari raksturs viņai pārvērties līdz nepazīšanai... Ar mani Ninete ir burvīga... Viņas nervi ir nomierinājušies. Viņa kļuvusi tuklāka un ir tik jauka kā vēl nekad. Bieži runā par Tevi, bet neskumst un vienmēr domā, ka rit Tu atbrauksi. Viņa kļūst apbrīnojami saprātīga, mīl aprakstīt dārzu, puķes, sauli, «kas apliek pelēko apmetni», un zvaigznes, «kurām ir zelta ķepiņas», un mirabiles, kas vakarā atveras, kad malvas aizveras, un spīgulišus... Ar vārdu sakot, nav pasaulē nekā piemīlīgāka par šo mazo mīluliti...

Žoržas Sandas nepublicētajās piezīmju grāmatiņās, kurās visbiežāk rakstīja Manso, reizēm viņa pati, uzglabājušās atmiņas par vecmāmiņas un mazmeitas rotaļām, par darbiem Bērī Trianonā un dīvainajiem vakariem Parīzē, kur Žorža aizveda Solanžu, Ninī, Morisu un Manso ēst pusdienas Manjī restorānā; pēc tam viņas stiepa četrus gadus veco bērnu līdzi uz Odeonu vai Ambigī, bet tur ne māte, ne vecmāmiņa — abas izsalkušas pēc teātra — nezināja, kur bērnu pa izrādes laiku likt.

Žoržas Sandas piezīmju grāmatiņa 1853. gada 19. aprīlī: Dodu pēdējo spīdumu mazajam Trianonam. Manso tanī ierīko vēl vienu ūdenskritumu, es — Bakha birzi. Emīls ir pārsteigts: lakstīgalas ari... Viena pati pārlasu savu memuāru pēdējo sējumu.. .

1853. gada 20. aprīlī: Laiks burvīgs, mazliet apmācies, bet silts. Lapas aug acīm redzami. Līdzās Trianonam izveidoju pakalnu, bet Manso to divās stundās nojauca. Tā vietā viņš ierīkoja dolmenu ar neredzamu rezervuāru, no kura plūst ūdens strūkla Trianona grotā. Kāds pārsteigums mazajai Ninī un vēl vairāk • man, jo esmu bērnišķīgāka nekā viņa ... Ūdenskritums darbojas divas stundas . .. Šodien neesmu padarījusi gluži nekā, tikai izšuvu vienu narcisi paklājā. Es slaistos. Ak, kaut tas varētu turpināties! Mēs sūtām projām «Zvaniķu» pirmo sējumu Ditakam ...

1853. gada 21. apriti: Dārzs Ir pilnīgi pārtaisīts un tns. Tas ir lielisks. Tulpes vēl nezied, toties mazajā mežiņā zied narcises, veseli karalisko vijolīšu paklāji. Ļoti skaistas ir atraitnītes. Mārpuķītes, gaiļbiksītes, dzeloņplūmes... Uzmetu otru pakalniņu Trianonā, lai nosegtu rezervuārus ... Sāku izšūt krēsla muguriņu ar putnu ligzdām ...

Te Manso turpina piezīmes: Viņa sāk arī «Manas dzīves» turpinājumu — septītā sējuma ceturto daļu ...

1853. gada 23. aprīli: Ninī kļūst tiešām jauka, bet viņa vienmēr grib ēst viru ar pirkstiem, taču vecmāmiņa nejauj ... Ninī būs pavisam mī|a, kad atbrauks viņas māmiņa un ar saviem sārtajiem nadziņiem taisīs viņai grotas ...

1853. gada 16. jūnijā: Solanžas kundzei rīt jāatbrauc; tātad viņa neatbrauks ...

1853. gada 17. jūnijā: Solanžas kundze neatbrauca, velns lai parau;!

1853. gada 18. jūnijā: Solanžas kundze šorīt atbrauca... Vakarā viņa lika mazajai Ninī ēst pusdienas pavisam kailai un no rīta sūdzējās par aukstumu un par laukiem. Ak dievs!...

Žoržas Sandas piezīmju grāmatiņa 1853. gada 29. augustā: Lietus un aukstums. Laboju «Memuārus». No mājas izeju tikai pēc pusdienām. Laiks uzlabojies; debesis skaidras; labi saskatu komētu sārtajā saulrietā ... Manso — vientuļnieks, Moriss — Bertrāns, Lambērs — Lēli ja u. c. improvizē lugu ar meža dekorācijām. Skatoties uz viņu kostīmiem, var nomirt aiz smiekliem. Izrāde ir ļoti jauka, amizanta ar savu patētiku un bezjēdzību. Tā mani ļoti uzjautrināja, jo vairāk tāpēc, ka nāca pilnīgi negaidīti... Pas de deux dejoja Lambērs (velnene) un Manso (mūks), attēlodami svētā Antonija kārdināšanu; apbrīnojami! Luga saucas «Ticība un šaubas» ...

Manso piezīmes 1853. gada 17. novembri: Izbraucam no Noānas trijos no rīta. Moriss gribēja stundiņu nogalēties; viņš nedabūja ēst slokas, ko Manso tik prasmīgi sagriež. Salorū sasniedzam sešos; zirgus nevarē|a apturēt! Uz Parīzi izbraucam pusdesmitos ... Aizņemam tikai vienu kupeju, ne vairāk! Vilciens sasniedz Parīzi sešos vakarā. 2ans nogādā bagāžu. Pusdienas pie Manjī. Atgriežamies. Kundze sakārto veļu un liekas gulēt pusvienpadsmitos.

1853. gada 19. novembrī: Kundze jūtas diezgan labi... Sešu pirmo ainu mēģinājums. Saīsinājumi. Aktieri sanikno Vaēzu. Pusdienas pie Manjī, pēc tam ar Morisu, Solanžas kundzi un Ninī dodamies uz Odeonu skatīties «Sampi» ...

Žoržas Sandas piezīmju grāmatiņa 1853. gada 19. decembri: Lielisks laiks. Izbraucu karietē uz Manjī mežu kopā ar Ninī un viņas lelli. 2ans sēž uz bukas ar daudzām lāpstām un groziem. Bradājam pa dubļiem, toties aizvedam lielisku ražu Trianonam... Mīlulīte Ninī pa ceļam mani izjautā par «to, kas notiek ar cilvēku, kad viņš nomirst»...

1853. gada 27. decembri: Visu dienu snieg. Zivis palikušas zem ledus; cenšamies tās atbrīvot. Putni apklusuši. Mans Trianons atgādina Sveici... Rakstu vēstules un pamazām strādāju pie «Teverino» tīrraksta... Uz pusdienām ierodas Olāra tēvs un Melnais Pjērs. Zemnieks ēd maz (jo viņi neciena ēdienus, kurus nepazīst). Emīlam izdodas likt viņam nogaršot pameranču šņabi. Spēlēju kārtis ar Manso, pēc tam ar Emīlu salasu «Dānieļu». Savā istabā ieeju desmitos. Rakstu dzejoļus Olāra tēvam un Emīlam, pēc tam «Teverino» ...

Manso piezīmes 1853. gada 28. decembiī: Daudz sniega. Kundze jūtas labi un, lai mazliet pavingrinātos, grūž nost sniegu pilnām lāpstām, turklāt tik dedzīgi, ka viņai kļūst karsti kā augustā! Karpas vēl arvien nobeidzas. Manso nekad mūžā nenonāvēs nevienu strazdu ...

1853. gada 29. decembrī: Ninī atgriežas no Periguā kundzes ar veselu kaudzi rotaļlietu. Viņa ir sajūsmināta par māmiņas atsūtītajām kleitiņām, kuras šorīt saņēmām ...

Tāpat kā savā laikā bija noticis ar abām Dipēna kundzēm, mazmeitiņa uz dažām dienām samierināja māti un vecmāmiņu. Abas kopā priecājās par mazulītes izteiktajiem vārdiem.

Žorža Sanda Solanžai Klezenžē 1854. gada 9. februāri: Šeit nav nekā jaukāka par Ninī; viņa ir visas mājas prieks kopā ar Manso, kas tik loti pielāgojas viņas līmenim, ka viņa bieži man jauta; «Vecmāmiņ, vai es esmu vēl dumjāka nekā viņš?» Ninī pastāvīgi ir apburoša...

Žorža Sanda Ogistīnai de Bertoldi 1854. gada 12. martā: Noānā dzīve rit kā parasti. Patlaban te ir Solanža, un viņa diezin cik skurbinoši ne-izklaidējas, tāpēc arī uzturēšanās šeit nebūs ilga. Visprātīgākais, ko viga dara, ir tas, ka viņa atstāj pie manis Ninī, kas ir burvīga, un es bez mazās drostaliņas nemaz nevaru vairs iztikt. Manso rūpējas par mani kā veca, labsirdīga sieva. Viņš ir lielisks zēns, viņš uzticīgi pūlas mani izklaidēt, lai vai cik īgna reizēm esmu. Moriss Parīzē gūst panākumus ...

Taču Solanžai ar viņas kirasieri labas attiecības nevarēja ilgi pastāvēt. 1854. gada maijā notika jauna katastrofa. Uzzinājis par sieva^sakaru ar.grāfu Karlo Alfjēri, Albas deputātu pjemontiešu parlamentā, Klezenžē negaidot ielauzās Solanžas istabā. Pēc baismīgas scēnas viņš sagrāba visas mīļākā vēstules un nosūtīja tās savam advokātam Betmonam ar vārdiem; «Ko man darīt? Man pietika vīrišķības viņu nenogalināt...» Viņš atstāja laulātā pāra mājokli, ieradās Noānā «ordeņota cilvēka» pavadībā, atņēma Ninī un pieprasīja laulības šķiršanu — šoreiz savā labā — no neuzticīgās sievas. Nabaga bērns atkal gāja no rokas rokā; vispirms Ninī uzticēja krustmātei Bakāna kundzei, pēc tam tēvam un beidzot ievietoja kādā pansionātā. No Žoržas Sandas vēstulēm Bakāna kundzei redzams, ka viņa veselu mēnesi nezināja, kas noticis ar mazmeitiņu.

Notikuma pirmais rezultāts bija pilnīgi negaidīts. Pārdzīvojumu salauztā Solanža vēlējās pievērsties ticībai. Viņas ļoti dievbijīgais brālēns Gastons de Vilnēvs «novirzīja viņu de Ravinjana tēva rokās». Solanža patvērās Svētās Sirds klosterī. «Ja es nesākšu ticēt dievam, tad tā nebūs mana vaina. Katrā gadījumā nozagšu Anrī IV vārdus un

sacīšu: «Mana meita ir mesas vērta.»» Cerēdama uz debesu atbalstu, Solanža pirmo reizi mūžā parādīja kaut cik pazemību: «Būtu jānotiek brīnumam, lai mana meita man tiktu atdota. Dievs spēj darīt brīnumus. Bet vai esmu pelnījusi,’lai viņš to darītu man? Nē...» Vienmēr attapīgā Žorža Sanda tūlīt izmantoja gadījumu: «Ja Tu patiesi esi kjuvusi dievbijīga, tad ir pienācis brīdis pārmīt miera skūpstu ar Ogistīnu.» Un Solanža, kas bija ļoti pārvērtusies, piekrita izlīgšanai.

Cerētais brīnums piepildījās 1854. gada 16. decembrī. Tiesa, šķirdama laulību, uzticēja gādību par bērnu vecmāmiņai.

Žorža Sanda Solanžai Klezenžē 1854. gada 1? decembri: Kāda laime, mana meita! Tagad tava ticība nostiprināsies! Dievs ir mums palīdzējis, un, lai pie kādas reliģijas cilvēks piederētu, viņš saņem šo palīdzību, kad to meklē un lūdz. Brauc tūlīt šurp, bet ar 2annu...

Tuvojās Jaungads. Kādus svētkus sarīkotu mazajai Ninī Noānā, ja viņa tagad atgrieztosl Diemžēl vajadzēja gaidīt sprieduma parakstīšanu; Klezenžē vēl varēja pārsūdzēt, un advokāts Betmons bija nepielūdzams. 1855. gada 1. janvārī Solanža varēja tikai aiznest rotaļlietiņas uz Delinjēra pansionātu Šatobriāna ielā. Viņa pati atrod tāpat kā bērnībā zem durvīm pabīdītu četrrindi tautas dziesmu garā, Žoržas uzrakstītu četrrindi, kas pauž mātes maigumu un bažas:

Es savai Solanžai šai dienā košā It visu savu mīlestību došu.

Tā turpmāk gaužām prātīga grib kļūt,

Tādēļ tai vēlu izturīgai būt!

Ar pagaidu lēmumu bērns tika aizturēts pansionātā. «Tēvs janvārī izveda meitu pastaigāties,» Sanda rakstīja, «neievērodams, ka Ninī ģērbusies vasaras kleitā!» Vakarā viņš meitenīti atveda atpakaļ pansionātā slimu un pats aizbrauca medībās nezin kur tālu no Parīzes. Sanda bija noraizējusies. 1854. gada 29. decembrī: «Diena gloomy'. Visas manas domas ir pie Ninī. Rakstu vēstules. Pārdomāju.» Drūmās nojautas diemžēl drīz vien piepildījās. Nabaga Ninī saslima ar skarlatīnu un nomira. [47]

Žorža Sanda Sarlam Edmonam 1855. gada 7. februāri: Visšausmīgākais ir tas, ka nogalināja manu nabaga bērniņu ... Viņu vajadzēja at-' vest pie manis, tiesa bija viņu man uzticējusi. Tēvs aiz patmīlas pretojās... Viņš iesniedza pārsūdzību, tāpēc tiesas lēmumu nevarēja izpildīt uzreiz... Vellīgi rakstīju viņa cietsirdīgajam, nežēlīgajam advokātam, ka mazo nabadzīti slikti aprūpē tanī pansionātā, kur Klezenžē viņu bija ielicis... Māti ataicināja un viņai atļāva Ninī kopt, kad redzēja, ka meitenīte vairs nav glābjama. Viņa nomira Solanžas rokās smaidīdama, runādama; aizelsdamās no pietūkuma kaklā, viņa sacīja: «Nē, mārniņ, es nebraukšu uz Noānu. Es no šejienes neiziešu!-...

Manso piezīmes 1855. gada 14. janvārī: Pulksten desmitos vēstnesis no Šatorū atnes telegrammu, kurā ziņots, ka nabaga Ninī mokas beigušās naktī uz šodienu. Kundze ir izmisusi, un mēs visi tāpat.. .

1855. gada 16. janvāri: Ierodas Solanža, Lambērs, Emīls ... un Ninī! Viņu tūlīt novieto baznīcā. Ursula, Periguā, Verņs, Desēra kundze un Periguā kundze ierodas uz apbedīšanu. Pusdivos mazo augumiņu gulda zemes klēpī Bonēns, Žans, Silvēns un dārznieks.

Žoržas Sandas piezīmju grāmatiņa 1855. gada 17. janvāri: Aizmigu, pēc tam kad biju izraudājusi visu smagumu, kas bija uzkrājies dvēselē. Neatlaidīgi domāju par viņu, un man šķita, ka viņa man atbild. Sol ir apbēdināta un tāpēc rāmāka. Rakstu dažas vēstules... Solanža pieceļas uz pusdienām. Pārlasām «Laurensiju», ko viņa pūlas klausīties. Vienos uzkāpju savā istabā. Sirdi vēl arvien māc sāpes.

1855. gada 18. janvāri: Šodien nav nekā jauna. Es nestrādāju. Bezmērķīgi klaiņāju. Visu dienu tērzēju, diezgan skumji. Zemi pārklājis sniegs. Solapžai ir iesnas, viņa ir gluži slima. Lasām Kuperu. Izšujam. Moriss un Lambērs glezno ar līmes krāsām. «Laurensija»: labojumi.

Manso piezīmes 1855. gada 23. janvāri: Kundze jūtas diezgan labi. Atkusnis . .. Kundze kopā ar Solanžas kundzi raksta par nabaga Ninī (viņa grib uzrakstīt «Pēc 2annas.l<lezenžē nāves»). Pusdienas. Strīdi par nākamajām pasaulēm. Izšūšana, flupers. Solanžas kundze ir saaukstējusies; viņu ārstē ar plāksteriem. Kundze atkal ķersies pie apraksta par Ninī šonakt pēc mūsu ikdienas piezīmēm.

Nevajag bargi tiesāt tieksmi, ko izjuta Sanda: uzrakstīt par savas mazmeitas nāvi. Rakstniekam vispatiesākās jūtas pārvēršas vārdos un teikumos. Bieži viņš jūt tikai to, ko var uzrakstīt. Žorža Sanda mēģināja strādāt, pēc tam aplūkoja Ninī lelles, grāmatas, mazo ķerru, lejkanniņu, viņas mazos darbiņus, dārzu, ko abas kopā bija veidojušas. «Providence ir skarba pret cilvēku, it īpaši pret sievieti,» Sanda sacīja.

Žorža Sanda Ogistīnai de Bertoldi 1855. gada 18. janvāri: Dārgā, paldies par vēstuli. Esmu satriekta un salauzta. Neesmu slima, neraizējies, man ir vajadzīgā vīrišķība. Solanža visu laiku ir uzbudināta un tāpēc cik iespējams stipra; vakar mēs apbedījām nabaga upuri līdzās manai vecmāmiņai un tēvam. Nezinu, cik ilgi vēl manas sāpes būs tik asas. Darīšu visu iespējamo, lai tās mani nenobendē, par to esi droša. Gribu dzīvot tiem, kuri man vēl ir palikuši. Milu Tevi un skūpstu no visas sirds, mī]otā meitiņ! Solanžu aizkustināja sirsnība, kādu Tu viņai aplie-cināji. Viņa to izjūt un saprot...

Lāga dvēseles nevar vien piesātināties ar nelaimīgo sāpēm. Tās vienmēr grib, lai viņi ciestu mazliet vairāk. Daudzi nopēla Sandu, ka viņa, par spīti sērām, joprojām vēroja, kā dīķī lēkā salamandras; ka viņa pēc 23. februāra jautāja Morisam, vai Solanža dinejā pie prinča Napoleona bijusi «daiļa un spilgta»; ka jūlijā atsāka izrādes Noānā. Taču Žorža Sanda, tāpat kā Gēte, neticēja, ka ir cildināmi kultivēt sāpes. «Pāri kapiem — uz priekšu!» viņai būtu bijusi pieņemama devīze.

Pēc Ninī nāves Sandas «zēni» Moriss, Okants un Manso nolēma viņu aizvest uz Itāliju, lai izklaidētu. Tas bija skaists ceļojums pa jūru no Marseļas līdz Dženovai, «kur mēs brokastojām svaigā gaisā zem augļu pārpilniem apelsīnu kokiem», pēc tam pa zemes ceļu cauri romāņu līdzenumam, «sabāzti kaut kādā diližansā», uz Florenci, cauri Folinjo, garām «Trazimenas ezeram, pie kura Hanibals pamatīgi iekaustīja romiešus». Tā izteicies Moriss Sands, aprakstīdams ceļojumu Titīnai fantastiskā vēstulē: «Mēs šķērsojam Modenas hercoga īpašumus, kur viss ir no balta marmora, viss, sākot no zemnieka būdiņas žoga līdz hercoga kronim. Viņa īpašumi ir divpadsmit ljē apkārtmērā, trīspadsmit vīru karaspēks, ieskaitot muzikantus, un visi viņa pavalstnieki tirgojas ar marmoru ...»

No Morisa «milzīgajiem jokiem» var secināt, ka ceļojums bija līksms, ka pašmāju mākslinieki uzzīmējuši rupjas karikatūras, kādas Žoržai patika, ka Manso noskuva sev ūsas un noskūpstīja svētā Pētera kāju, ka Sanda atguva spēkus un kāpelēja pa kalniem nogurusi un jautra, ka ceļotāji atrada daudz nepazītu augu un kukaiņu, ka Tuskulu drupās viņi medīja tauriņus, īsāk, ka šīs Itālijas kampaņas noskaņojums bijis ļoti atšķirīgs no tā, kādu redzam «Vēstulē Fontānam». Sanda bija laimīga, bet nolēma atrast visu sliktu un uz katra soļa nožēlot Franciju. No tā izrietēja pārsteidzoši spriedumi: «Neticiet ne vārda, kad jums stāsta par Romas un tās apkaimes diženumu un neparasto skaistumu. Tam, kurš ir redzējis kaut ko citu, tas viss ir nenozīmīgs, kaut arī valdzinoši koķets... Roma daudzējādi ir īstas šūpoles,- jābūt Engra piekritējam, lai

par to visu jūsmotu... Tas ir dīvaini, daili, interesanti, pārsteidzoši, bet pārāk nedzīvi. .. Pilsēta ir pretīgi neglīta un netīra! Tā ir simtreiz palielināta Lašatra ...» Ak, berijiete!

Patiesībā Sanda vēroja Romu ar iepriekš pieņemtu nai dīgumu, Draugam Luidži Kalamatam, kas viņai pārmeta, ka viņa runā tikai par ubagiem un blēžiem, bet Romā ir arī godīgi ļaudis un mocekļi par brīvību, Sanda atbildēja, ka imperatoriskā cenzūra viņai neļautu runāt par itāliešu liberāļiem, par Macīni un Garibaldi, kurus viņa mīlēja. «Ja nevar runāt par to, kas Romā ir mēms, paralizēts, neredzams, tad vajag nopelt to, ko redzam un kas tiek izplatīts: netīrība, slinkums, negods... Ir labi reiz pateikt, kas notiek, kad ļaudis nokļūst sutanas varā, un esmu lūkojusies ļoti pareizi, pateikdama to, kaut vai cik dārgi tas man maksātu ...»

Sis antiklerikālisma uzliesmojums pārsteidz, jo tas notiek tik īsu laiku pēc nodoma ievietot Ninī klosterī un tādā brīdī, kad Sandai ir daudz draugu garīdznieku Noā-nas apkaimē. Izskaidrot to var, no vienas puses, tā, ka Sandā vēl arvien ir dzīvs volteriānisms, kas allaž gatavs ielauzties satricinājuma brīžos viņas garā, no otras puses, — ar īgnumu pret tiem, kuri bija viņai veltīgi likuši cerēt uz brīnumu, uz mazmeitiņas atveseļošanos, bet it īpaši ar riebumu, ko viņai iedvesa Otrās impērijas politika — ne reliģiskā, bet klerikālā politika. Viņa redzēja, ka ir apdraudēta domas brīvība, ka tiek vajāti jaunie pedagoģi; viņa uzskatīja par vajadzīgu reaģēt uz to visu. Grāmata, ko Sanda uzrakstīja par Itālijas ceļojumu, — «Daniella», kas bija drīzāk pamflets nekā romāns, sagādāja autorei daudz nepatikšanu. Avīzi La Presse, kas romānu publicēja ar turpinājumiem, gandrīz vai slēdza. 2orža Sanda griezās pēc palīdzības pie ķeizarienes, kas iežēlojās par gluži nevainīgajiem burtličiem un spiestuves strādniekiem. Ķeizariene iejaucās, un tas no dievbijīgās spānietes bija ļoti drosmīgi, taču Sandas kundzes labvēlību viņai ar to neizdevās iekarot.

LAIKA IZKAPTS

Ceļodama pa Itāliju, Žorža Sanda uzzināja par nabaga Madagaskarieša nāvi; viņa bija priecājusies, ka varēs draugam aizvest nepazīstamus augus. Vecumā prāts pārvēršas par kapsētu. Gan ļoti mīļie, gan nemīlētie naktīs klaiņo starp kapu kopiņām. Skaistulis Ažasons de Gran-saņs nomira 1847. gadā, Ipolits Satirons — 1848. gadā, Šo-pēns un Marija Dorvala — 1849. gadā, Balzaks un Karlota Marliani — 1850. gadā, Latušs un tante Lisija Marešala — 1851. gadā, Planē — 1853. gadā, Ninī Klezenžē un Ncro — 1855. gadā.

Noāna tomēr bija viesu pārpilna. Manso nekad neatstāja savu posteni; citi «zēni» ieradās, kad vien bija iespējams. Moriss sagādāja raizes mātei ar savu nepastāvī-gumu. Viņš daudz ko darīja diezgan labi, bet neko ne pilnīgi labi. Viņa karikatūras bija amizantas, ilustrācijas asprātīgas un poētiskas, melodrāmas, kuras viņš sacerēja marionetēm, ļoti jocīgas; viņš pat uzrakstīja romānu. Taču ne ar ko Moriss neizcēlās. Viņu nomāca mātes slavas nasta. Sanda, kas dēlu mīlēja no visas sirds, neviļus runāja aizbildnieciskā tonī par viņa darbiem: «Parādi savu romānu Bilozam; viņš to paņems man par patikšanu.» Šādi nevar mākslinieku uzmundrināt. Moriss tuvojās četrdesmit gadiem; šajā vecumā jau kļuva nepatīkami būt tikai savas mātes dēlam. Sanda ļoti gribēja, lai Moriss apprecas, taču arī te viņš neprata izvēlēLies.

Māte vēl arvien nožēloja, ka Moriss nebija apprecējis «dārgo Titīnu», ar kuru viņa regulāri sarakstījās. Bertoldi pāris vienmēr kaut ko lūdza. Ne Ogistīna, ne viņas vīrs nekad nebija apmierināti ar savu stāvokli. Kad viņi bija Linevilā, tad gribēja dzīvot tuvāk Parīzei. Kad Sanda izgādāja pārcelšanu uz Sentomēru, viņi aiz klimatiskiem apstākļiem vēlējās labāk Antibu. Ogistina vēl arvien bija ļoti daiļa; viņa gribēja, lai Sanda viņu stāda priekšā princim Napoleonam, varenam aizbildnim.

Žorža Sanda Ogistīnai de Bertoldi: Es negribu Tevi rādīt princim. Man nemaz nepiestāvētu stādīt viņam priekšā tik daiļu lūdzēju. Atsakies no spītigās iedomas, ka es pie ši režīma varu lūgt dažādas labvēlības un aizbildnības... Ar saviem sirmajiem matiem es nekvernēšu uzgaidāmajā istabā pie zēna, kas varētu būt mans dēls, un, pat ja runa būtu

par manu dzīvību un nāvi, es nezemošos viņa priekšā ... Un neceri, ka es došu Tev ieteikuma vēstuli. Man nepiedien sūtīt jaunu, skaistu sievieti pie jaunekļa, kas tādas ciena, jo es izskatītos kā savedēja. . . Moriss vēl ir pie mums, bet uz neilgu laiku. Viņš Tevi skūpsta; Manso ari, kaut gan viņam vēl nav sirmi mati. Baidos, ka viņš nepagūs nosirmot. Nabaga, nabaga zēns ...

Tiešām, Manso klepoja un krēpoja ļoti aizdomīgi, Sanda to saprata pārāk labi. Solanža mētājās pa pasauli, kā dara brīvas sievietes, kurām ir «liels skaistums un mazs tikums» un kuras dzenas pakaļ vīriešiem. Viņa brauca te uz Beļģiju, te uz Londonu, te uz Turīnu.

2orža Sancla Solanžai Klczcnžē 1855. gada 25. jūlijā: Es pasmietos par Taviem ceļošanas untumiem, jo Tu tik jocīgi par to stāsti, bet baidos, vai zem šīs līksmības neslēpjas kaut kādas bēdas vai neprātības. Patlaban Tu pūlies izdomāt, kurp doties, it kā Noāna nebūtu Tev visderīgākā vieta gan garīgi, gan fiziski. .. Bet velns Tevi trenc nezin kur. Vismaz atraksti man vienmēr, ko Tu dari. Un, kad būsi pagurusi no uzjautrināšanās, tad atbrauc vismaz pagarlaikolies, un Tev būs zināma iespēja atpūsties...

Uz to Solanža atbildēja, ka Noāna bez viņas suņiem un zirgiem viņai būs nepanesama.

Atzīšos vaļsirdīgi, ka Bērī manās acīs zaudē daudz no savas burvības, kad skatos uz to, ejot kājām... Par nelaimi, man ir tikai divdesmit septiņi gadi, un, kaut gan bieži slimoju, tomēr asinis man vēl ir pārāk jaunas, enerģijas vēl pārāk daudz, lai es spētu visu ziemu pavadīt izšujot, spēlējot klavieres un sarakstoties ar daudzajiem paziņām. Man nepieciešams kaut ko darit — apmeklēt salonus, izrādes, sacīkstes utt. vai arī doties izjādēs, kas mani nomierina visvairāk ...

TačuŽorža negribēja izdot naudu Solanžas zirgu barošanai, turklāt pirmo reizi mūžā viņa pati vēlējās attālināties no Noānas. Viņai vajadzēja strādāt vairāk nekā jebkad, lai uzturētu ģimeni, palīdzētu trimdiniekiem, atbalstītu Marijas Dorvalas mazbērnus un vēl daudzus citus, kas dzīvoja no viņas naudas, no viņas darba. Noānā Sandu nomocīja ikdienišķā apmeklētāju virkne, no kuriem daudzi lūdza, lai viņa aizrunā par tiem princim Napoleonam: viņa sāka ilgoties pēc vientuļākas vietas strādāšanai. Un tad kādā izbraukumā kopā ar Manso pa kalnaino Krezas ieleju, kas veido, kāŽorža izsacījās, mazo Bērī Šveici, viņa atklāja Garžilesas ciemu tāpat nosauktas upītes krastā, un tas viņu sajūsmināja. Jāatzīst, ka apvidus ir ļoti skaists Viršiem apauguši stāvi krasti ieskauj melnas klintis, starp kurām Kreza veļ zilus ūdeņus pār baltām radzēm un pu-

tojošiem atvariem. Sandai patika turienes iedzīvotāju laipnība, viesmīlīgā izturēšanās. Foreļu zvejnieks Moro aizveda Sandu un Manso no Penas uz Garžilesu, ciemu, kas uzcelts piltuvveida ieplakā, kur divdesmit avoti uztur gandrīz afrikāniskas veģetācijas skaistumu, klimats ir karsts, vieta no vējiem aizsargāta. Ciemā bija septiņsimt iedzīvotāju, romiešu-bizantiešu baznīca, romantiska pils, Alžīrijas taureņi. «Mēs sapņojām,»Žorža teica, «mēs, kam nav nepieciešams dzīvot Parīzē, sapņojām iekārtot sev patīkamu kaktiņu uz laukiem ... Katrs mākslinieks, kas mīl laukus, ir ilgojies mūža vakaru pavadīt vienkāršos, gandrīz pastorālos apstākļos ...»

2orža tūlīt iekāroja nopirkt Garžilesā mājiņu. Tā maksātu no piecsimt līdz tūkstoš frankiem. Manso lūdza atļauju viņai to uzdāvināt, atrada upes krastā mājiņu, nopirka un drīz vien runāja tikai par savu lieveni, par savām pļavām un savu virtuvi. «Uzticamais draugs» salīga amatniekus, kas par trīssimt frankiem mājiņu pārkrāsoja un iekārtoja kā kuģi ar mazām, bet komfortablām kajītēm. Sandas kundzei tur ļoti iepatikās. Tiklīdz viņa gribēja mierīgi strādāt, viņa ar Manso pameta Noānu un patvērās Garžilesā, kur abi atrada idillisku laimi. Reizēm tur ieradās Moriss, arī aktrise Beranžēra, tomēr Garžilesa Noānai bija tas pats, kas Marlī Versaļai: mājoklis tikai izredzētajiem. Vēlāk Viktors Igo padarīja nemirstīgu mazo upīti:

Žoržai Sandai ir Garžilesa,

Kā Horācijam bij Anio ...

1857. gadā nomira Alfrēds de Misē un Gislavs Planšs, kuram bija šausmīga agonija, un tās laikā pie viņa uzticīgi bija nomodā Bilozs. Planšs savos rakstos līdz galam bija atbalstījisŽoržu Sandu, kas viņu uzskatīja par «vienīgo nopietno šolaiku kritiķi». Viņa gribēja sacīt: vienīgo, kas rakstīja par viņu. Sando apraudāja Planšu: «Nabaga Planšs, nabaga Trenmors, kā mēs viņu saucām... Neviens nezina, cik ļoti es viņu mīlēju.» Vai Sando pats to zināja, kamēr Planšs vēl bija dzīvs? Misē sirds, viņa «nabaga sirds» bija pirms laika sagandēta neprātīgās pārmērībās. Viņš bija centiesŽoržu aizstāt ar kādu citu, taču nekad nespēja aizmirst. 1851. gadā bija ceļojis pa Itāliju; tur viņā atkal modās atmiņas:

Ai, aklais likteni, kas allaž esi mainigsl Ai, mīlas moku kauss, tik reibinoši salds!

No manis, atmina, jel gaini, projām gaini Sīs acis brīnišķās, kas jāaizmirst kā malds.,;

Sīs rindas viņš atkārtoja ikreiz, kad sapņojumos viņam neviļus aizslīdēja garām neuzticīgās un tomēr neaizmirstamās Venēcijas mīļākās «samtainās, tumšās un dziļās acis».

1834. gadā, kad Misē gatavoja «Sava gadsimta bērna grēksūdzi»,Žorža bija viņam rakstījusi: «Pašreizējā dvēseles noskaņojumā es nespēju runāt par Tevi kādā grāmatā; Tu vari darīt, kā gribi: raksti romānus, sonetus, poēmas; runā par mani, kā vēlies, aizvērtām acīm uzticu Tev sevi...» Pēc Misē nāves, 1858. gadā, izlīgusi ar Revue des Deux Mondes (pēc septiņpadsmit gadus ieilgušas saķildošanās), Sanda piedāvāja Bilozam autobiogrāfisku romānu par traģēdiju, kas bija norisinājusies Venēcijā: «Viņa un Viņš». Domādama, ka ir ļoti objektīva, Sanda šajā romānā bija sev piešķīrusi cildenu lomu. Viņas varone Terēze 2aka atdevās mīļākajam tikai aiz žēlsirdības. Izlasījis manuskriptu, Bilozs ieteica attēlot Terēzi ne tik cildenu un likt viņas mutē mazāk svētu izteicienu. Gadi bija pārveidojušiŽoržas mīlestības filozofiju, viņa vēlreiz palaboja pagātni, l^i sava mūža ritumu padarītu vienotāku. Tas ir cilvēciski un varbūt gudri. Taču šis romāns sadusmoja Polu de Misē, kas atbildēja ar cietsirdīgu un netaisnīgu grāmatu «Viņš un Viņa». Un tad sekoja zemiska, gļēva atriebība: Luīza Kolē, rakstniece, kurai bija tikpat mazs talants, cik liels temperaments, uzrakstīja «Viņš» — naida pilnu pamfletu.

2oržai Sandai bija Misē un viņas pašas mīlestības vēstules. Ap 1860. gadu viņa iedomājās tās publicēt, lai ar neapstrīdamiem dokumentiem pierādītu patiesību, Protams, šī sarakste apliecināja abpusēju kaislību. Vai publicēšana būtu savlaicīga? Sanda nolēma apspriesties par to ar Sentbēvu, viņas un Misē saķildošanās liecinieku, Sanda bija viņu pazaudējusi no redzes loka, kaut gan nekad nebija ar viņu strīdējusies. Savās apslēptajās indes glabātavās viņš nebija maigs pret Sandu. «2viedrijas Kristīne krodziņā,» Sentbēvs rakstīja par Sandu savā slepenajā piezīmju grāipatinā. Taču 1859. gadā Solanža bija satiku-

sies ar Sentbēvu Akadēmijā, kad par akadēmiķi tika uzņemts Zils Sando. Sentbēvs bija izteicies par Žoržu laipni jaunajai sievietei un uzaicinājis viņu viesos. So-lanža tolaik gatavojās rakstīt par sava senča Saksijas maršala dzīvi. Sentbēvs izteic viņai tēvišķīgus padomus. «Viņš aizkustinoši tēlo man tēti.»

Sentbēvs Solanžai: Ir iestājies skaists laiks. Jūs varbūt jau esat aizbraukusi uz Versaļu. Katram gadījumam Suljē kungs (muzeja uzraugs; viņš dzīvo pilī) ir brīdināts par patīkamo iespēju iepazīties ar Jums. Jūs darītu labi, ja parunātu ar viņu par savu nodomu attiecībā uz Saksijas maršalu. Suljē kungs, bez šaubām, zina par viņu kaut ko. Tūkstošreiz apliecinu Jums savu cieņu.

Sentbēvs pieņēma Solanžu Monparnasa ielā, istabā ar baltiem un zeltītiem paneļiem Luija XV stilā, un pa diviem logiem bija redzams plūmju koks un mežvītenis. Gandrīz pārāk glītā istabene bija līdzīga de Pompadūra kundzei. Aiz durvīm kaķene zīdīja kaķēnus. Sentbēvs daiļajai viešņai dāvāja nebeidzamus asprātības un erudīcijas dārgumus. No šīm sarunām radās nevis «Saksijas maršala dzīve» (Solanžai darbi apnika tikpat ātri kā mīļākie), bet draudzība.

Sentbēvs rakstīja Zannai de Turbeijai, Dāmai ar vijolītēm, visvarenā tieslietu ministra dēla Ernesta Baroša mīļākajai: «Esmu bezgalīgi ieinteresēts šajā lietā. Vajadzētu noskaņot mūsu draugu Baroša kungu labvēlīgi Sandas kundzes burvīgajai meitai Solanžai, kurai nākamajā otrdienā tiks iztiesāta prāva, kas sakarā ar padomnieku kungu vecumu liekas diezgan kompromitējoša. Taču zī-mogglabātāja dēls var darīt daudz, lai pievērstu to cilvēku uzmanību, kuri pļāpā, spriezdami tiesu. Un vēl prokurora biedrs! Tagad Jūs zināt visu, un esmu pārliecināts, ka Baroša kungs ir informēts . . .»

Solanžas vēstules atgādināja Sandai tos laikus, kad Sentbēvs bija viņu mierinājis un uzmundrinājis. «Neviens neprot labāk par viņu pateikt kaut ko jauku; viņš to ietērpj patīkamā un tai pašā laikā nopietnā formā.» Sanda aizsūtīja uz Monparnasa ielu Emīlu Okantu ar kopiju no savas sarakstes ar Misē: «Dārgais draugs, izlūdzos pāris stundu Jūsu vērtīgā laika, lai izlasītu šīs vēstules, pēc tam stundu sarunai ar vēstuļu atnesēju, lai viņš varētu tās papildināt ar visiem trūkstošajiem «ja» un «bet». Un tad

vēl stundu pārdomām, kad Jums būs iespējams, un galīgo lēmumu, kuram es pakļaušos . . .» Padomdevēja lēmums bija kategorisks. Vēstules nevajag publicēt.

Žorža Sanda Senlbēvam 1861. gada 6. februāri: Draugs, Emīls man pastāstīja par Jūsu pēdējo sarunu un Jūsu galīgo lēmumu. Tas ir pareizs, un es tam sekošu. Vēstules parādīsies tikai pēc manis. Ceru, tās pierādīs, ka uz Jūsu draudzenes sirdsapziņas nav trīs baismīgu pārkāpumu: aizraušanās ar jaunu mīlestību mirstošā mīļākā acu priekšā; draudi, domas par viņa ieslodzīšanu trako namā; vēlēšanās viņu atgūt un no jauna sev piesaistīt pēc viņa garīgās atveseļošanās... Šādas ir zemiskās apsūdzības, un vēstules pierādīs tikai vienu: «Sava gadsimta bērna grēksūdze» un «Viņa un Viņš» atspoguļo patiesus pārdzīvojumus, kuri liecina varbūt par viena neprātību un par otra mīlestību, varbūt pat par abu neprātību, taču viņu sirdīs nav bijis nekā nekrietna vai zemiska, it nekā tāda, kas varētu aptraipīt tīras dvēseles...

Sandas vaļsirdības aizkustināts, no Solanžas uzzinājis, ka Noānas kopienā finansiālais stāvoklis nav spožs (Žorža neesot varējusi iepriekšējā ziemā nopirkt sev ne mēteli, ne kleitu — tas gan liekas mazliet neticami), Sentbēvs iedomājās panākt, lai Franču akadēmija piešķir izcilajai romānistei Gobēra prēmiju divdesmit tūkstošu franku apmērā. Vinjī so nodomu atbalstīja; viņam pietika dvēseles cildenuma, lai literāros nopelnus vērtētu augstāk nekā personisko nepatiku. Gizo ar daudzām uzslavām un nozēlām uzstājās pret romāna^ «Viņa un Viņš» autori un citēja dažas «skandalozas» frāzes par laulību un īpašumu. Merimē un Sentbēvs protestēja. Notika balsošana: astoņpadsmit balsis pret Sandu, un bija tikai seši bruņinieki — Sentbēvs, Ponsārs, Vinjī, Merimē, Nizārs un Silvestrs de Sasī. Zils Sando nebija atnācis! Tā kā balsošanu vajadzēja atkārtot, institūtam sanākot pilnā sastāvā, Merimē, kas, par spīti smieklīgajām atmiņām, rosīgi aizstāvēja Sandas intereses, ar vēstuli nostrostēja «mazo Zilu». Taču Sando nespēja piedot tai, kas jaunībā bija viņu novedusi pie katastrofas. Prēmiju dabūja Tjērs.

Galms, kas joprojām protežēja Sandas kundzi, kaut arī viņa to nemaz nevēlējās, bija sašutis par neveiksmi. Ķeizariene izteica domu, ka Akadēmija varētu prēmijas vietā piedāvāt Sandai akadēmiķa sēdekli. Vēlāk nāca klajā brošūra «Sievietes Akadēmijā»; tās anonīmais autors aprakstīja, kā tiek uzņemta Akadēmijā kāda sieviete, kas varēja būt tikai Žorža Sanda. Viņa atbildēja ar brošūru «Kāpēc sievietes Akadēmijā?». Tanī Sanda paskaidroja,

ka jūtot cieņu pret šo apvienību un atzīstot tās locekļu talantus, tomēr viņai neesot ne mazākās vēlēšanās saistīties ar šo institūtu, ko viņa uzskatot par novecojušu, neaktuālu. Ļaudis droši vien sacīšot: «Vīnogas ir vēl zaļas ...» — «Nemaz ne,» Sanda atbildēja, «šīs vīnogas ir jau pārāk nogatavojušās.»

IV

MORISA LAULĪBAS

1861. gadā Morisam bija trīsdesmit astoņi gadi, viņa mātei — piecdesmit septiņi. Juzdama tuvojamies vecumu, viņa arvien neatlaidīgāk mudināja dēlu apprecēties. Sanda ilgojās pēc mazbērniem. Daiļās Solanžas dzīves veids deva maz cerību, ka viņa atkal kļūs māte; atlika vienīgi Moriss. 1854. gadā viņš bija lūdzis Bertas Divernē roku, bet jaunava bija apprecējusies ar Sipriēnu Žirēru. Pavisam nesen divi laulību nodomi, kas bija «izkārtoti» ar Okanta starpniecību, nedz viens, nedz otrs neveda pie vēlamā iznākuma.

Žorža Sanda Zilam Bukuarānam 1860. gada 31. jūlijā: Neceru, ka Jums izdosies viņu apprecināt, ja meklēsiet viņam sievu svētuļu un leģitīmistu aprindās. Man daudz labāk paliktu protestantiska ģimene. Paklausieties tomēr, ko Jums sacīs, un tad paziņojiet man. Es ļoti vēlos, kaut viņš beidzot izlemtu un kļūtu ģimenes tēvs. Ja Jūs atrastu jauku meiteni ar nopietnām interesēm, patīkamu izskatu, gudru, no godīgas ģimenes, kuras vecāki neuzmāktu jaunajam pārim savus uzskatus un paradumus, varbūt tikai ar mīlestību, tad mēs stipri pazeminātu materiālās pretenzijas ...

«Man daudz labāk patiktu protestantiska ģimene.» Žor-žas Sandas saites ar katolicismu kļuva aizvien vājākas. Augdama angļu sieviešu klosterī, viņa bija mīlējusi baznīcas ceremonijas. Vēlāk viņa vairs negāja baznīcā un saglabāja tikai, kā pati izsacījās, ierobežotu kristiānismu pēc svētā Jāņa evaņģēlija, Savojas vikāra kristiānismu, ko Pjērs Lerū un 2ans Reino bija ietērpuši jaunā formā. Sandas dievs bija labo ļaužu dievs, Beranžē un Viktora Igo dievs.

Žorža Sanda Flobēram: Kristiānisms (1848. gadā) man bija tikai īslaicīga aizraušanās, un es atzīstu, ka tas visos laikos ir valdzinošs, ja tanī saskata tikai maigumu... Es nebrīnos, ka tik cēlas sirds cilvēks kā

Luijs Blāns sapņoja par kristiānisma attīrīšanu un atgriešanu pie sākotnējā ideāla. Arī es esmu lolojusi šādu ilūziju, bet, tiklīdz pasperu soli atpakaļ pagātnē, es redzu, ka to nevar atdzīvināt...

Sanda tomēr, nevarēdama aizmirst dePremora tēvu, juta simpātijas pret jezuītiem, kuros saskatīja viņas pašas filozofijai tuvus ķecerus (tā Sandas acīs bija liela uzslava). «Loijolas mācība ir vienīgā pieņemamā reliģija.»

Galu galā Moriss apprecēja nevis protestanti, bet divdesmit gadus vecu itālieti bez jebkādas reliģijas, veca Sandas drauga graviera Luidži Kalamatas meitu, ko Moriss bija redzējis uzaugam. «Mīli vai arī neprecies,» māte bija viņam ieteikusi. Lina Kalamata bija valdzinoša jaunava, kādu laiku izglītojusies Parīzē, ļoti daiļa, gudra un, kas Sandai likās ļoti svarīgi, «dedzīga Romas patriote». Starp vīramāti un vedeklu nevarēja izcelties strīdi par politiku.

Žorža Sanda Linai Kalamatat 1862. gada 31. martā: Dārgā Lina, paļaujies uz mums, paļaujies uz viņu un tici laimei. Vienīgā laime dzīvē ir mīlēt un būt mīlētai... Es jūtu, ka būšu Tev īsta māte, jo man ir vajadzīga meita, un labāku meitu nekā mana labā drauga bērnu es nevarētu atrast'. Meiliņ, mili Itāliju, tas liecina par Tavas sirds cildenumu. Arī mēs mīlam Tavu dzimteni, it īpaši, kopš tā ir atmodusies un rāda varonīgus centienus ..

Abas sievietes Noānā sapratās labi. Linai bija patīkama, svaiga un samtaina balss, kas sagādāja lielu prieku vīramātei. «Viņa ir dabiska un savdabīga, dusmīga un maiga, apburoši dzied, sagādā mums pārsteigumus, gatavojot dažādus gardumus, un katru atpūtas dienu mums pārvērš par maziem svētkiem . . .» Jaunā itāliete bija ļoti jūtīga, viņa skaļi smējās, ieraudzījusi lidojošu mušu, un apraudājās, skatīdamās marionešu izrādi, ja tai bija aizkustinošas beigas. Drīz Lina, tāpat kā Noānā visi, aizrāvās ar ģeoloģiju un izrakteņiem, kas tomēr viņu nekavēja piegriezt mazas jaciņas un apvīlēt autiņus, jo jaunais pāris ļoti drīz gaidīja ģimenes pieaugumu. Reliģiskā problēma nebija atrisināta. Sanda bija ar mieru piekrist katoliskām laulībām, kā redzams no 1862. gada 10. aprīļa vēstules, kurā viņa raksta dēla līgavai Linai: «Dievs redzēs mūsu triju ticību, jo laulība ir ticības apliecinājums viņam un sev pašiem. Garīdznieka vārdi tur nevar nekā ne pielikt, ne atņemt . . . Šajā ziņā mēs visi sapratīsimies, un baznīcā, kamēr garīdznieks murminās svinīgus vārdus, mēs lūgsim īsto

dievu — to, kurš svētī patiesas sirdis un palīdz tām izpildīt solījumus . . .»

Moriss šajā jautājumā bija daudz principiālāks nekā māte, un Lina Kalamata, ko ilgu laiku bija apspiedusi viņas dievbijīgā māte (kas pēc vīra nāves bija kļuvusi mūķene ar māsas Marijas Žozefas vārdu), piekrita sava līgavaiņa uzskatiem. Laulības bija tikai civilas, — bet kā audzināt bērnus? Varētu sacerēt veselu grāmatu par to, kāŽorža Sanda meklēja vislabāko protestantismu. Viņa rakstīja mācītājiem, apsvēra to doktrīnas, meklēja šķelt-niekus, kas tomēr nebūtu pārāk šķeltnieciski, lai viņas mazbērni vēlāk varētu gūt kādas oficiālas baznīcas atbalstu un patvērumu. Jo runa bija par Morisu un viņa bērniem, nevis par Žoržu Sandu, kas jau agrāk bija izvēlējusies sev vietu. Galu galā Moriss un viņa sieva kļuva protestanti, otrreiz salaulājās baznīcā, un mācītājs Mitons kristīja Marku Antuānu Didevānu-Sandu, iesauktu par «Kokotonu», kas bija piedzimis 1863. gada 14. jūlijā, Bas-tīlijas ieņemšanas gadadienā. Puisēnu iebāza ar bordo vīnu pielietā vanniņā. «Mēs šāvām ar mazo lielgabalu (tas bija 1848. gada), un klejojošs spēlmanis no Overņas skandināja visprimitīvākās gailu dziesmas ...»

Kokotona piedzimšana norisinājās — tāpat kā viss, kas saistījās ar Noānu, — gleznainā un mazliet neprātīgā atmosfērā. Teātrim šajā mājā bija lielāka vieta nekā pašai dzīvei. Dramatiski uzvedumi vai marionetes, mēģinājumi un izrādes bija kļuvušas ikdienišķas. Manso kā aktieris bija «pilnības kalngals». Jaunu lauku meiču Mariju Kaijo, ko sākumā sauca par vistu Mariju, tāpēc ka viņa bija strādājusi putnu mājā, Sandas kundze apmācīja un, redzēdama, ka meitene ir ļoti apdāvināta, pieņēma par saimniecības vadītāju, bet Manso viņu ieskaitīja dramatiskajā trupā, kur viņa kļuva zvaigzne. Katru vakaru spēlēja, ēda vakariņas. Pēc tam «Kundze», kā sacīja Manso, stundiņu nogulēja; tad Manso viņu uzmodināja, un viņa strādāja. Pa to laiku Manso «klusītiņām klepoja» un Lina adīja mazbērna jaciņas.

1863. gada pavasarī un vasarā Sanda pastāvīgi apmeklēja Lašatras teātri, kur uzaicināja aktierus viesizrādēs. 2. jūlijā sakarā ar gaidāmajām meitas dzemdībām ieradās dievbijīgā Kalamatas atraitne. Viņa bija pārsteigta, atrazdama māju pilnu ar aktieriem, kas mēģināja «Piktordī

pili». Manso, par spīti drudzim, Marija Kaijo,Žorža un pat grūtniece Lina upē peldējās; vienīgi Moriss nepeldējās, viņu mocīja reimatisms. Kad Linai pienāca dzemdēšanas laiks, Noānā apmetās vecmāte; viņu arī aizveda lidz uz Lašatru skatīties «Mednieka dēlu» un «Trīsdesmit gadi jeb Spēlētāja dzīve». Visa māja bija teātrī, kad Linai uznāca sāpes; dzemdētāja pusi nakts gaidīja atgriežamies kopēju; taču Kokotons tāpēc nekļuva mazāk lielisks, ka 2orža Sanda viņu «saņēma savā priekšautā».

* * *

Pirmais draugs, kamŽorža Sanda paziņoja par Marka Antuāna piedzimšanu, bija Dimā-dēls. Viņa jau sen juta neatslābtošu sirsnību pret šo «mīļo dēlu», kas viņu sauca par «māmiņu», bija divdesmit gadus jaunāks nekā viņa, bet tikpat cēlsirdīgs, tāpat mīlēja «karojošu» literatūru, tikpat dedzīgi aizstāvēja sievieti un bērnu. Sanda jau sen bija centusies ievilināt Dimā-dēlu Noānā, taču tas viņai izdevās tikai 1861. gadā, jo Aleksandru Dimā bija pilnīgi aizrāvis sakars ar krievu patricieti kņazieni Nadeždu Na-riškinu, sievieti «ar zaļām acīm un gariem dzintarainiem matiem». Beidzot viņš apsodīja ierasties.

Aleksandrs Dimā-dēls 2.oržai Sandai 1861. gada 20. septembrī: Ļoti pateicos par Jūsu godājamo vēstuli no š. g. 15. datuma — kā būtu teicis Pridoma kungs — un tveru spalvu, lai izpaustu Jums sirsnīgāko atzinību. Dabūju zināt, ka mana saimniece ir Jums aizrakstījusi... Neslēpšu, viņa ļoti priecājas par iespēju viesoties Noānā un satikties ar Jums... Atliek tikai jautājums par viņas meitu, ko viņa negrib atstāt vienu lielās barakas četrdesmit četrās istabās; viņa lūdz, lai Jūs atļaujat stādīt Jums priekšā viņas meitu, kura gulēs mammas istabā uz kušetes. Meitene, būdama cejojoša maskaviete, šausmīgi par to jūsmo! Tā kā no šis puses nebūs nekādu grūtību. Bet tagad — drebiet! Rūgts piliens: man ir viens draugs, resnis, kas izskatā ļoti atgādina Jūsu ņūfaundlendus un ko sauc par Maršalu; vījjš sver simt astoņdesmit divas mārciņas un ir tik asprātīgs kā četri zobgaļi kopā. Viņš var gulēt, vienalga, kur; vistu kūti, zem koka vai pie strūklakas. Vai drīkstu ņemt viņu līdzi? .. .

Dimā jūsmoja par marionetēm vai vismaz tā sacīja un vakarā lasīja pie galda sēdošajiem Misē dzejoļus. Pārsteidza to izvēle. Milzis Maršals guva lielus panākumus. «Maršals kopā ar Morisu iestudē marionešu lugu .. . Maršals kļūst mans resnais Bebē .. .» Viņš palika Noānā ilgi

pēc Dimā aizbraukšanas, gleznoja Morisa, pēc tam Sandas, Marijas Kaijo un Manso portretus, bet apbēdināja Sandas kundzi, neuzrakstīdams nevienu «vēstuli no pils», kaut gan ilgstošās uzturēšanās laikā tur bija iepazinies ar princi Napoleonu un dabūjis no viņa pasūtījumus.

Dimā-dēls Sandai 1862. gada 21. februārī: Turpmāk es vairs nekad neuzdrošināšos kādu ievest Noānas namā, kur viss starp draugiem norisinās tik saskanīgi, ka vismazākais smilšu graudiņš var apturēt visu mehānismu. Tātad mūsu draugs Maršals jau izrādījies nepateicīgs? Pārāk agri! Viņam tomēr būtu vajadzējis vismaz pateikt Jums paldies par pasūtījumu— seštūkstoš frankiem, ko princis viņam deva, tikai pateicoties Jums. Ak vai! Ak vai! Es ļoti baidos, ka cilvēce gan laikam nav dieva pilnīgākais veidojums . ..

1862. gada 26. februārī: Šodien esmu nikns, un mana Mastodonta klusēšana mani sanikno vēl vairāk! Es arī nezinu, kur viņš ir. Audzināšanas trūkums, kas ieilgst līdz brieduma gadiem, ļoti līdzinās cietsirdībai. Šis nabaga puisis vēl nezina, ka pēc tik ilgas, sirsnīgas un arī lietderīgas viesmīlības, ko sniegusi tāda būtne, kāda esat Jūs, viņam būtu vajadzējis vismaz atbildēt uz vēstulēm, kuras viņš vēl turklāt saņem!...

Mastodonts, protams, bija egoists, bet ļoti pievilcīgs. Sanda viņam piedeva un pat juta pret viņu lielu maigumu. Dimā aizveda Žoržu arī pie biržas māklera Eduarda Ro-driga.

Dimā-dēls Žoržai Sandai 1862. gada 8. martā: Šim Rodrigam ir īsti artistiska daba, viņš ir ļoti muzikāls, mīl mākslu (vārda labākajā nozīmē). Tā nesen viņš izprecināja mazo Emmu Flerī no Franču teātra kādam talantīgam jaunam tēlniekam, dodams meitenei četrdesmit tūkstošus franku pūrā. Un tas viss bez jebkāda dabiska iemesla, tikai aiz tīras labdarības... Būtu diezgan grūti izsacīt, cik ļoti šis cilvēks ir par Jums sajūsmināts, ja viņš pats nebūtu īsos vārdos izpaudis savu atzinību: «Sandas kundze ir padarījusi mani labāku...» Mani šie vārdi aizkustināja un likās Jūsu cienīgi, tāpēc nolēmu tos Jums aizsūtīt un tagad tos aizsūtu ...

Kad «dārgā māmiņa» tanī ziemā uzturējās Parīzē, viņa piekrita ar Dimā aiziet uz pusdienām pie Rodriga «viņa zeltainajā kaktiņā»; biržas mākleris apsolīja materiāli atbalstīt dažus trūcīgus «dēlus».

Sandas iemīļotos tematus bija iemīlējis arī Dimā. Viņus abus saistīja «lugas ar spilgti izpaustu tendenci». Dimā pārstrādāja «Fransuā Šampī» par lugu «Ārlaulības dēls», šis sižets viņam, gluži dabiski, bija tuvs. Klodija, pamestā meitene māte, kas vairāk par jebkuru sievieti pelna ļaužu cieņu, viņam iedvesa «Obreija kundzes uzskatus», pēc tam «Denīzu». Beidzot, «Viktorīnas laulī-

bas» — nevienlīdzīgu laulību slavinājums abiem likās tik lielisks sižets, ka Sanda to izvērta romānā «Marķīzs de Vilmārs», un Dimā-dēls palīdzēja no šī romāna izveidot otru lugu. Viņš bija īsts teātra cilvēks un viegli sacerēja lugas fabulu, turpretī Sandai šādas spējas nepiemita. Tomēr Dimā-dēls neprātīgi jūsmoja par Sandu. «Viņa domā kā Montēņs,» Dimā sacīja, «viņa fantazē kā Osians un raksta kā 2ans 2aks. Leonardo zīmē viņas frāzi, Mocarts atskaņo to mūzikā. Sevinjē kundze viņai skūpsta rokas un de Stāla kundze metas ceļos, ka'd Žorža Sanda iet garām.»

«Marķīzs de Vilmārs» ir banāls stāsts par jaunu laika kavētāju, kas apprecas ar mājas īpašnieka dēlu, un asprātības, ar kurām Dimā-dēls centās atdzīvināt šo pamā-cīgo sacerējumu, nebija sevišķi spožas. Lugai tomēr bija milzīgi panākumi. Pastāstīsim, kāpēc. Sašutusi par impe-ratoriskās valdības reliģisko neiecietību, dusmodamās, redzot, ka ir apdraudētas sirdsapziņas un vārda brīvības, 2orža Sanda kļuva arvien antiklerikālāka.

Žorža Sanda princim Napoleonam 1862. gada 26. iebruāri: Imperators baidījās no sociālisma; varbūt no viņa viedokļa vajadzēja no tā baidīties, taču, pārāk stipri un pārāk ātri to sagraudams, viņš palīdzēja uz šīs partijas drupām pacelties citai partijai, kas ir daudz veiklāka un daudz bīstamāka, — ar kastas un šķiras garu vienotai muižnieku un garīdznieku partijai, kurai es diomzāl neredzu pretsvaru buržuāzijā. Ar visiem trūkumiem buržuāzijai tornlr bija pārsvars, un tas bija derīgi. Skeptiskai vai volteriāniskai buržuāzijai piemita arī savs korporācijas gars, iznireļu godkāre. Buržuā pretojās garīdzniecībai un aiz skaudības nievāja dižciltību. Tagad buržuāzija glaimo dižciltīgajiem; tiek atjaunoti tituli un izrādīta cieņa leģitīmistiem, uzņemot tos savā vidū; Jūs pats redzat, vai ir izdevies viņus uzvarēt! Buržuā grib būt labās attiecībās ar dižciltīgajiem, kuri ir atguvuši ietekmi; garīdznieki uzstājas par samierinātājiem. Ļaudis kļuvuši dievticīgi, lai iekļūtu leģitīmistu salonos. Ierēdņi rādīja piemēru, sasveicinājās un cits citam uzsmaidīja dievkalpojuma laikā, un trešās kārtas sievietes pa kaklu pa galvu metās leģitī-mismā, jo sievietes nekad nekā nedara pa pusei.

Sanda bija antiklerikāla, bet nebija un negribēja būt antireliģioza.

Žorža Sanda Aleksandram Dimā-dēlam: Man ir ļoti patīkami un ļoti ielīksmojoši uzskati par nāvi, un es ceru, ka esmu pelnījusi laimīgu likteni otrajā dzīvē. Es nevēlos atrasties septītajās debesīs kopā ar eņģeļiem un pastāvīgi lūkoties visaugstākā vaigā. Vispirms — es neticu, ka viņam ir seja un profils, un tālāk — ja arī ir ļoti jauki būt pirmajās vietās, man tomēr tas nav nepieciešami... Esmu optimiste, par spīti visām pārdzīvotajām ciešanām, un tā varbūt ir mana vienīgā labā īpašība. Jūs redzēsiet, ka arī Jūs to iegūsiet. Jūsu gados es fiziski un

morāliski mocījos un sirgu tāpat kā Jūs. Pagurusi tirdīt citus un sevi pašu, es kādā jaukā rītā nolēmu: «Tas viss man ir vienaldzīgs. Pasaule ir liela un skaista. Viss, ko mēs uzskatām par ārkārtīgi svarīgu, ir tik ātri pārejošs, ka nav vērts par to domāt. Dzīvē ir tikai divas trīs īstas un nopietnas lietas, un tieši tās, tik skaidras un vienkāršas, es līdz šim neesmu iepazinusi un ievērojusi — mea culpa!1 Esmu sodīta par savu muļķību; esmu cietusi, cik vien cilvēkam iespējams ciest; esmu pelnījusi piedošanu. Izlīgsim mieru ar labo dievu! .. .»

Tātad miers ar dievu, taču Sanda nespēja ticēt ne velnam, ne peklei. Viņa sašuta par domu, ka labais dievs varētu kādu notiesāt uz mūžīgiem laikiem. Viņa gan nespēja iztēloties, cik ļoti pati kaitināja pēc dabas skarbus un drūmus cilvēkus. Nekas tik stipri nesadusmo ievainotas sirdis kā optimistisks miers. Bodlērs ienīda Sandu;

Sieviete Sanda ir amorāluma Pridoms. Viņa vienmēr ir bijusi morā-liste. Taču agrāk viņa sludināja konlrmorāli. Viņai ir izdaudzinātais plūstošais stils, ko ļoti ciena buržuā. Viņa ir pļāpīga, smagnēja nejēga; par tikumības idejām viņai ir tāds pats spriedumu dziļums un jūtu smalkums kā vārtsardzēm un pērkamām sievietēm. Ko viņa ir stāstījusi par savu māti... Ko viņa saka par poēziju ... Kā viņa mīl strādniekus ... Daži vīrieši ir spējuši iemīlēties šajā mēslainē, un tas tikai liecina par mūsu gadsimta vīriešu pagrimumu.

Palasiet «La Kentinī jaunkundzes» priekšvārdu, kur viņa apgalvo, ka īsti kristīgie neticot ellei. Sanda stāv par «labo ļaužu dievu», vārt-sardžu un blēdīgu kalpotāju dievu. Viņai ir diezgan daudz iemeslu vēlēties, lai elles nebūtu.

Velns un Žorža Sanda. Nav jādomā, ka ģeniālus cilvēkus velns nekārdina. Protams, viņš nicina mu|ķus, bet nenopeļ viņu līdzdarbību. Gluži pretēji, viņš uz tiem liek lielas cerības. Paskatieties uz Žoržu Sandu. Viņas galvenā īpašība ir muļķība, bet viņa ir apsēsta. Velns viņai ir iedvesis paļāvību uz viņas labo sirdi un veselo saprātu, lai viņa savukārt pārliecinātu citus nejēgas paļauties uz savu labo sirdi un veselo saprātu. Atceroties šo stulbo radījumu, es neviļus šausmās nodrebu. Ja es viņu sastaptu, es nespētu savaldīties un mestu viņai pa galvu ar svētītā ūdens trauku.

Žorža Sanda ir viena no tām novecojušām aktrisēm — naivo lomu tēlotājām, kuras nekad negrib noiet no skatuves.

Netaisnīga, bet dabiska reakcija. Kā baiļpilns nemiers lai neienīst rāmu mieru? Ēnas puses iemītnieki nekad nav varējuši saprasties ar tiem, kuri dzīvo saules pusē. Kopš ceļojuma uz Romu noŽoržas «neatkāpās doma par melno rēgu». Baznīcu zvanu skaņas, kas viņas jaunībā un vēl 1834. gadā bija viņu nomierinājušas un iedrošinājušas, tagad Žoržas ausīs skanēja «kā drūms pērkona dārds, kā [48]

biedinošs tamtams». Tad 1862. gadā rakstnieks Oktāvs Feijē, septiņpadsmit gadus jaunāks nekā Sanda, publicēja Biloza Revue svētulīgu, sentimentālu un viduvēju romānu «Sibilla». Tanī bija attēlota meitene, kas bērnībā bijusi dievbijīga; pirmās komūnijas laikā viņu pārņēma smagas šaubas. Kādā negaisa vakarā viņa redz, ka garīdznieks viens pats ielec laivā un dodas glābt jūrniekus, kuriem draud briesmas. Tad viņa sāk vērtēt reliģiju nevis pēc vārdiem, bet pēc darbiem, atgriežas pie dieva un vēlāk, iemīlējusies jaunā skeptiķī, pūlas savukārt viņu atgriezt un mirst, mēnesnīcā nākdama mājup no «teoloģiskas un sentimentālas» pastaigas.

Šī grāmata nokaitināja Sandu, un nākamajā gadā viņa — ar izlēcienu pret izlēcienu — atbildēja tanī pašā Revue des Deux Mondes ar romānu «La Kentinī jaunkundze». Rakstnieces ieceres un izpildes ātrums palika neskarts. Feijē izdomātā situācija bija apgriezta otrādi. Romāna varoni Lisiju, kāda ģenerāļa dievbijīgo meitu, lenc jauns brīvdomātājs, ko viņa iemīl. Jauneklim ir četri iebildumi pret katolicismu: elle, progresa noliegums, miesīgs askētisms un jo sevišķi grēksūdze. Viņš apgalvo, ka sieviete nevar uzticēties vīram un reizē garīdzniekam. Jaunais Emīls ir sašutis, ka sievas domas jādala ar garīdznieku, kas romānā atfclots baigs un aizdomīgs, pa pusei no priesteru kārtas izraidīts. Emīlam izdodas atbrīvot sievas prātu no maldiem un piegriezt īstajai, proti, autores ticībai.

Strīds aizrāva literātu pasauli, un Sentbēvs bija tiesnesis šajā cīņā:

«Sibillas» autors savā romānā izvirzījis nopietnus jautājumus, varbūt nopietnākus, nekā viņš sākumā bija iecerējis: teoloģiskus un sociālus jautājumus, tagadnes un nākotnes jautājumus. Žoržu Sandu, kā zināms, tas saviļņoja; varenais ērglis sašuta kā pirmā izlidojuma dienā, metās virsū baltajai dūjai un uzrāva to augstu gaisos pāri Savojas kalniem un brāzmainajiem strautiem un patlaban tur laupījumu savos nagos. Tēze pret tēzi, teoloģija pret teoloģiju, un tas viss romāna formā; diezgan nesaudzīgi...

Sanda pateicās: «Lasīju Jūsu lielisko rakstu par Feijē, kas beidzas ar pārāk spožiem vārdiem par mani. Esmu jau pārāk vecs ērglis, lai mestos virsū jauniem talantiem un tos aprītu . . .» Oficiālā klerikālisma laikos šī nostāja sagādāja Žoržai Sandai jaunatnes acīs lielas opozicionāres

slavu. Viņa izvērtās par izcilu personību, par karogu. Kad «Odeons» izziņoja par «Marķīza de Vilmēra» dramatizējuma inscenējumu un paklīda valodas par intrigām pret Sandu, studenti un strādnieki gatavojās viņu atbalstīt. Viņa pati bija ļoti mierīga; uztraucās tikai Manso. Ķeizars un ķeizariene ieradās uz pirmizrādi un aplaudēja ar vientiesīgi izrādītu cītību, kas liecināja, ka prāts viņiem nebija mierīgs.

Žoržas Sandas plezlmļu grāmatiņa 1864. gada 29. februāri: «Vilmēra» pirmizrāde. laiks ir drausmīgs. List. Parīze ir dubļu jūra. Aizbraucu ar Maijāru karietē, nopirku ziedus, pie Žuvēna — cimdus. Vizīte pie prinča... Pārējā dienas daļā pieņemu studentus, kas nāk grupās pa četriem ar vizītkartītēm lūgt biļetes. Kopš desmitiem no rīta viņi stāv rindā Odeona laukumā, klaigā un dzied... Ķeizars un ķeizariene; princese Matilde; princis un princese Klotilde; ieeju pie viņiem ložā... Nedzirdēti, neprātīgi panākumi; kliedzieni, saucieni «Lai dzīvo!», aktierus atsauc atpakaļ uz skatuves. Tas ir gandrīz dumpis, jo sešsimt studentu, kas netika iekšā teātrī, aizgāja dziedāt himnas pie katoļu kluba un jezuītu nama durvīm! Viņus iztrenkā un liek aiz restēm. Izeju no teātra gar ļaužu rindām, skan saucieni: «Lai dzīvo Žorža Sanda! Lai dzīvo La Kentinī!» Mani pavada līdz Voltēra kafejnīcai, vēl arvien klaigādami; mēs aizmūkam ... Foajē vairāk nekā divsimt cilvēku atnāca mani apsveikt, starp ciliem — Dežazē, Ulbahs, Kamils Dusē, Aleksandrs, Mnn-tinjī, Lesiērs utt.

«Marķīzs de Vilmārs», godājama melodrāma, izmantoja savu popularitāti. Ienākumi strauji pieauga; četri tūkstoši trīssimt franku, četri tūkstoši pieci simti, pieci tūkstoši, pieci tūkstoši trīssimt desmit, turpretī parasti «Odeona» ienākumi nepārsniedza tūkstoš piecus simtus franku. «Ir jāredz,» Sanda rakstīja, «Odeona personālu ap mani, . . Es viņiem esmu labais gars.»

Draugu vidū, kuri uz Odeona kāpnēm stāvēja blakus Sandai ovāciju laikā, atradās arī Gistavs Flobērs, kas «raudāja kā sieviete». Grēkus nenožēlojošais romantiķis un grēkus nožēlojušais reālists Flobērs vienmēr bija jūsmojis par Žoržas talantu. Viņš reizēm sastapās ar Žoržu pusdienās pie Manjī, kur mēdza būt arī Renāns, Sent-bēvs, Teofils Gotjē, brāļi Gonkūri. Viņa apsēdās blakus Flobēram, bikli skatījās uz visiem un pačukstēja viņam pie auss: «Vienīgi ar jums es šeit nejūtos neērti!» Brāļi Gonkūri apjūsmoja «daiļo, valdzinošo galvu», kurā ar katru dienu vairāk iezīmējās mulātes tips, un «apbrīnojami smalkās rokas, kas slēpās mežģīņu aprocēs».

Žoržas Sandas piezīmju grāmatiņa 1866. gada 12. lebruārī: Pusdienas pie Manjī ar maniem jaunajiem draugiem. Viņi uzņēma mani loti labi. Viņi visi ir ļoti spoži, tikai izcilais zinātnieks Bertelo ne ... Gotje vienmēr žilbinošs un paradoksāls; Senviktors burvīgs un izsmalcināts; dedzīgais Flobērs man ir simpātiskāks nekā pārējie. Kāpēc? To es vel nezinu. Gonkūri ir pārāk pašpārliecināti, it īpaši jaunākais ... Visdaiļrunīgākais un asprātīgākais par visiem ir tēvocis Bēvs, kā viņu sauc... Maksājam desmit frankus no galviņas; pusdienas ir viduvējas. Visi daudz smēķē; sarunājas, kliedz, cik spēka, un katrs aiziet, kad vēlas... Piemirsu Luiju Buijē, kas ir līdzīgs Flobēram; viņš izturas vienkārši. Sastapu Borī kundzi. Mājās mani gaidīja šuvēja, pēc tam atnāca Kamils un Lisjens Armāns. Esmu uzlūgta uz pusdienām pie Sentbēva ...

1866. gada 9. aprīlī: Pusdienas pie Manjī ar maniem jaunajiem draugiem Tēnu, Renānu, Sentbēvu, Gotjē, Senviktoru, Sarlu Edmonu, Gon-kūriem... un Bertelo, kas nesaka ne vārda. Viņš un es nerunājam. Gavarnī dēls, glīts jauneklis, un vēl viens, kuru es nepazīstu. Saruna ir vētraina, spoža, Gotjē bārstās ar paradoksiem. Tēns ir prātīgs, pārāk prātīgs. Tas viss ir daudz zemāk par aktieru līksmību un labsirdīgo burvīgumu ...

Kādu vakaru Manjī restorānā, kad Sanda bija Bērī (1863. gada 14. septembrī), galda biedri lūdza, lai Teofils Gotjē, kas nupat bija atgriezies no Noānas, pastāsta, kā viņam tur gājis.

— Vai tur bija jautri?

— Kā Morāvijas brā|u klosterī. Ierados tur vakarā. Tas ir tālu no dzelzceļa. Manu ceļasomu iemeta kaut kur krūmos. Mani veda cauri fermai, kur bija daudz suņu, n* kuriem man bija bail. Tad mani aicināja pie pusdienu galda. Edieirc ir labs, tikai pārāk daudz medījumu un cāļu. Man tie negaršo . .. Tur bija arī gleznotājs Maršals, Kalamatas kundze, Aleksandrs Dimā-dēls . ..

— Un kā pavada laiku Noānā?

— Pulksten desmitos ēd brokastis. Pie pēdējā sitiena, kad rādītājs ir uz desmitiem, visi sēžas pie galda. Sandas kundze ierodas samiegojusies un snauž visu brokastu laiku. Pēc tam visi iziet dārzā. Met kauliņus, tas viņu atdzīvina. Viņa atsēžas un sāk tērzēt. Tērzē šajā laikā lielāko tiesu par izrunas jautājumiem. Ar tērzēšanu visi ir apmierināti, jo šada izklaidēšanās veicina gremošanu.

— Ak tā!

— Bet ne mazākā vārdiņa par vīrieša un sievietes attiecībām. Man šķiet, ka jums parādītu durvis, ja jūs par to ieminētos... Trijos Sandas kundze ieiet savā istabā un raksta līdz sešiem. Pēc tam tiek ēstas pusdienas, bet visi ēd diezgan steidzīgi, lai atliktu laiks pusdienām Marijai Kaijo. Tā ir mājas istabene, mazā Fadeta, ko Sandas kundze pieņēmusi par aktrisi savam teātrim un kas vakaros ienāk salonā... Pēc pusdienām Sandas kundze liek pasjansus un klusē līdz pusnaktij ...

Šāds vecums, viengabalains un varens, kas noslēdzas klusēšanā un dīvainās mānijās, ir spēka emblēma. Gotjē vēroja Sandu tāpat kā Hēgelis kalnus; «Tā tas ir.»

VAI MUMS NEPĀRCELTIES UZ PALEŽO?

Žorža Sanda Ogislīnai de Bertoldi 1864. gada 31. martā: «Vilmēra» panākumi ļauj man algūt mazliet brīvību, ko pēdējos gados biju Noānā pilnīgi zaudējusi, tāpēc ka mani labie berijieši, sākot ar visas apkaimes lauku sargiem un beidzot ar manu draugu draugiem, — un to patiesi nav mazums! — vēlējās, lai es ar savu lielo ietekmi iekārtoju viņus darbā. Mana dzīve aizritēja nesekmīgā sarakstē un veltīgā pakalpībā. Turklāt vēl daudzie apmeklētāji, kas neparko negribēja saprast, ka vakars ir mans atelpas brīdis un diena — darba laiks. Galu galā stāvoklis jau bija tāds, ka strādāšanai atlika tikai nakts, un to nu es vairs nevarēju izturēt. Noānā ir arī pārāk lieli izdevumi, man vajadzētu nepārtraukti strādāt. Es mainīšu dzīves veidu; tas mani iepriecina, un man jāsmejas, ka mani par to nožēlo. Maniem bērniem tas arī patiks, jo viņi taču bija kā ieslodzīti Noānā parīziešu nemitīgo apmeklējumu dēļ; tagad mēs Parīzē apmetīsimies cits cita tuvumā un kopīgi atgriezīsimies Noānā, kad mums uznāks vēlēšanās tur pavadīt kādu laiku. Ļaudis par to visu daudz tenko, un man nāk smiekli, kad man saka: «Ak tad jūs mūs atstāsiet? Kā jūs varēsiet dzīvot bez mums?» Vientiesīgie berijieši! Jau diezgan ilgi viņi dzīvo no manis...

Žorža nepateica Ogistīnai visu; bija ari citi iemesli, kāpēc viņa vēlējās atstāt Noānu. Jau sen Moriss Sands un Manso bija naidīgās attiecībās. Morisam bija sāpīgi redzēt, ka biedrs, kas bija viņa gados un ko viņš uzskatīja par viduvēju cilvēku, kļuvis par Sandas favorītu. Moriss jutās pazemots, ka «vecajam Manselam» kā sekretāram, rēķinvedim un pat saimniecības pārzinim Sanda uzticēja Noānās faktisko pārvaldīšanu. Manso bija ļoti līdzīgs Žor-žas Sandas romānu populārajiem varoņiem. Viņa pašaizliedzība sniedzās līdz mānijai; tiklīdz viņam bija kabatā pāris sū, viņš meklēja, kam tos atdot. Sandai, savai dāmai, viņš bija padevīgs kā suns; pret citiem viņš izturējās ar drūmu lepnumu. Manso bija apdāvināts cilvēks. Mākslas kritiķi uzskatīja viņu par lielisku gravieri, turklāt viņam bija dotības arī teātra mākslā. Viņš uzrakstīja ar Žoržas lielu palīdzību nelielu lugu vārsmās, kuru uzveda Odeonā; viņš vadīja Sandas vietā mēģinājumus, lasīja aktieriem lugas. Mājas draugi — Dimā, Flobērs, grāfs d'Orsē izturējās pret Manso sirsnīgi; princese Matilde uzaicināja viņu pusdienās; princis Napoleons atnāca uz pirmizrādi.

Gonkūriem, kurus bija pārsteigusi Sandas kundzes svinīgā nopietnība, miers, pusmiega stāvoklis un vienmuļā,

gandrīz automātiskā balss, Manso, mazliet atgādinādams fenomenālu rādītāju, izskaidroja rakstnieces ārkārtējas darba spējas: «Viņai ir vienalga, ja viņu iztraucē. . . Iedomājieties, ka jums mājās ir atgriezts krāns; pie jums ienāk cilvēki; jūs aizgriežat krānu . . . Tāpat ir Sandas kundzei. ..» Padevība bija abpusēja. Dimā-dēlam Žorža dziedāja slavas dziesmas par Manso: «So cilvēku var cienīt, nebaidoties piedzīvot vilšanos. Cik pašaizliedzīgs sirds cilvēks! Ļoti iespējams, ka divpadsmit gadi, kurus esmu pavadījusi ar viņu no rīta līdz vakaram, mani galīgi samierinājuši ar cilvēku dzimumu . . .»

1863. gadā saspīlējums Noānā kļuva neciešams. Moriss un Manso ķildojās Marijas Kaijo dēļ, kura, aktrises un sievietes panākumu apskurbināta, kļuva nekautrīgi familiāra. Tāpat kā Šopēna laikos, Moriss izteica mātei ultimātu: «Viņš vai es ... Vienam no mums abiem jāatstāj Noēna.» Brīdi viņai šķita, ka viņa upurēs Manso.

Mcmso piezīmes 1863. gada 23. novembrī: Man nezināmas sarunas iznākumā man paziņo, ka nākamā gada Jāņos es esmu brīvs un varu aiziet; daudz asaru tika liets par mani! Ilgi tas nevilkās. Tā arī ir visa pateicība, ko esmu iemantojis par piecpadsmit padevīgas kalpošanas gadiem. Man patik to atzīmēt šeit, lai nekad vairs par to neraudātu un varētu cerēt vēlāk pasmaidīt. Vienalga, cilvēce lielumlielajā daļā tomēr ir bēdīga parādība... Tātad ag būšu brīvs un, ja atkal man radīsies tieksme kādu mīlēt un kādam ziedoties, jo tas ir mans vienīgais prieks, tad varēšu to darīt pilnīgi brīvi... Brīvība! Tas ir jauki...

Šeit ar Morisa Sanda roku vēlāk pierakstīti vārdi: «Pārlasiet Tartifu! — Moriss.»

Taču, nakti pārdomājusi, Sanda nolēma, ka stāvoklis vairs nav tāds kā 1847. gadā. Moriss, laimīgi apprecējies, dēla tēvs, turpmāk var iztikt bez mātes pastāvīgas klātbūtnes; nopietni slimo Manso nevar pamest. 24. novembrī Žorža izšķīrās par Manso un aizbraukšanu.

Zorias Sandas piezīmju grāmatiņa 1863. gada 24. novembrī: Es neesmu noskumusi. Kāpēc? Mēs to visu zinājām, un negāja taču labi. Es arī atgūšu brīvību... Mēs taču nešķiramies, un visi ir apmierināti ar pārmaiņu. Vai tad es neilgojos pēc kaut kādas pārmaiņas šajā sarūgi i-nājumu un netaisnību pilnajā dzīvē? Dosimies ceļā, vecais draugs. Aizbrauksim bez dusmām un īgnuma un nekad nešķirsimies... Viss viņiem, viss viņu labā, tikai ne mūsu cieņa un uzupurēšanās... Nekad.[49]

Šeit ar Morisa Sanda roku vēlāk pierakstīts: «Pārlasiet tēva lomu «Tartifā». Mana māte vienmēr ir piemānīta! — Moriss.»

Sekoja grūtas dienas. Nopietnā lēmuma satricinātā Sandas kundze bija slima un «apģērbta» gulēja gultā. Manso «ar saspringtiem nerviem» braukāja no Noānas uz Parīzi un atpakaļ, meklēdams mājokli uz laukiem. Marionetes tomēr turpināja savas spēles.

Manso piezīmes 1863. gada 26. decembrī: Kundze šodien, bez šaubām, nejūtas labi. Viņa ir drusciņ nepacietīga. Pēcpusdienā viņa gul. Vakarā aizraujas ar kostīmiem marionetēm. Tā vairs nav rotaļa, bet īsta apmātība! ... Un kad vairs nebūs marionetes?

Uzvarējušais Manso sāka just bažas, iedomādamies, ka izraus «Kundzi» no ierastās ģimenes dzīves. Gads beidzās ar parastajām ceremonijām.

Žoržas Sandas piezīmju grāmatiņa 1863. gada 31. decembrī: Aukstums. Es nemaz neeju ārā. Sarunājos ar Morisu par «Sniega cilvēku» .. . Lukulla pusdienas: ar trifeļiem pildītas irbes, zaļie zirnīši, kūkas ar putu krējumu; pēc tam cigaretes, domino. Lina dzied. Pusnakts, sit divpadsmit. Saskatāmies. Aukle atnes Kokotonu, viņš ir atmodies un līksms kā putniņš. Apdāvinām cits citu. Graužam konfektes.

* * *

Parīzē parasto draugu vietā radās jauni. Sanda ar Manso dzīvoja Feijantīnu ielā 97. Tur viņa satikās ar Manso brālēniem Maijāriem, ar agrāko sensimonistu biržas mākleri Rodrigu, kas joprojām devīgi pabalstīja Sandas labdarīgos pasākumus, ar Lambēriem un ar galda biedriem no pusdienām Manjī restorānā. Viņa sev ielika mākslīgos zobus, četras reizes nedēļā gāja uz teātri un izskraidīja priekšpilsētu, meklēdama «mājiņu». Maijārs, kas dzīvoja Palezo, starp Versaļu un Limūru, piedāvāja nelielu māju. Nesen bija nomiris Delakruā. Sandai bija pāri par divdesmit Delakruā gleznu. («Man to ir par septiņdesmit astoņdesmit tūkstošiem franku, varu galvot,» viņa rakstīja.) Viņa nolēma pārdot visus šos audeklus un paturēt tikai divus — «Gjaura grēksūdzi», kas bija mākslinieka pirmā dāvana, un «Kentauru», pēdējo, ko Delakruā bija viņai dāvinājis. Šim darījumam vajadzēja sagādāt Sandai iespēju «nodot Morisam nekā neienesošas bagātības vietā ļoti patīkamu renti trīs tūkstošu franku apmērā» un nopirkt nelielu mui-

žiņu. Rodrigs palīdzēja nokārtot finansiālo pusi. «Villu Žorža Sanda» nopirka uz Manso vārda, taču viņš apņēmās norakstīt to mantojumā Morisam.

Pēdējā uzturēšanās Noānā, atvadīšanās. Vecais mērs zemnieks «Olāra tēvs» raudāja. Moriss un Lina mudināja māti būt saprātīgai, jo viņas sirds vēl bija palikusi pārāk jauna.

Žoržas Sandas piezīmju grāmatiņa 1864. gada 25. aprīlī: Atturēšanāsl Nejēgas, atturēties — no kā? Atturieties jūs visu mūžu no tā, kas ir ļauni. Vai dievs ir radījis labo tādēļ, lai mēs no tā atteiktos? Atturieties jūs priecāties par saules siltumu un skatīties uz ziedošiem ceriņiem. Es strādāju ... neatturēdamās no nožēlas, ka nestrādāju vairāk. Bet man ir apnicis, un sirds vairs nav pie darba ... Šovakar lasām Morisa romānu. Dienā mācījos gatavot gnocciti', lai varētu tos gatavot Palezo...

Manso piezīmes 1864. gada 11. jūnijā: Pēdējais vakars Noānā. Domāju, ka mēs visi to atcerēsimies. Tāpēc nav ko rakstīt par to. Taču man neviļus ienāk prātā, ka četrpadsmit gados, kurus esmu šeit pavadījis, esmu vairāk smējies, vairāk raudājis, vairāk pārdzīvojis nekā iepriekšējos trīsdesmit trīs gados... Turpmāk būšu viens ar Viņu. Kāda atbildība] Bet ari kāds gods un prieks!

Šeit ar Morisa Sanda rokrakstu piebilde: «Kāds āksts! Kāds stulbenis!»

Ķildošanās nekādas nebija, un viss noritēja draudzīgi. Noānu atstāja uz ilgāku laiku sarga uzraudzībā, jo arī Moriss un Lina negribēja uzņemties gādību par plašo mājokli: «Mani mīļie bērni negrib pārvaldīt Noānu; tas nav īsti pareizi no viņu pašu interešu viedokļa . . . bet viņi it kā kautrējas, un tas ir labi un mīļi . . .» Jaunieši nolēma doties uz Giljerī pie Kazimira, kurš palika pēdējais patvērums saviem bērniem un kuru Moriss un Lina bija ļoti iemīļojuši.

Žorža Sanda «aiztrauca uz Palezo», berijiešu žēlabu pavadīta; tie sūtīja viņai pakaļ skumjus vēstījumus un'sirsnī-gus lūgumus. Lašatrā trina mēles par strīdu ģimenē. Sanda atspēkoja: «Paldies dievam, mēs vienmēr dzīvojam labā saskaņā, bet, ja lašatrieši pēc sava paraduma nebūtu mūs apsūdzējuši, tad jau viņi būtu slimi. ..» Sandai patika jaunais «Parīzes dzīvoklis, mazītiņš, bet burvīgs, ērts, tīrs un ļoti gaumīgs». Palezo viņu apbūra.

Žoržas Sandas piezīmju grāmatiņa 1864. gada 12. jūnijā: Esmu sajūsmināta par visu: par apvidu, mazo dārzu, skatu, māju, par pusdienām, [50]

kalpotāju, klusumu. Šeit ir burvīgil Labais Mansels ir padomājis par visu; tā ir pati pilnība.

1804. gada 13. jūnijā: Man ir īsts lāča miegs. Izrādās, ka ir pūtis vējš, dārdinājis pērkons. Es to nemanīju ... Dienu pavadām izkravājoties un sakārtojoties. Man ļoti patīk salikt lietas pavisam jaunos skapjos un tik tīrās telpās. Lisija mums gatavo garšīgas pusdienas un pasniedz tās ar ēstgribu ierosinošu spodrību. Mēs ēdam zemenes no pašu dārza, zivis, olas, dzeram kafiju. Vai to visu sadabū Mansels?... Burvīgi!...

Žorža Sanda Morisam 1804. gada 14. jūnijā: Tas ir zaļumu šķīvis ar mazu ūdens briljantu vidū, viss iekļauts brīnišķīgā ainavā, īsts Ris-dāls . .. Tur labi nāk miegs; klusums tāds pats kā Garžilesā — nakti un dienu ... Koki ir lieliski, pļavas un druvas krāšņas, un pastiprinātā zemes kultivēšana tomēr netraucē taciņu un strautu malās augt daudziem stādiem. Šorīt apmetu nelielu līkumu un atnesu mājās sārtus, zilus un mēļus sausseržus, kādi pie mums neaug. Gribētu jums aizsūtīt no mana dārziņa sārtu spireju, tas ir burvīgs krūms.

Tikko iekārtojusies Palezo, Žorža Sanda saņēma briesmīgu vēsti. Mazais Marks Antuāns, «Kokotons», bija Gil-jerī saslimis.

Manso piezīmes 1804. gada 19. jūlijā: Saņēmām briesmīgu vēsti, ka Marks ir slims uz miršanu: «Daudz sliktāk, maz cerību.» Mēs aizsūtām jaunos ļaudis pateikt Maijāram, lai mūs gaida So stacijā. Sakravājam somas un dodamies ceļā. Mēs būtu varējuši braukt ar Bordo vilcienu tanī pašā vakarā, bet mūsu vilciens nepienāk laikā, un mēs par piecām minūtēm nokavējam vilcienu no Orleānasl Varam braukt tālāk tikai rit.. . Pārguļam Feijanlīnu ielas dzīvoklī. Labi darījām, ka paņēmām līdzi Lisiju ...

1804. gada 20. jūlijā: Jauna telegramma; «Ja gribi viņu redzēt, brauc.» Atnāk Maijārs un Kamils, kurus pierunājām braukt mums līdzi. Pusdienas paēdam mājās Feijantīnu ielā vieni paši un izbraucam no stacijas septiņos četrdesmit piecās minūtēs. Esam kupejā vieni ...

1804. gada 21. jūlijā: Starp Perigē un Ažānu paēdam kupejā brokastis. Ažānā pusvienpadsmitos mūs sagaida pasta kariete, un mēs tūlīt traucam uz Giljerī, ko sasniedzam divos. Jau pusstundu iepriekš uzzinājām no lauku pastnieka, ka esam ieradušies par vēlu; bērns no rīta nomiris. Pirmais cilvēks, ko ieraugām, ir Moriss; pēc tam Didevāna kungu un Dabas kundzi; pēc tam Morisa sievu...

Tur Sanda redzēja savu vīru pēdējo reizi. Kazimirs, kam bija nepatīkami uzņemt viņu zem sava jumta, sacīja: «Nevaru viņai liegt ierasties, lai redzētu mazdēlu.» Kad pieteica «baroneses kundzes karieti», Didevāns ar saviem draugiem iznāca uz lievenēm. Aurora bija atvedusi doktoru Kamilu Leklerku un Manso. Viņa klusu pačukstēja: «Kazimir ...» — «Kundze, jūs zināt, kur ir jūsu istaba,» viņš sacīja, «kopš jūsu aizbraukšanas tā nav apdzīvota.» Konkubīne laipni pavadīja likumīgo sievu, kura viņai sacīja: «Uzticu jums savu veco vīru.»

Žoržai Sandai bija mugurā savāda kleita, uzraukta virs sarkaniem apakšsvārkiem; viņa kūpināja milzīgas cigaretes. Pa maltītes laiku viņa nekā nerunāja. Cilvēki, kas tanī laikā atradās Giljerī, ievēroja «viņas nomākto izskatu, tuklumu, nokārušos vaigus». Nākamajā dienā Sanda aizbrauca. «Kādu iespaidu jums atstāja šī pēdējā tikšanās ar jūsu laulāto draudzeni?» ārsts Selsī jautāja Kazimiram. «Ak, man nebija vēlēšanās saukt viņu par Auroru,» atbildēja Kazimirs, «viņa drīzāk bija līdzīga rietošai saulei . . .»

Sanda atgriezās Palezo, Moriss un Lina — Noānā. Šajās sērās Sanda atkal pārsteidza draugus ar ātro pretošanos sāpēm. «Kāda nelaime! Un tomēr es prasu, es pavēlu radīt jaunu bērnu, jo vajag mīlēt, vajag ciest, vajag raudāt, cerēt, radīt. . .» Pusdienas pie Manjī, vodeviļas, 2.imnāzs, Odeons — dzīve no jauna turpinājās noslēgtajā lokā. Manso klepoja, saveda kārtībā Palezo un vakaros spēlēja ar «savu dāmu» beziku.

VI

MANSO CIEŠANAS UN NĀVE

1865. gads bija skumjš £>ds. Manso klepoja, viņu mocīja drudzis, viņš baismīgi kusa kā svece. Žorža arī sūdzējās par tūkstoš kaitēm, tomēr kā vienmēr darbīgi skraidīja pa dubļaino dārzu, lai iestādītu no Noānas atsūtītos sīpolus, katru vakaru brauca uz Parīzi, uz teātri, nomocīja Manso un.Maijāru, uzdodama tiem izdarīt dažādus pirkumus. 23. janvārī Maijārs pēkšņi nomira ar peritonītu un «Kundze bija ļoti laba un mīļa pret mums visiem». Taču jau pēc dažām dienām viņa, lietum gāžot, vilka Manso līdzi uz Palezo, lai noskatītos gada tirgus izrādi «Velna atmiņas». Viņa nespēja pretoties kārdinājumam noskatīties marionetes.

Patiesību sakot, bija mirkļi, kad viņa nespēja pretoties nekādam kārdinājumam. Parīzē viņa 1864. gadā bija atkal sastapusies ar jauno gleznotāju Maršalu, ar Mastodontu, kas, pateicoties Sandai, bija kļuvis princeses Matildes tuvs draugs. Dimā-dēls otrreiz no jauna tuvināja Maršalu un Sandu, lūgdams, lai viņa izdabū no prinča ordeņlentiti

«resnajam Apellam, kas ļoti mīl sarkanu krāsu». Resnais Apells bija ieradies Palezo izsacīt pateicību. Mirstošais Manso tanī laikā krita pilnīgā izmisumā. Viņu bija grūti kopt. Sanda, kas vairs nespēja to izturēt, piepeši nolēma aizbraukt ar Maršalu uz Garžilesu un pavadīt tur dažas dienas.

Manso piezīmes 1864. gada 29. septembrī-. «Maršals ir nekaunīgs kā bendes kalps.»

Taču šis bija pēdējais sānlēciens. 1865. gadā, redzēdama, ka Manso iet bojā, Sanda nozvērējās viņu vairs nepamest un solījumu pildīja. Viņš «elsa kā suns» un mazliet spļāva asinis. Redzot, ka viņš aizvien vairāk sadrūma, Žoržai ienāca prātā kopā ar viņu uzrakstīt romānu «Laime», lai viņu vairāk tuvinātu savai dzīvei. «Kundze strādā pie mūsu romāna.» Tomēr viņa aizsūtīja Manso uz Parīzi «pēc sūkņa un citām lietām». Viņš atgriezās galīgi novārdzis. «Mana dārgā Kundze gaida mani stacijā, it kā viņa būtu es, un es — viņa! Tas ir ļoti mīļi...» 1865. gada 30. maijā: «Viņa ir skumja — mana dāma, redzēdama mani šādu. Bet, tiklīdz drudzim labpatīk mani piemirst, es daru visu iespējamo, lai Kundzi sasmīdinātu . . .»

Sanda kopa slimnieku pašaizliedzīgi kā žēlsirdīgā māsa, pati viņu norīvēja, apmazgāja, lika mitrus apsējumus. Tagad viņa viena rakstīja dienasgrāmatu, taču Manso to katru dienu pārlasīja, un viņai bija grūti noturēt līdzsvaru starp maz ticamu optimismu un izmisumu, kas mirēju būtu izbiedējis.

Žoržas Sandas dienasgrāmata 1865. gada 18. jūnijā: Šorīt viņš man sacīja: «Es svīstu mazāk, un man noteikti ir labāk.» Pēc brokastīm viņš cieši aizmiga, un tas ir labi, jo naktis vijjš gu) nemierīgi. Viņš mazliet strādā un nolasa man dažas lappuses neķjppodams. Viņš gribētu izbraukt ekipāžā, ja būtu silts laiks, bet ir ļoti auksti... Es vairs nedzīvoju! Cik sāpīgi ir redzēt viņa ciešanas! Šovakar pēc aprlvēšanās viņš ieņem divas pilulas ... Viņam salst pat pēc aprlvēšanās ...

1865. gada 25. jūnijā: Skumja diena. Viņš ir uzbudināts, izmisis, zaudējis drosmi. Es tikai raudu, un ar to nekas nav līdzēts. Viņš vaino mani, ka nekjūst vesels, ka ārsti neskatoties nopietni uz viņa slimību! Viņam ir drudzis visu dienu, pēc pusdienām viņš divas stundas klepo; pēc tam viņš ir sašutis. Viņš ir īgns pret ārstu Morēnu, pret draugiem, pret visu pasauli...

1865. gada 6. jūlijā: Negaisa diena. Tropisks karstums, kas mani nomāc. Pulksten vienos viņš kļūst mazliet mierīgāks un uzsauc man no augšas, to pavēstīdams. Nabaga draugs! Taču tas nevelkas ilgi. Drudzis viņu kremt, un viņš ir vārgs, ļoti vārgs. Tomēr viņš ēd. Bet kā viņš savā stāvokli varētu cīnīties pret karstumu, kas liec pie zemes pat

veselos? Es redzu — viņš cīnās vīrišķīgi, taču es nevis viņu uzmundrinu, bet pati nespēju uzveikt asaras. Viņš bija mans spēks un mana dzīvība! Kad viņš kļūst vājāks fiziski, es kļūstu vājāka garā ...

1865. gada 8. jūlijā: Arvien vārgāks, arvien ātrāk uzbudinās. Šaušalīga diena. Vakarā ierodas doktors Fisters [51] ar savu sekretāru un Kamilu. Atnāk arī ārsts Morēns. Fisters izmeklē un izklausās. Vienmēr tas pats: viena plauša pilnīgi vesela, otrā — nenozīmīgs punkts. No tās puses nav nekā nopietna, bet drudzis, nervi, viegli uzbudināmā daba . .. Fisters apgalvo, ka slimniekam jāizdziedinās ar paša gribas spēku un pakļaušanos režīmam, kas jāievēro visā stingrībā. Vajadzīga apskaloša-nās ar aukstu ūdeni, nekavējoties, nešauboties. Man doktors pateica, ka ir izdziedinājis daudz smagākus slimniekus un ka es nedrīkstu piekāpties, pat ja Manso mani par to sāktu ienīst... Nabaga bērns! Viņš kliedz aukstās apmazgāšanas laikā, tas man plosa sirdi. Man rodas vēlēšanās nonāvēties. Nē! Man vajag viņu kopt un glābt... glābt, par spīti viņa gribai.

1865. gada 18. augustā: Viņš klepo nepārtraukti visu nakti un visu dienu. Četrdesmit astoņas stundas! Tas ir drausmīgi, un tomēr viņš ir daudz mierīgāks nekā iepriekšējās dienās. Laikam viņš reizēm pat aizsnaužas, jo jūtas pārsteigts, kad viņam pasaka, cik ir pulkstenis: viņš neapzinās aizritējušo laiku ...

1865. gada 19. augustā: Ak vai! Viņš izlasīja visus iepriekšējos ierakstus. Reizēm baidījos viņu sadusmot, piezīmēs mazinot viņa kaiti, reizēm bažījos, ka viņš neuzzina par savu neglābjamo stāvokli. Es to zinu jau vairāk nekā mēnesi; kāda cīņa man bija jāizcīna, lai viņam to noslēptu! Tagad viņam ir pavisam slikti. Drudža nomocits, viņš aizelsdamies guļ un vairs pat neklepo. Vai tā ir pēdējā dusa?...

Pirmdien, 21. augustā: Nomira šorīt sešos pēc šķietami pilnīgi mierīgas nakts. Atmodies viņš mazliet runāja, bet jau mirušā balsī, pēc tam neskaidrus vārdus — kā sapnī,Jpēc tam daži ar pūlēm izdarīti elpas vilcieni, pēc tam bālums, un pēc tam vairs nekas! Ceru, ka viņš nekā neapzinājās. Pusnakti viņš ar mani runāja labprāt un skaidri. Viņš sacīja, ka gribot aizbraukt uz Noānu! ... Pārģērbu viņu, sakārtoju gultu. Aizspiedu viņam acis. Noliku pie viņa ziedus. Viņš ir skaists un liekas ļoti jauns. Ak dievs! Es vairs nebūšu pie viņa nomodā...

1865. gada 22. augustā: Nakti pavadīju viena pie viņa mūžīgās dusas! Viņš guļ savā gultā, tagad norimis uz visiem laikiem. Nav nekā pretīga, nekā biedējoša. Nav Tiēlabas smakas. Pieliku pie viņa svaigas rozes... Tagad esmu viena un viņš man līdzās šajā mazajā istabiņā. Man vairs nav jāieklausās viņa elpā, un nākamajā naktī nebūs vairs nekā, esmu vēl vientuļāka! Un tagad jau tāda būšu vienmēr...

Visā Žoržas Sandas mūžā nav daudz tik aizkustinošu brīžu kā šī ilgstošā gādība par slimnieku, vīrišķīgie meli, rosīgais maigums. Piecu mēnešu laikā viņa ne uz vienu

dienu neatstāja mirēju. Pēc viņa nāves Sanda tūlīt rakstīja Morisam.

Žorža Sanda Morisam 1865. gada 21. augustā: Mūsu nabaga drauga ciešanas ir beigušās. Viņš aizmiga pusnaktī, būdams pie pilnas apziņas ... Esmu galīgi salauzta, tomēr, apģērbusi viņu un pati sakārtojusi nāves gultā, vēl spēju valdīt pār sevi un neraudāt. Neraizējieties, es nebūšu slima, jo es to negribu; došos tūlīt pie jums, tiklīdz būšu nokārtojusi visu vajadzīgo viņa mirstīgo atlieku apbedīšanai un savedusi kārtībā viņa un savas lietas, kas ir arī jūsu...

Jo Manso, kaut gan viņam vēl bija dzīvi vecāki un neprecējusies māsa Lora, visu savu mantu bija novēlējis Morisam Sandam.

Žorža Sanda Morisam 1865. gada 22. augustā: Jau divas naktis esmu viena pie nabaga aizmigušā, kas vairs nemodīsies. Kāds klusums tagad valda mazajā istabiņā, kurā mēdzu ienākt uz pirkstgaliem katrā dienas un nakts stundā! MaD ausīs vēl skan asais klepus; tagad viņš gul mierā; viņa vaigs ir rāms; viņš ir nosegts ar ziediem. Viņš izskatās kā no marmora, viņš, vienmēr tik kustīgais, tik straujais! Ne mazākās līķa smakas; viņš ir pārakmeņojies. Viņa māsa, īsta muļķe, atnāca šorīt un negribēja uz viņu paskatīties, sacīdama, ka jutīšoties pārāk satriekta...

Pēc apbedīšanas, pēc «pārdzīvojumu un asaru dienas» Moriss aizveda māti uz Noānu. Žoržas Sandas dienasgrāmata 1865. gada 23. augustā: «Mans dēls ir mana dvēsele. Dzīvošu viņam, mīlēšu šīs krietnās sirdis. Jā, jā, bet tu. . . Tu, kas mani tik ļoti mīlēji! Esi mierīgs, tava daļa' paliks nezūdīga . ..» Linu, kas bija grūta ceturtajā mēnesī, Sanda atrada «ļoti svaigu un ļoti kuplu, māju ļoti spodru un kārtīgu . . . Pastaiga dārzā, pie dzīvniekiem, malu malās. Viss ir labi kopts un ļoti jauks.» Moriss un Lina, acīm redzot, arvien vairāk pieķērās Noānafi. Vedekla bija rosīga, maiga, paklausīga. Sanda pavadīja tur vairākas nedēļas, pēc tam atgriezās Parīzē, kur no jauna bija redzama Franču teātrī, Odeonā. Viņa pārdzīvoja sāpes, bet tās nekultivēja. Par kādu citu sievieti Sanda sacīja: «Viņa ir pilna sāpīgu bērnišķību, kuras padziļina ciešanas un nemodina pienākuma apziņu. Viņa katru dienu vairākas stundas pavada pie dēla kapa un ne tādēļ, lai lūgtu dievu un pārdomātu par dvēseļu nemirstību, bet lai aplūkotu zemes stūrīti, kur no viņa nemirstīgās būtības atlikusi tikai īslaicīgā čaula . .. Laiks dziedina brūces, ja ievainotais tās vienmēr no jauna neuzplēš.»

Vēstule Flobēram, kas šajā smago pārbaudījumu laikā bija draudzīgs un uzticīgs apmeklētājs, ļoti vaļsirdīgi atspoguļo Sandas gara noskaņojumu.

Žorža Sanda Gislavam Flobēram 1865. gada 22. novembrī: Tagad esmu gluži viena savā mājiņā... Man ir šeit tomēr skumji. Pilnīgo vientulību, kas man vienmēr bijusi atpūta un pārtraukums darbā, tagad ar mani dala nelaiķis, kas šeit izdzisa kā svece un kas vienmēr ir šeit. Domāju, ka viņš nav nelaimīgs tanīs sfērās, kur tagad mīt; bet man šķiet, ka tēls, ko viņš šeit pie manis atstājis, kas īstenībā ir vairs tikai atspulgs, žēlojas, ka nevar vairs ar mani runāt. Vienalgal Skumjas nav kaitīgas; tās kavē mums nocietināt sirdi. Un ko darāt Jūs, draugs, šajā stundā? Noteikti cītīgi strādājat, arī viens, jo Jūsu māte droši vien ir Ruānā. Laikam tur arī naktī ir skaisti. Vai jūs reizēm padomājat par «mājvietas pulksteņa veco trubadūru, kas vienmēr dzied un dziedās par ideālu mīlestību»? Un tomēr es saku: jā! Jūs, monsinjor, nestāvat par šķīstību — tā ir Jūsu darīšana. Es saku, ka tai ir savs labums. Tagad apskauju Jūs no visas sirds un, ja spēšu, likšu runāt cilvēkiem, kuri mīl viens otru pēc vecās modes. Varat man neatbildēt, ja neesat tam noskaņots. Bez pilnīgas brīvības nevar būt īsta draudzība. Nākamajā nedēļā Parīzē, pēc tam atkal Palezo un pēc tam Noānā.

Par ko Sanda domāja, vientuļi noslēgusies Palezo, sasniegusi vecuma slieksni? Reliģijas jautājumos viņa atzīst savu nezināšanu. Cilvēks nav tik gudrs, lai definētu dievu, un nevar apgalvot to, ko nevar definēt. Viņa tomēr grib ticēt.

Žorža Sanda Deplanšam 1866. gada 25. maijā: Mūsu gadsimts nevar nekā apgalvot, bet es ceru, ka nāk®ne to varēs! Ticēsim progresam; ticēsim dievam jau tagad. Jūtas mūs pie tā ved. Ticība ir neikdienišķs saviļņojums, sajūsma, intelektuālas pacilātības stāvoklis, ko vajag sevī glabāt kā dārgumu un neizmainīt dzīves ceļos vara sīknaudā, tukšos vārdos, neprecīzos un pedantiskos spriedelējumos .. . Ļaujiet darboties laikam un zinātnei! Uztvert dieva darbību pasaulē ir gadsimtu darbs. Cilvēks vēl nekā nezina; viņš nevar pierādīt, ka dieva nav; viņš jo vairāk nevar pierādīt, ka dievs ir. ^ļau tas ir labi, ka nevar viņu bez iebildumiem noliegt. Ar to, draugs, apmierināsimies — mēs, kas esam mākslinieki, tātad jūtu cilvēki.. . Ticēsim tomēr un sacīsim: «Es ticul» Tas vēl nenozīmē: «Es apgalvoju»; sacīsim: «Es ceru!» Tas vēl nenozīmē: «Es zinu.» Apvienosimies šajā jēdzienā, šajā vēlējumā, šajā sapnī, ko sapņo labas dvēseles. Mēs jūtam, ka ir jācer un jātic, lai būtu žēlsirdīgs, tāpat kā ir vajadzīga brālība, lai būtu brīvība un vienlīdzība ...

Tātad «viņa mīl dievu», kā bija paredzējusi māte Ali-sija, taču, pati palikdama spirituāliste, neizslēdz no baznīcas materiālistus: «Vietu ateistiem! Vai viņi, tāpat kā mēs, nav pievērsušies nākotnei? Vai viņi, tāpat kā mēs, necīnās pret māņticības tumsu?»

Politikā viņa joprojām nezaudē cerību, kaut gan skatās

daudz skeptiskāk uz tūlītēju darbību. Impērija nekā vērtīga viņai nerāda, par spīti draudzībai; ko viņai apliecina pils, un viņa ļoti maz tic liberālismam, ar ko sāk plātīties Napoleons III. Romānā «Silvestra kungs», ko Sanda patlaban raksta, divi cilvēki pretstatīti dialogā — tas ir Sandas saruna ar Sandu. Vecs vientuļnieks Silvestra kungs, kas bijis četrdesmit astotā gada notikumu līdzdalībnieks, vairs netic nevienai sabiedriskai iekārtai, jo ir pieredzējis, ka taisnība nekad neuzvar; viņa sarunu biedrs PjērsSorēds ir jauneklis, kas nepieļauj, ka cilvēks kļūst skeptiķis aiz īgnuma, tāpēc ka nav īstenota paradīze zemes virsū. Kādēļ uzmākt tautai pilnīgus likumus? «Tā ir terorisma doktrīna: brālība vai nāve; tāda pati ir inkvizīcijas doktrīna: ārpus baznīcas nav glābiņa. Valdības dekretēts tikums un ticība vairs nav ticība un tikums; tie kļūst nīstami. Jāļauj indivīdiem brīvi izprast apvienošanās priekšrocības un jādod tiesības pašiem apvienoties, kad būs pienācis laiks.»

Mistiskā un romantiskā revolucionāre pamazām nonāk pie kritiskas domāšanas. Sanda uzskata, ka viņa to sasniegusi, nodarbodamās ar zinātnēm. Kādā citā šā perioda romānā — «Valvedrā» viņa sirsnīgi un ar cieņu zīmē kāda zinātnes cilvēka portretu. «Nestāstiet man, ka dabas likumu studēšana un cēloņu pētīšana sirdi dara vēsu un kavē domas lidojumu; es jums neticēšu.» Tāpat kā tanī laikā Renāns un Bertelo, arī Sandas kundze pāriet no populāra romantisma uz zinātnisku romantismu. Evolucionēdama kopā ar savu laikmetu, viņa paliek jauno domu centrā «kā skanīga atbalss».

Grāmatas, kuras viņa tanī laikā raksta, nav pārāk labas, un viņa to zina. Tie ir idejiski romāni, kuros sastopas nevis dzīvi cilvēki, bet doktrīnu iemiesojumi. Mākslai jābūt konkrētākai. Sandas īstais ģēnijs bija saistīts ar mīlestību uz zemi; tas spīd pēdējos uzplaiksnījumos viņas īsajās vēstulēs.

2.oiia Sanda Morisam 1866. gada 1. februāri: Biju lieliskā ceļojumā, redzēju fantastisku, brīnišķīgu saules lēktu pār Melno ieleju, visas zelta nokrāsas: bālu, vēsu, siltu, sārtu, zaļu, pelēku, purpursarkanu, mēju un zilu no lielā gaismas radītāja paletes; visa debess no zenīta līdz apvārsnim zaigoja ugunīs un krāsās; burvīgi lauki; ap rožainām peļķēm ziedošas savvaļas dzeloņplūmes ...

Valvedrs ir prāta radīts tēls, tendencioza romāna varonis, kam trūkst dzīvības pulsējuma. Taču Sanda neatlai-

dīgi iet uz priekšu, galvu nodūrusi kā Bērī vērsis, un katru dienu uzar jaunu vagu. Vai viņa ir laimīga? Jā, tāpēc ka viņa grib būt laimīga.

Žorža Sanda Sarlam Ponsl 1866. gada 16. novembrī: Laime ir atkarīga no paša cilvēka, jāprot to gūt; ir jābūt vienkāršai gaumei, ir vajadzīga zināma drosme un zināma pašaizliedzība, darba mīlestība un, galvenais, tīra sirdsapziņa. Tagad esmu pārliecināta, ka laime nav nekāda himēra; ar pieredzi un pārdomām var sevī daudz smelt; pat veselību var atgūt ar gribu un pacietību ... Dzīvosim dzīvi tādu, kāda tā ir, un nebūsim nepateicīgi.

So filozofiju Sentbēvs bija sludinājis Sandai jau agrāk, brāzmaino negaisu laikos. Sanda aizsūtīja viņam «Silvestra kungu» ar veltījumu: «Sentbēvam, manas dzīves liegajam un vērtīgajam gaišumam.» Taču saprātīgums, kas bija radies ar gadiem un pieredzi, neietver sevī ne atveidojumus, ne nožēlas. 1866. gadā bija modē izsmiet «gadsimta kaiti», ar kuru Sanda savā laikā sirga kopā ar visiem saviem draugiem romantiķiem. Viņa paceļ šo veco, saplosīto karogu: «Varbūt mūsu kaite bija vērtīgāka nekā tai sekojošā reakcija — šī alkatība pēc naudas, pēc izpriecām bez ideāla —, vērtīgāka nekā neiegrožotā godkāre, kas, manuprāt, ne sevišķi cēli raksturo gadsimta veselību.»

DEVĪTĀ DAĻA MĀKSLA BUT VECMĀMIŅAI

Par spīti daudzajiem pārbaudījumiem, mani gadi un dvēseles cildenums novedis mani pie pārliecības, ka dzīvē viss ir labi.

SoloUls

I

MANS TRUBADŪRS

Manso nāve Žoržu Sandu no jauna tuvināja Noānai. Viņai bija dīvaina patika uz vairākiem mājokļiem, tāpēc viņa paturēja arī mājiņu Palezo un apartamentu Parīzē. Tur viņu bieži atveda mīlestība uz teātri, pusdienas pie Manjī, viņas lugu mēģinājumi. Franču teātrī viņa noskatījās Misē «Ar mīlestību nejoko». «Vecs stāsts, burvīga luga,» Sanda atzīmēja. Jā, vecs stāsts, kurā viņa atrada pati savus vārdus un izdzisušo kaislību atmiņas. Reizēm viņa aizveda milzi Maršalu uz cirku vai uz Zimnāzu.

2orža Sanda Sarlam Maršalam: Vai esi dzirdējis «Donu Zuānu» Liriskajā teātrī? Pasūtīju divas bijetes uz otrdienu. Vai gribi vienu? Ja gribi, tad paēdīsim kopā pusdienas, kur Tu vēlēsies. Ja ne, tad satiksimies kaut kur citur, lai es varētu Tevi apskaut un svētīt, pirms atgriežos Noānā. Atstāj man zīmīti pirmdien Feijantinu ielā, lai es varētu atdot otro vietu uz «Donu Zuānu» kādam citam biedram, ja Tev nebūtu iespējams pašam to izmantot. Kā Tev iet, resno trusīt? Man iet labi. Tikai austrumu vējš man krīt uz nerviem. Skūpstu Tevi...

Taču biedrs, daiļu modeļu «tīklos iekritis», bieži pievīla, viņu bija grūti iekārdināt pat ar pusdienām par desmit frankiem pie Manjī vai Brebāna.

Palezo mājiņu uzturēja labā kārtībā pastāvīgo sargu pāris Zaks un Karolīna, dievbijīgi un ražīgi ļaudis, «viņi apkalpoja lieliski, nekad neaizmirsa uzvilkt pulksteni, noraut kalendāra lapiņu», tāpat kā Manso laikos, tā ka Žorža varēja, kad vēlējās, pavadīt tur viena mierīgus vakarus — ne pārāk skumja, klusībā gremdēdamās apcerē. Taču būtībā viņa bija un palika Bērī lauciniece un vairāk par visu viņai patika dārgā Noāna.

Gan kā bērns, gan kā meitene, gan kā pieaugusi sieviete Sanda retu gadu bija pavadījusi neatgriezusies Noānā pastaigāties zem skābaržiem, saskarties ar savu zemi un saviem aizgājējiem. Ar zāli aizaugusī kapsēta, kuplās, pa pusei satrunējušās vīksnas, ar dakstiņiem apjumtais zvanu tornītis, netēsta koka lievenis — «tas viss kļūst sirdij mīļš un dārgs, kad ilgi ir dzīvots šajā mierīgajā, klusajā nostūrī». Apkārtējās zemnieku mājiņās mīt bērnības rotaļu biedri, viņu bērni un mazbērni. Zvaniķis kapracis ir sens draugs. Varbūt agrāk pilskundze bija modinājusi sašutumu ciema iedzīvotājos. Daži pat apgalvo, ka redzējuši parkā velnus un dzirdējuši dīvainu mūziku, polonēzes un mazurkas, taču tagad ar to bija beigas. Sandas kundze nu bija leģendāra personība, Noānas Labā Dāma un aizgādne, kas «padarījusi slavenu harmonisko Bērī».

Kopā ar Žoržu Sandu Ndfcnā dzīvo ne tikai Moriss un Lina, bet arī mazmeitiņa Aurora, jo pēc Kokotona nāves izteiktais «pasūtījums» bija izpildīts. Aurora, iesaukta par «Lolo», ir daiļa, svaiga un līksma; viņai ir vecmāmiņas melnās, samtainās acis, «burvīgas rociņas un kājiņas, skatiens vienmēr nopietns, paL tad, kad viņa smejas». Aurora IV «noteikti grib runāt un ārkārtīgi neparasti vingrinās līdzskaņu izrunāšanā caur degunu un rīkli». 1868. gadā viņai paliks divi gadiņi, un vecmāmiņa šajā svinīgajā dienā viņai uzdāvinās baltu prīmulu pušķi no Trianona dārza.

Māja, tāpat kā agrāk, bija viesmīlīga, draugiem vienmēr atvērta. Tikai tie bija mainījušies. Borī, visvarenais Dis-kontbankas direktors, tagad pelnīja — Žoržai par lielu sašutumu — divdesmit piecus tūkstošus franku gadā. Lam-bērs, panākumus guvušais, ar ordeni apbalvotais mākslinieks, bija labi apprecējies un dzīvoja plaši. «Viņš ir bagātāks par mani, dzīvo labākos apstākļos, ģērbjas un ēd labāk nekā es,» Sanda sacīja. «Vai par to jābfīnās? Viņš ienāk dzīvē, un es drīz no tās aiziešu.» Pamazām ap Žoržu pulcējās jauna «dēlu» paaudze. Tās vidū bija Edmons Plošī, ar kuru viņa jau gadiem ilgi bija sarakstījusies; šis lielais ceļotājs apgalvoja, ka pēc kuģa nogrimšanas izglābies uz Zaļā zemes raga Boavista salās tāpēc, ka jūsmojis par Žoržu. Viņš vienmēr esot nēsājis līdzi albumu ar Ežēna Sī, Kavenjaka un Žoržas Sandas autogrāfiem. Nēģeri esot izturējušies pret viņu rupji, kāds tā sauktais Francijas konsuls viņu padzinis, bet tad viņu labāk uzņēmis kāds kulturāls portugālis, kam viņš parādījis savu albumu-talismanu. Noānas Dāmas vispasaules slava esot Edmonu Plošī aizsargājusi. 1861. gadā viņš ieradās Tama-risā; viņam bija pirāta deguns un konkvistadora bārda; Sanda pieņēma viņu par savu «dēlu». Noānā bieži uzturējās arī Saris Edmons, avīzes Temps administrācijas padomes priekšsēdētājs, Anrī Hariss, amerikānis, kas ēda pusdienas pie Manjī un savā zemē bija liela autoritāte jautājumos par Kristoforu Kolumbu un Žoržu Sandu, berijiešu otrās paaudzes pārstāvji, kā Maksims Planē un Anžela Nero, un trešās paaudzes, pārstāvji — Ipolita Šatirona mazdēli Renē, Edmē un «Bebērs» Simonē. Taču Sandai vecumdienās vislielākais draugs kļuva Flobērs. Viņš galīgi iekaroja Sandas sirdi, ierazdamies pēc Manso nāves Pa-lezo, lai kliedētu viņas vientulību. Sanda savukārt atbildēja ar pretvizīti Kruasē, un šī «savienība», kā izrādījās, bija visai veiksmīga.

Žoržas Sandas dienasgrāmata 1868. gada 28. augustā: Iebraucu Ruānā vienos. Stacijā mani sagaida Flobērs ar ekipāžu. Viņš ved mani apskatīt pilsļētu, skaistos pieminekļus, katedrāli, pilsētas valdes ēku, Sen-maklū, Senpatrisu; tas ir pasakaini. Veca kautuve un vecas ielas; ļoti interesanti. Ierodamies Kruasē. .. Flobēra māte ir burvīga večiņa. Vieta ir skaista, māja ar ērtībām, jauka un labi iekārtota. Un laba apkalpošana, visur spodrība, ūdens; paredzēts viss, ko vien var vēlēties! Dzīvoju kā niere pa taukiem... Vakarā Flobērs man nolasa lielisko «Svētā Antonija kārdināšanu». Tērzējam viņa kabinetā līdz diviem no rīta.

Trešdien, 29. augustā: Vienpadsmitos izbraucam ar tvaikoni: Flobēra kundze, Flobēra māsasmeita, viņa draudzene Vasa kundze ar meitu de la Sosē kundzi. Dodamies uz Labuiju. Laiks ir šaušalīgs. Lietus un vējš. Bet es palieku uz klāja un skatos ūdenī. Labuijā uzkavējamies desmit minūtes un atgriežamies ar spēcīgu paisumu. Mājās esam vienos. Tiek iekurts kamīns, mēs apžāvējamies, dzeram tēju . .. Tad ar Flobēru eju apskatīt viņa īpašumu: parku, terases, augļu un sakņu dārzus, fermu, «cietoksni», loti savdabīgu, vecu koka ēku, kas viņam noder par vīna pagrabu. Mozus taka. Skats no augšas uz Sēņu .. . Lielisks mājoklis — augstā vietā. Zeme sausa un balta. Viss ir burvīgi, ļoti poētiski.., Pār-

ģērbjos. Pusdienas ir ļoti labas. Spēlēju kārtis ar abām vecajām dāmām. Pēc tam tērzēju ar Flobēru un divos eju gulēt. Lieliska gulta; ir labi tanī gulēt. Bet es atkal klepoju; iesnas; nekā darīt!

Parīzē ceturtdien, 30. augustā: Dienvidū aizbraucam no Kruasē kopā ar Flobēru un viņa māsasmeitu, ko atstājam Ruānā. Vēlreiz apskatām pilsētu, tiltu; tas ir plašs, lielisks. Skaista kristīšanas kapela kādā jezuītu baznīcā . .. Flobērs mani iesēdina vilcienā.

Sanda Flobēram: Mani patiesi aizkustināja labā uzņemšana jūsu mierīgajā vidē, kurā tāds klejojošs dzīvnieks kā es ir ļoti neparasts un varēja būt apgrūtinošs. Turpretī jūs mani uzņēmāt tā, it kā es būtu ģimenes loceklis, un es jutu, ka šī jaukā izturēšanās nāca no sirds. Neaizmirstiet mani ļoti patīkamo draudzeņu sabiedrībā... Turklāt Tu, lielais cilvēk, esi ari krietns un lādzīgs puisis, un es Tevi mīlu no visas sirds...

1866. gada novembrī Sanda atkal ieradās Kruasē.

Žoržas Sandas dienasgrāmata 1866. gada 3. novembrī: Kopā ar Flobēru izbraucam no Parīzes vienos dienā. Ļoti ātrs ekspresis, laiks burvīgs, apvidus pasakains, patīkama saruna ... Ruānas stacijā mums pretī ir Flobēra kundze un viņas otrs dēls, ārsts. Kruasē — pastaiga pa dārzu, tērzēšana, pusdienas, no jauna tērzēšana un lasīšana līdz pusdiviem naktī. Ērta gulta. Svina miegs.

1866. gada 4. novembrī: Apburošs laiks. Pastaiga līdz sakņu dārzam. Darbs. Jūtos ļoti labi savā istabiņā; te ir silti. Uz pusdienām māsasmeita, viņas vīrs un vecā Krepē kundze ... Viņa aizbrauks rīt. Pasjanss. Pēc tam Gistavs man nolasa feeriju. Tanī ir daudzas apbrīnojamas, valdzinošas vietas, tomēr viss ir piāk stiepts, pārāk bagāts, pārblīvēts. Sarunājamies vēl līdz pustrim. Man gribas ēst. Nokāpjam lejā un virtuvē sameklējam aukstu cāli. Pēc tam izejam pagalmā pie sūkņa pēc ūdens. Silti kā pavasarī. Paēdam. Atgriežamies istabā. Smēķējam. Atkal tērzējam. Šķiramies četros no rīta.

1866. gada 5. novembrī: Laiks joprojām burvīgs. Pēc brokastīm ejam pastaigāties. Velku sev līdzi Gistavu, un viņš ir varonīgs; viņš apģērbj mēteli un aizved mani uz Kantelē. Tas ir pavisam tuvu, paugura virsotnē. Cik brīnišķīga zemes mala! Cik maigs, plašs un skaists skats! Paņemu līdzi dīvaini veidotu akmeņu kravu. Vairāk nekā te neatrodu. Atgriežamies trijos. Es strādāju. Pēc pusdienām tērzēju ar Gistavu. Lasu viņam «Kadio». Atkal sarunājamies un vakariņās apēdam vīnogu ķekaru un maizīti ar ievārījumu .. .

1866. gada 6. novembrī: Līst lietus. Vienos kopā ar Flobēra māti izbraucam ar tvaikoni uz Ruānu. Es ar Gistavu iegriežos dabas zinātņu kabinetā. Mūs uzņem Pušē kungs, kas ir kurls kā siena, slims un neiedomājami pūlas izturēties valdzinoši. Ar viņu nav iespējams pārmīt neviena vārda, bet laiku pa laikam viņš kaut ko izskaidro, un tas ir interesanti . .. Ligzda astoņdesmit metru apkārtmērā, pilna ar olām ... Putnēni piedzimst jau spalvaini-, .. Lielisku gliemežnīcu kolekcija. Pušē kunga kabinets; viņa zirneklis, kas ēd putnus; viņa krokodils. Ieejam botāniskā dārza muzejā. Korneija pieminekļa fragmenti. .. Pusdienas pie Karolīnas Komanvila kundzes. Pēc tam Šmita menažērija. Lieliski zvēri, pieradināti kā suņi. Embriji. Sieviete ar bārdu. Pantomīma. Senromēna

gada tirgus. Kruasē' atgriežamies pusvienos naktī kopā ar Flobēra māti, kas ir ļoti mundra, kaut gan veikusi lielu pārgājienu. Tērzējam vēl līdz diviem...

Sākās interesanta sarakste. Viņš sauca Sandu par dārgo maestro vai dārgo, mīļoto maestro; viņa Flobēru — par benediktieti vai trubadūru. Sandai patika atkārtot, ka viņi abi, «sēdēdami pie iekurta kamīna un cepinādami stilbus», ir kā divi senatnīga pulksteņa veci trubadūri. Pavirši vērtējot, šis abpusējais maigums bija pārsteidzošs, jo vēl nekad divi cilvēki nav bijuši tik atšķirīgi. Sanda bija bohēmiete; viņai patika staigāt, ceļot. Flobērs bija pieķēries savam Kruasē paviljonam, manuskriptiem un ērtībām.

Gistavs Flobērs Žoržai Sandai 1866. gada 12. novembrī: šeit visi Jūs mīl. Zem kāda zvaigznāja Jūs esat dzimusi, ka apvienojat sevī tik atšķirīgas, daudzas un retas īpašības? Nezinu, kāda veida jūtas man ir pret Jums, bet manī ir pret Jums īpašs maigums, kādu līdz šim neesmu jutis ne pret vienu citu. Mēs labi sapratāmies — vai ne? Tas bija jauki... Es sev jautāju, kāpēc Jūs man esat mīļa? Vai tāpēc, ka esat izcils cilvēks, vai arī tāpēc, ka esat valdzinoša būtne? Nudien nezinu ...

1866. gada 27. novembrī: Mūsu naksnīgās sarunas bija ļoti jaukas. Brīžiem es tikko savaldījos, nenobučojis Jūs kā liels bērns...

2orža Sanda Gislavam Flobēram 1867. gada 12. oktobrī: Tev kāju pēdas tā neniez kā man uz staigāšanu, es vienmēr esmu gatava doties ceļā. Tu, lielais brīvības un darbošanās ienaidniek, dzīvo rītasvārkos. ..

Flobēru visā pasaulē interesēja tikai literatūra. Sanda rakstīja, lai nopelnītu iztiku dzīvei, bet viņu būtu vilinājušas arī citas nodarbošanās: «Mani interesē zinātniska klasifikācija; esmu gandrīz pedagogs. Man patīk apšūt un izrotāt bērnus; esmu gandrīz kalpone. Esmu izklaidīga, gandrīz idiote...» Un vēl: «Visusvētā literatūra, kā Tu to dēvē, manā dzīvē ir tikai otrā vietā. Es vienmēr esmu mīlējusi kādu citu vairāk nekā literatūru un savu ģimeni vairāk nekā šo kādu citu . . .» Flobērs atteicās rakstīt tendenciozus vai autobiogrāfiskus romānus: «Romānistam nav tiesību izpaust savus uzskatus ne par ko. Vai dievs tas kungs kādreiz ir izteicis savus uzskatus? .. . Pirmais garāmgājējs ir interesantāks nekā Gistavs Flobēra kungs, tāpēc ka ir vispārīgāks, tātad tipiskāks ...» — Sanda atbildēja: «Es domāju, ka māksliniekam jādzīvo savos darbos, cik vien iespējams...» Flobērs visu nakti svīda pie viena vārda; Sanda pa nakti uzrakstīja trīsdesmit lappušu un, nobeigusi vienu romānu, pēc minūtes sāka jaunu.

Zoria Sanda Gistavam Flobēram 1866. gada 29. novembri: Es vienmēr brīnos, cik Jūs grūti strādājat. Vai tā ir koķetērija? Maz ticams... Man stils maksā mazāk pūļu nekā Jums. Vējš strinkšķina manas vecās arfas stīgas, kā tam tīk. Mēdz būt gan uzlidojumi, gan kritieni, rupjas notis un atslābumi; būtībā tas man ir vienalga, kad tikai nāk iedvesma, bet sevī pašā es nekā nevaru atrast. Manī kāda cita dzied pēc savas patikas — slikti vai labi, un, kad mēģinu par to domāt, mani pārņem bailes un es sev saku, ka neesmu nekas, gluži nekas ... Ļaujiet arī Jūs vējam mazliet sakustināt Jūsu stīgas. Man šķiet, ka Jūs nopūlaties vairāk, nekā vajag, un ka Jums biežāk jājauj darboties tam otram. Viss ietu tāpat, bez noguruma ...

Reizēm viņa nebija tik droša par sevi: «Kad redzu, ka vecais raujas melnās miesās, lai uzrakstītu romānu, mani sāk biedēt vieglums, ar kādu es strādāju, un es nodomāju, ka rakstu nemākulīgi . . .» Flobērs atbildēja pieticīgi: «Jums doma plūst plaši un nemitīgi kā upe. Man tā ir tieva ūdens strūkliņa. Man jāveic lieli mākslas darbi, lai radītu ūdenskritumu.»

Viņi bieži pārsprieda jautājumu par mākslinieka jūtīgumu. Sanda joprojām dedzīgi interesējās par to.

Zoria Sanda Gistavam Flobēram 1866. gada 21. septembri: Un Tu, mans benediklieti, esi gluži viens savā burvīgajā klosterī, strādādams un nekad neiziedams?... Jūs esat ārkārtēja, ļoti noslēpumaina būtne, turklāt maigs kā jērs. Man ļoti gribējās kaut ko Jums jautāt, taču pārāk lielā cieņa pret Jums mani aizkavēja; jo es gan protu viegli tikt galā ar savām likstām, bet tās, ko pāi^ieš liels gars, lai kļūtu spējīgs radīt mākslas darbu, man liekas svētas un nav skarbi vai vieglprātīgi aizskaramas. Sentbēvs, kas Jūs tomēr mīl, apgalvo, ka Jūs esot šausmīgi samaitāts. Bet varbūt viņam ir mazliet netīra iztēle ... Es pilnīgi pieļauju, ka intelektuālam cilvēkam var piemist savdabīgas tieksmes. Man tādu nebija aiz drosmes trūkuma ...

Sis teikums pārsteidz, ja atceramies Sandas jaunību, taču daudzums nav daudzveidība; Žorža labāk par kuru katru zina, ka mākslinieks visus spēkus taupa daiļradei un bieži vien nespēj izjust tos baudījumus, kurus apraksta.

Sanda Flobēram 1866. gada 30. novembri: Es neticu tiem donžuāniem, kas tanī pašā laikā ir Baironi. Donžuāns nerakstīja poēmas, un Bairons, kā stāsta, esot bijis slikts mīļākais. Viņš reizēm droši vien pārdzīvojis brīžus — kaut gan šādus saviļņojumus viņa mūžā var uzskaitīt uz pirkstiem —, kad viņš ir pilnīgi, ar sirdi, prātu un jutekļiem aizrāvies, un ar to ir pieticis, lai kļūtu par mīlestības dziesminieku. Tik smalki jūtīgiem radījumiem, kādi esam mēs, vairāk nav vajadzīgs. Nepārtrauktas sīku iegribu vēdas viņus salauztu ...

*

Flobers noradīja Sandai uz «Montēņa tēva» grāmatas nodaļu «Par dažām Vergīlija vārsmām».

Flobērs Sandai 1866. gada 27. novembrī: Tas, ko viņš saka par šķīstību, tieši atbilst tam, ko es domāju. Skaista ir tiekšanās, nevis atturēšanās pati par sevi. Citādi vajadzētu miesu nolādēt, kā dara katoļi. Dievs zin kur tas aizvestu! .. . Plašie raksturi, kas tieši ir tie'labie, vispirms ir izšķērdīgi, viņi bez īpašas apdomāšanās izšķiež sevi. Vajag smieties un raudāt, mīlēt, strādāt, baudīt un ciest, vibrēt ar visām stīgām visā plašumā. Tāds, manuprāt, ir īstenais cilvēciskums ...

Abi apspriedās par Sentbēvu, kas ari vecumdienās vēl palika saldkaisls un šķita «izmisis, ka vairs nevar apmeklēt Kiprīdas birzis». Sanda viņu nopēla: «Viņš nožēlo to, kas ir vismazāk jānožēlo, ja to izprot tā, kā viņš to izprata.» Flobērs bija iecietīgāks: «Kāda bardzība pret Bēva tēvu, kas taču nav ne jezuīts, ne jaunava! ... Vīrieši vienmēr uzskatīs, ka svarīgākais viņu dzīvē ir bauda. Sieviete mums visiem ir pakāpiens uz bezgalību. Tas nav cēli, tomēr tāda ir tēviņa īstā būtība ...» Sanda nespēja tam piekrist,

Sanda Flobēram 1867. gada 16. februārī: Nē, es neesmu katoliete, bet es nosodu kroplīgumu. Manuprāt, ja neglīts vecis pērk meitenes, tur nav ne mīlestības, ne Kiprīdas, ne pakāpiena, ne bezgalības, ne tēviņa, ne mātītes. Tur ir kaut kas pretdabisks,, jo meiteni neglītā veča rokās nedzen tieksme, un, kur nav brīvības un savstarpības, tur tiek izvarota svētā daba ...

Flobērs tanī laikā rakstīja «Jūtu audzināšanu», tāpēc izteica simt jautājumu Sandai, kas bija četrdesmit astotā gada notikumu aculieciniece. Flobērs bija bargs pret 1848. gada cilvēkiem; būdama uzticīga saviem draugiem, Sanda tos aizstāvēja: «Vai mēs jau kopš astoņdesmit devītā gada nebijām sapinušies grūtībās? Un vai šīs grūtības nenoveda līdz četrdesmit astotajam gadam, kad sāpināmies vēl vairāk, bet tikai tādēļ, lai nonāktu pie tā, kam jābūt? .. .» Viņa baidījās, ka Flobērs varētu kļūt netaisnīgs. «Tu mani uztrauc, sacīdams, ka Tava grāmata apvainos patriotus visos grēkos; vai tā ir taisnība? Turklāt uzvarētos! Pietiek jau, ka viņi ir uzvarēti pašu vainas dēļ, nevajag bāzt viņiem degunā visas viņu muļķības. Esi žēlīgs. Viņu vidū tomēr bija tik daudz cildenu dvēseļu!»

Cik lielas atšķirības un pat kontrasti! Un tomēr viņi bija «divi veci trubadūri, kas tic mīlestībai, mākslai, ideālam un apdzied to pat tad, kad visa pasaule svilpo un kaut ko neskaidri murmina. Mēs esam šīs paaudzes neprātīgie jaunieši. Tie, kas nāks mūsu vietā, nes sevī vecumu, pārsāti-

nālību, skepsi . . .» Uz to Flobērs atbildēja: «Jā, es labprāt iešu Jums līdzi uz citu planētu; nauda padarīs mūsu planētu neapdzīvojamu vistuvākajā nākotnē. Pat visbagātākajam cilvēkam nebūs iespējams tanī dzīvot, neraizējoties par savu īpašumu. Visiem cilvēkiem vairākas stundas dienā vajadzēs pārskaitīt savus kapitālus: tas būs burvīgi!»

Turklāt arī naids viņiem bija kopīgs: «Dārgā meistarien, dārgā dieva mīļotā, paņurdēsim pret Tjēra kungu! Nē, pat grūti iedomāties, kā man derdzas šis vecais diplomātiskais stulbenis, kas audzina savu muļķību uz buržuāzijas mēslu kaudzes! . . .» Vienmēr ir vieglāk vienoties pret kādu nekā pret kaut ko. Sanda būtu gribējusi ievilināt Flobēru Noānā. Tikai tur kāds varēja kļūt patiesi viņas «dēls». Bet Flobēram vajadzēja nobeigt grāmatu, un viņš sev neatļāvās atelpu: «Tūlīt Jums paskaidrošu, kāpēc nebraucu uz Noānu. Ar mani ir tāpat kā ar amazonēm. Lai labāk varētu šaut ar loku, viņas sev izdedzināja labo krūti. Vai Jūs to uzskatāt par labu līdzekli? ...» Sanda uzskatīja to par ļoti sliktu līdzekli. Par spīti vīriešu svārkiem un biksēm, Sanda nekad nebija bijusi amazone. Gluži pretēji, viņa bija centusies būt māksliniece un sieviete, tiklab māksliniece, kā sieviete. Vēl labāk nekā Flobēram Sanda to izskaidroja 1868. gadā Kādai jaunai skaistulei, kurai ļoti uzticējās.

il

«MANS DĀRGAIS BĒRNS .. .»

Žiljeta Lambēra ap 1860. gadu bija literatūrā iesācēja — patīkama sieviete, kurai bija neciešams vīrs. Žiljetas tēvs Zans Luijs Lambērs bija viņai sniedzis izglītību ideālistiskā un progresīvā garā, Sandas kundzes gaumē; Žiljetas vīrs — advokāts Lamesīns, pozitīvists, konservators, slikts mīļākais, viņu ārkārtīgi kaitināja. Ieradusies Parīzē, viņa daudziem iepatikās, jo bija sprigana un valdzinoša. Žiljetu labi uzņēma ne tikai viņas politiskie draugi republikāņi, bet arī Otrās impērijas darboņi, piemēram, Merimē. Viņa debitēja ar nelielu sējumiņu, kurā aizstāvēja sievietes pret Prudona uzbrukumiem un sevišķi dedzīgi cildināja Žoržu

Sandu un Dānieļu Sternu (Mariju d’Agū), tāpēc ka tās bija uzdrīkstējušās dzīvot brīvi. Žiljetu tūlīt uzaicināja grāfiene d'Agū, kam bija politisks salons, kurā pulcējās arī dižgari. Žorža Sanda ar vēstuli pateicās jaunajai esejistei, bet savā mājā neielūdza, jo zināja, ka Ziljeta apmeklē viņas ienaidnieci. Karlota Marliani bija iemācījusi Sandai bīties no dalītām draudzībām un tenku pārnēsāšanas. Viņa uzskatīja, ka atklāts strīds ir labāks par liekuļošanu. «Tanī dienā, kad Jūs saķildosieties ar d’Agū kundzi, Jūs uzzināsiet, ka Žorža Sanda ir Jūsu draudzene un Jūs varat ierasties pie viņas . ..»

Jaunajai Ziljetai d’Agū kundze likās eleganta un vīrišķīga. «Esmu sasniegusi vīrieša vecumu,» Daniela Sterna sacīja. Tas nebija pareizi; viņai vēl arvien bija sievietes nervi. Kad viņa uzdevās par demokrāti un pieņēma Grevī, Peletānu, Kārno, visi smaidīja, jo viņas balto matu vainags, pārsegts ar melnu mežģīni, izskatījās ļoti aristokrātiski. Viņa nespēja pretoties kārdinājumam nomelnot Žoržu literātes iesācējas acīs: «Mans dārgais bērns, ļaujiet man sniegt jums padomu. Nekad neiepazīstieties ar Sandas kundzi. Jūs zaudētu visas ilūzijas par viņu. Kā sieviete — piedodiet! — kā vīrietis viņa ir nenozīmīga. Viņa neprot sarunāties. Sandas kundze ir atgremotāja — viņa pati to atzīst. Viņai ir atgremotāja dzīvnieka skatiens, skaists skatiens.» Marija noliedza visus Žoržas tikumus. Labsirdīga? «Viņa nicina cilvēkus, pret kuriem ir izturējusies labsirdīgi . .. Mīļākie viņai ir kā balts krīta gabals, ar ko viņa raksta uz tāfeles. Beigusi rakstīt, viņa nomet krītu zem kājām, un no tā nepaliek vairāk pāri kā tikai ātri izklīstoši putekļi.» Jaunā sieviete atļāvās izteikt nožēlu: «Cik žēl, ka divas tik lielas kā Daniela Sterna un Žorža Sanda nevar, rādot piemēru mazajām, izlīgt mieru!» Lielā Daniela nervozi iesaucās: «Nekad!»

Kad Ziljeta Lamesīna pameta vīru, Marija d’Agū tam piekrita un atbalstīja jauno sievieti. Taču kopīgajās pastaigās Marija pastāvīgi atgriezās pie Sandas. «Viņa taču ir augstdzimusi, un es nekad nespēju viņai piedot vulgāro izturēšanos, slikto gaumi apģērbā, rupjos jokus Noānā un mālderzeļļa manieres viņas vecumā . . . Viņa ir no labas ģimenes; tas ir nepiedodami, ka viņa, ari novecodama, paliek kā ielas puika.» Sofija Viktorija Dipēna būtu sacījusi, ka tās ir vecas grāfienes valodas.

1867. gadā Lamesīns nomira. Žiljeta par to priecājās un nolēma cik vien drīz iespējams apprecēties ar vīrieti, ko viņa mīlēja, ar žurnālistu un politiķi Edmonu Adāmu. Visi draugi apsveica Žiljetu, tikai d'Agū kundze ne. «Atraitņu nelaime ir tā, ka viņām rodas muļķīga vēlēšanās atkal apprecēties. Ceru, ka Jūs neizdarīsiet šādu muļķību? Domājošai sievietei jāpaliek brīvai.» Uzzinājusi par Žiljetas jauno saistību, d’Agū kundze briesmīgi sašuta, nosauca Žiljetu par aprobežotu provinciāli un paredzēja, ka pēc pāris gadiem viņa rakstīs vairs tikai saimniecības rēķinus. Šī scēna bija līdzīga ārprāta lēkmei, un tiešām — nākamajā gadā d’Agū kundzei vajadzēja kādu laiku uzturēties ārsta Blanša klīnikā.

Saķildošanās ar d'Agū kundzi beidzot deva iespēju Žil-jetai satikties ar Žoržu Sandu. Žiljeta palūdza audienci un tika uzaicināta ierasties Feijantīnu ielā 97. Salonā viņa iegāja dziļi saviļņota un ieraudzīja neliela auguma sievieti, kas, turēdama rokā cigareti, ar mājienu norādīja uz sēdekli sev līdzās. Žorža aizkūpināja cigareti; šķita, ka viņa pūlas kaut ko pateikt, bet neizdodas. Apmeklētājai sāka ritēt asaras; tad Sanda kā māte pavēra rokas. Žiljeta metās viņas skavās, un šī mēmā scēna bija ilgas draudzības sākums.

Pēc Žiljetas Lambēras domām, Žorža Sanda bija nesalīdzināmi pārāka par Dānieļu St^nu gan ar jūtu smalkumu un sirds cildenumu, gan ar dziļo dzīves izpratni un smagos pārbaudījumos iemantoto dvēseles mieru. Žorža Sanda uzreiz uzņēma Žiljetu kā meitu, aizveda uz pusdienām pie Manjī un stādīja priekšā saviem draugiem. Daiļā sieviete uzmundrināja galda biedrus, tie sāka stāstīt pikantus notikumus. Sanda saskaitās: «Jūs taču zināt, ka es neciešu šādas sarunas, tās man derdzas!» Dimā-dēls uzslavēja Žiljetas skaistumu: «Ļoti ceru, ka viņai nemaz nav talanta. Vai tad ar šādu augumu, ar šādu purniņu ir jācenšas kļūt par zilzeķi?» — «Jaunais Aleksandr, lūdzu, esi piesardzīgāks, izsakot nicināšanu zilzeķēm!» Sandas kundze sacīja. «Varu saderēt, ka tu sāksi sludināt mīlestību Žiljetai.» — «Protams! Tik daiļai sievietei nav jākļūst par rakstnieci.» — «Mīļais bērns, neklausieties šajos melsējos,» Sanda sacīja. «Palasiet tikai, ko viņi dara ar mīlošām sievietēm, ar Bovarī kundzēm, ar Obrē kundzēm, ar Žermini-jām Lasertē; viņi nespēj dot jums labu padomu.» — «Bet jūs vienmēr esat mīlējusi tikai savu romānu nākamos varoņus,» Dimā atcirta, «marionetes, kuras jūs izrotājāt pēc savas gaumes, lai tās spēlētu jūsu lugā. Vai to sauc par mīlestību?»

Reizēm Žorža, aizkūpinādama cigareti un pēc pāris dūmiem iemezdama to ar ūdeni pildītā vāzē, mēģināja no savas vētrainās dzīves izdarīt Ziljetai derīgus secinājumus. «Tuvāk iepazīstoties, es jums pastāstīšu arvien vairāk, pa kādiem ceļiem esmu dzīvē gājusi, un tie bija jo grūtāki, jo. vieglākus es meklēju . . . Labsirdība, kam jābūt gaišredzīgam un nosvērtam tikumam, manī izpaudās kā trauksmains, brāzmains elements, kas tiecās izlauzties un izplatīties. Tiklīdz manī kāds cilvēks modināja pret sevi dziļu žēlumu, es nokļuvu viņa varā. Es tik akli tiecos ātrāk darīt labu, ka visbiežāk nodarīju ļaunu. Novērtējot sevi, es redzu, ka divas vienīgās kaislības manā mūžā ir bijušas mātes pašaizliedzība un draudzība. Es nemeklēdama un neizvēlēdamās pieņēmu mīlestību, kas nāca pār mani, un tāpēc dāvāju tai, prasīju no tās pavisam ko citu nekā to, ko tā man sniedza. Es būtu varējusi atrast draugus, dēlus tanīs vīriešos, kas iemantoja manu mīlestību. Divas pirmās reizes es izvēlējos un man vairs nebija tiesību piedāvāt draudzību. Ir vajadzīga morāla autoritāte, lai to darītu. Vīrieši nelabprāt samierinās ar draudzību. Viņi jau var rast prieku ar kuru katru sievieti, tāpēc vēlas saņemt reizē ar juteklisko baudu arī maigu pieķeršanos ...»

Šī tik drošā pašanalīze varētu ļoti pārsteigt Žoržas Sandas ienaidniekus, kas viņā saskatīja ļoti baudkāru sievieti. Viņa tomēr teica pilnīgu taisnību. Sākumā viņa bija atdevusies aiz žēlsirdības; vēlāk, kā pati sacīja, tāpēc, ka viņai vairs nebija «morālas autoritātes, lai piedāvātu draudzību»; vēl vēlāk — aiz pieraduma un aiz prasības pēc kāda cilvēka klātbūtnes. Laikmets bija diktējis izturēšanos. Aurora Didevāna bija jauna tanī laikā, kad vesela mākslinieku paaudze gribēja mīlēt un just citādi nekā buržuā. «Mēs ik brīdi varējām noslīkt, jo nicinājām krastu, gribējām peldēt tikai atklātā jūrā, pāri neizdibināmām dzīlēm. Tālu no pūļa, tālu no krastiem, aizvien tālāk prom! Cik daudzi no mums aizgāja bojā ar miesu un dvēseli! Tie, kas bija izturīgāki, liedzās noslīcināties, spirinājās, tika izmesti krastā, kur nostājās uz kājām un saskarē ar zemi, it īpaši saskarē ar saprātīgiem, vienkāršiem ļaudīm kļuva tādi paši cilvēki kā pārējie. Cik daudz reižu esmu atdzimusi zemnieku vidū? Cik daudz reižu Noāna mani izdziedinājusi un izglābusi no Parīzes? ...» Sanda secināja: «Mūsu lielākā kļūda bija tā, ka mēs mūsu sentimentālajai kvēlei piejaucām jutekļus.»

Apmēram tanī laikā zobgalīgais Aleksandrs Dimā-dēls, peldēdamies ar Sandu Serā, viņai jautāja: «Jā, ko jūs tagad domājat par «Lēliju»?» Sanda peldēdama atbildēja: ««Lēlija»? Nerunājiet man par viņu! Nesen gribēju to pārlasīt un nespēju izlasīt pirmo sējumu līdz beigām.» Pēc tam viņa piebilda: «Vienalga! Kad to rakstīju, tad es tā domāju . ..» Bet kas būtu varējis paredzēt, ka Lēlija nobeigs mūžu savas vecmāmiņas pilī, sacerēdama pasakas mazbērniem?

Kādu citu dienu, vai simto reizi skaidrodama Žiljetai, ka Misē bijis «labākā rīcība viņas mūžā» un ka viņai neesot bijis «citas domas kā glābt Misē no viņa paša», Sanda sirsnīgi lūdza savai «izvēlētajai meitai», lai tā atbild, ja tās klātbūtnē kāds apsūdzētu Sandu par negodīgumu: ««Ja arī Žorža Sanda ir zaudējusi tiesības tikt vērtēta kā sieviete, tad viņa ir paturējusi tiesības tikt vērtēta kā vīrietis, un mīlestībā viņa ir bijusi visgodīgākā no jums visiem. Viņa nevienu nav krāpusi, viņai nekad nav bijuši vienā laikā divi mīļākie!*Vienīgā viņas vaina ir tā, ka dzīvē, kurā mākslai bija lielākā vieta, viņa izvēlējās mākslinieku sabiedrību un vīriešu morāli stādīja augstāk nekā sieviešu morāli.» Un es steidzos jums, mīļā Žiljeta, atklāt, ka sievietei svarīgākais ir nezaudēt sievišķību. Atcerieties vienmēr — jūs, kas dzīvojat vīriešu aplenkumā, tāpat kā savā laikā dzīvoju es, jūs, ko mīl un, bez šaubām, dievina daudzi no ievērojamākajiem jūsu laikabiedriem, — atcerieties vienmēr: izcils vīrietis neparastai sievietei var būt apskaužams draugs; kā mīļākais viņš ir vienāds visām sievietēm, un bieži vien viņš ir labāks mīļākais viszemis-kākai un vismuļķīgākai sievietei. Esmu mīlestībā daudz pieredzējusi! Ja es varētu sākt dzīvi no jauna, es būtu tikla!»

Žiljeta un viņas meita Alīse, iesaukta par Topāzu, kļuva Sandas kundzes pastāvīgās pavadones, kopā ar šīm abām draudzenēm viņa brauca uz Fekampu, uz Djepu, uz Žim-ježu. Ar Žiljetu un viņas «līgavaini» Edrnonu Adāmu, republikāni, kam bija labsirdīga suņa galva, Žorža apmeklēja 1867. gada izstādi.

Žoržas Sandas dienasgrāmata 1867. gada 22, septembri: Vakar man laimējās atrast brašu kučieri, kas šodien arī atbrauca man paka). Devos pie Žiljetas, viņa dzīvo ļoti augsti. Toties viņai ir burvīga ligzdiņa un no turienes paveras lielisks skats. Ar Adāmu un Toto ejam uz izstādi. Ķīniešu milzis ir varens, barbariem tas ir Apolons. Pretīgs ķīniešu punduris; neglīta ķīniete, kurai, liekas, līdz kaklam apnikušas blēņas, kas viņai tiek melstas. Cik tagad ir stulba un rupja publikai ... Dzelzs kaska — šis cilvēks izskatās smalks. Salviati. Rumāņu kostīmi. Ēdu banānus. Visi ēdam saldējumu. Atgriežos pie Žiljetas uz ļoti patīkamām pusdienām. Mājās pārnāku desmitos, laboju «Kadio» ...

Žiljeta ziemu pavadīja pie Zuāna līča. «Villa Virši», ko vecāki bija viņai uzdāvinājuši, atradās kaimiņos «labā suņa» muižai «Lielā Priede». Sandas kundze pieņēma ielūgumu, un uzturēšanās «Viršos» bija ļoti patīkama. Laiks bija lielisks, villa — komfortabla un gaiša. Edmons Adāms, ko Sanda sauca par savu «labo vau-vau», tāpat kā viņa nākamā sieva, izturējās ļoti mīļi pret veco, slaveno draudzeni. Sanda bija atvedusi līdzi visu savu svītu: Mak-simu Planē, Edmonu Plošī, kurš katru vakaru stāstīja par pārciesto kuģa avāriju un izglābšanos ar autogrāfu albuma palīdzību, un Morisu, «kas izturējās apbrīnojami tēvišķīgi pret māti, rūpējās par viņu, izklaidēja un aizsargāja». Lina, kas gaidīja trešo bērnu, bija palikusi Noānā viena. «Viņa drīz dzemdēs,» Sanda stāstīja, «un, lai So-lanža nesagandētu man šeit uzturēšanos, jo Solanža baidās tikai no Morisa, Lina pati gribēja, lai viņas vīrs mani pavada.» Solanžai tanī laikā bija sakars ar kādu ārzemju princi, viņa uzturējās Kannās, un Sandas kundze nevēlējās ar viņiem satikties. Moriss ļoti patika mājas saimniekiem, viņiem tas likās ļoti apdāvināts un jautrs. Viņi to iesauca par Seržantu, tāpēc ka Moriss bija mantojis no Saksijas maršala kaislību uz militārām lietām. Brokastis zem klajas debess, izbraukums uz Valorī, «lielu, ļoti interesantu podnieku ciemu»; vizināšanās laivā, stādu vākšana; mastikkoku, miršu, zemeņkoku, anemonu pētīšana, kukaiņu medīšana; kroketa un bumbu spēle dārzā; vakaros «amora pasts», visādas blēņas, muzicēšana; katra diena atnesa jaunus vienkāršus priekus.

Līksmais bars devās izbraucienos uz Nicu, Kannām, Mentonu, Monako. Montekarlo kazino Moriss tēloja vientiesīgu berijieti, uzplijās apmeklētājiem, stāstīdams, ka viņš esot zemnieks, esot atbraucis spēlēt, bet nezinot, kā to darīt. Vieni viņu sauca par muļķi; citi izteica padomus; viņa līdzgaitnieki vai plīsa aiz smiekliem. Galu galā policija viņus izraidīja no spēļu zāles. Sandas kundze līksmoja visiem līdzi. «Viņa vēl mīlēja jaunību citos un dievināja pati sevī vecumu, laimīgos gadus, kad var būt vairs tikai draudzene, māte un vecmāmiņa.» Viņiem bija tik jautri dzīvot visiem kopā, ka viņi sāka kaldināt kopīgus nākotnes plānus: nodibināt Telemas abatiju, furgonā apbraukāt Franciju. Bars izvērtās par armiju. Žorža Sanda bija pulk-vede, Moriss — seržants, Plošī un Planē — strēlnieki, Adāms — civilists, Žiljeta — markitante. Pirms aizbraukšanas Moriss iecēla markitanti par pulkvedes vietnieci, un Lambēra kundze jutās ļoti lepna. Visi šķīrās ar liegu un priekpilnu atmiņu pilnām sirdīm un nozvērējās atkal sastapties Noānā, kurp Žorža steidzās apskaut jaunu mazmeitiņu, viņas prombūtnē piedzimušo Gabrielu Sandu.

III

NOĀNĀ PIRMS KARA

Adāms un Žiljeta apprecējušies ieradās Noānā 1868. gada jūlijā. Viņu ceta biedrs bija amerikānis Anrī Hariss, kas viņus kaitināja, pedantiski tēlodams pavadoni; šis ačgārnais Kristofors Kolumbs uzskatīja, ka ir atklājis Bērī. Viņi tomēr iemīļoja poētisko mēju. Vakaros viņi pa atvērto logu raudzījās zvaigžņainajās debesīs, ieelpoja augšup plūstošās dārza smaržas un klausījās, kā Sanda izjusti spēlēja Mocartu vai Gluku. Pie sienas viņi aplūkoja Latūra gleznoto Saksijas maršala portretu — viņš bija spožās bruņās, pūderētiem matiem; citā portretā bija redzama daiļā Aurora de Kēnigsmarka, kurai Moriss bija ļoti līdzīgs. «Senči uz jums atstāj lielu iespaidu,» Moriss smiedamies sacīja Žiljetai. Viņa piekrita. Šo republikānieti pārsteidza karaliskās asinis, savienotas ar Sandas ģimenes vienkāršību.

Nākamajā dienā bija Vecmāmiņas svētki. Moriss šāva ar lielgabalu; katrs uzdāvināja viņai laukos saplūktu puķu pušķi. Vakarā notika marionešu izrāde. Vislabāk to ir aprakstījusi Žiljeta, kas jau sen bija gribējusi tās redzēt.

Vārda pēc mēs tās jau pazinām, iekams redzējām: Balandām, Koka gailīti, kapteini della Spadu, Izabellu, Rožu, Selestu, Idu un visus, visus ... Visi ierodamies dekoltētās vakara tualetēs kā uz pirmizrādi. Malu malās izkārtas izrādes programmas. Marionetes spēlēs «Alonzi Alonzo — ārlaulības bērnu vai Sjerras laupītājus». Moriss strādā divdesmit naktis, lai vienu stundu izklaidētu savu dievināto māti... Beidzot gaidītais bridis ir klāt. Nopietni un svinīgi soļojam Sandaš kundzes norādītajā kārtībā. Ieejam spoži apgaismotajā teātra zālē, ko vēl nebijām redzējuši. Pa kreisi ir lielā skatuve teātra izrādēm; pretī — marionešu teātris ar brīnišķīgu priekškaru, ko gleznojis, protams, Moriss. Priekškars paceļas; skatuves dziļumā dekorācija ar neparastu perspektīvu. Esam pārcēlušies uz Spāniju, atrodamies Sjerrā. Mums jau ir pasacīts, ka drīkstam izteikt starpsaucienus aktieriem, ka darbību un pat atrisinājumu var ietekmēt skatītāji, jo Moriss atzīst tikai šādu publikas atzinību.

Uznāk trupas direktors Balandārs un paziņo mums to, par ko es nupat stāstīju; ļoti uzpūtīgais un reizē simpātiskais personāžs piebilst: «Uzjautrināsimies!» Ai, Balandār! Viņa vizītsvārki, nevainojami baltā veste, milzīgā cepure, ko viņš reizēm tur galvā, reizēm ļoti cienīgi rokā, — to visu darinājusi Žorža Sanda, un viņš katra vārda galā ar to dižojas...

. .. Teātra pastāvīgie apmeklētāji, kas pazina personāžus, tā sakot, ārpus viņu lomām vai arī visās lomās, viņu rakstura īpatnības, ko Moriss respektēja, žanru, jo katram personāžam bija savs noteikts ampluā un neviens nekad netēloja viņa spējām, tikumīgām īpašībām vai netikumiem neatbilstošu lomu, — es atkārtoju — pastāvīgie apmeklētāji jau it kā zināja daļu no personāžu dzīves, tiklīdz viņi parādījās uz skatuves. Katram bija savi mīluļi vai vājība pret kādu no personāžiem. Visiem zināms, ka Ploši, ieraudzīdams Olimpiju Nantuijē jaunkundzi, nevar apslēpt prieku. Lina maigi mīl Balandāru. Sandas kundzei nepārprotami patīk Venēcijas dodžs un Adrijas labākais zvejnieks Gaspardo. Planē pielūdz Idas jaunkundzi. Man vajadzēja izvēlēties. Koka gailītis nekad nevienu nebija mīlējis. Viņš nicina sieviešu dzimumu un bieži vien izturas pret to negodbijīgi. Mūsu abu sirdīs mostas mīlestība no pirmā acu uzmetiena. Es viņam to publiski apliecinu; viņš atbild ar to pašu . ..

— Kā tad tu, Koka gailīt, arī esi ieķēries? Līdz šim tu biji uzticīgs savam vārdam! — Lina iesaucās.

— Ko lai dara? Ziljeta ir manā gaumē.

Adāms protestē un iesaucas:

— Tas nu ir par daudz!

Mēs vai plīstam aiz smiekliem. Sajūsminātā Sandas kundze paziņo, ka Adāms ir uzķēries uz makšķeres, un tas ir viens no lielākajiem Mo-risa panākumiem ...

Adāmu pāris atklāja, ka Sanda ir savā elementā vienīgi Noānā. «Es tikai aiz tīras klaidonības esmu reizēm no šejienes aizbraukusi,» viņa smiedamās sacīja. Viņai aizvien vairāk patika domāt, ka viņas «sānu lēcieni» bijuši tikai nejaušas draiskulības ārpus vienīgās īsti mīļotās lauku dzīves. Noānas viesi tanī laikā bija Dimā-dēls (kas 1864. gadā bija apprecējis savu kņazieni ar zaļajām acīm); Gotjē, lādzīgais Teo, kas pēc pirmā apmeklējuma bija nolēmis, ka Žorža Sanda ir pret viņu naidīgi noskaņota, jo bija skatījusies uz viņu, nekā nerunādama; Flobērs, ko tikai ar pūlēm bija izdevies pierunāt uz šo braucienu un kas ķircināja Adāma kundzi, apgalvodams, ka nākošā republika būs skaudības un muļķības triumfs; Turgeņevs, ko bija atvedusi Polina Viardo un par kura romāniem Sanda jūsmoja («Viņš ļoti brīnās, kad es saku, ka viņš ir liels mākslinieks un liels dzejnieks»); un kādu dienu pat visa «Odeona» trupa, komisks romāns turnejā; dziesmas un smiekli, šampanietis ledū — līdz trim no rīta.

Dienas kārtība nemainījās. Sanda Flobēram: «Katru dienu iegremdējos upē līdz zodam un pilnīgi atgūstu spēkus šajā aukstajā, ēnainajā strautā, kuru es dievinu un kurā esmu pavadījusi daudzas mana mūža stundas, atkopjoties pēc pārāk ilgas uzturēšanās divatā ar tintnīcu . . .» Vasarā peldēšanās šajā strautā, kur ūdens vienmēr ir vēss, jo tas plūst ēnā. Divpadsmitos kopējas brokastis, pēc tam gara pastaiga parkā, puķu aplūkošana, darbs vai stundas Aurorai; Sanda pat atrod laiku apmācīt ugunsdzēsēju taurētāju faņfaras spēlē.

Žorža Sanda Zilļctai Adāmai 1869. gada 10. janvārī: Tā tikai ir nodarbošanās! Bet cik labi es tagad protu to veikti Junda, signāls, atsaukums, trauksme, bungu signāls, sapulcēšanās, ātrs solis, parastais solis ult. Izmantojot izdevību, mācu ^ūzikas elementāros jēdzienus šim puisim, kas ir dzirnavnieka paligs un neprot lasīt; viņš ir attapīgs — iemācīsies . ..

Sešos pusdienas. Pēc tam atkal pastaiga dārzā, tad visi atgriežas zilajā salonā, un Sanda spēlē uz klavierēm klasisku mūziku, spāniešu melodijas vai senas berijiešu dziesmas. Bērni aiziet gulēt; visi sasēžas ap galdu. Sanda liek pasjansus vai piegriež kleitas mazmeitiņām; Moriss zīmē karikatūras; citi spēlē «jūras kauju» vai domino; reizēm kāds kaut ko nolasa. Flobērs, Turgeņevs un pati Sanda ir pārbaudījuši šajā auditorijā savus vēl neiespiestos darbus. Taču visbiežāk triec jokus, muļķojas kā bērni. Žorža Sanda gan klusē, taču viņai patīk, ja ap viņu ir šāda kņada. «Jautrība ir labākā miesas un gara higiēna.» Viņa tic jautrībai tāpat kā veselībai un labsirdībai. Viņa grib, lai tā būtu kol-losāla, kā saka viņas draugs Flobērs. Sešdesmit gadu vecums nav Sandu izdziedinājis no jokiem. Kopā ar Morisu viņa noslēpj gaili koka lādē Adāmu pāra istabā, un nelaimīgais Edmons visu nakti nevar aizvērt acis. Žiljeta atspēlējas, piekukuļodama zvaniķi-kap-raci, lai tas zvana uz vakara lūgsnu, cik jaudas, un tā uzmodina visu māju. Flobērs ņurd. Viņš, kā jau varēja sagaidīt, «marionešu teātrī ir neciešams, jo visu kritizē un neatzīst, ka tas ir idiotiski». Aiz draudzīgas atriebības Sanda viņam velta romānu «Akmens, kas veļas», kurā Noānas marionetes pārvērš par literāriem personāžiem.

Viņa vēl arvien raksta romānus, pārāk neticēdama, ka no tiem kaut kas iznāks. «Bet es esmu pieradusi uzskatīt to kā militāru pavēli, kad cilvēks iet ugunī, nejautādams, vai tiks nogalināts vai ievainots . . . Eju tikai uz priekšu stulbi kā aita un pacietīgi kā berijiete . . .» Katru nakti, kad viesi aizgājuši gulēt, viņa ar savu stingro rokrakstu piepilda divdesmit lappuses. Viņa nekad nepārraksta, labo maz. «Es ar literatūru nodarbojos tāpat kā citi ar dārzkopību,» Sanda sacīja. Neiznāk nekas lielisks, bet «vecais trubadūrs, kas jau atkāpies no amata, laiku pa laikam nodzied mēnesnīcā savu vienkāršo romanci, īpaši neraizēdamies, vai skan labi vai slikti, ja tikai var ielikt dziesmā motīvu, kurš dūc galvā . . .». Sanda ir pati pieticība. Viņa ir sajūsmināta nevis par to, ko raksta pati, bet par «Jūtu audzināšanu». Viņa ļoti noskumst, kad naidīgi raksti apbēdina Flobēru. «Grūti pat iztēloties, cik godīgs Flobērs ir kā mākslinieks, ar cik lielu atbildības sajūtu viņš veic savu darbu,» Sanda saka, taču tūlīt arī diezgan viltīgi piebilst: «Viņam rada neērtības tas, ka viņš nezina, vai ir poēts vai reālists, taču viņš ir kā viens, tā otrs:»

Šādas pareizas kritiskas domas izpaužas arī vēstulēs, kuras viņa tanī laikā sūtīja jaunajam rakstniekam Ipoli-tam Tēnam, ar ko bija satikusies pie Manjī: «Jūs nostādījāt Balzaku pienācīgajā vietā, kura viņam, dzīvam esot, tika liegta. Gudri vīri viņu neatzina, un viņš no tā cieta. Daudz reižu esmu viņam sacījusi: «Nomierinieties! Jūs vienmēr paliksiet virsotnē.»» Kad Tēns aizsūtīja Sandai «Tomā Grendoržu», viņa uzslavēja autora gudrību un talantu, bet izteica arī dažas kritiskas piezīmes.

Zoiža Sanda Tēnam 1867. gada 17. oktobri: Man nepatīk izdoma, kas kalpo par fonu Grendorža kunga pārdomām. Man nepatīk viņa vārds, man nepatīk viņa pedikīrs, man nepatik viņa sālītā cūkgaļa un eļļas un vēl mazāk patīk viņa dejotāja. Tas viss man liekas vēss, aiz matiem pievilkts, pārāk anglisks humors, tātad nesaprotams un ne jautrs. Franču garam patīk patiesīgums. Loģiski domājošais Moljērs ir tā izpaudējs visos laikos. Trislrams Sendī mūs pārsteidz, bet sevišķi neizklaidē, un, patiesību sakot, mums patik tikai sacerējuma sentimentāla, graciozā puse. Nav saprotams, kāpēc Grendorža kungs, izcils gleznotājs, gudrs kritiķis, izsmalcināts artists, ir izķēmots ar smiekligām dīvainībām, vēl mazāk saprotams, kāpēc viņš ir netikumīgs. Autoram ir bijusi sava doma, bet lasītājs to nevar uztvert; šī mikla apbēdina vai izved no pacietības ...

Tas bija ļoti francisks un apbrīnojami izpausts spriedums.

Pati Noānas Dāma sižetus saviem darbiem atrada savā apkaimē. Tā, piemēram, romāns «Merkema jaunkundze» acīm redzami bija uzrakstīts pēc viņas meitas Solanžas dzīves motīviem. Sanda viņu attēlo kā Ernestu di Blosē; «augstprātīgs raksturs, untumaina, vienmēr pretrunīga, pa daļai fantastiska, pa daļai praktiska — viņa vienmēr prot izdevīgi izmantot savu stāvokli». Tāpat kā Solanža bija atsaukusi saderināšanos ar Bērī muižnieku Fernānu de Preo un apprecējusies ar Klezenžē, Ernesta atsauc saderināšanos ar lauku muižnieku de La Toronē un apprecas ar Monrožē. Rodas iespaids, ka Sanda pēc divdesmit viena gada ir pārlasījusi vecas vēstules, kas viņai bija saglabājušās vai tikušas atdotas. Solanža joprojām bija problēma. Četrdesmit gadus vecajai skaistulei bija bagāti, augstdzi-muši mīļākie, no kuriem viņa dabūja diezgan ievērojamus pabalstus, kas tomēr nekavēja viņu ņemt naudu no tēva un no mātes.

Visi rēķini ir nokārtoti, kaislības izdzisušas, un Žorža ir laimīga: «Vai man raudāt pie Palmiras drupām? Nē, tas paies, kā saka Lambērs. Manu laikabiedru nelaime ir tā, ka viņi gribētu atgriezties pagātnē. Tas nav iespējams; arī cilvēks paiet; mēs esam ūdens, kas čalo un plūst; vai nepietiek plūst un čalot, ja esam atspoguļojuši skaistas lietas, ja esam tās mīlējuši un apdziedājuši? Turpināt būtu garlaicīgi, sākt no jauna — šausmīgi. Cilvēks noveco viens, skumjš vai norimis, bet mierīgs, vienmēr mierīgs . . .» Žorža Sanda jūtas lieliski; viņa ir saulē iedegusi tumši brūna; viņa vēl var nostaigāt visu dienu un atgriezusies izpeldēties ledainajā Endrā.

Žorža Sanda Zozelam Deso 1868. gada 5. jūlijā: Man patlaban ir sešdesmit četri pavasari. Vēl neesmu izjutusi gadu nastu. Staigāju, strādāju tikpat daudz kā agrāk, gulu tikpat labi. Redze man ir pārpūlēta, taču es jau sen lietoju brilles, tā ka tas ir tikai numura jautājums, vairāk nekas.

Kad vairs nespēšu darboties, ceru, ka tad būšu zaudējusi patiku darboties. It visi bīstas no vecuma, it kā varētu būt droši, ka to sasniegs. Neviens nepadomā par dakstiņu, kurš var nokrist no jumta. Prātīgāk ir vienmēr būt gatavībā un baudīt vecumdienas labāk, nekā pratām baudīt jaunību. Divdesmit gadu vecumā cilvēks zaudē tik daudz laika un šausmīgi izšķiež dzīvi! Mūža norietā dienas skaitām divkārtīgi; tas ir mūsu mierinājums ...

Dzīves straujajā plūsmā vecākā paaudze pakāpeniski aiziet. 1869. gadā nomira Sandas pirmais dvēseles gans Sentbēvs. Mūža vakarā viņš bija apriebies Flobēram ar Napoleona III cildināšanu: «Jā, manā klātbūtnē! Slavināt Badengē! Un mēs bijām vieni!»

Gislavs Flobērs Žoržai Sandai 1869. gada 14. oktobrī: Redzēsimies sestdien nabaga Sentbēva bērēs. Kā sarūk mūsu bariņš! Kā cits pēc cita pazūd no Medūzas plosta kuģa bojā ejā izglābušies!

1870. gada 29. jūniļā: Mēs bijām septiņi, kad sākām ēst pusdienas pie Manjī, tagad esam palikuši trīs: es, Teo un Edinons de Gonkūrs. Pusotra gada laikā cils pēc cila ir aizgājuši Gavarnī, Buijē, Sentbēvs, Zils de Gonkūrs, un tas vēl nav viss!...

Kazimirs vēl bija dzīvs. Sieva joprojām iztālēm viņu novēroja un brīdināja Solanžu un Morisu no briesmām, ka tēvs var testamentā novēlēt Giljerī muižu savai ārlaulības meitai. Sandas ierosināti, viņas bērni sāka tiesāties ar tēvu par baroneses Didevānas testamenta iztulkojumu. Žorža Sanda vadīja visas pārrunas «ar mātes kaislību, sievietes viltību un likumu zinātāja veiklību». Sī tiesāšanās ļoti skumdināja Kazimiru, laupīja viņam miegu un veselību. Viņš nekad nebija spējis cīnīties pret Auroru. No viņa pieprasīja, lai viņš pārdod Giljerī. No pārdošanas summas viņš sev atstāja simt četrdesmit deviņus tūkstošus franku; atlikumu (simt trīsdesmit tūkstošus franku) So-lanža un Moriss sadalīja savā starpā. Kazimirs apmetās Barbastas ciemā, sešu kilometru attālumā no Giljerī, kur nomira 1871. gada 8. martā. Nelaimes bija aptumšojušas viņa prātu, jo 1869. gada maijā viņš nosūtīja imperatoram ērmīgu vēstuli, kurā «barons Didevāns — bijušais Pirmās impērijas oficieris» lūdza Goda leģiona ordeni:

Domāju, ka ir pienācis laiks, kad varu griezties pie Jūsu majestātes sirds, lai saņemtu pagodinošu apbalvojumu, ko, manuprāt, esmu pelnījis. Mūža vakarā es pretendēju uz Goda leģiona ordeni. Tā ir augstākā labvēlība, ko izlūdzos no Jūsu imperatoriskās cēlsirdibas. Lūgdams šo apbalvojumu, es balstos ne tikai uz maniem nopelniem kopš 1815. gada dzimtenes un likumīgās varas labā — tie varbūt nav izcili un nozīmīgi

nopelni —, bet ari uz izcilajiem pakalpojumiem, ko sniedzis mans tēvs no 1792, gada līdz atgriešanās laikam no Elbas salas. Turklāt uzdrošinos arī atsaukties uz ģimenes dzīves nelaimēm, kuras pieder vēsturei. Apprecējies ar Lisilu Dipēnu, kas literārajā pasaulē pazīstama ar vārdu Žorža Sanda, esmu smagi cietis savā laulāta drauga un tēva mīlestībā, un man ir pārliecība, ka esmu pelnījis visu to cilvēku līdzjūtību, kuri ir sekojuši drūmajiem nolikumiem šajā mana mūža periodā ...

Napoleons III uzskatīja, ka laulības dzīves nelaimes, kaut arī vēsturiskas, tomēr nepelna Goda leģiona ordeni, bet vēstule viņam ir likusies pikanta, un viņš to ir rādījis citiem, jo tā atrasta uz viņa rakstāmgalda pēc atteikšanās no troņa 1870. gadā.

Žoržai nenāca ne prātā žēlot Kazimiru. Pēc daudzajām dzīves likstām viņa baudīja varenu, godātu un triumfālu vecumu. Draugiem, kas vēroja viņas dzīvi, tā atgādināja Sandas agrāko laiku neprātīgās varones Metellas vecumdienu gleznu. «Par viņu jūsmoja vēl tad, kad viņa bija sasniegusi to vecumu, kurā mīlestība vairs nepiedien, un godbijībā, ar kādu ļaudis viņu sveicināja Sāras burvīgo bērnu vidū, varēja jaust saviļņojumu, kāds pacilā dvēseli, redzot skaidras, harmoniskas un mierīgas debesis, kuras nupat pametusi saule . . .» Kādu dienu Sanda pāršķirstīja albumu, kuram bija romantisks nosaukums «Sketches and Hints» [52] un kurā viņa Misē un pēc tam Mišela laikos bija fiksējusi savas kvēlās jūtaf. Sandu pārsteidza un viņai nepatika sieviete, kāda viņa agrāk bija bijusi.

1868. gada septembrī: Es nejauši visu to pārlasīju. Agrāk biju iemīlējusies šajā grāmatā, gribēju tanī rakstīt skaistas lielas. Esmu tanī ierakstījusi tikai blēņas. Šodien tas viss man liekas pārspīlēts. Toreiz es tomēr tam visam ticēju. Es iedomājos, ka izpaužu savu būtību. Bet vai iespējams izpaust savu būtību? Vai cilvēks pats spēj sevi pazīt? Vai viņš jebkad ir kaut kāds? Nudien tagad vairs to nezinu. Man šķiet, ka mēs maināmies no dienas dienā un pēc dažiem gadiem jau esam pavisam cita būtne. Veltīgi meklēju sevī, neatrodu vairs nekā no tās sievietes, kāda biju toreiz: noraizējusies, satraukta, neapmierināta ar sevi, sašutusi par citiem. Bez šaubām, manī mājoja nepiepildāmais sapnis par diženumu. Tolaik tas bija modē, katrs gribēja būt dižens un, nespēdams tāds būt, krita izmisumā. Man diezgan daudz bija jānopūlas, lai es paliktu labsirdīga un vaļsirdīga. Tagad esmu jau joti veca un jauki pārdzīvoju savu sešdesmit piekto mūža gadu. Likteņa dīvainība: tagad jūtos daudz labāk, esmu spēcīgāka un veiklāka, nekā biju jaunībā; varu ilgāk soļot, palikt nakti nomoda un strādāt, bez pūlēm atmosties no dziļa miega .. . Esmu pilnīgi mierīga, mans vecums ir tikpat tikls prātā, cik darbos, nemaz nenožēloju, ka jaunība ir pagājusi, nealkstu slavas, nekāroju naudas, varbūt vienīgi tik daudz, lai varētu mazliet atstāt bērniem un bērnu bērniem. Ne mazākās neapmierinātības ar draugiem. Mani apbēdina vienīgi tas, ka cilvēce dzīvo slikti, sabiedrība šķiet pagriezusi muguru progresam, — bet vai var zināt, kas slēpjas aiz šī gurdenuma? Kādu atmodu perina šis stingums? . ..

Vai es ilgi dzīvošu? Vai apbrīnojamais vecums, kāds man iestājies — bez slimībām un bez noguruma —, ir ilga mūža zīme? Varbūt sabrukšu uzreiz? Vai ir svarīgi to zināt, ja cilvēks ik brīdi var iet bojā nelaimes gadījumā? Vai es vēl spēšu būt derīga? Par to ir vērts padomāt. Man šķiet, ka spēšu. Jūtu, ka varu tāda būt daudz personiskāk, daudz tiešāk nekā jebkad. Pati nezinu, kā esmu sasniegusi lielu dzīves gudrību. Tagad es varētu audzināt bērnus labāk nekā agrāk. Es vēl arvien esmu ticīga, es pilnīgi ticu dievam. Mūžīgā dzīvošana. Ļaunumu kādreiz uzveiks zināšanas. Mīlestibas apgaismotas zināšanas. Bet simboli, tēli, cilvēces kulti un dievi? Ardievu! Esmu tam visam jau garām ... Aplam ir uzskatīt, ka vecumā cilvēks slīd uz leju: gluži pretēji. Cilvēks kāpj kalnā milzīgiem soļiem. Garīgais darbs veicas tikpat ātri kā bērnam fiziskais darbs. Un tomēr viņš tuvojas mūža galam, bet kā mērķim, nevis kā šķērslim ...

IV

KARŠ UN KOMŪNA

1870. gada 1. jūlijā Žoržai Sandai palika sešdesmit seši gadi. «Veselība nesabojāta, pašsajūta ļoti laba, rosīga, nejūtu gadu nastu,» viņa atzīmēja. Tveicīga svelme valdīja Noānā; termometrs ēnā rādīja četrdesmit piecus grādus; nokalta zāle; nodzeltējušajiem kokiem krita lapas; afrikā-niskais karstums visu pārvērta it kā uz pasaules galu. Un vēl dažādas likstas: mežu ugunsgrēki, izbiedētie vilki ložņāja ap mājām, izcēlās epidēmijas. «Vēl nekad neesmu piedzīvojusi tik bēdīgu vasaru, un turklāt vēl pieteikts karš ...»

Turklāt vēl! Šī papildu nelaime Sandai likās drīzāk muļķīga nekā bīstama. Viņa būtu sapratusi karagājienu Itālijas atbrīvošanai, bet starp Franciju un Prūsiju «šobrīd tas ir tikai patmīlas jautājums, grib noskaidrot, kam ir labāki ieroči». Ļoti šovinistiski noskaņotais Plošī rakstīja viņai no Parīzes, ka tauta «rēc aiz sajūsmas». Viņa skumji atbildēja: «Provincē tā nav. Visi jūtas nomākti un saskata tur tikai valdnieku spēli .. .» Flobēram: «Man šis karš liekas apkaunojošs . . . Malbruks dodas karā ... Kāda mācība tautām, kas grib absolūtus valdniekus!»

Augusta sākums bija šausmīgs. Nekādu ziņu no armijām. Drūmās gaidas kļuva mokošas. Laikrakstiem bija aizbāztas mutes, tie nekā neteica. Žorža Sanda vēroja zemnieku niknumu pret imperatoru. «Nav neviena, kas nedraudētu: «Pirmo lodi mēs iešausim viņam galvā!» Viņi to nedarīs; viņi būs ļoti labi karavīri... Bet tā ir neuzticēšanās, nepatika, apņemšanās sodīt nākamajās vēlēšanās.» Žiljetai Adāmai: «Ar„vienu triecienu vajag padzīt prūšus un impērijas.» Moriss gribētu dienēt armijā, bet visur bija liels sajukums. «Pie ieročiem! Pie kādiem ieročiem?» Trūka šauteņu, pārtikas, trūka it visa. «Trīs prūši varētu ieņemt Lašatru; nekas nebija paredzēts uzbrukuma gadījumam.»

Ap augusta beigām sāka izplatīties ziņas par notikušo katastrofu. Žoržas Sandas dienasgrāmata 1870. gada 4. septembrī: «Beidzot oficiāla telegramma. Drūma! . . . Vienīgais mierinājums: imperators ir gūstā. Bet mūsu nabaga karavīri! Cik daudz to ir nogalināts, lai četrdesmit tūkstoši padotos! . . . Tas ir impērijas gals, bet ar kādiem nosacījumiem . . .» 1870. gada 5. septembrī: «Moriss mani atmodināja un pastāstīja, ka Parīzē bez viena šāviena proklamēta republika, tas ir mflzīgs, vienreizējs notikums tautu vēsturē . . . Dievs sargā Franciju! Tā ir kļuvusi viņa skatiena cienīga.. .» Edmonam Plošī: «Un tomēr lai dzīvo republika! . . .»

Septembrī baku epidēmi^i iztukšoja Noānu. Meitenītes vajadzēja aizvest. Visa ģimene aizbrauca uz Krezu. Lolo un Titita spēlēja prūšus ar niedres stiebra šautenēm. Ciema laukumos puikas vingrinājās kara spēlēs ar nūjām. Žorža cieta kā francūziete un reizē kā pacifiste. Vācieši viņu sāpīgi pārsteidza. «Viņi ierodas auksti un cieti kā sniega vētra, nepielūdzami savā stingrajā apņēmībā, nežēlīgi, ja vajag, kaut gan parastajā dzīvē viņi liekas vislabsirdīgākie ļaudis pasaulē. Tagad viņi nemaz nedomā, nav tas laiks; pārdomas, žēlums un sirdsapziņas pārmetumi viņus sagaida mājās. Karagājienā viņi ir kā mašīnas, neapzinīgi un briesmīgi. . .» Sanda, tāpat kā Žils Favrs, vēlējās mieru, bet ne apkaunojošu mieru.

Atgriezusies Noānā, viņa dabūja zināt, ka divi gaisa baloni — nosaukti «Armāns Barbess» un «Žorža Sanda» — atstājuši aplenkto Parīzi. «Barbess» aizvedis uz Tūru kādu jaunu deputātu — jau slavenu oratoru Leonu Gambelu, kas apgalvoja, ka Franciju vēl var apbruņot un tā var karā uzvarēt. Žorža tam neticēja. «Mūsu diktatori Tūrē ir nedibināti optimistiski noskaņoti.» Gambetas improvizētās armijas neiedvesa paļāvību piesardzīgajai zemniecei Sandas kundzei. Viņas sapnis bija īsta, ar vēlēšanām leģiti-mēta republika, bet ilgstoša diktatūra, ko neattaisnoja pat ar ieročiem gūti panākumi, viņu atbaidīja.

Žoržas Sandas dienasgrāmata 1870. gada 7. decembri: Neviens nekā nevar saprast.; mēs zaudējam prātu. Noslēgti vientulībā, mēs esam kā pasažieri uz kuģa, ko zvalsta pretēji vēji un kas nekust no vietas . . .

1870. gada 11. decembrī: Valdība pārceļas no Turas uz Bordo. Gam-beta dodas uz Luāras armiju. Vai viņš pats grib to komandēt? Tad viņš ir vai nu konsuls Bonaparts, vai ari pārdrošnieks, kas zaudēs visu. Tagad viņš ir savā piektajā cēlienā. Viņam jāgūst panākumi vai jāļauj sevi nogalināt... Es vēl arvien strādāju, un, jo dedzīgāk, jo vairāk tuvojas briesmas. It kā es gribētu nobeigt darbu, lai varētu mirt ar gandarījumu, ka esmu strādājusi līdz beigām ...

Kara darbības laikā sadūrās dažādu partiju piekritēji. Parīzi apdraudēja sarkanie. Sanda, kurai to vidū bija veci draugi, piemēram, Fēlikss Piā, profesionāls revolucionārs kopš 1830. gada, no tiem nebaidījās. Vairāk baiļu viņai iedvesa monarhisti, bonapartisti vai diktatūra. Viņu nepatīkami pārsteidza tīrīšanas, ko izdarīja Gambeta. «Ar nožēlu vēroju, ka jaunu ierēdņu un amatpersonu iecelšanas pieņem milzīgus apjomus.» Par sevišķi nelikumīgu un kaitīgu viņa uzskatīja atteikšanos no balsošanas. Parīzes ekstrēmisti, tāpat kā Bordo valdība, gribēja balstīties uz «aktīvo mazākumu». Aizmirsdama, ka pati 1848. gadā bija šo tēzi atbalstījusi, Sanda tagad to nosodīja: «Masu neievērošana pašreiz ir noziegums.» Kad Parīzes bombardēšana sāka apdraudēt viņas draugus Žiljetu Adāmu, Ed-monu Plošī, Ežēnu un Esteri Lambērus, Eduāru Rodrigu, Sanda kļuva dusmīga uz Gambetu. «Liktenīga kļūda bija ticēt, ka ar drosmi pietiek tur, kur ir vajadzīga dziļa dzīves īstenības izpratne . . . Nabaga Francija, vajadzētu tomēr atvērt acis un glābt to, kas no tevis vēl atlicis!» Sanda uzskatīja Gambetu par godīgu un stingri pārliecinātu cilvēku, bet nožēloja, ka viņam trūkst veselā saprāta. «Ir liela nelaime domāt, ka esi spējīgs uz pārmērīgu veikumu . . .» Viņa nopēla Gambetas runas, kas beidzās ar refrēnu kā kantāte. «Tātad pacietību! Drosmi! Disciplīnu! Uzvilcis daudzas izsaukuma zīmes savu depešu beigās, Gambeta uzskata, ka ir glābis dzimteni.»

Kad pamiers deva iespēju Parīzes valdībai atkal saņemt

Franciju rokās, Žoržai Sandai radās iespaids, ka Gambeta cenšas aizkavēt vēlēšanas, lai uzturētu spēkā Bordo diktatūru un pretotos mieram. Viņa noteikti nostājās Parīzes pusē. «Es dotu daudz, ja varētu būt droša, ka diktators ir demisionējis. Es sāku viņu ienīst tāpēc, ka viņš licis tik daudziem cilvēkiem veltīgi ciest un mirt. Viņa piekritēji kaitina mani, pastāvīgi kladzinādami, ka viņš glābis mūsu godu. Mūsu gods itin labi būtu izglābts bez viņa. Francija nav tik gļēva, ka tai būtu vajadzīgs mācīt drošsirdību un pašaizliedzību ienaidnieka priekšā. Šajā karā visām partijām bija varoņi, visas šķiras deva mocekļus. Mums ir tiesības nolādēt to, kurš plātījās, ka spēj vest mūs uz uzvaru, un kurš noveda mūs tikai izmisumā. Mums bija tiesības prasīt no viņa mazliet talanta, taču viņam nebija pat veselā saprāta.» Sanda tomēr piebilda: «Lai dievs viņam piedod!»

Žoržas Sandas dienasgrāmata 1871. gada 29. janvārī, svētdienā: Ak dievs, beidzot, beidzot! Parakstīts pamiers uz divdesmit vienu dienu. Tiek sasaukta sapulce Bordo. Turp dosies viens Parīzes valdības loceklis. Vairāk nekas nav zināms. Gambeta šķiet nikns. Tagad viņš aizrīsies ar savu diktatūru ... Vai Parīze tiks apgādāta ar pārtiku?... Vai kara darbības pārtraukšanas rezultāts būs miers? Vai varēsim sazināties ar Parīzi? Suprefekts, kas pulksten divos atnesa mums depešu, domā, ka Gambeta pretosies. Vai tad izcelsies pilsoņu karš? Viņš ir spējīgs to gribēt, lai nebūtu jāatsakās no savas varas!

Vēlēšanas, tāpat kā 184^. gadā, neveda pie vienota iznākuma. Miera partija visur guva uzvaru, tikai ne Parīzē. Žoržas Sandas dienasgrāmata 1871. gada 15. Iebruāri:. «Dienas varonis Parīzē ir Luijs Blāns, kas 1848. gada maijā bija visienīstākais, visnepopulārākais cilvēks. Cik mainīgi ir cilvēku likteņi! Provincē dienas varonis ir Tjēra kungs, kas ievēlēts divdesmit departamentos. Divi mūsu laikmeta vēsturnieki. Divi punduri, taču augums nav svarīgs. Divi gudri vīri, kas varbūt vienosies, ja pārāk neapskaudīs viens otru ...» Sandu skumdināja smagie miera nosacījumi, tomēr viņa vēl arvien piekrita domai, ka jābeidz karot.

Žorža Sanda Edmonam Plošī 1871. gada 2. februārī: Nebēdājies, nebēdājieties: jūs visi izpildījāt savu pienākumu . . . Nelaime neaptraipa, un, ja arī Francija mirkst asinīs, tā nemirkst dubļos.. . Tagad ir jānoslēdz miers, jācenšas panākt cik iespējams labs miers, bet nevajag neatlaidīgi gribēt karu aiz dusmām vai tiecoties atriebt mūsu nelaimes ...

Sanda zināja, ka Francija ātri atspirgs. Būdama īsta Bērī zemniece, viņa pazina savas zemes neizsmeļamos spēkus un atdzimšanas spējas. Sanda, kas savā mūžā nereti ir stāvējusi uz pašnāvības sliekšņa, allaž pārvarēja dvēseles krīzes un sāka jaunu dzīvi — viņa pati šķiet kā Francijas simbols.

Tjērs, ko viņa agrāk tik ļoti bija nicinājusi, tagad viņai likās mazākais ļaunums. Tjērs samierinājās ar republiku, kopš bija kļuvis tās vadītājs. Viņš domāja, ka viņa vadībā republika būs «tā iekārta, kas vismazāk mūs sašķels». Darbs bija jāveic milzīgs: jāatbrīvo teritorija, jāatjauno zeme, valsts konstitūcija. Tjērs jutās spējīgs visu to veikt. Taču patriotiskā Parīze nepiekrita miera līgumam; sociālistiskā Parīze nepiekrita reakcionārai sapulcei; galvaspilsēta Parīze nepiekrita, ka valdība atrodas Versaļā. Sanda ar bažām vēroja, ka priekšpilsētas saceļas.

Žoržas Sandas dienasgrāmata 1871. gada 5. martā: Prūši, 1. martā no rīta iegājuši Elizejas laukos, atstāja tos 3. martā no rīta, nesaskārušies ar iedzīvotājiem. Parīze izturējās saprātīgi un ar cieņu, taču daudzi baidās, ka tieši pēc viņu aiziešanas var norisināties kaut kas līdzīgs jūnija dienām. Uz Parīzi sūta karaspēku. Vai mēs izbēgsim no partiju izmisuma lēkmes? ...

1871. gada 8. martā: Hariss man atrakstīja, ka pilsēta atgūstot savu ārējo eleganci: atkal degot gāze, esot parādījušās kokotes. Tomēr viņš tic, ka «tā diena» ir tuvu; es tam vēl neticu ...

1871. gada 19. martā: Satraukums ir lielāks nekā jebkad. Parīzi pārņēmis nezināšanas neprāts. Vakar naktī tika mēģināts atdabūt Monmar-tras lielgabalus ar karavīru nodaļas palīdzību; nodaļa aplenca tā saukto «Aventina kalnu», bet to savukārt ielenca apbruņotie Belvilas iedzīvotāji un izslēja gaisā šauteņu laides. Stāsta, ka esot notikusi īsa apšaude, kas tūlīt beigusies, jo karavīri atteikušies šaut uz tautu. Dienā valdība atsūtīja depešu, ziņojot, ka visā pilnībā atrodoties Versaļā un katram esot jāizpilda tikai valdības pavēles; no tā var secināt, ka Parīzē virsroku guvusi revolūcija, dumpis vai sazvērestība. Vai atkārtosies jūnija dienas? Esmu no tā gluži slima. Antuāns un de Vasons atnāca uz pusdienām. Visi esam noskumuši..,

Pēc tam bija Komūna. Parīze noklājās ar barikādēm, lielgabaliem, ložmetējiem. Sanda šoreiz bija noskaņota naidīgi pret dumpiniekiem. Žoržas Sandas dienasgrāmata 1871. gada 22. martā: «Pūlis, kas viņiem seko, ir pa daļai piemuļķots un neprātīgs, pa daļai zemisks un ļaunda-rīgs ...»

1871. gada 23. martā: Baismīgā avantūra turpinās. Viņi laupa, draud, arestē, tiesā. Viņi neļauj īstajām tiesām darboties. Viņi pieprasīja no bankas miljonu, no Rotšilda piecsimt tūkstošus franku. No viņiem bīstas un piekāpjas. Sākas ielu cīņas; Vandoma laukumā viņi šāva un nonāvēja vairākus demonstrantus. Viņi ir sagrābuši visas mērijas, visas sabiedriskās iestādes. Viņi izlaupa munīciju, pārtikas preču krājumus. Viņu avīze Olliciel ir neģēlīga. Viņi ir smieklīgi un rupji, un var manīt, ka viņi paši jau vairs nezina, kurp novirzīt šo sacelšanos. Versaļas valdība ir truli reakcionāra. Viņa negrib panākt izlīgumu. Visreakcionārākais ir Zils Favrs. Viņš uzkūda Versaļu pret Parīzi. Tjērs ir veiklāks, vairāk valda pār sevi, tomēr ir nojaušams, ka viņš jūtas ļoti apvainots. Valdība viņam pretojas un neļauj runāt...

Sanda nopēla savus draugus Parīzes republikāņus, kas bija pieļāvuši valdības gāšanu; «Vēstule no Plošī. Viņš ir viens no tiem, ko es salīdzinu ar īrnieku, kas ļauj nodegt mājai un pats ir ar mieru sadegt tai līdzi, lai tikai iegrieztu namīpašniekam.»

Tas ilga no marta līdz jūnijam, pēc tam Tjērs triumfēja.

Žoržas Sandas dienasgrāmata 1871. gada 1. jūnijā: Parīzē viss labi beidzies. Nojauc barikādes; aprok līķus; rada jaunus, jo daudzus nošauj un bariem arestē. Daudzi nevainīgi vai vismaz tikai pa pusei vainīgi maksās par vairāk vainīgajiem, kuri izbēgs no soda. Aleksandrs saka — viņš esot panācis daudzu atbrīvošanu, balstoties uz doktora Favra mācītās fiziognomikas pierādījumiem. Viņa vēstule ir dīvaina, es nevaru saprast, kā viņš var piedabūt kara tiesas uzklausīt šīs zinātnes pielietojumu mēģinājumus. Igo ir gluži zaudējis prālu. Viņš publicē trakas lietas, un Briselē notikušas pret viņu demonstrācijas ...

1871. gada 7. jūnijā: Sīkākas»ziņas par postījumiem Parīzē. Tie ir milzīgi, un esot bijis nodoms visiFnodedzināt. Tā ir Tamango valdīšana. Nav zināms, kas īsti notiek. Gļēvais buržuā, kas visu pacieta, gribētu tagad visus nogalināt. Vai tiešām vēl arvien cilvēki tiek uz vietas nošauti? Var būt...

Pārmērīgās represijas, tikpat cietsirdīgas kā Komūnas laikā, Sandu noveda, kā bieži mēdz notikt ar godprātīgiem cilvēkiem, nesaskaņās ar visiem. Politiskie draugi viņai pārmeta, ka viņa vairs nesaprotot barikāžu vajadzību; ienaidnieki pārmeta, ka viņai trūkstot stingrības. Viņa palika uzticīga mācībai, kuru sauca par evaņģēliju svētā Jāņa garā.

Man nav sev jājautā, kur ir mani draugi, kur ienaidnieki. Viņi ir tur, kur banga viņus aizmetusi. Tie, kuri ir pelnījuši manu mīlestību, man nav mazāk dārgi tāpēc vien, ka viņi daudz ko vērtē citādi nekā es. Cilvēki, kuri mani pamet, nepārdomāti nosodīdami, neliek man viņus uzskatīt par ienaidniekiem. Katra netaisnīgi atrauta draudzība paliek neskarta sirdī, kas nav pelnījusi apvainojumu. Sī sirds stāv pāri paš-mīlai; tā prot gaidīt taisnīguma un mīlestības atgriešanos.

Pretējo nometņu piekritēju vardarbības un zemiskums lēja netīru ūdeni uz pesimista Flobēra dzirnavām. «Romantiķiem būs pamatīgi jāsamaksā par savu amorālo sentimentalitāti ... Viņi maigi rūpējas par trakiem suņiem, nevis par tiem, kurus šie suņi sakoduši.. .» Žorža Sanda mudināja viņu būt saprātīgam.

Žorža Sanda Gistavam Flobēram 1 872. gadā: Vecais trubadūr, nevajag būt slimam, nevajag būt īgnam. Vajag klepot, šķaudīt, atveseļoties, teikt, ka Francija ir traka, cilvēce stulba un ka mēs esam nepilnīgi veidoti dzīvnieki; un tomēr vajag mīlēt citam citu, sevi, savus tuvākos un it īpaši savus draugus .. . Iespējams, ka šis hroniskais sašutums ir Tavam organismam nepieciešams; mani tas nogalinātu... Tu sacīsi; vai var dzīvot mierā, ja cilvēku dzimums ir tik nejēdzīgs? Es padodos, sacīdama sev, ka es pati varbūt arī esmu tikpat nejēdzīga, un ir laiks padomāt par labošanos ...

Viņa bija pats saprāta iemiesojums. Ja mēs nevis nemitīgi nopeltu savu laikmetu, bet katrs noslaucītu savu durvju priekšu, iela būtu mazliet tīrāka. Mēneši aizritēja, un Flobērs joprojām dusmojās. Likumdošanas sapulce tagad svārstījās starp monarhiju un republiku.

Flobērs Sandai: Sabiedriskā doma, manuprāt, noslīd arvien zemāk. Līdz kādiem muļķības dziļumiem mēs nokāpsim? Francija pamazām grimst kā satrunējis kuģis, un doma par glābšanu pat visstiprākajiem gariem liekas nepiepildāma... Es šodien neredzu iespēju ne izvirzīt kādu jaunu principu, ne cienīt vecos principus... Pagaidām klusībā atkārtoju vārdus, kurus man kādreiz sacīja Litrē; «Ak, draugs! Cilvēks ir visai nepastāvīgs veidojums, un Zeme ir vissliktākā planēta ...»

Patiesībā tie nav sevišķi gudri vārdi. Vissliktākā planēta? Sliktāka par kuru? Vai tad uz Saturna vai uz Marsa ir labāk? Sanda piekrita Renānam, ka zināmu glābiņu var gaidīt no saprātīgas republikas. «Tā būs buržuāziska un maz ideāla, tomēr ir jāsāk no sākuma. Mēs, mākslinieki, esam nepacietīgi. Mēs uzreiz gribam Telēmas abatiju, bet, iekams sakām: «Dari, ko gribi!» — vajadzēs samierināties ar: «Dari, ko vari!»» Atgriešanās pie absolūtās valdīšanas formām, pēc Sandas domām, novestu postā.

Vispārējās vēlēšanu tiesības, proti, visu gribas izpaudums — labs vai slikts — ir tas drošības ventilis, bez kura jūs vienmēr piedzīvosiet pilsoņu karu uzliesmojumus. Kā tā? Jums ir dota apbrīnojamā drošības ķīla, ir atrasts nozīmīgais sociālais pretsvars, — un jūs gribat to aprobežot un paralizēt?

Tas vairs nebija 1848. gada revolucionārais gars, bet jau Trešās republikas saprātīgums. Tam bija savs labums.

V

NUNC DIMITTIS...'

Žorža Sanda Gislavam Flobēram 1872. gada 6. novembrī: Paklau, kāpēc Tu neprecies? Būt vienam ir pretīgi, pat kaitīgi un arī cietsirdīgi pret tiem, kas Tevi mīl. Visas Tavas vēstules ir izmisīgas, tās lasot, man sažņaudzas sirds. Vai Tev nav kāda sieviete, kuru Tu mīli vai kura Tevi labprāt mīlētu? Ņem viņu pie sevis. Varbūt kaut kur ir mazulis, par kura tēvu Tu vari sevi uzskatīt? Audzini viņu. Kļūsti viņa vergs. Viņa dē] aizmirsti sevi... Ko vēl Tev sacīt? Dzīvot tikai sev ir slikti...

Viņa pati dzīvoja tā, kā ieteica Flobēram. Visus pēckara gadus Žorža Sanda bija dedzīga vecmāmiņa. Mācīt lasīt Tititai, pasniegt ģeogrāfijas, vēstures un stilistikas stundas Lolo — kādu prieku tas sagādāja šai dzimušajai audzinātājai. Aurora viņai joprojām bija vismīļākā. «Aurora man sagādā raizes. Viņa pārāk ātri visu uztver, un viņu vajadzētu vest uz priekšu trīsreiz ātrāk. Viņu aizrauj izprašana, viņu atbaida zināšana.» Pasaule atgūst vērtību, kad to kopā ar bērna acīm var atklāt no jauna. Mazās meitenītes lodāja ap veco sievieti kā bites virsājā. «Ak dievs, cik laba ir dzīve, kad viss, ko tu mīli, sprigani rosās ap tevi!»

Kopā ar mazmeitiņām Sanda vēl arvien baudīja prieku par ceļojumiem, par dabu, sauli un ziediem. Rakstnieces darbs? To viņa mīlēja ne vArāk kā agrāk. Divus trīs romānus gadā viņa «uzcepa», tāpēc ka vajadzēja pildīt līguma saistības ar Bilozu, kurām ar Šarla Edmona starpniecību bija pievienojies jauns līgums ar Le Temps, un tāpēc ka viņas ģimenei un draugiem bija vajadzīga nauda. Viņa visu veica diezgan labi, jo pārvaldīja meistarību, taču romānu temati gandrīz nemainījās: lauku idille («Marianna Sevrēza»), bērna nolaupīšana («Flamaranda» un turpinājums «Divi brāļi»). Viņai labāk būtu paticis atpūsties un izšūt, ja būtu iespējams izvēlēties. Flobērs mudināja Sandu lasīt jaunos — Emīlu Zolā, Alfonsu Dodē. Viņu grāmatas Sandai patika diezgan labi, tikai likās pārāk drūmas.

Žorža Sanda Gislavam Flobēram 1872. gada 25. martā: Dzīvē nav sastopami tikai noziedznieki un nelieši. Nebūt nav tik maz arī godīgu cilvēku, jo sabiedrībā taču pastāv zināma kārtība un nesodītu pārkāpumu 1

Tagad atlaid ... (Lalīn.J

nav pārāk daudz. Taisnība gan, ka lielākā daļa ir muļķi, bet sabiedriskā doma tomēr iedarbojas uz viņiem un liek cienīt tiesības. Ir labi, pat likumīgi, ka parāda un šausta blēžus, bet vajag parādīt un pastāstīt arī par pretējo pusi, citādi vientiesīgs lasītājs — un tādu ir vairums — zaudēs drosmi, noskums, izbīsies un jūs noliegs, lai nekristu izmisumā ...

Kritiķi jau sen vairs nerunāja par Sandas jaunajiem romāniem; pat Igo viņai neveltīja nevienu rakstu, kaut gan viņa bija rakstījusi par Igo; literatūras pasaulē viņa jutās ļoti vientuja. Tomēr daži jaunās paaudzes cilvēki saka uzslavēt viņas ideālismu. Literārā pasaule, tāpat kā sociālā pasaule, svārstās ap vienu noteiktu punktu. Itus et reditus.1 Vēzēklis atgriežas savā vietā. Kāds Anatols Franss cildināja Sandas kundzes jauko talantu, šīs lielās un naivās lietu mīlētājas daudzās cēlās un daudzās neskaidrās kaislības.

Tēns rakstīja: «Mēs esam bijuši reālisti līdz galējībai; mēs pārmērīgi esam uzsvēruši cilvēkā dzīvniecisko pusi un sabiedrībā samaitātību,» — un viņš apgalvoja, ka Sandai vairāk nekā jebkad jāspēlē liela loma un ka franči gaida no viņas daudz.

Ipolils Tēns Žoržai Sandai 1872. gada 30. martā: Dzīvojiet mums vēl ilgi, dāvājiet mums ne tikai to, ko Jums diktē sirds un prāts, bet arī vēl to, ko Jums lūdzu, — tautai vieglāk pieejamu un gaišāku sacerējumu; tas būs sprediķis un pamudinājums ievainotiem, salauztiem cilvēkiem, aicinājums un uzmudinājums, ko franči gaida; viņi vairs nevēlas dzirdēt sociālas tēzes, pat ne morāles tēzes, vispār nekādas tēzes, viņi grib dzirdēt patiesas un cildenas balsis, tādas kā saimnieka Favillas, kā Šampi un Vilmēra balsis, lai paņemtu līdzi pārliecību, ka ir arī varonīga pasaule vai tāda vismaz ir iespējamības robežās un ka, mums pašiem kļūstot mazliet labākiem, arī mūsu pasaule varētu lai līdzināties...

īsāk — viņš cildināja Sandu par ticības, cerības un žēlsirdības glābšanu. Sanda bija sajūsmināta un ļoti pārsteigta, «jo Flobērs, kas no visas sirds mani mīl kā draugu, ne sevišķi mīl mani kā rakstnieci. Viņš uzskata, ka neesmu uz pareizā ceļa, un viņš nav vienīgais no maniem draugiem, kas domā, ka es drīzāk esmu labvēlīgs cilvēks nekā māksliniece ...»

Nabaga Flobērs vēl arvien nespēja nomierināties. Par politiku viņš runāja «ar putām uz lūpām». Viņu vajāja «holbahiska kliķe», un viņa komēdijas «Kandidāts» un [53] «Vājais dzimums» izgāzās ar «milzīgu troksni». Cilvēkiem ar labu gaumi šajā pasaulē vairs nebija vietas. Tomēr viņš joprojām ticēja mākslai mākslas dēļ, trāpīgi atrastam vārdam, frāzes ritmam, spožam darba slīpējumam. Viņš uzskatīja par mazsvarīgu, ko pateica, ja tikai to pateica labi. Sanda viņu maigi rāja: «Tu meklē tikai labi izveidotu frāzi — tā ir kaut kas, bet tā nav visa māksla, tā nav pat puse mākslas.» Sanda lūdzās, lai Flobērs atbrauc uz Noānu atgūt spēkus līksmībā un ģimenes siltumā.

«Vai ir svarīgi, ka Tev ir simttūkstoš ienaidnieku, ja Tevi mīl divi trīs labi cilvēki!»

Taču 1872. gadā viņš atteicās. Veltīgi Polina Viardo, ar kuru Flobērs bieži satikās, viņu centās pierunāt; viņš ļāva tai aizbraukt vienai ar abām «Polinetēm» — ar Mariannu un Klodiju Viardo. Tas bija īss, bet skaists apmeklējums. Tāpat kā Lista, kā Šopēna laikos, Noānā valdīja mūzika.

Žoržas Sandas dienasgrāmata 1872. gada 26. septembri: Cik lieliska diena, kāds saviļņojums, kāds mūzikas baudījums! Polina dzied dienā un vakarā ... Viņa kļūst aizvien lieliskāka, nesalīdzināma. Es raudu kā teļš... Lolo, acis iepletusi, dzēra mūziku. Viardo meitenītes dzied burvīgi ... Kristāldzidras balsis. Bet Polina, Polina, kāds ģēnijs! ...

1872. gada'1. oktobrī: Polina liek dziedāt savām meitiņām un pati dzied lidzi Fra Galina, ko ir pārstrādājusi par trio; tas ir pasakaini. Pēc tam viņa dzied Alcestu: «Stiksas dievišķības...» Tas ir skaisti, ļoti skaisti. Trīsas, nevaldāms saviļņojums. Esmu apskurbusi. Tas mani kavē domāt par kaut ko citu ... ^

1872. gada 2. oktobrī: Polina mazliet dzied un apsola vakarā dziedāt atkal. Pēc pusdienām rīkojam šarādes. Lolo arī piedalās: viņa tēlo suni... Viņa ir ļoti jauka un aizrautīgi piedalās spēlē pat neiestenēda-mās ... Tas viss turpinās līdz desmitiem, un tad Polina nodzied «Pan-čito» un piecas sešas burvīgas spāņu dziesmas, Šūmaņa «Pavasari», pēc tam Verdi «Lēdiju Makbetu», par ko es neprātīgi nejūsmoju, bet viņa to izpilda tik labi! Pēc tam «Somnambulas» finālu un «Orfeju». Ideāls prieka un sāpju pārdzīvojums ...

Beidzot 1873. gada lieldienās augsti godājamais Krišāra tēvs, kā Flobērs sevi bija iesaucis, devās svētceļojumā uz Noānu, kur ieradās arī Turgeņevs. Viņus ievadīja mājas bezprātīgajā rituālā. Nevaldāmas dejas. Katrs pārģērbās trīs reizes dienā. Flobērs galu galā uzvilka mugurā anda-lūziešu dejotājas tērpu un nodejoja kaut ko līdzīgu fan-dango. «Viņš ir ļoti jocīgs, bet aizelšas jau pēc piecām minūtēm. Viņš ir krietni vecāks nekā es! . .. Viņam arvien pārāk daudz strādā smadzenes — miesai par ļaunu. Mūsu mājas kņada viņu apdullina ...»

Zoižas Sandas dienasgrāmata 1873. gada 17. aprīlī: Visi lec, dejo, dzied, kliedz un ir apriebušies Flobēram, kas vienmēr grib visus apklusināt un sarunāties par literatūru. Viņš ir izsists no sliedēm. Turgeņevam patīk troksnis un līksmība. Viņš ir tikpat bērnišķīgs kā mēs. Viņš dejo, valsē: cik labsirdīgs un krietns ir šis ģeniālais cilvēks! Moriss nepārspējami nolasa mums «Balādi naktij». Viņš gūst lielus panākumus. Viņš pārsteidz Flobēru uz katra soļa ...

1873. gada 18. aprīlī: Flobērs tērzē spraigi un asprātīgi, bet runā visu laiku viens, un Turgeņevs, kas ir interesantāks, tikko spēj iespraust pa vārdam. Vakarā dažādas sacensības līdz vieniem. Beidzot atvadāmies. Viņi rīt no rīta aizbrauc ...

1873. gada 19. aprīlī: Dzīvei svarīgāks ir raksturs nekā prāts un diženums. Mans dārgais Flobērs mani ir nogurdinājis, nomocījis. Es viņu tomēr mīlu, viņš ir lielisks, tikai pārāk pārspīlēti izpauž savas jūtas. Viņš cilvēku salauž... Šovakar trokšņojam, rotaļājamies un muļķojamies ar lielu patiku. Visi nožēlojam, ka aizbraucis Turgeņevs, ko mazāk pazīstam, mazāk mīlam, bet kam piemīt patiesas vienkāršības burvīgums, īstas labsirdības valdzinājums ...

Taču Flobērs, atgriezies mājās, pateicās no visas sirds.

Gistavs Flobērs Žoržai Sandai 1873. gada 23. aprīlī: Aizritējušas tikai piecas dienas, kopš šķīrāmies, bet es jau skumstu pēc Jums kā muļķis. Skumstu pēc Auroras un pēc visas Jūsu mājas, arī pēc suņuka Fadē. Jā, tā tas ir; pie Jums jutos tik jauki! Jūs esat tik labi un asprātīgi! ... Jūsu divi draugi Turgeņevs un Krišārs filozofēja par to no Noānas līdz Šatorū, ērti atlaidušies Jūsu karietē, ko vilka divi strauji rikšotāji. Lai dzīvo Lašatras pasta kučieri! Tālākais ceļojums bija ļoti nepatīkams, to sagandēja līdzbraucēji mūsu vagonā. Mierinājos ar stipru dzērienu, jo jaukajam maskavietim bija līdzi blašķe, pilna ar lielisku degvīnu...

Vasarā Sanda gribēja aizvest savus cālēnus no Noānas. Viņa ieteica Šveici; bērni labāk gribēja doties pie okeāna. «Lai notiek, brauksim pie okeāna! Ja tikai var ceļot un peldēties, tad kļūstu neprātīga aiz prieka . . . Esmu pilnīgi tāda pati kā manas mazmeitiņas, kas jau iepriekš ir kā apskurbušas, nezinādamas, kāpēc ...» Uzturēdamās Noānā, viņa palika uzticīga upes ūdenim. Viņa gāja uz upi peldēties ar Plošī un, gremdēdamās ūdenī, atcerējās veselu virkni izgaisušu ēnu.

Žoržas Sandas dienasgrāmata 1873. gada 21. jūlijā: Ieslīgdama ūdenī, es domāju par tiem, kas savā laikā šeit ir peldējušies ar mums: Polina un viņas māte, Šopēns, Delakruā, mans brālis... Mēs gājām peldēties pat naktī. Atnācām kājām un tāpat atgriezāmies. Visi ir miruši, izņemot Viardo kundzi un mani. Šis necilais lauku stūrītis ir redzējis daudzas slavenības un nemaz to nenojauš.

Politika Sandu vairs neinteresēja. Reizēm viņa izjuta Anrī V bailes: «Es manu, ka mūs apņem sakristejas smaka.» Pateiksim, ka Parīzes galvenais gubernators bija aizliedzis uzvest pēc romāna «La Kentinī jaunkundze» izveidoto lugu, aizbildinādamies, ka tā varētu graut sabiedrisko kārtību. Savam draugam princim Napoleonam Sanda sūtīja laimīga Jaungada, bet ne bonapartiskās restaurācijas novēlējumus.

ŽorŽa Sanda princim Napoleonam Žeromam 1874. gada 5. Janvāri: Jūs sakāt, ka pat politikā mēs varētu saprasties; es par to nekā nezinu, jo man nav skaidrs, kā Jūs pašreiz skatāties uz notikumiem un kādas ir Jūsu cerības par Francijas nākotni. Vai vēlaties, lai meklējam glābiņu no mūsu nelaimēm bērna personā? Nē, to Jūs nevarat vēlēties. Es drīzāk saprastu personisku godkāri, bet, kaut gan Jūsu godkāri attaisnotu Jūsu izcilais saprāts, pirmais ienaidnieks Jums būs atraitnes [54] un bērna partija. Vārdu sakot, es neparedzu, ka no šī brīža līdz nenosakāmi tālam laikam imperiālisma piekritēji varētu savākt balsu vairākumu.

Sanda glābiņu gaidīja tikai no mērenas republikas. 1875. gadā šāda republika beidzot nodibinājās ar vienas balss vairākumu. Tāda ir Francija.

Solanža kopš 1873. gada dzīvoja netālu no Noānas — Monživrē pilī, ko viņa bija nopirkusi no savas māsīcas Leontīnes Simonē — Ipolita Šatirona meitas ar diezgan netīrā ceļā iegūtu naudu. 1871. gadā Solanža uz laiku bija izlīgusi ar māti un Morisu. Kādu dienu viņa bija ieradusies Noānā, lūdzoši meklēdama patvērumu. Labsirdīgā Lina bija viņu aizstāvējusi; bīstamajā stāvoklī Solanža bija ievilkusi nadziņus un, tā kā bija mantojusi Sofijas Viktorijas talantus, tad sniedza Linai lielus pakalpojumus, piegriezdama un uzšūdama viņas meitiņām kleitas. Kad atkal iestājās miers, attiecības no jauna sabojājās. Sanda bija aizliegusi pirkt Monživrē, jo nevēlējās, ka «šī pūce» uzglūnētu viņai no sava torņa augstumiem. Tā kā Solanža nepaklausīja aizliegumam un nopirka pili ar starpnieka palīdzību uz Bretijo kundzes vārda, māte viņai pārtrauca maksāt pabalstu un Noāna tika viņai gandrīz slēgta, jo viņa kritizēja visu, kas Lur notika. Tomēr laiku pa laikam viņa no rīta ielauzās kā vējš. Sandas mazmeitiņas, kurām Solanža iedvesa svētas šausmas, dežurēja pie vecmāmiņas durvīm, lai aizturētu bīstamo tanti.

Agrākie draugi, agrākie ienaidnieki joprojām cits pēc cita aizgāja. 1876. gada 5. martā nomira princese Ara-

bella. Mūža novakarā viņa bija atguvusi prātu un lepnumu. Savā atjaunotajā salonā viņa pieņēma republikas valstsvīru jauno paaudzi. Viņa nodzīvoja pietiekami ilgi, lai redzētu Listu kā abatu un Anrī Lēmanu kā Daiļo mākslu akadēmijas prezidentu.

Zils Sanda, bija ļoti sašļucis, ar gadiem uzblīdis un zaudējis matus; laiskums un gļēvums bija viņu padarījis smagnēju, tomēr vēl varēja uzminēt, ka jaunībā viņš bijis valdzinošs. Viņa kabinetā pie sienas karājās portrets, ko savā laikā bija uzzīmējusi Aurora Didevāna. «Tikai mums, plikpauriem, kādreiz ir bijuši tik kupli mati,» viņš mēdza sacīt. Kad Sando Palērojālā atsēdās kafejnīcā «Rotonda» pie galdiņa, garāmgājēji runāja: «Skaties, tas ir Sando, 2oržas Sandas pirmais mīļākais.» Viņa vienīgais goda tituls.

Mastodonts Maršals darīja raizes Sandai un Dimā. Pēckara laikā viņš tomēr guva izredzes uz panākumiem. Viņa glezna «Elzasa», kas Salonā bija dabūjusi godalgu, tūlīt tika reproducēta tūkstošiem eksemplāros. Pēc tam Maršals saņēma pasūtījumu Erkmana-Satriana darbu ilustrēšanai. Viņam pasūtīja arī dekorācijas kādai patriotiskai lugai. Bet viņš bija slinks un nenoteikts nevīža. Gravīras vai maketus viņš nekad nepiegādāja laikā. Vairumu līgumu viņam anulēja. Viņš bija zaudējis divus varenus aizgādņus: princi Napoleonu un princesi Matildi, kas abi kopš impērijas krišanas dzīvoja ārpus Francijas. Maršals noslīdēja galīgā trūkumā, dzīvoja no gadījuma darbiem un aizņēmumiem. «Vīns un sievietes viņu pazudinās,» Sanda rakstīja, un šajā teikumā skan kaut kas pazīstams. Citā vietā ieskanas Sandas vārdi Alfrēdam de Misē rakstītajās vēstulēs. «Desmit gadus esmu rūpējusies par viņu kā māte, un tomēr man nav izdevies,» viņa rakstīja, «izdzīt divus nežēlīgus dēmonus: slinkumu un netiklību.» Ir tiešām tiesa, ka sievietes maz mainās un tāpat arī vīrieši.

Ortansa Alāra, romantiskāsŽoržas ciniskā draudzene, bija ļoti novecojusi. Dibinādamās uz savu pieredzi mīlestībā, viņa uzrakstīja pārdrošu grāmatu — «Pridansas burvības», un Sandu apbūra šīs «Burvības». «Nupat izlasīju šo pārsteidzošo grāmatu. Jūs esat ļoti liela sieviete.» Ļoti liela? Drīzāk atklāta, betŽorža, kas nebija tik atklāta, cienīja Ortansas drosmi. Ortansas Alāras dienasgrāmata 1873. gada 6. aprīlī: «Nupat saņēmu vēstuli no karalienes [55]kā atbildi uz divām manām vēstulēm, no kurām pēdējā es izsacījos pret uzskatu, ka ir pagrimušas sievietes. Žorža saka pareizi, ka pagrimusi sieviete pieder tai pagātnei, ko Žorža neatzīst (pekle, liekulīgi garīdznieki) .. . Viņa tic, ka tas viss mainīsies. Viņa apgalvo, ka manī nav nekā no vecuma un ka es līdz nāvei nezaudēšu dzīvīgumu . . .»

2orža Sanda pati septiņdesmit divu gadu vecumā nejutās veca un sāka ticēt, ka nodzīvos ilgu mūžu. Pabeigusi bezvērtīgu grāmatu «Persemonas tornis», viņa tūlīt sāka rakstīt citu — «Albīne Fjori» — romānu vēstulēs par ārlaulības bērnu, meiteni, kas bija piedzimusi no kāda augstmaņa sakara ar aktrisi. Vēl lieku reizi noderēja priekšteči — gan Saksijas, gan Rento cilmes. Taču lielāko tiesu Sanda vēl arvien rakstīja burvju pasakas mazajai Lolo.

Žoržas Sandas dienasgrāmata 1876. gada 29. februārī, karnevāla pēdējā dienā: «Biju nodomājusi strādāt, bet nav iespējams . . . Apstaigāju dārzu, viss ir vienos ziedos: vijolītes, sniegpulkstenīši, krokosi, anemones — viss aug. Uzziedējis aprikozu koks pie siltumnīcas. Gatavoju sev kostīmu, tad atskrien meitenes, lai palīdzu viņām sakārtoties un viņas apbrīnoju: Titita ir feja, Lolo — valahiete, viņas ir ļoti skaistas šajos tērpos. Renē pārģērbjas par Pjero, Moriss — par ķīnieti, Plošī — par bēbīti, Lina — par indiānieti. .. Visi dejd| un es spēlēju klavieres līdz deviņiem, kad bērniem jāiet gulēt. Tad visi pārģērbjamies, tikai Plošī ne, viņš uzvelk vamzi, pieliek mākslīgu degunu un aiziet uz ciema balli.. .»

Kopš 1876. gada pavasara sākuma Sanda reizēm slimoja. Visu mūžu viņa bija sūdzējusies par aknām un untumainu zarnu darbību. Viņa samierinājās ar savām sāpēm un nesalīdzināmi vairāk uztraucās par Morisa neiralģiju,

Žoržas Sandas dienasgrāmata 1876. gada 19. maijā: Morisam lēkme no pieciem līdz pusastoņiem. Aurora sēž viņam blakus un gaida viņu uz pusdienām. Viņi priecīgi kopā paēd pusdienas, un vakars paiet, lēkmei neatkārtojoties... Man sāpes neatlaidās visu dienu. Pasniedzu stundu Lolo, rakstīju vēstules un lasīju. Nobeidzu Renāna sējumu «Filozofiski dialogi un fragmenti» . ..

20. maijā Moriss un Lina uzaicināja no Lašatras ārstu Marku Šabenā ar ieganstu lūgt viņam konsultāciju sakarā ar «Bulī» neiralģiju, bet īstenībā tāpēc, ka mātes sirgšana satrauca ģimeni. Sanda paziņoja ārstam, ka «viņai kopš pāris nedēļām ir ciets vēders, bet galva strādā tikpat brīvi kā agrāk un ēstgriba ir laba». Viņa piebilda, ka «šāds stāvoklis ir drīzāk neērtība nekā slimība un viņa, par to neraizējas». 23. maijā Sanda aizrakstīja savam ārstam Favram uz Parīzi:

Par spīti gadiem (drīz man būs septiņdesmit divi), es nejūtu vecuma kaites. Kājas man nesāp, redze ir labāka nekā pirms divdesmit gadiem, miegs mierīgs, rokas tikpat stingras un veiklas kā jaunibā. Kad neciešu nežēlīgās sāpes, tad visā būtnē jūtos spēcīgāka un atraisītāka... Agrāk man bija viegla aizdusa; tagad to vairs nejūtu. Uzskrienu pa kāpnēm tikpat žigli kā mans suns. Bet, tā kā viena dzīvības funkciju daja ir gandrīz pilnīgi izzudusi, es sev jautāju, kas ar mani notiks un vai kādā jaukā rītā man pēkšņi nepienāks aiziešana ...

Nāve ir pazemīga un piesardzīga viešņa. Tā ierodas klusu. Pēdējais Žoržas Sandas ieraksts dienasgrāmatā nepauž nekādas bažas:

1876. gada 29. maijā: Laiks ir jauks. Sāpes mani sevišķi nemoka. Apmetu krietnu līkumu pa dārzu. Pasniedzu stundu Lolo. Pārlasu Morisa lugu. Pēc pusdienām Lina aiziet uz izrādi Lašatrā. Spēlēju beziku ar Sanjē. Zīmēju. Lina atgriežas pusnaktī.

Ar šiem vārdiem beidzas Žoržas Sandas dienasgrāmata, taču mums ir viņas kaimiņienes Nansijas de Vasonas dienasgrāmata.

Svētdien, 28. maijā, raksta de Vasona kundze, biju Noānā, kur ar Ninī pavadīju visu dienu, kamēr Polēns bija Kudrē ar saviem radiem. Brokastis paēdām bez Sandas kundzes; kā vienmēr, viņa jutās mazliet sasirgusi, taču ne nopietni; viņa jau sen cieta diezgan stipras sāpes, kas vairs nevienu gandrīz neuztrauca. Pēc brokastīm Lina un es pastaigājāmies pa sakņu dārza aleju un ilgi sarunājāmies par šo un par to... Pēc brīža lejā nonāca Sandas kundze. Mazliet pastaigājām kopā ar viņu, jūsmodamas par lauku puķēm, kuras viņai joti patika, — viss zālājs bija ar tām kā nosēts; viņa mūs pat aizveda uz apaļu noru maza mežiņa vidū un parādīja ļoti retu dzegužpuķi. Pēc tam atgriezāmies un atsēdāmies pie mājas. Sandas kundze stāstīja par savu nodomu aizbraukt uz Parīzi. Saruna reizēm apsīka; tā nekad nerisinājās sevišķi spraigi ar Sandas kundzi, jo viņai vienmēr galvā bija tūkstoš domu. Viņa pateica kaut ko tādu, kas mani pārsteidza. Papriecājusies par putnu, kas lēkāja pa celiņu, viņa piebilda: «Savādi, man atgriežas redze, es redzu labāk nekā ar brillēm ...»

Turpmākajās dienās Sandas kundze ļoti cieta. «Man ir velns vēderā,» viņa sacīja. No negantām sāpēm, ko sagādāja zarnu aizsprostojums, viņai izlauzās spalgi kliedzieni.

Viņas draugs ārsts Papē pateica Morisam: «Viņa ir pagalam.» Sandu būtu varējusi glābt tikai nekavējoties izdarīta operācija. Taču viņa vēlējās, lai no Parīzes atbrauc ārsts Favrs, kuram viņa uzticējās un kurš bija «viltus zinātnieks, pļāpa bez medicīniskas prakses». Ārstam Fav-ram lūdza arī, lai viņš atved līdzi kādu ievērojamu konsultantu. Favrs atbrauca viens un, pat neredzējis slimnieci, paziņoja: «Viņai ir bruka; es to izmasēšu.» Septiņpadsmit gadus vecajai Aurorai Dipēnai pirmo triumfu bija sagādājis angļu sieviešu klosterī «Iedomu slimnieka» uzvedums. Viņa mira, moljērisku ārstu ielenkta, kuri drīzāk bija ar mieru upurēt pacienti nekā savu patmīļu.

Galu galā vietējie dziednieki nolēma pieaicināt hirurgu Zilu Peānu, bet tas uzskatīja, ka iespējams izdarīt tikai punkciju, nevis zarnu operāciju. Sandas kundze cieta vēl sešas dienas, slimības raksturs viņu pazemoja, viņa dedzīgi piesauca nāvi. 7. jūnijā viņa gribēja redzēt mazmeitiņas. «Dārgās drostaliņas, cik ļoti es jūs mīlu!» viņa sacīja. «Noskūpstiet mani. Esiet paklausīgas.» Naktī no 7. uz 8. jūniju viņa vairākas reizes ieteicās: «Nāvi, ak dievs, nāvi!» Arī. Solanža tagad bija pie viņas kopā ar Linu. Moriss bija aizsūtījis uz Monževrē zīmīti: «Mūsu māte ir slima, stāvoklis ļoti smags ... Ja vēlies, atbrauc.» Solanža bija Parīzē; saņēmusi no mājniekiem telegrammu, viņa ieradās, iepriekš pazAnīgi lūgusi, lai viņai nosaka stundu.

Solanža un Lina bija vienas nomodā pie gultas, kad izdzirdēja: «Ardievu, ardievu, es mirstu,» — tad neskaidru teikumu, kas nobeidzās ar — «... atstājiet zaļumus». Pēc tam viņas skatienā, rokas spiedienā vēl bija kaut kas labvēlīgs un maigs, taču viņa vairs nerunāja un likās izklaidīga. «Ardievu, Lina, ardievu, Moris, ardievu Lolo, ar ...» — tie bija viņas pēdējie vārdi. Viņa nomira sešos no rīta. Pie pusdienu maltītes Solanža ieņēma pie galda mātes vietu un izrīkoja visus, Morisu smacēja žēlabas.

* # *

Žoržu Sandu apglabāja ģimenes kapsētā Noānas parkā līdzās vecmāmiņai, vecākiem un mazmeitiņai Ninī. Smidzināja sīks, salts lietutiņš; kumpaino īvju un bukšu lapotnēs šalcošais vējš saplūda ar vecā dziedoņa litānijām. Visas apkaimes zemnieces, nometušās uz cejiem mitrajā zālē, skaitīja lūgsnas, vārstīdamas rožukroni. Sandas draugiem par lielu pārsteigumu aizgājēju apbedīja pēc katoļu rituāla. To bija prasījusi Solanža; Moriss bija piekāpies; Vikas kirē abats Vilmons lūdza atjauju Buržas arhibīskapam de la Tūram, kas to nevilcinādamies piešķīra. «Viņam bija taisnība,» Renāns sacīja, «nevajadzēja mulsināt vienkāršās sievietes, kas bija atnākušas ar lakatu nosegtu galvu un rožukroni rokās lūgt par aizgājēju. Ari man būtu bijis žēl aiziet garām, neiegriežoties lielo koku aizēnotajās lievenēs.»

No Parīzes bija atbraukuši vairāk nekā ducis Sandai tuvu cilvēku: princis Napoleons, kam 1872. gadā bija atļauts atkal dzīvot Francijā, Flobērs, Renāns, Dimā-dēls, Lambērs, Viktors Borī, Eduārs Kadols, Anrī HarissunKal-mans Levī. Klātesošie ievēroja, ka nav ieradies milzis Maršals; viņš vienmēr bija liels egoists. Viktors Igo savu sūtījumu bija uzdevis nolasīt Polam Merisām.

«Es apraudu mirušo un sveicu nemirstīgo . . . Vai esam viņu zaudējuši? Nē. Diži cilvēki aiziet, bet nezūd. Vēl vairāk — varētu gandrīz sacīt, ka viņi īstenojas. Kļūdami neredzami vienā veidā, viņi kļūst redzami citā. Dievišķīga pārveidošanās. Cilvēciskais tēls ir aizsegs. Tas apslēpj patiesi dievišķo seju, kas ir doma. Žorža Sanda bija ideja; tagad viņa ir ārpus miesas, viņa ir brīva; mirusi viņa ir dzīva. «Patuit dea ...» '»

Literāti nespēj noklausīties tekstu — kaut. vai kapa malā, nevērtēdami to kā profesionāļi. Flobērs atzina, ka Igo runa ir ļoti laba; Renāns sacīja, ka tā ir stampu sa-virknējums. Taisnība bija abiem, jo Viktora Igo štampi dara viņu par labu rakstnieku. Pēkšņi iedziedājās lakstīgala — tik maigi, ka daudzi nodomāja: «Tā ir īstā runa, kas šeit piedien.»

Flobērs Turgeņevam 1876. gada 25. jūnijā: Ļoti sēroju par jaukās Sandas mātes nāvi. Divas reizes viņas bērēs raudāju kā teļš: pirmo reizi, kad noskūpstīju viņas mazmeitiņu Auroru (kuras acis todien bija ļoti līdzīgas Sandas acīm, kas it kā atdzimušas meitenitē), otro reizi, kad man garām aiznesa zārku . .. Nabaga dārgā diženā sieviete! .., Va-

1 Atklājās dieviete. (Latiņ.) jadzēja viņu pazīt tā, kā pazinu es, lai spētu novērtēt, cik daudz sievišķības bija šajā izcilajā cilvēkā, cik milzīgs maigums šajā ģēnijā ... Viņa paliks viena no Francijas slavenībām, turklāt vienreizēja...

Vai viņa būtu varējusi vēlēties labāku bēru runu nekā sava vecā trubadūra asaras?

vi

— Konsuela, cik ērmīgs vārds! — grāfs sacīja.

— Skaists vārds, jūsu gaišība, — teica Andzoleto.—Tas nozīmē: mierinājums.

Žorža Sanda

«Igo bija morāli daudz zemāks par bīskapu Rjenvenī. To es zinu. Taču ar savām juceklīgajām kaislībām šis zemes dēls tomēr spēja iedvest dzīvību šim svētajam, kas stāv pāri cilvēkiem. Tāpat Žorža Sanda no savas viduvējās, izkropļotās dzīves, kas bija neizdevusies kā ikviena cilvēka dzīve, spēja radīt Konsuelu, vienreizējo paraugu, kurā ikviena sieviete atradīs ko atdarināt un katrs vīrietis ko izprast un mīlēt sievietē,» raksLījis Alēns savā darbā «Par literatūru».

Tāpat kā visas sievietes, rža Sanda bija zemes meita. Bez šaubām, vēl vairāk nekā citas, jo bērnība viņai bija pilna nesaskaņu, viņā pašā cīnījās divas šķiras un divi gadsimti, viņa bija pāragri kļuvusi patstāvīga un guvusi savas ģenialitātes necienīgas laulības sāpīgo pieredzi. Jā, viņas dzīve bija neizdevusies tāpat kā ikviena cilvēka dzīve. Toties ārkārtēja.

Savu daiļradi viņa nekad nebija pārāk augsti vērtējusi, galvenokārt tiekdamās pēc absolūtā — vispirms cilvēku mīlestībā, pēc tam tautas mīlestībā un beidzot savu mazbērnu, dabas un dieva mīlestībā. Tomēr daudzi viņas darbi, par kuriem viņa pati izsacījās tik pazemīgi, dzīvo vēl šodien. «Žorža Sanda ir nemirstīga ar «Konsuelu» — lieldienisku sacerējumu», jā, bet arī ar savu «Intīmo dienasgrāmatu», ar «Ceļinieka vēstulēm», ar milzīgo saraksti, kas ir tik brīva, tik precīza stilistiski, tik noteikta domā, tik nevīstoša ar ideju patiesīgumu. Daudzas tēzes, ko Sanda aizstāvēja un kas viņas laikā pārsteidza lasītājus, kuriem trūka iztēles, šodien ir kļuvušas par labāko cilvēku uzskatiem. Sanda prasīja sievietēm vienlīdzību, un tagad viņas to gūst; nav vairs pasaulē neviena godīga cilvēka, kurš nebūtu vienis prātis ar Sandu, kad viņa prasīja vienlīdzību tautai, vispārējās vēlēšanu tiesības un taisnīgāku īpašuma sadali.

Daudz ir nopeltas Sandas mīlestības dēkas, taču dedzīgās meklējumu alkas izskaidrojamas ar neatrodamu pilnību, pēc kuras viņa tiecās. Žoržas Sandas dzīve atgādina tos romānus, kuros trīssimt lappusēs nelaimīgais varonis krīt visādos grēkos un pēdējā nodaļā lasītājs uzzina, ka izglābts tiks nevis farizejs, bet grēcinieks. Ugunīgās dvēseles, kas pārvērtušās par dižiem svētajiem, bieži vien jaunībā ir dzīvojušas vētraini.

Katru dzīvi vada apslēpta metafizika. Žoržas filozofija bija vienkārša. Pasauli ir radījis labais dievs. Mīlestības spēki, kas mīt mūsos, nāk no dieva. Vienīgais nepiedodamais grēks ir noklusēšana un meli mīlestībā, kurai jābūt pilnīgai vienotībai. Neapgalvošu, ka Sanda vienmēr dzīvoja saskaņā ar saviem principiem; bet kurš gan no mums vienmēr dzīvo saskanīgi ar savām idejām; taču cilvēkus vajag vērtēt vairāk pēc viņu sasniegtajām virsotnēm nekā pēc kritieniem.

Pēcteči nekļūdījās. Atcerēsimies, cik asi ap 1830. gadu nosodīja Auroru Didevānu mazā Bērī pilsētiņa, kas atrodas Noānas tuvumā. Un ko mēs redzam šodien Lašatras centrā? Žoržas Sandas statuju. Nopeltā grēciniece ir kļuvusi par sava nostūra patronesi. Tie, kas bija viņas draugi, — Nero, Papē, Divernē, Flerī — dzīvo ļaužu atmiņā viņai līdzās. Un kur palikuši tie, kas viņu nopēla? Kas vairs atceras to vārdus un viltus tikumus?

1949. gadā — Šopēna nāves simtajā gadadienā — Noānā pulcējās visi berijieši. Daudzi Žoržas Sandas cienītāji bija sabraukuši no tālām zemēm. Apmeklētāji bijīgi apbrīnoja asprātīgi izdomātās jocīgās marionetes, kuru dejās bija noskatījušies Dimā un Flobērs, aplūkoja darbnīcu, kurā bija strādājis Delakruā, pļaviņu, kur naktī bija plīvojusi Marijas d'Agū baltā šalle; pēc tam visi devās uz tumšo, drūmo mežiņu, kur gremdējās pārdomās pie kapu plāksnēm, kas ar pamācīgu nāves lakonismu stāsta šo neparasto un skaisto stāstu.

Saksijas Marija Aurora, grāfiene de Orna, Dipēna de

Frankeija atraitne, 1748.—1821.... Moriss Dipēns, 1. hu-zāru pulka pulkvežleitnants, 1778—1808 . . . Antuanete Sofija Viktorija Delaborda, viņas epitāfija aizaugusi ar sūnu — tagad nav salasāma ... Amantīna Lisila Aurora Dipēna, baronese Didevāna,Žorža Sanda, dzimusi Parīzē 1804. gada 1. jūlijā, mirusi Noānā 1876. gada 8. jūnijā . .. Un blakus šai dižajai paaudzei atdusas citi: Marks An-tuāns Didevāns (tas bija Kokotons); Žanna Gabriela (tā bija Ninī, ienīstais Klezenžē vārds nav iegravēts kapa plāksnē); pēc tam Moriss Sands, barons Didevāns (1823— 1889); Lina Sanda, dzimusi Kalamata (1842—1901); So-lanža Klezenžē-Sanda, Žannas māte (1828—1899); un beidzot — Gabriela Sanda, Palaci laulātā draudzene (1868— 1909). Viņu bērnībā sauca par Tilī.

Mazmeitiņa Lolo, vēlāk kļuvusi Aurora Laut-Sandas kundze, par spīti saviem astoņdesmit trim gadiem, rosīga un ņipra tekāja pa alejām, uzskrēja pa vecajām akmens kāpnēm, parādīja galdnieka Pjēra Bonēna darināto lielo ovālo galdu, mazītiņo sekretāru, uz kura bija uzrakstīta «Indiāna», pianīno, kura taustiņus bija skāruši Lista un Šopēna pirksti, un ar melnajām, samtainajām acīm, kas bija tik līdzīgas vecmāmiņas acīm, vēroja godbijīgos 2or-žas Sandas cienītājus. Kad satumsa, visi atsēdās uz terases mēnesnīcā pretī melnajiemriedriem un sēru vītoliem. 2or-žas stādīto rožu smaržu Spdvesa sajūsminātos svētceļniekus. Pa zilā salona atvērtajiem logiem plūda Sopēna mūzikas frāzes, prelūdijas un noktirnes, kas bija komponētas šajā mājā, dzejniekam jūtot uz pleca draudzenes roku. Skaņas bija kā vieglā nopūtā izdvesta neskaidra, skumja atzīšanās. Katrs klusībā atcerējās savas likstas. Pēc tam atskanēja gavilējoša nots, un reizē ar to modās cerība. Šķila, ka divas skaļas balsis saka šim pūlim: «Mazticīgie, jel ticiet! Mīlētāju ķildas izgaist; mīlestības iedvestie darbi paliek. Sājā pasaulē var būt maigums un skaistums.» Konsuela ir uzvarējusi Lēliju. Tāds ir klusībā pieņemtais paaudžu spriedums.

SATURS

Pirmā daļa. Aurora Dipēna .... Olrā daļa. Didevāna kundze ....

Trešā daļa. žorža Sanda.....

Ceturtā daļa. Mīlestības un ģēnija rotaļas Piektā daļa. Pravieši un dzejnieki .

Sestā daļa. Frederiks Šopēns .... Septītā daļa. Eņģeļu dumpis ....

Astotā daļa. Briedums.....

Devītā daļa. Māksla būt vecmāmiņai .

Andrā Moruā. Ž0RŽA SANDA

Redaktore L. Rambeka. Māksi, redaktors V. Grants Tohn. redaktore V. Dārziņa. Korektore L. Kamene Nodota salikšanai 1971. g. 9. februārī. Parakstīta iespiešanai 1971. g. 24. maijā. Tipogrāfijas papīrs Nr. 3, formāts 84X108.32. 13,83 fiz. iespiedi.; 23,23 uzsk. iespiedi.; 27,41 izdevn. 1. Metiens 65 000 eks. Maksā 1 rbl. 60 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 24167-D275. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pasūt. Nr. 131.

1

Vārdu spēle: somebread (angl.), tāpat kā du pairi (Ir.), nozīmē «maizi».

2

Trakule. (Angl.)

3

Draiskule. (Angl.)

4

A Pareizrakstības vingrinājumu krājums. (Angl.)

5

Dvēseles dārzs. (Angl.)

6

Ir burvīga. (Angl.)

7

- 131

8

Ardievu, dārgā draudzene; maigi Tevi apskauju un mīlu no visas sirds. (Itāl.)

9

Kad Saksijas Aurora precējās ar Dipēnu de Frankeiju, viņš bija atraitnis. No pirmajām laulībām viņam bija meita, kas salaulājās ar grāfu de Vilnēvu, Senonso pils īpašnieku. — A. M.

10

Slanislavs Ažasons de Gransaņs, viens no Stefana brāļiem. — A. Af.

11

Par lietu dabu. (Latiņ.)

12

Slimība. (Latīn.)

13

Svētā vientiesība. [Latiņ.)

14

Bevue — kļūda; pārskatīšanās. (Franc.)

15

Skurba himna. (Ilāl.)

16

Savādais pāris. (Angl.)

17

Esmu cilvēks; nekas cilvēcisks man nav svešs. (Latiņ.)

18

Skaisto uzvalku. (Itāl.)

19

Aiziet. (Latin.)

20

Mūsu mīlestība uz Alfrēdu. (Itāl.)

21

Gvičoli — Bairona iemīļotā, (Tulk.)

22

Vīriņam, (llāl.)

23

Vientuļā cilts. (Latiņ.)

24

Zēni. (Angli)

25

Pil — resns deguns. (Franc.)

26

«Dusmu diena»: cik lielas būs šausmas... (Latin.)

27

Svētais Džordžio! (Itāl.)

28

Atnācu, ieraudzīju, aizmigu. (Latiņ.) Slaveno Cēzara vārdu «Atnācu, ieraudzīju, uzvarēju» pārfrazējums. — Tulk.

29

Jūsu. (Itāl.)

30

Osa — kalns Tesālijā, līdzās Peliona kalnam. Teiksma stāsta, ka milži, sadumpojušies pret Jupiteru, gribējuši uzkāpt debesīs un uzkrāvuši Pelionu uz Osas. Uzkraut Pelionu uz Osas nozīmē — uzveikt grūtības un galu galā negūt nekādus panākumus. — Tulk.

31

Tātad. (Latiņ.)

32

Sava veida. (Latiņ.)

33

Palīdzēšanai. (Spāri.)

34

Vārdu spēle: Emanclpalrice (lranc.) — atbrīvotāja. (Tulk.)

35

Iepriekš. (Latiņ.)

36

Šiem ļaudīm. (Angl.)

37

Franciski vārdi «mērs» un «māte» skan līdzīgi. — Tulk.

38

Labāk tālāk no grēka. (Angl.)

19*

39

Nabaga Šopēns! (Angl.)

40

Manas bēdas. (Poliski.)

41

Atlaižu tev grēkus. (Latiņ.)

42

Ģenerāli Kavenjaku. — A. M.

43

Drāma no lauku dzīves, ko uzveda 1853. gada 13. septembrī «2im-nāza» teātrī. — A. M.

44

«Nello» jeb «Vijoles spēlmanis». Vairākas reizes pārveidotu, šo lugu uzveda «Odeonā» 1855. gada 15. septembrī ar nosaukumu «Meistars Favilla». — A. M.

45

Pie tā; šai vajadzībai. (Latīn.)

46

Miers labas gribas cilvēkiem. (Latin.)

47

Drūma. (Angl.)

48

Mana vaina. (Latiņ.)

49

Vārdu «nekad» Žorža Sanda pasvītrojusi trīs reizes. — A. M.

50

Laksiņus. Iltāl.)

51

Doktors Fisters, Monpeljē universitātes profesors, uzskatīja, ka ir atklājis līdzekli tuberkulozes dziedināšanai. Avīzes bija uzslavējušas šo «brīnišķīgo ārstēšanu», Žorža Sanda sarakstījās ar Fisteru un mēģināja ar šo līdzekli dziedēt Manso. Viņa nešaubīdamās ataicināja profesoru no Monpeljē uz Palezo pie sava slimnieka. — A. M.

52

Uzmetumi un norādījumi. (Angl.)

53

Aiziešana un atgriešanās. (Latiņ.)

54

Ķeizariene Eiženija. — A. M.

55

So iesauku Sandai bija devusi Alāra pēc tam, kad Beranžē bija Sandu nosaucis par «mūsu jaunās literātu paaudzes karalieni». — A. M.

Content

Moruā Andrē Žorža Sanda

Sērija «Ievērojamu cilvēku dzīve» iznāk šādi darbi

PIRMĀ DAĻA AURORA DIPENA

KARAĻI, KARAVĪRI, MŪĶENES, KOMEDIANTES

REVOLŪCIJA UN IMPĒRIJA

AURORAS BĒRNĪBA

VELNS SVĒTĪTA ūDENS TRAUKā

NOĀNAS mantiniece

MEITENE ATKLĀJ PASAULI

OTRA DALA DIDEVANA KUNDZE

LAULĪBAS DZĪVE

SENTIMENTĀLAIS PLATONISMS

PIRMAIS SOLIS

mazais Žils

TREŠĀ DAĻA ŽORŽA SANDA

DIVI IZCILI PROVINCES CILVĒKI PARĪZĒ

NO ŽILA SANDO LĪDZ ŽORZŽAM SANDAM

JAUNI DRAUGI. LELIJA

CETURTĀ DAĻA MĪLESTĪBAS UN ĢĒNIJA ROTAĻAS

SAVA GADSIMTA BĒRNI

VENĒCIJAS MĪLNIEKI

EXIT > PADŽELLO

ABSOLŪTĀ MEKLĒJUMI

LAUKU DZIESMAS PĒC NEGAISA

PIEKTĀ DAĻA PRAVIEŠI UN DZEJNIEKI

BURŽUĀ MIŠELS

jAUNIE DRAUGI

ŠĶIRŠANAS prāva

PRAVIEŠI

VASARA UZ LAUKIEM

SESTĀ DAĻA FREDERIKS ŠOPENS

PRELŪDIJAS

ZIEMA MALJORKĀ

«MANI TRĪS BĒRNI»

KĀDAS DRAUDZĪBAS GALS

SIRMI MATI

LUKRĒCIJA FLORIANI

ŠĶIRŠANAS

septītā daļa EŅĢEĻU DUMPIS

ZORŽAS SANDAS POLITISKA DZĪVE

REPUBLIKAS MŪZA

NOĀNA 1848—1850

LABAS PALĪDZĪBAS DIEVMĀTE

MARIONETES

ASTOTA DAĻA BRIEDUMS

BĪSTAMAIS vecums

ĢIMENES LOKS

LAIKA IZKAPTS

MORISA LAULĪBAS

VAI MUMS NEPĀRCELTIES UZ PALEŽO?

MANSO CIEŠANAS UN NĀVE

DEVĪTĀ DAĻA MĀKSLA BUT VECMĀMIŅAI

MANS TRUBADŪRS

«MANS DĀRGAIS BĒRNS .. .»

NOĀNĀ PIRMS KARA

KARŠ UN KOMŪNA

NUNC DIMITTIS...'

SATURS

1