Moruā Andrē

Prometejs jeb Balzaka dzīve

Prometejs jeb Balzaka dzīve

Andre Moruā

VELTĪTS SIMONAI

Starp Faustu un Prometeju man mīļāks ir Prometejs.

Balzaks

Sī grāmata ir Balzaka dzīves apraksts. Nevis kritiska eseja, bet dzīves apraksts. Filips Bērto ir visu pateicis par Balzaka attieksmi pret reliģiju, Kurtiuss, Alēns un Gaetāns Pikons — par Balzaka pasaules uzskatu, Bernārs Gijons, Donārs, Virmsers — par Balzaku un sabiedrisko dzīvi, Zans Pomjē, Moriss Bardešs, Pjērs Lobriē — par Balzaka daiļradi, Pjērs Ābrahāms, Felisjens Marso, doktors Fernans Lote — par Balzaka personāžiem, Rožē Pjero un Zans A. Dikurno — par Balzaka saraksti. Marsels Buterons ir pateicis visu par visu. Vesela lieliski informētu Balzaka pētnieku kohorta, sākot no Marijas Zannas Dirī līdz Pjēram Zoržam Kasteksam, no Pjēra Moro līdz Antuānam Adānam, no Morisa Regāra līdz Sizannai J. Berārai, no Madlēnas Faržo lidz Marijai Annai Meiningerei, un vēl desmitiem citu, kurus pieminēšu savlaicīgi, ir rakstījuši priekšvārdus viņa romāniem vai studējuši agrāk vēl maz izzinātas viņa daiļrades jomas. Neviens cits rakstnieks, izņemot Šekspīru, nav tā pielūgts, un neviens cits nav šādu pielūgsmi vairāk pelnījis. Bal-zaks ir pētīts un arī turpmāk tiks izlūkots tā, kā mēdz izlūkot pasauli, tāpēc ka viņš arī ir vesela pasaule.

Balzaka dzīves apraksti, kādi mums ir pieejami (un to vidū vairāki ir lieliski, piemēram, Andrē Billī un Stefana Cveiga darbi), uzrakstīti pirms Balzaka zinātniskās pētīšanas uzplaukuma. Es esmu mēģinājis izdarīt kopsavilkumu. Dažs labs sacīs: «Kāda mums interese par Balzaka dzīvi? Svarīgs ir tikai viņa darbs.» Šis jau ļoti vecais strīds man vienmēr licies veltīgs. Mēs zinām, ka ar rakstnieka dzīvi nav iespējams izskaidrot viņa darbu; mēs zinām, ka ievērojamākie notikumi radoša mākslinieka dzīvē ir viņa darbi. Taču izcila cilvēka mūža ritējums pats par sevi izraisa apbrīnojamu interesi. Arī Balzaks, kura filozofijas pamatideja bija uzskats par pasaules vienotību, nereti ir uzsvēris, ka «miesas un jūtu noslēpumainie likumi» vada kā daiļradi, tā arī dzīvi. Šķiet, būs grūti savienot veselas pasaules radītāju ar resno, līksmo vīru, kas labprāt uzjautrinājās ar kalambūriem. Un tomēr tas ir jādara. Nemitīgā mijiedarbībā Onorē de Balzaka rīcība, domas un sastapšanās ir sniegušas vielu «Cilvēciskajai komēdijai». Mēģināsim aplūkot dažus šīs noslēpumainās alķīmijas veidus.

Balzaks gribēja būt sabiedrības sekretārs; es šeit būšu tikai Balzaka sekretārs. Ir acīm redzami un reizē neapstrīdami, ka es neesmu viņa politisko un reliģisko ideju piekritējs. Lai morālisti vērtē, vai viņam vienā vai otrā gadījumā bijusi taisnība. «Ar diženiem rakstniekiem nestrīdas,» Alēns mums mācīja, «mums jābūt viņiem pateicīgiem par to, ko viņi mums sniedz.» Kā var tiesāt Proteju? Balzaks ir bijis te svētais, te katordznieks, te godīgs, te pērkams tiesnesis, te ministrs, te dendijs, te kurtizāne, te hercogiene un vienmēr — ģēnijs. Mēs parādīsim viņu gan jaunrades ekstāzes brīžos, gan mirkļos, kad viņš «kā jūrnieks, kas atgriežas ostā,» nododas līksmībai. «Mūsu mūža audumā ieausts juku jukām gan labais, gan ļaunais.» Tas ir pareizi tiklab par Balzaku, kā arī par katru no mums.

Grāmatas beigās lasītājs atradīs norādes uz avotiem, kurus esmu izmantojis. Sevišķu atzinību esmu parādā Madlēnai Faržo, kas bija tik laipna un izlasīja manu manuskriptu un nodeva manā rīcībā daudzus nepublicētus dokumentus; izsaku pateicību Andrē Sanserelam, Rožē Pjero par viņa lieliskajām biogrāfiskajām piezīmēm, Morisam Bardešam, kura teicamais Balzaka sacerējumu izdevums, ko publicējis «Club de iHonnēte Homme», man bija ļoti vērtīgs; tāpat esmu pateicīgs savai sievai, kas mani atbalstīja visu laiku, kamēr veicu šo plašo darbu, — viņa ir izpelnījusies vietu erudīto Balzaka pētnieku vidū. Visbeidzot man jāizsaka atzinība diviem tagad no mums jau aizgājušiem cilvēkiem, bez kuriem es nekad nebūtu iecerējis šo grāmatu: Marselam Buteronam, jo viņš pirmais iepazīstināja mani ar Špelberša de Lovanžula * kolekcijas bagātibām, un manam skolotājam Alēnam, kas toreiz, atklādams man pasauli un visas lietas, pamudināja mani iegremdēties «Cilvēciskajā komēdijā». To es nekad vairs neesmu pametis. Vecums man vairs neļaus īstenot plašas ieceres un veikt ilgus pētijumus. Šī būs pēdējā biogrāfija, ko rakstu. Es priecājos, ka tās varonis ir Balzaks.

PIRMĀ DAĻA augšupeja

Parunāsim mazliet par Balzaku, tas nāk par labu.

Žerārs de Neivals

I

BERNĀRS FRANSUÄ BALZAKS VAI TORA BONAPARTA VALDĪŠANAS LAIKĀ

Nav otras tadas ģimenes kā mūsu.

Balzaks

1799. gadā, kad piedzima Onorē Balzaks, Francija atgādināja sirdzēju, kas pēc smagas slimības atveseļojas. Desmit drudžaini gadi bija visā valstī atstājuši pretīguma sajūtu, nemieru un gurdumu. Plebiscīts gandrīz vienprātīgi piekrita konsulārajai konstitūcijai. Tauta nebija paņemta varmācīgi, tā atdevās pati. Katoļu vēlēšanās bija — mierīgi izpildīt savas reliģiskās ceremonijas; materiāli nodrošinātie jakobīņi ne bez sarkasma samierinājās ar dievkalpojumu atjaunošanu, gan tikai ar noteikumu, ka ienākumi no baznīcas īpašumiem paliks viņiem. Tūrā, šajā provinces administratīvajā centrā, kas gleznaini izpleties skaistas upes krastā, nomierināšanos visi uzņēma ar labpatiku. 1801. gadā Bonaparts aizsūtīja uz turieni par prefektu ģenerāli Pomerelu, agrākā režīma artilērijas oficieri, «Enciklopēdijas» līdzstrādnieku, kas, izrādās, bija lietpratīgs administrators un kam Pirmais konsuls joprojām palicis pateicīgs par labajām atzīmēm, kādas Pome-rels savā laikā Briennas karaskolā viņam licis pirmajos militārajos pārbaudījumos.

Ģenerālim prefektam vajadzēja pielāgoties valdības politikai reliģijas jautājumos, Pomerels atvēra Sv. Gas-jena katedrāli garīdzniekiem, kuri gribēja tur noturēt pateicības dievkalpojumu, un pēc tam ieveda amatā arhibīskapu de Buāželēnu, kam nodeva baznīcas atslēgas, teikdams patriotisku runu par Konkordātu *. Arhibīskaps apmierinājās ar diezgan saltu atbildi — ar dažiem šim svarīgajam tematam gluži nepiedienīgiem vārdiem.

ll

Abi šie vīri turpmāk bieži nonāca konfliktā. Arhibīskaps pieprasīja katedrāles zvanus, kurus mērija bija atsavinājusi; viņš gribēja arī, lai no torņiem novāc jako-bīņu galvassegas un to vietā liek atpakaļ krustus. Prefekts apspriedās ar savu ministru, un valdība, būdama iecietīgāka nekā vietējie jakobīņi, atdeva atpakaļ zvanus visā apvidū, jo «tā pati neatvairāmā prasība izpaudās visur». Tieslietu ministrs nopēla Pomerelu, kas bija atcēlis kādu garīdznieku: «Viņa rīcību vajadzēja iegrožot, taču pareizāk un pienācīgāk būtu bijis, ja jūs, iekams pielietojāt bargu administratīvu sodu, būtu viņu nodevis Tūras mon-sinjoram arhibīskapam, ar kuru jums, lai radītu labu saskaņu un labvēlīgi ietekmētu sabiedrisko domu, ir svarīgi sazināties līdzīgos gadījumos.» Šīm nesaskaņām bija dziļa ietekme uz prefekta drauga un favorīta Bernāra Fransuā Balzaka (Onorē tēva) karjeru.

Kāds diezgan amizants starpgadījums spilgti atklāj ģenerāļa de Pomerela domāšanas veidu. Runa bija par Kārļa VII metresi Agnešu Sorelu, kuras mirstīgās atliekas vispirms bija guldītas Lošas baznīcas korī, taču pēc karaļa nāves kanoniķi tās pārnesa uz kādu blakus kapelu, kur kaps Revolūcijas laikā pa daļai tika nopostīts. Prefekts pieņēma lēmumu par «Botē kundzenes» * statujas restaurēšanu un tās celšanu godā kādā Lošas pils tornī. Viņš pats sacerēja uzrakstu, kuru vajadzēja iegrebt uz sarkofāga: LOŠAS KANONIĶI, KĻVUŠI BAGĀTI NO VIŅAS VELTĒM,

LŪDZA LUIJAM XI, LAI TAS ATĻAUJ

AIZVAKT VIŅAS PĪŠĻUS NO BAZNĪCAS KORA.

«ESMU AR MIERU,» ATBILDĒJA KARALIS,

«BET ATDODIET VELTES.»

UN KAPS PALIKA TURPAT.

KĀDS TŪRAS ARHIBĪSKAPS — NE TIK TAISNĪGS VĪRS

LIKA VIŅAS PĪŠĻUS PĀRCELT UZ BLAKUS KAPELU.

REVOLŪCIJAS LAIKA NOPOSTĪJA KAPA PIEMINEKLI.

JŪTĪGĀKI CILVĒKI SAVĀCA AGNESAS MIRSTĪGAS ATLIEKAS.

ENDRAS UN LUARAS PREFEKTS ĢENERĀLIS POMERELS NO JAUNA UZCĒLA MAUZOLEJU,

KURĀ ATDUSAS

MŪSU KARAĻU VIENĪGA METRESE,

KAS GODAM IZPELNĪJUSIES TĒVZEMES ATZINĪBU,

PAR SAVAS LABVĒLĪBAS ALGU PRASĪDAMA

ANGĻU IZDZĪŠANU NO FRANCIJAS.

Frontona timpanonā ģenerālis lika iegravēt: «Es esmu Agnesa. Lai dzīvo Francija un mīlestība!» Tāds bija skeptiskā brīvdomātāja karavīra prefekta Pomerela stils; tāds pats, tikai bālāks, bija arī viņa protežētā Bernāra Fransuā Balzaka stils. Gan būdams īsts Rablē kaluma cilvēks, Bal-zaks tomēr nebija dzimts tūrietis. Savu īsto vārdu «Balsā» viņš bija guvis no Nugeirjē ciema zemnieku ģimenes Tarnā. Sakne «bāls» provansāliski nozīmē «krauja klints». Overņā ir sastopami gan Balsaki, gan Balsā, gan Balsāni. Bernārs Fransuā, kas mēdza padižoties, lielījās, ka esot nācis no iekaroto cilts, no iezemiešiem gaiļiem, kuri noturējušies pretī invāzijām un no kuriem cēlusies ļoti dižciltīgā Balzaku d'Antragu ģimene. Ticamāk gan ir, ka, barbaru apspiesti, Balsaka ciema ļaudis no Briūdas apkaimes pārceļojuši uz Tarnas krastiem. Balzaka senči bija sīksti zemnieki, «izturīgi, viemēr pustukšiem vēderiem, viņi,» kā rakstījis Luijs Limē, «neatlaidīgi rakņāja ar primitīvu arklu savus rudzu laukus». Bieži viņus apšļāca kara bangas: krusta kari pret albigiešiem, sirotāju bandu, algotņu zaldātu uzbrukumi, angļi — visu viņi pārcieta. Ar spīvu gribas spēku Balsā ģintī vairākas ģimenes izsitās dzīvē uz augšu.

Mūsu Balzaka vectēvs Bernārs Balsā (1716—1778) bija mantojis nelielu zemes īpašumu Nugeirjē ciemā. Viņam piederēja pļavas, vīnkoki, iegūti pamazām, gabaliņu pēc gabaliņa. Ģimenē audzināja vienpadsmit bērnus, tie visi naktīs gulēja gar sienmalu uz salmu maisiem. Vecākais dēls Bernārs Fransuā palīdzēja tēvam, ganīja lopus. Vakaros visi spriedelēja par ģimenes noslēpumu — naudas gla-bātuvi un par draugiem — kirē Vialāru un notāru Albāru. Saprātīgais un godkārais Bernārs Fransuā prātoja: «Kālab gan man nekļūt par garīdznieku vai notāru?» Kirē Vialārs iemācīja viņam lasīt un rakstīt; viņš sāka strādāt par izsūtāmo notāra Albāra kantorī Kanzakā, netālu no Mo-nestjē. Tur viņš apguva paražu tiesības, tiesāšanās kārtību, iemanījās sastādīt notariālus aktus. «Sarežģītā, skaudrā pretēju interešu sadursmju spēle,» Luijs Limē rakstījis,

«viņam atklājās visā savā nelokāmajā skarbumā.» No 1765. gada viņa parakstu vairs neatrodam notariāta dokumentos. Kurp viņš bija devies? Uz Rodezu? Albi? Vai uz Tulūzu? Nē, gados pavisam vēl jauns Bernārs Fransuā «aizkāpa» uz Parīzi; viņam piederēja tikai ar dzelzīm apkalti zābaki, zemnieka vamzis, puķota veste un trīs rupja auduma krekli, toties neaprobežotas godkāres un enerģijas bija atliku likām.

Būdams autodidakts, viņš interesējās par tiesībām un par vēsturi, bija daudz lasījis un visur prata būt noderīgs ar savām zināšanām tieslietās. Katrs sapratīs, ka viņš lepojās ar savu karjeru. Trūcīgu zemnieku dēls, ieradies Parīzē ar tukšu kabatu un pauniņu uz muguras, Bernārs Fransuā kļuva par prokurora klerku un tad strauji, soli pēc soļa, kaut arī padota darbinieka dienesta pakāpē, uzkāpa līdz Karaliskajai padomei un strādāja tur par palīgu valsts domes referentiem vigdažādākajos jautājumos, — šī pārsteidzošā veiksme liecina reizē par gaišu galvu, par plašām zināšanām un arī par nelokāmu gribas spēku. Viens pats viņš veica pāreju citā sabiedrības šķirā.

Bernārs Fransuā palīdzēja Karaliskās padomes referentam Žozefam Albēram sastādīt ziņojumus par visatšķirīgākajām lietām — gan par franču tirdzniecības likvidāciju Indijā, gan par vienošanos starp Franciju un vācu prinčiem par noziedznieku izdošanas tiesību pieņemšanu. Ir uzglabājies dokuments, ar kuru «Viņa Majestāte uztic tiesas sekretāra pienākumu pildīšanu Balzaka kungam, Karaliskās padomes sekretāram». Kādu laiku Bernārs Fransuā bija jūrniecības ministra Bertrāna de Molvila personiskais sekretārs. No šīs biežās saskares ar «lieliem vīriem» viņš uz visu mūžu saglabāja ar skaudību jauktu godbijību pret dižciltīgajiem. Viņš jūsmoja par muižnieku tituliem, taču tas neliedza viņam 1791. gadā izturēties ar «rosīga pilsoņa» augstprātību pret sava bijušā patrona atraitni Albēra kundzi. Vēlāk, kad jaunais Endras un Luā-ras prefekts viņam jautāja par viņa dienesta stāvokli, Bernārs Fransuā atbildēja: «Sešpadsmit gadus pēc kārtas esmu bijis agrākās valsts padomes sekretārs, 1791. gada 21. jūnijā, kādreizējā karaļa bēgšanas dienā, kļuvu sekcijas komisārs Parīzē, vēlāk tiku iecelts par sekcijas priekšsēdētāju, pilsētas komūnas deputātu, municipalitātes ierēdni, policijas tribunāla komisāru, pēc tam par priekš-

cilātāju šajā tribunālā, kas tolaik viens pats pārvaldīja l’arīzes policiju.» Bernārs Fransuā bija veikli noturējies I’evolūcijas asajos pagriezienos.

Šķiet tomēr, ka viņa godprātība tika apšaubīta, kad l.uijs XVI bēga uz Varennu. Bernārs Fransuā aiz nepieciešamības bija oportūnists, taču pēc dabas cēlsirdīgs cilvēks, un uz viņu krita aizdomas, ka viņš glābis savus agrākos aizgādņus un draugus rojālistus. Kāds pilsonim Bal-zakam labvēlīgi noskaņots Konventa loceklis ieteica viņam laisties lapās. Bernārs Fransuā meklēja patvērumu Valansjenā un izkļuva no šīs likstas atkal veiksmīgi. «Toreiz bija vajadzīgs fondu nodrošināšanai un Ziemeļu armijas apgādes pārvaldīšanai,» bernārs Fransuā rakstīja, «kāds uzticams cilvēks. .. Izvēle krita uz mani. Tiku iecelts par 1) pārtikas līdzekļu, 2) furāžas, 3) apkures un apgaismošanas, 4) Parīzes apgādes, 5) armijas apgādes pārzinātāju . . . Viens pats vadīju šos piecus dienestus līdz uzvarai pie Flerisas... Neviens no maniem padotajiem darbiniekiem netika apcietināts vai aizturēts, tāpēc ka mana modrība bija liela, spraiga un taisnīga ... Par visiem pieciem dienestiem esmu iesniedzis norēķinus. Man par tiem ir oficiālas kvītis .. .»

Žēlīgais dievs! Kāda uzticības persona! Un kādi godīguma apliecinājumi! Taču ir taisnība, ka Bernāram Fransuā Balzakam bija zināma loma pa pusei civilajā armiju pārtikas apgādes pārvaldē, kur viņš bija padots Damelam Dumerkam, «kura roka sniedzās visos apgādes tirgos». Pēc kaujas pie Flerisas (1794. g.) Bernārs Fransuā Balzaks strādāja Brestā, vēlāk Tūrā, «kas ir svarīgs punkts», viņš izteicies, «kā vienīgais nepieciešamo krājumu centrs karam pret šuāniem un Vandeju». Tātad 1797. gadā viņa rezidence atradās Tūrā, viņš bija uztura līdzekļu sagādnieks, gan ne bagāts, tomēr labi pārticis, un izskatījās brašs lepnajā, ar sudrabu apšūdinātajā zilajā uniformā, kuras svārku izslietos apkakles stūrus apņēma balta kaklasaite. Piecdesmit viena gada vecumā Bernārs Fransuā vēl joprojām bija vecpuisis, kad viņa patrons Dumerks sadomāja viņu apprecināt ar ļoti daiļu jaunavu, kas bija trīsdesmit divus gadus jaunāka, — ar Loru Salambjē.

Meitenes vecāki bija laimīgs laulāts pāris. Žozefs Salambjē jaunībā bija aiz prieka vai paģībis, kad Sofija Šovē, viņa «tik labā sieviņa», bija viņam devusi «jā»

vārdu. Salambjē, kas strādāja par sekretāru pie vikonta de Bona, karaļa armijas ģenerāļa, kurš arī parakstīja sava darbinieka laulības līgumu, bija cēlies mantīgu buržuā ģimenē, viņa tēvs bija vadmalnieks un pozamentieris: «Pie Zelta Aunādas, Onorē ielā pie Burdonē ielas, Salambjē, izšuvējs, pozamentieris un vadmalnieks, izgatavo un piedāvā visu, kas vajadzīgs civilām un militārām uniformām.» Salambjē bija viena no cienījamākajām ģimenēm Marē kvartāla tirgotāju vidū. Viens no šīs ģimenes locekļiem bija apprecējis Elbefā vadmalas fabrikanta meitu Martu Rēnu Ležēnu. Kāds cits bija karaspēka apģērbu un piederumu pārzinis. Daudzas saites sēja Salambjē ģimeni ar Maršāniem, kuru viena meita apprecējās ar Sarlu Se-dijo. Spožās Sedijo dzimtas vidū bija gan zinātnieki orientālisti, gan ķirurgi, gan pat viens astronoms, Ģeogrāfisko garumu biroja * direktora palīgs. Marē kvartāls sāka iespiesties Franču institūtā.

Salambjē kundze, nervoza un ļoti enerģiska sieviete, bija izstrādājusi meitas audzināšanai precīzu noteikumu sistēmu:

«Es norādu savai meitai Lorai, lai rakstot ieņem pareizu auguma stāju, izstiepj pirkstus un cenšas vilkt burtus ar pašu spalvas galiņu, lai iegūtu labu rokrakstu ... Neatgādināšu viņai būt saprātīgai; viņa man ir apsolījusi izturēties lēnīgi pret visiem un it īpaši pret Savu Māti...» Majestātiskie lielie burti ir pašas Sofijas Salambjē rakstīti. Tālāk sekoja:

LAIKA SADALĪJUMS MANAI MEITAI LORAI

Pirmdien:

pLkst. 7.00 — celties augšā.

No 7.00 līdz 8.00 — spodrība. No 8.00 līdz 9.00 — brokastis un atpūta.

No 9.00 līdz 10.00 — glītrakstīšana.

No 10.00 līdz 12.00 — derīgi darbi.

Norādījumi:

Tīrīt zobus, mazgāt rokas, seju un sakārtot istabu.

Ar derīgu darbu es domāju šūšanu, adīšanu, rokdarbus, izrakstīšanu; lelles apģērbu šūšana piekrīt atpūtas brīžiem.

Tā tas turpinājās dienu pēc dienas, stundu pēc stundas. «Svētdien pēc brokastīm īsi atskatīsimies uz nedēļas plānu.» Ja šai stingrībai pakļāvās, tad Salambjē kundze

ii eja būt «apburoša», taču meita Lora bija mantojusi no viņas ātri uzbudināmus nervus.

Sociālajā hierarhijā Salambjē noteikti atradās augstāk nekā Bernārs Fransuā Balzaks. Kāpēc viņi izprecināja šim padzīvojušajam vīram savu jauno un valdzinošo meitu? Varbūt tāpēc, ka Bernāra Fransuā karjera bija līdzīga Žozefa Salambjē augšupejai. Abi divi darbojās «provianta resorā», abi bija brīvmūrnieki. Viņi jutās kā līdzgaitnieki un līdzzinātāji. Līgava saņēma pūrā fermu «Volaija» Gazranas draudzē, viena ljē attālumā no Ram-buijē; laulību līgumā šī ferma bija novērtēta par trīsdesmit tūkstošiem franku (lai samazinātu nodokļu summu), bet īstenībā bija vērta simt divdesmit līdz simt trīsdesmit tūkstošu franku. Nākamais jaunais vīrs garantēja tūkstoš astoņsimt franku gada ienākumus. Patiesībā Bernāram Fransuā piederēja maz mantas vai pat nekas; alga, neliela rente un līdzdalība Lafarža tontīnē. Tontīne bija savstarpēja apvienība, kuras atsevišķie locekļi vienojās pēc zināmas summas iemaksas apmierināties ar mūža renti bet kapitālu atstāt tiem, kuri nodzīvos visilgāk. Pēdējiem vajadzētu saņemt milzīgas summas.

Bernārs Fransuā nešaubījās, ka nodzīvos līdz simt gadiem. Viņš jutās kaldināts no lieliska metāla! Bernāra Fransuā dzīslās ritēja gailu, romiešu un gotu asinis, tāpēc viņš ticēja, ka ir apveltīts ar šo triju tautību pamatīpašībām: veselību, drosmi un pacietību. Būdams Ruso audzēknis, Bernārs Fransuā pakļāvās veselīgai atturībai; viņš cienīja pienu, koku sulas un dievināja pastaigas. Cēlās agri un gāja gulēt agri. Viņš lepojās ar to, ka nekad nebija apmeklējis ārstu un nebija devis nopelnīt aptieķniekam neviena sū. Viņš soļoja ar augsti izslietu galvu kā iekarotājs un mēdza sacīt: «Esmu stalts kā egle un stiprs kā ozols.»

Bernārs Fransuā bija uzņemts Tūras brīvmūrnieku ložā, viņš cītīgi lasīja bībeli un arī studēja pāvestu varas, baznīcas šķelšanās un ķecerību vēsturi un interesējās pat par ķīniešu civilizāciju. Viņš pievienojās Bonaparta politikai. Bernārs Fransuā nenoliedza revolūciju, taču nopēla jukas un atriebības, kuras bija to pavadījušas.

Manam tēvam, Bernāra Fransuā meita Lora * ir rakstījusi, piemita reizē kaut kas no Montēņa, no Rablē un arī no tēvoča Tobija* filozofijas, savdabības un labsirdības. Tāpat kā tēvocim Tobijam, viņam

bija sava dominējošā ideja. Tēvam šī ideja bija veselība. Viņš tik labi pielāgojās dzīvei, ka gribēja nodzīvot cik vien ilgi iespējams. Viņš bija aprēķinājis — pēc gadiem, kas cilvēkam vajadzīgi, lai sasniegtu lizisku pilnību, — ka viņa mūžam jāsniedzas līdz simt un vairāk gadiem... Viņš ārkārtīgi rūpējās un pastāvīgi bija nomodā par to, ko dēvēja par dzīvības spēku līdzsvaru .. .

Tēva savdabība, kas Tūrā bija kļuvusi plaši pazīstama, izpaudās tiklab vārdos, kā arī darbos; viņš nekā nedarīja un nesacīja tā kā citi; Hofmanis būtu viņu izvērtis par kādu no saviem fantastiskajiem personāžiem. Tēvs bieži izsmēja cilvēkus, par kuriem sacīja, ka tie nemitīgi strādājot sev par nelaimi; sastapies ar kādu likteņa piemeklētu, viņš allaž izpauda sašutumu par tā vecākiem un jo sevišķi par valdītājiem, kuri vairāk rūpējoties par dzīvnieku nekā par cilvēku sugas uzlabošanu. Par šo visai bīstamo tematu viņam bija neparastas teorijas, no kurām viņš izdarīja ne mazāk neparastus secinājumus.

«Kālab šīs idejas darīt zināmas plašākai sabiedrībai?» viņš mēdza prātot, staigādams pa istabu, tērpies brūnajos zīda rīta svārkos un, vēl arvien cienīdams direktorijas laiku modi, apvīstījis ap kaklu raupja auduma lakatu. «Mani tikai vēl lieku reizi nosauktu par īpatni (šis apzīmējums viņu kaitināja), bet neviena nīkuļa vai rahītiķa mazāk nebūtu kļuvis...»

Bernāra Fransuā sieva krietni pārbaudīja viņa pacietību un dzīves filozofiju. Daiļa, ar pareiziem, smalkiem un paasiem vaibstiem, koķeta, bieži vien skarba un salta, viņa bija valdonīga sieviete ar nejūtīgu sirdi. Viņa bija dabūjusi labu izglītību Senžervē klostera pansionātā Parīzē. Balzaka kundze, tāpat kā viņas māte, ticēja okultismam, burvēm un gaišreģēm.

Balzaku ģimene dzīvoja plaši. Kad Tūrā izsludināja parakstīšanos jauna liceja dibināšanai, pilsonis Balzaks ziedoja tūkstoš trīssimt franku, prefekts tūkstoš franku, arhibīskaps sešsimt franku. Bernārs Fransuā saņēma ne tikai savu renti un ienākumus no sievas fermas, bet arī algu vairākās vietās. Pomerels, iepazinis Balzaku «gan priekos, gan bēdās», bija licis viņu iecelt par Tūras mēra palīgu un par labdarības patversmju pārzini.

Laulātais pāris dzīvoja vispirms Itālijas Armijas ielā, īrētā namā. 1798. gada 20. maijā, piecpadsmit mēnešus pēc salaulāšanās, Lorai Balzakai piedzima dēls, ko viņa pati zīdīja, bet tas nodzīvoja tikai mēnesi un trīs dienas. Tāpēc, tikko 1799. gada 20. maijā viņai piedzima otrs dēls — Onorē, Balzaki nodeva puisēnu zīdīt kādai žandarma sievai Sensīrā pie Luāras. Nākamajā gadā Onorē māsa Lora, kas nāca pasaulē 1800. gada 29. septembrī, pievienojās brālim.

Onorē nekad nespēja piedot mātei, ka tā šādā veidā l>iļd šķīrusies no viņa: «Ar kādu fizisku vai morālu vainu luļu izpelnījies mātes nežēlastību? Vai es biju aiz pienākuma radīts bērns, tāds, kas piedzimis nejaušības dēļ? ... Nodots zīdīšanā uz laukiem, veselus trīs gadus ģimenes aizmirsts, es atgriezos tēva mājās, kur mani uzskatīja par tik nenozīmīgu, ka iemantoju kalpotāju līdzjūtību...»[1]īstenībā Balzaka kundze, ko pašas zīdītā puisēna nāve bija izbiedējusi, bija vienīgi pakļāvusies sava laika paradumam. Tomēr jāatzīst, ka viņa, dzīvodama pavisam nelielā attālumā no saviem bērniem, apmeklēja tos reti.

Zīdītāja bija krietna sieviete. Diemžēl viņas vīrs bija dzērājs un skurbumā kļuva brutāls. Onorē tomēr saglabājis neparasti liegas atmiņas par šo zemes stūrīti Luaras krastā, par dienām, kuras viņš bija pavadījis, celdams «no oļiem un dubļiem tuvras miniatūrā», un it īpaši par «šo celtņu līdzbūvētāju» — savu māšeli Loru, kas bija «daiļa kā Rafaela madonna». Vecāku atturība vērta brāļa pieķeršanos māsiņai jo sirsnīgāku. Lora Sirvila atceras:

Biju tikai divus gadus jaunāka par Onorē^2, un vecāki pret mani izturējās tāpat kā pret Onorē; kopā uzauguši, mēs viens otru maigi mīlējām; atmiņas par brāļa maigumu iesniedzas tālā bērnībā. Neesmu aizmirsusi, cik trauksmaini viņš piesteidzās pie manis, lai pasargātu mani no paklupšanas pa trim augstajiem nevienmērīgajiem kāpieniem, kam nebija margu un kas veda no mūsu aukles istabas dārzā! Tikpat aizkustinoši gādīgs pret mani viņš palika arī vecāku mājās, kur vairākkārt saņēma sodu manā vietā, nenododams, ka vainīga esmu es. Kad laikā paguvu pati atzīties, viņš sacīja: «Citreiz neatzīsties, es labprāt saņemšu brāzienu tavā vietā! ...»

Onorē nodzīvoja vairākus gadus šajā ciematā, kura baltie namiņi virknējās Luaras augstajā krastā, «gar kuru auga krāšņas papeles, un to lapotnes allaž šalca». Platā upe plūda starp smilšainiem sēkļiem un zaļojošām saliņām. Bērns priecājās par burvīgajām ainavām, «kurās valda nevis grandiozs heroisms, bet dabas vienkāršais skaistums». Gar pretējo krastu zvilnēja samtaini pauguri, kurus izraibināja uz terasēm uzbūvēto piļu baltie plankumi. «Zem tavām skaidrajām debesīm es pirmo reizi vēros aizpeldošajos mākoņos.» Turēnas apkaime viņam uz visu mūžu palika daiļā ideāls, vismaigākās mīlestības mājoklis.

Kad zēns kļuva četrus gadus vecs, viņu aizveda uz tēva mājām Tūrā. Māte neprata iemantot dēla mīlestību. Onorē bija, kā rakstījusi viņa māsa Lora, «burvīgs bērns; ar savu jautro omu, jauki veidoto smaidošo muti, ar savām brūnajām, spožajām un reizē maigajām acīm, ar augsto pieri, kuplajiem, melnajiem matiem viņš pastaigās pievērsa sev garāmgājēju uzmanību». Šis glītais, mazais puisēns, kas bija vientiesīgs un sirsnīgs, sastapa «bargu acu caururbīgo uguni». Viņa mātei «sveši bija glāsti, skūpsti, vienkāršais prieks dzīvot un sagādāt tuviniekiem laimīgu ģimenes pavardu». Viņas raksturu sagandēja tieksme pēc greznības, alkas izcelties un noturēties savā sabiedriskajā stāvoklī.

1802. gada 18. aprīlī piedzima otra meita Loransa, un sakarā ar viņas kristībām Balzaki pieņēma dižciltības partikulu de, ko gan, starp citu, lietoja tikai reizumis. Viņu izvirzīšanās likās strauja. Ar prefekta ģenerāļa aizgādnību Bernārs Fransuā izvērtās par vienu no pirmajiem pilsētas izcilo ļaužu vidū. Būdams mēra palīgs, viņš uzskatīja par savu pienākumu kļūt par namīpašnieku Tūrā. Pārdevis sievai piederošo Gazranas fermu, viņš nopirka 29. numurā Endras un Luāras ielā — «karaliskā ielā, kurai bija divas ietves, labi bruģētā, labi apbūvētā, labi nospodrinātā ielā, kas bija tīra kā spogulis, vislepnākajā ielā, vienīgajā īstajā Tūras ielā» 1 — skaistu savrupmāju ar senlaicīgiem kokgriezumiem, ar staļļiem un dārzu; nedēļu vēlāk viņš nopirka arī Senlazāra fermu ceļā no Tūras un Sentaver-tēnu. Šī ferma bija baznīcai atsavināts valsts īpašums, tāpēc dievbijīgie no tā novērsās, un darījums iznāca izdevīgs.

Godkāres apsēsts vairāk nekā jebkad, cieši pārliecināts, ka ar apslēptu atbalstu var sasniegt visu, Bernārs Fransuā vērpa intrigas, un viņam nemaz neatlika laika nodarboties ar saviem bērniem. Viņa pārāk jaunā un pārāk daiļā sieva «skurbi metās sabiedriskās dzīves virpulī, apbūra visus» — gan apkaimē dzīvojošos lauku muižniekus, gan angļus, kuri tobrīd bija spiesti uzturēties Tūrā.

Daudz vēlāk, jau sasniegusi mūža novakaru, viņa at-klaja savai meitai: «Vecs virs man uzlika par pienākumu h ut atturīgai un vienmēr atbīdīt zināmā attālumā tos, kūtiem es patiku; mani nopietnie vaibsti viesa manā sejā drīzāk nelaipnību nekā piemīlīgumu...» Veltīga piesardzība! Vietējās skaudīgās dāmas uzskatīja, ka «viņa ģērbjas pārāk izmeklēti», un mēļoja, ka viņas vīram esot pārāk liela veiksme darījumos. Ar saviem panākumiem un uzvarām Balzaka kundze noskaņoja pret sevi visas tikumīgās sievietes. «Tavs tēvs, apzinādamies, ka ir vecs, izturējās smalkjūtīgi un nekā neteica .. .» Viņš nekā neteica arī tad, kad sabiedrībā izcēlās valodas par viņa sievas sakariem ar de Margonna kungu, Sašē pils īpašnieku. Ber-nārs Fransuā uzskatīja, ka miers mājās ir ilga mūža pamatnoteikums.

Margonnu ģimene atradās uz robežas starp buržuāziju un sīko muižniecībņ. Visi viņu uzrunāja ar dižciltības partikulu de, taču 2ans de Margonns parakstījās vienkārši Margonns, un tā viņš figurē arī dzimtsarakstu aktos. Dzimis 1780. gadā, skaistais jauneklis 1803. gadā bija apprecējis savu māsīcu Annu de Savarī, sīku, īgnu, dzeltenu kuprīti, kurai bija pūrā Sašē zemes īpašums ar trim muižām, divām fermām un sešām dzirnavām. Lielskungs Anrī de Savarī, staļļmeistars, bijušais kavalērijas oficieris, 1791. gadā bija nopircis Vuvrē provincē muižu «Kaijerī», ko apjoza vīna dārzi. Viņš valkāja parūku, turēja par mīļāko savu kalponi un «zem maldinošas vientiesības slēpa dziļu zemnieka apdomību». Viņa elegantais, augstprātīgais znots Margonns bija pārāk «pilsētniecisks», lai dzīvotu lauku vientulībā, un līdz 1815. gadam vairāk uzturējās Tūrā nekā Sašē pilī. Viņš bija sagudrojis tikumīgu ieganstu, lai paliktu pilsētā: viņš iestājās par oficieri Tūras nacionālās gvardes izlases pulkā. Svētdienās viņš veda savus grenadierus pa gājēju pārpildīto Rojāla ielu. Iespējams, ka tieši tur, redzot aizsoļojam stalto un spēkpilno, krāšņā uniformā tērpto pašapmierināto jauno vīrieti, Lora Balzaka, ja var ticēt ģimenes locekļu stāstījumiem un šķietamībai, ieskatījās viņā. Katrs mīlestības sakars aizņem daudz laika. Un, kad viņas dēlu un meitu atveda mājās no Sensīras pie Luāras, māte satikās ar abiem tikai svētdienās.

Onorē, Loru un Loransu uzticēja bargai guvernantei Delaē jaunkundzei, un bērni dzīvoja pastāvīgās šausmās,

baidīdamies gan no mātes caururbīgajām tumši zilajām acīm, gan no guvernantes apmelojumiem — šī sieviete apgalvoja, ka mazajam Onorē vecāku mājas derdzoties un viņš esot nevis nejēga, bet liekulis. Delaē jaunkundze izsmēja zēnu, kad tas aizrautīgi lūkojās zvaigznēs. Būdams vēl gluži bērns, Onorē sagudroja nelielas komiskas ainiņas, lai uzjautrinātu māsas. «Onorē stundām ilgi,» atcerējās māsa Lora Sirvila, «čīgāja uz mazas, sarkanas vijoles, un viņa starojošā seja liecināja, ka viņš dzird melodijas. Tāpēc viņš gauži brīnījās, ka es lūgtin lūdzu viņu izbeigt šo muzicēšanu. «Vai tad tu nedzirdi, cik tas ir jauki?» viņš sacīja. Onorē bija apveltīts ar priekšrocību dzīvot iztēles pasaulē un dzirdēt dievišķīgus akordus, kas skanēja tikai viņam.»

Onorē pirmo mūža gadu lielākais notikums bija īss ceļojums uz Parīzi. Vecmāmiņa un vectēvs Salambjē bija izteikuši vēlēšanos iepazīties ar mazdēlu. Balzaka kundze aizveda dēlu pie viņiem, un abi neprātīgi iemīļoja glīto bērnu, ko apbēra ar glāstiem un dāvanām. Maz pieradis pie šādas apjūsmošanas, zēns, atgriezies Tūrā, nevarēja vien beigt māšelēm stāstīt par vectēva un vecmāmiņas māju, par skaisto dārzu un sargsuni Mušu. Salambjē kundze savukārt labprāt atstāstīja šādu mazu scēnu, ko savās atmiņās pieminējusi Lora Sirvila:

Kādu vakaru, kad viņa bija likusi atnest burvju lukturi, lai to parādītu mazdēlam Onorē, puisēns, ieraudzījis, ka skatītāju vidū nav viņa drauga Muša, uzlec kājās un pavēloši uzsauc: «Pagaidiet! ...» (Vectēva mājā viņš jutās kā saimnieks.) Viņš iziet no salona un atgriežas, vilkdams līdzi uzticīgo suni, kuram saka: «Sēdies tur, Muš, un skaties; dabūsi redzēt par velti, jo samaksās vectētiņš! ...»

Bērnu valodā vientiesīgi atbalsojas vecāku vārdi, kurus viņi domā pārmijam slepeni. Balzaku namā pārāk daudz runāja par naudu un mantojumiem. Ak vai! Dažus mēnešus pēc šī ceļojuma vectētiņš nomira ar trieku. Onorē šī nāve ļoti apbēdināja. Mazliet vēlāk vecmāmiņa pārcēlās uz dzīvi pie meitas. Salambjē kundze bagātināja mājas saimniecību ar pieciem tūkstošiem franku rentes, taču izdarīja aplamību, uzticēdama savus kapitālus znotam, kurš tos neapdomīgi ieguldīja kādā «žilbinošā» darījumā un zaudēja no tiem četrdesmit tūkstošu franku. Salambjē kundze labprāt būtu palutinājusi savus mazbērnus; meitas

stingrība viņai to liedza. Onorē vārda pilnā nozīmē trīcēja, kad māte sacīja, ka sākšot nodarboties ar viņa izglītošanu. Turpretī zēns labprāt klausījās tēva svinīgās runas un īpatnējās asprātīgās izdomas, gan īsti tās neizprazdams. Bal-/.aka kundze aizsūtīja meitas uz Vokē pansionātu un dēlu nodeva par sešiem frankiem mēnesī «kā eksterņu lasīšanā» Legiē pansionātā. Katķismu viņam iekala abats de Laberžs. Balzaka kundze, kas «abonēja krēslus» Sv. Gasjena katedrālē, veda dēlu līdzi uz dievkalpojumiem. Jo mazāk nevainojama viņa jutās, jo vairāk centās ievērot vispārpieņemto etiķeti.

Kad Onorē kļuva astoņi gadi vecs, māte nolēma viņu ievietot Vandomas koležā internātā. Tieši tobrīd viņa gaidīja nākam pasaulē bērnu, ko ļaužu valodas piedēvēja Žanam de Margonnam. Onorē bija nelaimīgs, ka jāšķiras no mīļās māsiņas, no savas līdzgaitnieces «likstās un asarās». Būdams pārmērīgi jūtīgs, viņš, bez šaubām, pārspīlēja savas bērnības drūmumu. Vēlāk viņš izsacījās: «Man nekad nav bijis mātes». Tas nu bija par daudz, turklāt uzrakstīts neprātīgu dusmu brīdī. Taču bērni mēdz izjust dziļas sāpes — un vai ir svarīgi, ka bēdas nedibinātas, ja tikai ticam, ka tās ir pamatotas? Sastopami iedomāti bastardi, kas, piedzimuši laulībā, jūtas savu vecāku neatzīti un neizprot šādas nežēlastības cēloni. Tieši šādi bērni vairāk nekā citi alkst gūt panākumus un slavu, lai līdzsvarotu dvēseles sāpes.

II

PĀRAGRI nobriedušais filozofs

Tāpat kā bērns, kas, runādams par sevi, nosauc savu vārdu, arī romānu rakstnieks caur bezgaldau-dzajām trešajām personām apzīmē pats sevi.

Rolāns Bartess

Vandomas koleža, kurā jaunais Balzaks astoņu gadu vecumā iestājās, 1807. gadā bija viena no savdabīgākajām Francijas mācību iestādēm. Koležu bija nodibinājuši mūki

oratoriāņi, kas, tāpat kā jezuīti, nodarbojās ar jaunatnes audzināšanu un tika uzskatīti par liberāļiem — Bernāram Fransuā tas noteikti patika. Abi vīri, kas Balzaka mācību gados vadīja koležu, Marešals un Desēņs, bija Revolūcijas laikā zvērējuši uzticību nācijai; abi arī bija apprecējušies. Taču šie apprecējušies garīdznieki saglabāja katoļticību un koležā uzturēja gandrīz klosterisku disciplīnu. Bērni atstāja audzināšanas iestādi tikai pēc mācību beigšanas. «Mūsu audzēkņi nekad neaizbrauc brīvdienās,» ko-ležas vadītāji rakstīja Orleānu akadēmijas rektoram. «Viņiem neļauj staigāt pa pilsētu. Vecāki tiek lūgti neaicināt pie sevis bērnus ...» Koležas cenzors atvēra visas vēstules — kā ienākošās, tā arī izejošās. Ģimenes atteicās no iejaukšanās bērnu audzināšanā.

Vandomas koležā oratoriāņi ieaudzināja cieņu pret imperatoru, citādi viņu mācību iestāde nebūtu varējusi pastāvēt, bet viņi pretojās impērijas laiku licejos valdošajam militārajam garam. Zvans, nevis bungu rīboņa aicināja pie dienas darbiem. Liceju priekšraksti noteica maltīšu laikā priekšālasīšanu skaļā balsī. Piesardzība pret prātu rosību. Oratoriāņi atļāva sarunāties ēdamzālē. Kad viņiem to pārmeta, viņi atbildēja: «Ko jūs gribat? Lai neiedragātu labos paradumus un disciplīnu, lai saglabātu mācību gadā gūtos panākumus, mēs nepiešķiram brīvdienas, laupām sev atpūtu, kādu tās mums sniegtu, un ietaupījumu, kāds no tām rastos. Un jūs mums pārmetat par priekiem, kurus audzēkņiem atvēlam!» Kādi tad bija šie sīkie prieki? «Nedaudzas ekskursijas uz laukiem šādā sastāvā: galvenais audzinātājs, trīs skolotāji un četrdesmit četri audzēkņi. Sekmīgie audzēkņi dodas ceļā jau pulksten četros no rīta, kājām veic četrus ljē, apmeklē kādu dzelzs lietuvi, stikla fabriku vai observatoriju, ietur pieticīgas pusdienas zaļumos un atgriežas pamatīgi noguruši.. .» Jāatzīst, ka šādas izklaidēšanās liekas ļoti vīrišķīgas un zemnieciskas. Koležā valdīja stingrs dzīves veids. Vandomas bibliotēkā redzams zīmējums, kurā attēlota matemātikas stunda. Kaut gan klasē iekurta arī neliela krāsns, skolotājs māca ar cepuri galvā un uzceltu svārku apkakli. Ar sodiem koležā arī neskopojās, tie izpaudās gan pārmā-cīšanā ar ādas pletni (ultima ratio Patrum)[3] pa vainīgā

pirkstiem, tas bija ļoti sāpīgi, gan neskaitāmos papildu darbos, gan ilgā ieslodzīšanā vai nu karcerī, kas atradās zem kāpnēm un ko audzēkņi bija iesaukuši par «alkovu», vai arī «koka sprostos», sešu kvadrātpēdu lielās cellēs, kuras katrā guļamzālē bija paredzētas nepaklausīgajiem.

Onorē Balzaks, iestādamies Vandomas koležā vismazāko klasē, bija melanholisks un kluss apaļvaidzis sārtu sejas krāsu. No dzīves ģimenes klēpī viņš bija paņēmis līdzi skumjas atmiņas. Vēlāk viņš daudzkārt aprakstīja noziedzīgas mātes, kas mīl aiz laulības pārkāpuma dzimušo bērnu un ienīst likumīgo dēlu. Koležā viņš ieradās ar bieži sista suņa sāpīgu neuzticēšanos sirdī. Viņš sevī neapzinājās ne iznesības, ne drosmes.

Ja kāds gribēs iztēloties, cik atrauta no ārpasaules bija šī lielā koležā ar savām klosterīgajām celtnēm mazpilsētas vidū un četriem parkiem (vismazākajiem, mazajiem, vidējiem un lielajiem), kuros mēs bijām pēc hierarhijas novietoti, tas katrā ziņā sapratis, cik lielu interesi mums modināja kāda ļaunā ierašanās, kurš bija kā uz kuģa negaidīti uzņemts pasažieris... [4]

Bērnībā Balzaks šķita ne visai piemērots, lai atstātu iespaidu šai skolnieku saimei. Māte aiz piesardzības viņam deva visai skopi kabatas naudu, un puisēns nevarēja piedalīties ne spēlēs, ne pirkumos. Citu skolnieku vecāki ieradās Vandomā uz godalgu izdalīšanu, Balzaka tēvs un māte neieradās nekad. Sešu gadu laikā, no 1807. līdz 1813. gadam, māte apmeklēja dēlu tikai divas reizes, varbūt pakļaudamās koležā valdošajam audzināšanas garam. Pirmā Balzaka vēstule, kas uzglabājusies, ir adresēta Fransuā Bernāra Balzaka kundzei:

Vandomā 1. maijā (1007)

Dārgā māmiņ!

Domāju, tēti būs apbēdinājusi ziņa, ka esmu bijis alkovā. Lūdzu, nomierini viņu, pasacīdama, ka esmu arī saņēmis uzslavu. Es neaizmirstu noberzēt zobus ar mutautiņu. Esmu uztaisījis biezu burtnīcu, kurā tīri pārrakstu visu no savām burtnīcām, man ir labas atzīmes, un tādā veidā ceru Tev sagādāt prieku. Skūpstu Tevi no visas sirds un tāpat visu ģimeni un arī kungus, kurus es pazīstu. Uzskaitīšu tos, kas saņēmuši godalgas un ir no Tūras:

Buālekompts (sic!)[5]

Atceros tikai viņu.

BALZAKS ONORE Tavs padevīgais un Tevi mīlošais dēls.

Uzslava par sekmēm latīņu valodā, ar kuru būtu vajadzējis «nomierināt tēti», bija draņķīgs mazs iesarkanas safjānādas sējumiņš «Zviedrijas karaļa Kārļa XII valdīšanas vēsture», kam uz vāka zeltītiem burtiem iespiests: «Godalga Onorē Balzakam 1808. gadā».

Vai audzinātāji sniedza puisēnam sirsnīgo mīlestību, ko vecāki viņam bija lieguši? Viens no viņiem, tēvs Le-fevrs^6, bērna dzīvē ieņēma lielu vietu. Šis skolotājs, kā vēsta Filipa Bērto grāmatā «Balzaks un reliģija» minētā atsauksme, noviciāta laikā esot bijis «apveltīts ar lielām spējām, asu prātu, labu atmiņu, viņš vairāk balstījies uz iztēli nekā uz dibinātiem spriedumiem, tiecies ticēt brīnumiem un paļauties uz dogmātiem». Šajā ziņā Lefevrs bija tuvs savādajam audzēknim, kas ari tīkoja pēc brīnumiem. Juzdamies zemes virsū kā izstumtais, jaunais Balzaks gaidīja no debesīm kādu brīnumu. Viens no tēva Lefevra uzdevumiem bija sakārtot milzīgo koležas bibliotēku, kas pa daļai bija savākta no apkārtējām pilīm Revolūcijas laikā. Tēvs Lefevrs mācīja matemātiku mazajam Onorē, ko Bernārs Fransuā Balzaks bija iecerējis vēlāk sūtīt uz Politehnikumu, taču skolotājs, būdams vairāk dzejnieks nekā matemātiķis, labprāt ļāva savam skolēnam mācību atkārtošanas laikā lasīt grāmatas.

«Un tā pēc klusas savstarpējas vienošanās es nesūdzējos, ka nekā neiemācījos, un viņš savukārt nekā neizpauda par to, ka ņemu no viņa grāmatas.» [7] Jaunais Balzaks ņēma no bibliotēkas daudz grāmatu, un tēvs Lefevrs nemaz nepārbaudīja audzēkņa izvēlēto sacerējumu virsrakstus; zēns lasīja katrā starpstundā, sēdēdams zem koka pa to laiku, kamēr viņa biedri rotaļājās. Bieži vien viņš tīši centās iekļūt karcerī, lai tur mierīgi nodotos lasīšanai. Tā Balzakā radās neremdināms izsalkums pēc lasīšanas; viņš sāka apgūt ievērojamu daudzumu dažādu juceklīgu at-■II,iu, kuras tomēr pat ar savu juceklību veidoja viņā agri nobriedušu domas īpatnību. «Kopš agras bērnības esmu

1,1 Andrē Šenjē sev sacījis, iesizdams pa pieri: «Te kaut kas ir!» Jutu, ka mani urda kāda doma, kas jāizpauž, kada istēma, kura jānodibina, kāda zinātne, kas jaizskaidro.» [8]ļaunais Balzaks gan vienīgais iztēlojās sev lielu nākotni. Skolotāju un biedru acīs viņš bija un palika ikdienišķs skolnieks, ievērojams tikai ar milzīgo kāri uz iespiestu papīru un ar pašpaļāvību, ko šķietami it nekas neattaisnoja.

Tāpat kā Andrē Senjē, arī viņš mēģināja dzejot.

Šis nelaikā uzbrāzmojušās kaislības aizrauts, es pametu novārtā mācības un sacerēju poēmas, kuras, protams, nevarēja iedvest lielas cerības, spriežot pēc šis garās vārsmas, kas bija kļuvusi slavena manu biedru vidū un ievadīja epopeju par inkiem:

O, Inka! Satriektais, nelaimīgais karali!

Izsmejot manus mēģinājumus, biedri mani iesauca par poētu, taču zobgalības mani neizlaboja. Es joprojām kalu vārsmas, par spīti mūsu direktora Marešala kunga saprātīgajam padomam; viņš mēģināja mani izdziedināt no diemžēl jau pārāk dziļi iesakņojušās mānijas, izstāstīdams teiku par nelaimēm, kuras piemeklē sarkankrūtīti, kurš izkritis no ligzdas, gribēdams lidot, iekams spārni vēl nebija izauguši. Turpināju lasīšanu un izvērtos mazo nodaļā par visbezdarbīgāko, visslinkāko, visdomīgāko un tātad visbiežāk sodīto no visiem skolniekiem ...[9]

Citēju šeit vienu no Balzaka varoņu aprakstiem, taču viņa skolas biedru liecības rāda, ka šis personāžs bijis līdzīgs tā radītājam. Koležas audzēknis Onorē Balzaks bija uzrakstījis trīspadsmit pēdu garo vārsmu par Inku. Īstenībā viņš tolaik juta aicinājumu nevis uz dzeju vai zinātni, bet uz noslēpumainas un naivas filozofijas meklēšanu. Pārmācību sāpināts, savās sirsnīgākajās jūtās ievainots, «viņš meklēja patvērumu debesīs, kuras viņam iedomā pavērās». Varbūt Onorē Balzaks nebija tik pāragri nobriedis kā Luijs Lambērs, tomēr viņš, tāpat kā šis romāna personāžs, jau ļoti jauns lasīja mistiķu darbus, kuri, pēc Filipa Bērto vārdiem, «viņu pieradināja pie spējajām dvēseles reakcijām, kam ekstāze ir līdzeklis un reizē rezultāts».

«Viņš būtu izmisis, ja viņu uzskatītu par dievbijīgu audzēkni»; vakara lūgšana viņam pagāja, «atstāstot savus vai noklausoties biedru dienā veiktos varoņdarbus»;

svētdienas dievkalpojums aizritēja, salīdzinot kabatas naudas niecīgo atlieku iespējas «ar koležas bodītē apskatīšanai izliktajiem raibajiem vilinājumiem». Nereliģiozi-tāte Vandomas koležas skolnieku vidū bija vairāk nekā paradums: tā izvērtās par sacensības priekšmetu. Voltēra piekritēja Bernāra Fransuā dēls nekad neizrādīja spontāno padevību, kas raksturīga bērniem, kuri bez pūlēm un prātošanas pakļaujas ticībai. Viņš uzstājās kā brīvdomātājs un diskutēja ar koležas garīdznieku.

Kad jau biju paaudzies un gatavojos pirmo reizi komunicēties, es jautāju lāga večukam, kurš mums mācīja katķismu, kur dievs dabūjis pasauli; viņš man neatbildēja gluži tā, ka to dievam atnesis stārķis, be! noskaitīja svētā Jāņa lieliskos vārdus: «Sākumā bija Vārds, un Vārds bija dievā.» Manā vecumā neviens nebūtu sapratis šī teikuma jēgu, uz kura dibinātas visas filozofiskās doktrīnas un kurš varbūt tās visas ietver. Tāpat kā ikviens neticīgais, es vēlējos kaut ko reālu, nevis idejas, bet faktus. Tāpēc es viņam jautāju, kur radies Vārds. «No dieva,» večuks atbildēja. — «Ja viss radies no dieva,» es neatlaidos, «kā tad pasaulē var būt ļaunums?» Lāga vīrs nebija no gudrajiem; reliģiju viņš uztvēra kā jūtas un pieņēma tās dogmu, nespēdams to izskaidrot. Nekāds svētais viņš arī nebija un, tā kā vairāk neprata man pūst pīlītes, tad apskaitās un lika mani sodīt ar divām dienām karcerī, tāpēc ka biju viņu pārtraucis katķisma stundā .. .

Taču, ja arī jaunā Balzaka ticības stingrība bija visai apšaubāma, ja jebkurš dogmatiskais spaids viņu nomāca, viņš tomēr pirmās komūnijas laikā izrādīja «tieksmi pēc dievības». Kalsns, skaistajām melnajām acīm starojot, «viņš, nometies ceļos, pacilāts, laimīgs un apmierināts pateicās dievam un jutās līksmi un brīvi... Vakarā viņam šķita, ka viņš ir eņģeļu cienīgs, jo bija pavadījis dienu, negrēkodams ne vārdos, ne darbos, ne domās ...» [10] Par spīti ģimenē gūtajai audzināšanai, ko tēva uzskati un mā tes saltums bija vērtis visai nereliģiozu, Onorē kopš mācīšanās Vandomas koležā atzina, ka «ir ziedojies tuvai saskarei ar debesu gariem». Eņģeļiem turpmāk bija pārsteidzoši liela vieta viņa domās.

Koležas vadītāji nebija no tiem cilvēkiem, kas pamudinātu uz šādu bērnišķīgu, ar augstprātību jauktu misticismu. 2ans Filibērs Desēņs sprieda vairāk kā zinātnieks nekā baznīcas kalps. «Būdams enciklopēdiska gara cilvēks,» par Desēņu rakstījis viņa mazmazdēls Ribemons-

Desēņs, «viņš bez pūlēm pārgāja no retorikas un filozofi-l<is mācīšanas uz dabas zinātņu, fizikas un ķīmijas mācīšanu. Viņš ir studējis pat fizioloģiju un uzrakstījis par šo jautājumu nelielu elementāru traktātu filozofijas klases audzēkņu lietošanai.» Šis vērotājs un meklētājs, kas l»ija sacerējis ievērojamus darbus par fosforescensi, drīzāk būtu tiecies meklēt fizioloģisku ekstāzes izskaidrojumu; viņš gatavoja lielu zinātnisku darbu, kurā centās pierādīt, ka jūtas un kaislības ir saistītas ar pārveidībām cilvēka organismā.

Desēņs mācīja, ka faktu novērošana un to analīze sniedz daudz vairāk nekā jebkādas uzskatu sistēmas izstrādāšana. Taču audzēknis Balzaks, kurā pretēji viņa skolotājam izpaudās vairāk tieksme pēc sistēmām nekā pēc metodiskiem faktu pētījumiem, slepus izstrādāja sev miglainu metafiziku. «Koka sprostā» vai karcerī zem kāpnēm jaunais filozofs nonāca pie uzskata, ka pasaules vienotība meklējama idejā, kur doma un griba ir reālas substances, fluīdi, kas līdzīgi elektrībai. Desēņs bija izvirzījis šo tolaik drosmīgo tēzi, ka visi nesveramie fluīdi — siltums, gaisma, elektrība un magnētisms — nav nekas cits kā tikai atšķirīgu kustību iedzīvināti viena un tā paša ēteriskā fluīda izpaudumi. Vai viņš bija par to runājis ar zinātkāro zēnu? Vai viņš jaunā Balzaka klātbūtnē bija izsacījies par domas fizioloģiju? Iespējams tas ir, jo Balzaks kādreiz pēc slimošanas bija atveseļojies Le-zonjērā, koležas vadītāju lauku mājā, kur zēns kopā ar viņiem vāca augus, — un tomēr tas ir maz ticams. Atturīgajam zinātniekam Desēņam bija maz saskares ar koležas audzēkņiem. «Viņš dzīvoja tālu no mums», Eduards de Vasons ir rakstījis. «Attālums palielināja viņa prestižu un autoritāti.»

Vai koležas audzēknis Balzaks tiešām uzrakstījis «Traktātu par gribu»? Vai tēvs Ogū saplēsis šo manuskriptu? Šķiet, ka šādu epizodi Balzaks būtu atspoguļojis kādā romānā. Taču liekas pilnīgi droši, ka jau tolaik viņš daudz prātoja par gribas būtību un iedarbību. Atrazdamies karceri kopā ar kādu inteliģentu biedru, kā, piemēram, ar Ogistu Ilēru Baršū de Penoēnu, viņš spriedelēja par filozofiskiem jautājumiem. Baršū de Penoēns sliecās uz skepticismu; Balzaks ticēja gandrīz neaprobežotai gribas varenībai un domas fiziskai iedarbībai. Varbūt atmiņās

Balzaks pārvērtēja savu pāragro gara rosību zēna gados, tomēr viņā jau kopš tā laika zem šķietamās miegainības mita pārsteidzoši ass prāts un nepiesātināma godkāre. «Es kļūšu slavens,» apgalvoja šis viduvējais skolnieks. Biedri smējās par viņa augstprātību, un viņš pats arī, jo bija pēc dabas labsirdīgs.

Kopš bērnības lasīšana Balzakam bija kļuvusi «par izsalkumu, ko nekas nespēja remdināt: viņš rītin aprija visdažādākās grāmatas — juku jukām gan reliģiska rakstura, gan fizikas, gan vēsturiskus, gan filozofiskus sacerējumus . .. Viņa acs aptvēra septiņas astoņas rindiņas uzreiz un prāts noskārta šo rindiņu jēgu tikpat ātri, cik skatiens; bieži vien pat ar vienu vienīgu vārdu teikumā viņam pietika, lai izlobītu tā kodolu. Grāmatās smeltās domas viņš atcerējās tikpat skaidri kā tās, kuras viņam bija iedvesušas pārrunas un prātojumi.»

Divpadsmit gadu vecumā viņam iztēle, ko ierosināja neatlaidīgā spēju vingrināšana, bija ļoti attīstījusies un ļāva gūt tik precīzus priekšstatus par lietām, kuras bija uztvēris, tikai lasīdams grāmatas, ka prātā iespiestā glezna nebūtu bijusi spilgtāka, ja viņš šīs lietas būtu redzējis īstenībā; vai nu viņš rīkojās pēc analoģijas, vai arī bija apveltīts ar kaut kādu otru redzi, ar kuru aptvēra dabu ...[11]

Ļoti agri Onorē Balzaka vārdu krājumā parādījās vārds gaišreģis. Domās gaišreģis skata vienlaicīgi pagātni, tagadni un nākotni. Kāpēc tas būtu neiespējami? Atlaidies gultā, es sapņos ceļoju cauri laikam un telpai. Tātad telpa un laiks visā pilnībā mīt manās smadzenēs. No otras puses, ja gars spēj tā ceļot, ja domai ir vara pār attālumu, tad iespējama arī domu lasīšana un otra redze, kas iztēlē vēro tālus priekšmetus. Gribu var uzkrāt un pārraidīt ārpus sevis, un tas dod iespēju ietekmēt citus no zināma attāluma, ar magnētiska spēka palīdzību, un viņam, Van-domas koležas audzēknim Onorē Balzakam, piemīt šāds spēks.

Direktora Desēņa vietniekam Lazāram Fransuā Mare-šalam nebija tik daudz īpatnēju ideju kā Desēņam, toties viņš bija ļoti labsirdīgs, un tāpēc skolnieki viņu iemīļoja. Viņš sacerēja erotiskus rotaļīgus dzejoļus, kurus no koležas audzēkņiem, protams, slēpa. Viņi tomēr lietoja Mare-

■ l.i sastādītu latīņu valodas gramatiku, un tanī bija diezin interesanti piemēri: «Dievs, piešķiriet šai sievietei •.pejas dzemdēt un vairs negrēkot — Di, facultatem con-i ,'dite huic paiiendi atque non peccandi. Meitene slēpās ,11/. krūmiem — Puella post caiectes latebat. Venēra ar kailām kājām — Venus, nuda pedes.» Šatobriānā latīņu dzejnieki bija modinājuši pirmās alkas; Balzakam, kuram bija tik dzīva iztēle, droši vien acu priekšā vīdēja plastiskas un bezdievīgas ainas, atkārtojot šīs gramatikas dīvainos piemērus. «Vai būtu pārdroši uzskatīt, ka no pieticīgajām klasiskajām grāmatām, kuras pārcilāja skolnieks Onorē Balzaks, iznira viņa sapņu pirmie silueti?» jautā I ilips Bērto grāmatā «Balzaks un reliģija».

Tā Onorē sasniedza otrā nodalījuma klasi. Pārmērīgā lasīšana, vīzijas, kuras tā zēnā modināja, vientulībā karceri pavadītās dienas bija viņu iegremdējušas savādā «prombūtnes» stāvoklī, kas līdzinājās gandrīz nesamaņai un uztrauca viņa audzinātājus jo vairāk tāpēc, ka tie neatskārta šī stāvokļa cēloni. īstenībā zēns likās «promesošs» tāpēc, ka viņa gars bija «citur» — lasīšanas uzburtajā pasaulē. Vandomas oratoriāņi jauno Balzaku uzskatīja par slinku skolnieku, kas maz strādā un nespēj izturēt smadzeņu piepūli. Ļoti novājējis un kļuvis vārgulīgs, Onorē atgādināja mēnessērdzīgos, kuri guļ ar vaļējām acīm; viņš gandrīz nekad nedzirdēja, kad viņam kaut ko jautāja, un nevarēja nekā atbildēt, ja kāds pēkšņi noprasīja: «Par ko jūs domājat? Kur jūs esat aizklīdis?»

Šo pārsteidzošo stāvokli, kuru Onorē vēlāk pats apjauta, bija radījis kaut kas līdzīgs domu karsonim. Pubertātes vecumā, kad kūsājošos fiziskos spēkus būtu vajadzējis izšķiest, viņš dzīvoja tikai gara dzīvi un izskatījās šķietami truls. Labsirdīgo Marešalu pārņēma bailes, viņš ataicināja Balzaka kundzi, un 1813. gada 22. aprīlī, mācību gada vidū, koležas audzēkni aizveda atpakaļ uz Tūru ģimenes klēpī. Tēvu un māti pārbiedēja Onorē savārgums, kādā viņš atgriezās no Vandomas.

«Nu tad redziet, kādus koleža mums atsūta atpakaļ spirgtos bērnus, kurus mēs turp aizsūtām!» sūrojās vecmāmiņa Salambjē.

Bernārs Fransuā drīz vien nomierinājās, redzēdams, ka apkārtnes maiņa, svaigais gaiss un saskare ar tuviniekiem atdeva Onorē agrāko mundrumu un jauneklīgumu.

Ill

NO TURAS UZ MARE

Cilvēkam, kas grib labi uzaudzināt bērnu, pašam vienmēr jāturas pie taisnīgiem uzskatiem.

Balzaks

Atgriešanās pie ģimenes pēc sešu gadu ilgas prombūtnes atstāja neparastu un spēcīgu iespaidu. Zēns ar citādām acīm skatījās uz lietām un cilvēkiem. Bernārs Fransuā Balzaks tanī laikā pārdzīvoja ievērojamas grūtības. Viņa draugs ģenerālprefekts Pomerels pēc vairākkārtējas saķil-došanās ar arhibīskapu monsenjoru de Buāželēnu un pēc tam ar viņa pēcteci monsenjoru de Baralu bija atstādināts no amata. Imperators nevēlējās nesaprašanos starp saviem prefektiem un saviem bīskapiem. Amatpersonām noteikti vajadzēja piedalīties reliģiskā kulta ceremonijās. Imperators vēl arvien juta pateicību pret Pomereiju, savu kādreizējo eksaminētāju Briennā, tāpēc iecēla viņu par Ziemeļu departamenta prefektu un vēlāk par Bibliotēkas ģenerāldirektoru. Dažkārt krišana nežēlastība sekmē paaugstinājumu dienestā. Bernārs Fransuā un viņa kolēģi patversmju pārvaldē tātad bija zaudējuši savu aizgādni, un drīz vien jaunais prefekts barons Lambērs, kas nostājās monsenjora de Barala pusē, sāka viņus vajāt. Viņus apsūdzēja par naudas izšķiešanu slimnīcu administrācijā; cēla gaismā senu notikumu ar asignācijām, kad Bernārs Fransuā Balzaks esot apkrāpis valsti. Pierādīts nekas netika, tomēr gaiss sabiezēja un pilsēta sašķēlās divās nometnēs: katoļos un brīvmūrniekos, taču brīvmūrnieki bija kļuvuši visai piesardzīgi, jo baidījāš iemantot imperatora nepatiku.

Prefekts Lambērs pārplūdināja ministriju ar denunciācijām pret patversmju pārvaldes vadītājiem. Tie savukārt atbildēja ar Morālisku darba pārskatu. «Galvenā padome un es», prefekts rakstīja iekšlietu ministram 1808. gadā, «esam šajā it kā manifestā attēloti kā cilvēki, kuri, ja arī gluži negrib likvidēt šo departamenta visderīgāko iestādījumu, tad vismaz bez pieņemama iemesla atsakās piešķirt nepieciešamos līdzekļus.» Lambērs neatlaidīgi lūdza mi-iiistruf lai tas visā pilnībā pārkārto patversmju pārvaldes \ udlbu. Ministrs pretojās: «Prefekta kungs, es nekādi nevaru piekrist Jūsu domām, ka būtu nepieciešams pilnīgi atjaunot komisijas sastāvu .. . Uzskatu par savu pienākumu Jums aizrādīt, ka tikai tad varēsiet pareizi vērtēt žēlsirdības iestāžu vadītāju rīcību, ja nostāsieties tādā stāvoklī, kādā apstākļi varējuši viņus nostādīt...» īsi sakot, viņa ekselence aizstāvēja Balzaka kungu pret vietējiem ienaidniekiem, kurus bija radījusi viņa augstprātība, neticība, šķietamā turība un viņa sievas elegance.

Bernārs Fransuā visā šajā jezgā, tāpat kā Panurgs, nezaudēja ne kripatiņas no savas labās omas. Viņš devās noslēpumainos gājienos, meklēdams izdevību pamest Tūru, alkatīgi lasīja, augu dienu spriedelēja un pie izdevēja Mames publicēja sensacionālas brošūras. 1807. gadā rakstā «Par līdzekļiem, ar kādiem novērst zādzības un slepkavības» Bernārs Fransuā uzmetās par aizstāvi cilvēkiem, kas atgriežas no katorgas vai cietuma. Atbrīvošanas reizē viņiem izsniedz «vilka pasei» līdzīgu ceļazīmi, kura viņus apzīmogo ar negodu. Kas būs ar mieru viņus pieņemt darbā? Viņi ir notiesāti uz jaunām zādzībām, lai sagrabinātu ko ēst. Vajadzētu novērst nozieguma atkārtošanu, ierīkojot īpašas darbnīcas, kurās nodarbinātu kādreizējos noziedzniekus. Viņi tur saņemtu labu uzturu, labu apģērbu un vēl algu. Viņu darbs dotu ieņēmumus, un laupīšanas mazinātos.

1808. gadā tiek publicēts raksts «Par skandalozām nekārtībām, kurām par iemeslu ir pieviltas un pilnīgā trūkumā pamestas meitenes». Agrākos laikos pavestas jaunavas varēja dabūt no pavedēja pabalstu. Napoleona kodekss aizliedza meklēt ārlaulībā dzimuša bērna tēvu. Taču šis jaunais likums nebija nekā mainījis, — Bernārs Fransuā konstatēja savā glezainajā un pretenciozajā stilā, — «no valdonīgā vairošanās vilinājuma». Meitene, kas nonākusi mātes cerībās, nekur nevar atrast darbu. Cik daudz posta! Kāda samaitātība! Te jāglābj kādi divdesmit tūkstoši upuru. Visās slimnīcās vajag ierīkot bezmaksas nodaļas neprecētām nākošajām mātēm. Brošūras autors pats to ar panākumiem izdarīja Tūras slimnīcā.

1809. gada maijā: «Par nāciju diženumu un kā tās atstāj turpmākajiem gadsimtiem savas varenības neiznīcināmos apliecinājumus.» Šī raksta temats nebija tik altruis-

tisks. Bernāram Fransuā tobrīd, atrodoties apdraudētā stāvoklī, bija svarīgi nodrošināt sev imperatora labvēlību.

Kā atstāt nākamajiem gadsimtiem nevīstošas atmiņas par lielisko režīmu, kas bija nodibināts 1799. gadā? Rakstus allaž mēdz apstrīdēt; vienmēr paliek tikai pieminekļi. Ķīnas mūris, Ēģiptes piramīdas vēl arvien liecina par pagājušo varenību. Tālāk seko daudzi piemēri, kuri pierāda, ka raksta autors ir milzīgi daudz un juceklīgi lasījis. Kādu pieminekli ir pelnījis valdnieks, kas atkal cēlis godā altārus, nostiprinājis finanses, radījis skaidru likumu kodeksu, atjaunojis armiju? Viņam par godu jāuzceļ vai nu milzīga statuja, vai ari piramīda, augstāka par visām Ēģiptes piramīdām, vai nu starp Tilērijām un Luvru, vai pie Neijī vārtiem, vai Marsa laukumā.

1813. gadā jaunais Onorē, pamazām atgūdamies no stinguma, ar lielu prieku klausījās tēva pacilātajās runās. Tās viņā modināja tieksmi pēc plašiem nodomiem, psei-dozinātniskām teorijām un tirādēm Rablē garā. Balzaku mājās grāmatu skapjiem bija ievērojama vieta. Tēva bibliotēkā atradās visu izcilāko latīņu un franču autoru darbi, daudz filozofu, vēsturnieku, Turas stāstnieku sacerējumi, ilustrētas grāmatas par Ķīnu; māte kolekcionēja citticībniekus mistiķus un iluminētus*. Dēls, kā rakstījis Vilāns grāmatā «Balzaks Turas koležā», saīsināja «garās darba stundas mācību istabā un ielavījās tēva kabinetā, lai tur lasītu Voltēru, Ruso un Satobriānu».

Kluss, acīgs un izsmējīgs Onorē vēroja savu ģimeni. Vecmāmiņa Salambjē bija vesela kā rutks, taču vienmēr sūdzējās, ka esot slima, visbiežāk bez jebkāda pamata. Viņa nicināja savu znotu, kas vieglprātīgās spekulācijās bija izputinājis daļu viņas īpašuma. (1813. gadā Bernārs Fransuā pat Īrija spiests pārdot savu skaisto māju.) Kaut gan Salambjē kundzei bija ļoti noteikti uzskati par meiteņu audzināšanu, savu meitu uzaudzināt viņai nebija izdevies sevišķi nevainojami. Lora Balzaka Tūrā vēl arvien ar savu uzvedību mulsināja liekulīgās svētules. Viņa pārāk pašapmierināti runāja par savu «veco vīru». Būdama barga un augstprātīga, viņa tomēr spēja izturēties pret tuviniekiem ļoti pašaizliedzīgi, taču bez jebkāda maiguma. No vecākiem viņa bija mantojusi tieksmi uz stingriem priekšrakstiem, piemēram, par zobu tīrīšanu. «Mans labais tēvs tāds bija: ātrāk nekā citi viņš kaut ko pavēlēja un lika izpildīt viens divi.» Viņa lasīja Mesmeru * un nodarbojas ar m ipnētismu — tas atkal bija varas izpausmes veids. Mazā l .iM bija māti pielabinājusi un sauca viņu par mīmāmiņu,

I >< rnišķīgi saīsinot «mīļmāmiņa». Onorē ļoti baidījās no M 1,1 Ies, zināja, ka viņai tuvāks ir mīlestības bērns Anrī, un p.iiak labi pazina ciešo un nikno skatienu, kādu viņa inrdza uzmest saviem bērniem, kad tie viņu sadusmoja.

Lora un Onorē viens otru dievināja. Agrāk viņš bija uzņēmies māšeles vietā sodus. Tagad viņa bija kļuvusi visu mīlule. Pat Balzaka kundze viņai uzticēja savus noslēpumus. Lora nebija skaistule, tomēr visiem patika ar savām spožajām acīm, sejas izteiksmi un nemitīgi kūsājošo dzīvīgumu. «Tu esi šķelme,» Onorē viņai sacīja, «ar tevi vienmēr var izsmieties.» Loransa, ko visi sauca par «Loranso» un arī par resno Loransu vai «milēdiju Plūmpu-diņu», no pirmā acu uzmetiena likās daudz klusāka nekā Lora, «bet, ja viņu iepazina tuvāk, tad kļuva skaidrs, ka viņai piemīt dabiska, spontāna asprātība». Visa ģimene bārstījās ar dažādiem nostāstiem, nodomiem, sūdzībām un tenkām. Visi viņi bija amizanti, jūsmīgi, savdabīgi; visi jutās lepni, ka viņi ir Balzaki. Bērnus vienoja zobgalīgs biedriskums un dziļa sirsnība. Ar vecākiem viņiem bija kopīga kāre uz grāmatām un ģimenes īpatnējā vārdu izvēle, kurā pļāpāšanu sauca par «tralalā» vai «taratatā», sapīkumu par «pūcīgumu» un augstprātīgu švītu par «mazu lielībgailīti». Visam Balzaku klanam piemita kritisks gars; viņi arī cits citu nesaudzēja, tomēr allaž jutās savstarpīgi solidāri.

Ja Bernārs Fransuā būtu bijis kungs savās mājās, tad jau 1813. gadā, tiklīdz Onorē bija atgriezies no Vandomas, ievietotu zēnu Tūras koležā. Taču Balzaka kundze «vēlējās morālas garantijas». Sava laulātā drauga neticīgumu viņa svētulīgi līdzsvaroja, bieži apmeklēdama katedrāli. Balzaka kundze ņēma līdzi arī vecāko dēlu, kas iepazina senatnīgās ēkas ap Svētā Gasjena katedrāli, skaistās balsta arkas, kuras sniedzās līdz ietves vidum, un garīdznieku ķīviņus ar vecmeitām, pie kurām bija atraduši pajumti. Šai dievnamā Onorē ieelpoja «debesu dvašu». Bieži viņš viens pats klaiņāja pa Psaletas klosteri, «ko ietina mikla krēsla un dziļš klusums». Vecāku mājā Onorē dzīvoja trešajā stāvā, un viņam nebija cita apģērba kā tikai «nožēlojamās pansionāta drānas». Lora Sirvila ir rakstījusi:

«Mana māte ikkatras audzināšanas pamatā lika darbu un apbrīnojami prata izmantot laiku; viņa ne uz mirkli neatstāja dēlu dīkā.»

Varbūt Balzaka kundze arī aizsūtīja dēlu uz Parīzi, kur viņš dažus mēnešus bija pansionārs Bezlēna un Gansera mācību iestādē; varbūt viņa atveda Onorē atpakaļ Tūrā

1814. gada martā, baidīdamās no sabiedroto iesoļošanas galvaspilsētā. Lai nu šā vai tā, bet no marta līdz jūlijam viņš tēva mājās ņēma privātstundas un guva zināmus panākumus latīņu valodā.

1814. gada aprīlī uzvarētajam Napoleonam vajadzēja atteikties no varas un doties trimdā uz Elbas salu. Tas bija smags trieciens Balzaka bērniem, kuri bija uzaudzināti imperatora slavas saulē. Viņu pasauli ietina tumsa. Drīz vien Tūrā ieradās Angulemas hercogs īstā «sajūsmas virpulī». Vēl nekad tik daudzu ļaužu prāti nebija apsviedušies tādā vēja ātrumā. Divdesmit otrās militārās divīzijas štābs (šajā divīzijā ietilpa arī Bernārs Fransuā) rīkoja banketu un balli par godu viņa karaliskajai augstībai. Visi bijušie iznāca no savām pilīm. Žans de Margonns, nacionālās gvardes leitnants, vadīja daļu no kārtības dienesta. Piecpadsmit gadus vecais Onorē, ko māte sūtīja no Tūras izbraukušā tēva vietā uz svinībām, ar lielu tīksmi iejuka sieviešu pūlī, gaismas, sarkano drapējumu, briljantu un it īpaši balto plecu apžilbināts. Viņš nekad neaizmirsa šeit redzētās ainas un sieviešu smaržu.

1814. gada jūlijā Onorē iestājās kā eksterns Tūras ko-ležā, lai atkārtotu priekšpēdējās klases kursu. Tur viņš saņēma Lilijas balvu*, kas tika piešķirta «Onorē de Balza-kam». Sī balva liecināja ne tik daudz par viņa sekmēm mācībās, cik par to, ka restaurētajai, bet apstrīdētajai monarhijai bija nepieciešams dabūt savā pusē jaunatni. Tūras koležā Onorē, tāpat kā Vandomā, cieta no mātes nejēdzīgās skopulības, jo Balzaka kundze bija izšķērdīga lielos izdevumos, bet sīkumaina mazos. Kamēr viņa biedri mielojās ar garšīgiem gaļas ēdieniem, ko tiem piegādāja no mājām, mazais Balzaks ēda sausu maizi. «Vai tev nav ar ko nopirkt?» biedri ņirgādamies jautāja. Vēl ilgi pēc tam viens no viņiem saukāja Onorē par «nabaga Balzaku». Aizvainots un pazemots viņš nozvērējās'kādā jaukā dienā tos apžilbināt ar savu slavu. Kā viņš to iemantos? Tas viņam vēl nebija skaidrs, taču viņš juta sevī pārcilvēcīgus

i *. k iis. Pat Onorē māti pārsteidza zēna pāragri no-hmulušie spriedumi. «Onorē, tu pats notēikti nesaproti, ko t miti!» māte pukojās. Viņš tikai pavīpsnāja zobgalīgi un labsirdīgi. Šis mēmais protests kaitināja Balzaka kundzi. Viņai bija grūti samierināties, ka pastāvīgi maisījās pa Kājām šis gaišredzīgais jauneklis, kas saskatīja pārāk daudz. Māsas smējās, kad viņš apgalvoja, ka «vienā jaukā dienā mazais lielībgailītis Onorē pārsteigs pasauli». Iekams to pārsteigt, viņš to pētīja.

Viņa apbrīnojamā atmiņā iespiedās notikumi un gleznas. Turēnas liegās ainavas, ar papelēm aizaugušo ieleju lapoto skaistumu, uz pakalniem izkaisītos ciematus, majestātisko Luāru, pa kuru slīdēja buras, svētā Gasjena katedrāles gotiskos zvanu torņus, senatnīgās vitrāžas, ga-ridznieku fizionomijas, mājas draugu valodas, — viņa prāts reģistrēja visu. Viņš ne tikai atcerējās priekšmetus un būtnes, bet varēja atsaukt tos atmiņā tādus, kādus bija redzējis, — dzīvus un krāsainus. «Viņš vāca materiālus, nezinādams, kādai celtnei tie noderēs.»

Tēvs, kas vēl kaut cik cerēja sagatavot Onorē uz iestāšanos Politehnikumā, lika viņam ņemt privātstundas dažādās zinībās, tā ka viņa spraigajā saprātā veidojās ērmīgs precīzo zināšanu, tēva paradoksu, vecmāmiņas māņticību un mātei dārgo iluminātu mācību maisījums. Brīvdienu beigās Zans de Margonns uzaicināja Onorē uz Sašā pili. Papelēm jau krita lapas, koki tērpās tumšos, brūnganos toņos. Tur Onorē saviļņots atkal sastapās ar dažām jaunām sievietēm, kuras tik ļoti bija apbrīnojis Tūras ballē. Viņš alka visa — gan mīlestības, gan slavas.

Bernārs Fransuā tanī laikā gribēja, cik vien ātri iespējams, atstāt šo pilsētu. Drīz pēc Napoleona atteikšanās no varas viņš bija publicējis brošūru: «Par jātnieka statuju, kuru franči vēlas uzcelt Anrī IV piemiņas iemūžināšanai.» Karaliskajai statujai acīm redzami vajadzēja līdzsvarot imperatora piramīdu. Tādos juku laikos pielāgošanās nepazīst robežu un armijas piegādātājs būtībā domā tikai par piegādēm. Un tomēr — kurš gan Tūrā vakardienas bonapartista svaigi uzkrāsotajam rojālismam varētu īsti noticēt? Par laimi, Bernāra Fransuā draugs Ogists Dumerks (viņa pirmā patrona dēls) bija palicis joprojām visvarens un iecēla viņu par pārtikas sagādes intendantu pirmajai armijas divīzijai Parīzē. 1814. gada novembrī visa ģimene

līdz ar vecmāmiņu apmetās uz dzīvi Marē kvartālā, kas bija Salambjē šūpulis, Tempļa ielā 40. Tā bija atgriešanās pie iztekas.

Onorē ievietoja Lepitra pansionātā, kas bija privāta, rojālistiska un katoliska mācību iestāde, kuru vadīja resns līkkājis, kas iedams balstījās uz kruķa un izskatījās pēc LuijaXVIII. Žaks Fransuā Lepitrs terora laikā bija iejaukts rojālistu sazvērestībā, kuras mērķis bija slepus izvest no Tempļa klostera Mariju Antuaneti. Tas pacēla viņa prestižu, kad atgriezās Burboni, un viņš saņēma no tiem Goda leģiona ordeni. īstenībā Lepitrs, tāpat kā Bernārs Fransuā, bija cik spēdams lavierējis grūtajos gados. Lepitra pansionāri mācījās Kārļa Lielā licejā. Pansionāts atradās senatnīgā aristokrātu mājoklī, Žuajēzas savrupmājā Tirennu ielā 9. Durvju sargs, «īsts kontrabandists», bija «sāņlē-cienu slēpējs, vēlas mājāsatgriešanās līdzzinātājs, aizliegtu grāmatu iznomātājs», viņš arī piegādāja kafiju ar pienu, kas bija kļuvusi par aristokrātisku dzērienu pirmajās brokastīs, tāpēc ka Napoleona laikā koloniālpreču cenas bija milzīgi kāpušas. Onorē, kam nekad nebija naudas, nedaudz aizņēmās no šī vīra. Par Palērojala publiskajiem harēmiem, par «mīlas Eldorado», kur bagātākie un pārdrošākie pansionāta biedri gāja iepazīt sieviešu burvību un «kur mitējās visšķīstākās šaubas», Onorē varēja tikai sapņot. Un tomēr, ja var ticēt Mišlē vārdiem, dažiem Lepitra pansionāta audzēkņiem esot nepārprotami patikuši «ļoti glīti jaunekļi».

1815. gadā, Simt dienu laikā*, Lepitram bija pamatīgi jānopūlas, lai aizkavētu skolniekus piedalīties monarhijai naidīgās demonstrācijās. Viņš vēcināja savu kruķi, draudēja dumpiniekiem, tomēr imperatora fanātiskos piekritējus iebiedēt viņam neizdevās. Daudzus no tiem izslēdza, kad it kā pēc burvja mājiena nodibinājās otrā Burbonu restaurācija. Onorē Balzaks atstāja pansionātu tikai 29. septembrī, kapitulējis uz godpilniem noteikumiem un saņēmis apliecību, kurā bija uzslavēta viņa centība un godīgums. Domājams gan, ka viņš, tāpat kā viņa biedri, bija ar cerību un sajūsmu sekojuši Napoleona pēdējam karagājienam. Pārāk uzticīgo bonapartistu ģenerāli de Po-merelu izsūtīja trimdā, kad karalis atgriezās otrreiz. Bernārs Fransuā, būdams piesardzīgāks, izgāja no šīs jezgas sveikā.

( >norē kļuva «skarbā, bet tēvišķīgā» abata Gansera l>.m āonāta audzēknis; šis garīdznieks, pēc tautības vācietis ml |oti svēts vīrs, pēc Bezlēna nāves viens pats vadīja mi.ki bu iestādi Torinjī ielā, un viņa audzēkņi, tāpat kā 1. [>itra pansionāri, mācījās Kārļa Lielā licejā. Jaunais Balzu ks palika tur vienu gadu retorikas klasē. Latīņu valodas inlkojumā viņš bija trīsdesmit otrais, par ko saņēma bargu vēstuli no mātes un aizliegumu iet pastaigāties. Svētdienās viņu «labā uzraudzībā» aizveda uz Tempļa ielu deju stundas. Balzaka kundze labprāt gribētu, kaut dēls būtu ģēnijs, lāču baidījās, vai viņš nekļūs sliņķis, un tramdīja viņu jo bargāk tāpēc, ka savā veidā viņu mīlēja. Viņam viegli padevās rakstīšana, un Lora ir uzglabājusi ģimenes arhīvam vienu no brāļa domrakstiem (Bruta sievas runa savam laulātajam draugam pēc dēlu notiesāšanas). Tas nebija nekas vairāk kā retorikas klases skolnieka vingrinājums, pārspīlēti svinīga, tomēr cienīga runa. Kārļa Lielā licejā Balzaks atkal sastapa savu labāko biedru no Van-domas koležas — Baršū de Penoēnu un iemantoja jaunu draugu — resno Ogistu Sotelē. Vairākus mēnešus viņa skolotājs bija Viļmēns*, taču tas nodarbojās ar izcilajiem skolniekiem, piemēram, ar Zilu Mišlē *, nevis ar nabaga puisi, kas ieņēma trīsdesmit otro vietu latīņu tulkojumā un «pazuda viduvējo skolnieku barā».

1816. gadā, bez jebkāda spožuma nobeidzis mācības, Onorē atgriezās mājās, kas nemaz nebija pārvērtušās. Ber-nārs Frensuā vēl arvien rūpējās par savu veselību un «iekšējo apmierinātību»; viņa sieva «uzbudinājās līdz nāvei» par visu un neko. Lora un Loransa bija ievietotas kādā pansionātā jaunām meitenēm, kur viņām mācīja angļu valodu, klavieru spēli, šūšanu, rokdarbus un vistu, kā arī dažas lielas klasiskās tirādes un «kripatiņu ķīmijas». Lora bija viena no pirmajām savā klasē. Vairāk par visiem mīlētais Anrī mainīja pansionātus kā kreklus, mācījās, cik vien slikti iespējams, un tomēr, par spīti visam, saņēma «neprātīgus glāstus no mātes». Marē joprojām palika nopietnais Parīzes kvartāls ar tumšajām ielām, kur visi likās gulēt jau deviņos, kamēr aristokrātiskajā Sen-žermēna priekšpilsētā kūsāja nakts dzīve. Marē kvartālā ūdeni piegādāja overņietis ar spaiņiem, mājas apkurināja ar malku, dzīvokļus apgaismoja ar svecēm un petrolejas lampām; īri ik pa trim mēnešiem nomaksāja durvju

sardzei, kas bija visvarena persona un pilnīgi varēja uzteikt dzīvokli kādam vecam rantjē ar apdilušu parūku, ja tā politiskie uzskati viņai nepatika.

Marē kvartālā varēja labi iztikt ar desmittūkstoš livru lielu ienākumu. Apmēram tik daudz bija Balzakiem. Viņu apkaimē dzīvoja papilnam draugu no vidējās buržuāzijas aprindām, tirgotāji vai no darījumiem jau atrāvušies ļaudis, visa Salambjē cilts, vadmalnieki un pozamentieri; Malī un Sedijo ģimenes; Dablēna tētiņš, vecpuisis, bijušais dzelzspreču tirgotājs, kura veikala izkārtnē bija «Zelta zvans», bagāts kolekcionētājs un kaislīgs lasītājs, kas «ar savu godprātību un atsaucīgo sirdi» bija iemantojis daudz draugu. Onorē mīlēja šos krietnos ļaudis. Vēlāk viņš, tāpat kā visi viņa laika mākslinieki, zobosies par «buržuā» un aprakstīs šīs, proti, savas šķiras netikumus, bet darīs to ar «dziļu maigumu un slēptu apbrīnu». Vecais Dumerks 1816. gadā nomira; Balzaki draudzējās ar viņa meitu 2o-zefīni Delanuā, ļoti ietekmīgu personu, armijas provianta (pārtikas, gaļas) piegādātāja sievu. Balzaku draugs bija arī viņu ģimenes ārsts Žans Batists Nakārs, kas uzrakstījis nozīmīgu darbu^ par Gaiļa * teorijām — «Jaunā smadzeņu fizioloģija». Ārsts Nakārs apgalvoja, ka psiholoģija izriet no fizioloģijas. «Dvēsele,» viņš sacīja, «ir ķermeņa fizisko un ķīmisko spēku rezultāts.» Onorē lasīja ģimenes ārsta grāmatas un atvedināja no tām «unitāra cilvēka sistēmu», kurā morāle bija pārvērsta par tikumu zinātni.

Onorē apkārtnē katrs sargājās no piesliešanās noteiktiem politiskiem uzskatiem. Marē kvartāla greznajās savrupmājās, Rambuijē* un Sevinjī mazajās pilīs vairs nedzīvoja dzimtu aristokrātu ģimenes. Šajā kvartālā bija palikuši tikai valsts dienestā dižciltību iemantojuši ļaudis, bet vairums iemītnieku bija turīgi, cienījami buržuā. Pēc daudzkārtējas atteikšanās no iepriekšējiem uzskatiem tagad visi šie tirgoņi un ierēdņi nevainīgas pliekanības vērtēja augstāk par idejām, kas vienmēr var kompromitēt. Daudzi bija pieredzējuši, kā cēlās varenībā un pēc tam krita Luijs XVI, Revolūcija, imperators Napoleons. Politikā viņi ticēja vairs tikai saprātīgai piesardzībai un nodrošināja sev tīru sirdsapziņu nākamajai pārmaiņai. Gandrīz visi lasīja laikrakstus kafejnīcā, jo laikraksta abonēšana bīstami apzīmogoja cilvēku. «La Quotidienne» vai «La Gazette de France» norādīja uz rojālistu, «Le Con-slitutionneh vai «Débats» — uz liberāli. Lasīdams visas avīzes, cilvēks sajauca pēdas.

Tanī pašā mājā, kur Balzaki, dzīvoja viņu notārs metrs Pasē un arī Salambjē atraitnes veca draudzene de Ruž-mona jaunkundze, asprātīga vecā režīma sieviete, kas bija personiski pazinusi Bomaršē. Onorē ar lielu prieku klausījās viņas nostāstos par šī dramaturga spožo dzīvi. Bo-inaršē mūžā bijis daudz kas no «Tūkstots un vienas nakts», un jaunajam Balzakam patika pasakas. Kāpēc viņš pats nevarētu kļūt par dramaturgu? Mātes kundzei bija citi ieskati par dēla nākotni. Metrs Pasē bija izteicis vēlēšanos pieņemt Onorē par klerku un vēlāk nodot viņam savu notariātu. Ko labāku varētu vēlēties? Bernāru Fransuā vienmēr aizrāva neparasti plāni, un viņš prātoja, vai zinātne nesniegtu labākas iespējas gūt panākumus. Taču Balzaka kundze, būdama lietpratēja laika izmantošanā, nolēma neļaut dēlam ne mirkli slinkot un uzreiz novirzīt viņu uz tieslietām.

1816. gada 4. novembrī Onorē iestājās jurisprudences fakultātē, lai pēc trim gadiem dabūtu tiesību zinātņu bakalaura diplomu. Vienā un tanī pašā laikā viņam vajadzēja ņemt privātstundas matemātikā un dabas zinātnēs, sekot mācībām Sorbonnā un sākt «nopietnas literāras studijas». Sorbonnas un Francijas koležas profesori Gizo un Kuzēns bija slavenības. «Viņi iemiesoja pretošanos ultrarojālis-tiem», izsakās Žoržs Pradaljē. It īpaši tolaik vēl ļoti jaunais Viktors Kuzēns modināja studentos kaislīgu apbrīnu. Brālīga uzticēšanās vienoja viņu ar audzēkņiem. Balzaka apziņā valdīja divas pretējas tendeces: viņš nepiekrita tradicionālajam kristietības spirituālismam, jo viņu bija ietekmējis tēvs, ateists un materiālists, kas jebkuru ideoloģiju atvedināja uz kādu zooloģijas nodaļu, taču kopš mācīšanās laika Vandomā viņam derdzās arī tīrs materiālisms. Viņu vajāja pasaules vienotības ideja. Gars, matērija — viss saistījās. Kuzēna doktrīna — eklektisms — tiecās samierināt faktu zināšanas, kuras gūst pētījot un vērojot, ar sevis paša apzināšanos, kas jau ir tieša intuīcija. Balzaks klausījās, izglītojās, bet, būdams apveltīts ar milzīgu pašlepnumu, sprieda, ka «šis profesors iemanto sev izcilu vārdu, klāstīdams to, ko var uzzināt kurš katrs, izlasījis dažus sējumus».

Interesēdamies par visu, Onorē apmeklēja arī Dabas zinātņu muzeju. Tur mācīja Žofruā Sentilērs, zoologs un anatomiķis, kas sevi uzskatīja par filozofu. «Zinātne nevar aprobežoties tikai ar novērošanu un klasificēšanu,» viņš sacīja; apsvērt un izdarīt secinājumus — tas ir zinātnes mērķis. Sentilērs nodibināja «ideju skolu» pretstatā sava kolēģa Kivjē «faktu skolai». Balzaks vairāk apbrīnoja Kivjē, taču Zofruā Sentilērs bija formulējis (pēc Šarla Bonē) doktrīnu par «organismu uzbūves vienotību», kura bija kā radīta, lai savaldzinātu uz plašām prāta spekulācijām kāru garu. «Šķiet, ka daba ieslēgusies zināmās robežās un veidojusi visas dzīvās būtnes pēc viena plāna, kas principā ir tas pats, tikai tūkstoš veidos variēts ...» īsi sakot, visu orgānu dīgļi eksistē visās sugās, tikai atšķirīgās vajadzības attīstījušas pie vienas to, ko pie citas apslāpējušas. Tā, piemēram, plaši pazīstamajā «Rakstā par zivīm» Zofruā Sentilērs parāda zivju spuru līdzību ar mugurkaulaino locekļiem. Analoģijas princips, orgānu svārstību princips (dabas budžets ir nemainīgs un, ja tā kaut kur izdod pārāk lielu summu, tad citur ietaupa) — tāda ir šīs organismu uzbūves vienotības doktrīnas būtība.

Jauno Balzaku aizrāva šīs atjautīgās hipotēzes, viņš neskaidri iztēlojās, ka tās būtu iespējams kādreiz attiecināt uz cilvēku sabiedrību. Šis jauneklis juta neatvairāmu tieksmi visu izprast. Viņam vajadzēja izdibināt cēloņus un sekas. Savu pirmo pārdomu gaismā viņš saskatīja lielisku sistēmu. Ko viņš no tās izveidos? Vai kaut kādu filozofiju? Vai mākslas darbus? To viņš vēl nezināja, bet nešaubījās par saviem spēkiem. Vienalga, vai Kuzēnam un Zofruā Sentilēram bija vai nebija taisnība, taču skurbinoši bija pārrunāt par šādām grandiozām un neskaidrām idejām ar biedriem no juridiskās fakultātes (kur viņš bija atkal sastapies ar resno Sotlē) vai ar jaunajiem medicīnas studentiem, divu lekciju starplaikā ieturot brokastis par astoņpadsmit sū pie Flikoto, «izsalkuma un posta templī», kura sīki rūtotie logi vērās uz Sorbonnas laukumu. Varēja arī apžilbināt ģimeni ar savu spriedelēšanu. Agrāk tik biklais jauneklis bija kļuvis tikpat valodīgs kā viņa tēvs. Ģimene liedzās apbrīnot Onorē un uzskatīja, ka viņš pārāk daudz runājot. Pēc vesela monologa par magnētismu, okultismu vai pasaules vienotību viņš kā bērns uzjautrinājās ar blēņām.

Vecāki viņu pakļāva stingrai disciplīnai. Bernārs Franim uzskatīja, ka Sorbonnā mācītai tiesību teorijai vajag lulit pievienot tiesību praksi. Onorē tātad vajadzēja trīs Indiju gadus praktizēt pie advokāta un pie notāra. Izvēlētais advokāts bija Balzaku draugs 2ans Batists Gijonē-Mervils, lielisks jurists un izglītots cilvēks, kas cienīja arī literatūru: Skribs bija nesen strādājis viņa kantorī, un Zils 7.anēns tur bija par izsūtāmo tanī laikā, kad Balzaks iestājas par klerku.

Mācību gadi pie Gijonē-Mervila deva bagātīgus augļus. Balzaks šā advokāta kantorī sīki iepazinās ar tiesāšanās kārtību, šo nelokāmo procedūru, kurai vīriešu un sieviešu dzīvē ir tik milzīga, bet vēl pārāk maz apjausta loma. Viņš «dzīvoja ciešā tuvībā ar kodeksu un jurisprudenci». Turpmāk viņš tos pārvērta par savas domas darba rīkiem. «Ar tiesību zinātnes palīdzību Balzaka doma sāks izlauzt sev ceļu milzīgajā dzīves biezoknī,» S. De Sasī ir rakstījis. Advokāta kantorī sašķetinās un atšķetinās ģimenes drāmas. Tur Onorē Balzaks redzēja sievieti, kas pūlējās laupīt tiesības savam vīram, imperatora armijas pulkvedi, kurš no gūsta Vācijā atgriezās kā rēgs un atrada savu sievu otrreiz apprecējušos; students ielūkojās tūkstošiem dzīves romānos, kuros visbiežāk atklājās cilvēku dzimuma zemis-kums un daudz retāk cildenas tieksmes. Viņš dzīvoja blakus kantora klerkiem, ērmīgi alkatīgiem un nabadzīgiem jaunekļiem, kuri izlikās nekā necienām, bet bieži vien savu simt franku mēnešalgu dalīja ar vecu māti, kas mita kaut kur sestā stāva dzīvoklītī. Pārrakstīdami lūgumus, klerki kāriem zobiem plosīja klientus. Patumšo, aiz putekļu kārtas gluži apglumējušo kantora telpu rotāja tikai dzelteni paziņojumi par nekustama īpašuma pārdošanu, milzīgi skapji, kuru nodalījumi bija pieblīvēti ar papīru saiņiem, un notraipītas biroja mēbeles. No klerku brokastīm garojošā siera, kotlešu un šokolādes smarža, sajaukdamās ar vecu papīru smaku, sagandēja gaisu. Advokāta kantoris bija «viena no vispretīgākajām sabiedriskajām bodītēm», taču jaunais Balzaks tanī iepazina baismo dzīves poēziju. Viņš bija tik trauksmains (un tik uzjautrinošs), ka bieži vien traucēja saviem kolēģiem strādāt. Kādu dienu vecākais klerks atsūtīja viņam zīmīti: «Balzaka kungs tiek lūgts šodien neierasties, jo kantorī ir daudz darba.»

Vakaros viņš spēlēja bostonu vai vistu ar vecmāmiņu, kas, ar gadiem kļuvusi aizvien maigāka, juta vājību pret mazdēlu un bieži vien tīši pazaudēja viņam nelielās grāmatu pirkšanai vajadzīgās summas. Onorē arvien vairāk aizrāvās ar lasīšanu un cienīja retas, grūti lasāmas, neparastas grāmatas; vairāk nekā jebkad, bez jebkāda dibināta iemesla viņš jutās aicināts slavas, bagātības un mīlestības pilnai nākotnei. Ja varam ticēt viņa māsas Loras vārdiem, tad Balzaks, par spīti pastāvīgajam naudas trūkumam, jau kopš agras jaunības guvis panākumus pie sievietēm. «Viņš arī gribēja patikt, un tad sākās ļoti pikantas dēkas, taču tās vēl ir pārāk nesenā pagātnē, tāpēc neuzdrošinos par tam runāt. Varu tikai apgalvot, ka nekad nevienam citam vīrietim nav bijis vairāk tiesību jau mūža sākumā kļūt iedomīgam . ..» Tālāk Lora Sirvila pastāsta, ka Onorē vinnējis derības ar vecmāmiņu, iekarojot kādas Parīzes daiļavas labvēlību; vecmāmiņa pārsteidzīgi bija nosaukusi šīs dāmas vārdu, būdama pārliecināta, ka nezaudēs savus simt ekī. Onorē tomēr laimēja. Par spīti vienmēr izspūrušajiem matiem un lielajai mutei, kurā daži zobi jau bija izdrupuši, viņš ar savu valodīgumu, skaistajām, gudrajām, starojošajām acīm un varbūt arī ar jaunību bija guvis uzvaru. Vecmāmiņa nebija klīrīga, un jāatzīst, ka šajā «debešķīgajā ģimenē» spēlēja diezgan jocīgas spēles.

IV

ĢĒNIJA MĀCĪBU GADI

Tāpat kā Moljērs, viņš gribēja vispirms kļūt par dziļu filozofu un tikai tad rakstīt komēdijas.

Balzaks

1819. gads radīja lielas pārmaiņas Balzaku ģimenes dzīvē. Bernāra Fransuā šefs grāfs Dežans piepeši uzaicināja Balzaku, kam tolaik bija septiņdesmit trīs gadi, aiziet no dienesta. Vecais vīrs zaudēja apskaužamu algu, septiņi tūkstoši astoņi simti franku gadā, un, par spīti visām pūlēm panākt pensijas palielināšanu, lūdzot, lai ņem vērā viņa ilgo kalpošanu par sekretāru karaliskajā padomē, saņēma tikai tūkstoš seši simti deviņdesmit piecus frankus gadā. Šai nelielajai summai pievienojās vienīgi Balzaka kundzes ienā-i. iimi (māja Parīzē, ferma Tūras apkaimē), sīki valsts vērtspapīros ieguldīti ietaupījumi un jau minētā Lafarža ton-tme. Tontīnē galvenais bija jautājums par ilgu mūžu, un ,ij,i ziņā Bernārs Fransuā ne no kā nebaidījās. Viņš zināja . i int recepšu ilgai dzīvošanai un allaž mēdza atsaukties uz venēcieti Kornaro, kas četrdesmit gadu vecumā bija sagandējis veselību un tomēr nomira simt gadu vecs; par šo Iemātu viņš varēja runāt no rīta līdz vakaram, zobodamies par tontīnes līdzdalībniekiem, kuri nomira cits pēc cita un kurus viņš sauca par «dezertieriem».

Kamēr Lafarža brīnums vēl nebija piepildījies, ģimenes ienākumi tomēr bija stipri samazinājušies, un Balzaki Marē kvartālā vairs nevarēja dzīvot kā pārtikuši buržuā. Viņiem bija savdabīgs priekšstats par cieņu. Negribēdami pazemoties kaimiņu acīs, viņi nolēma apmesties uz dzīvi ārpus Parīzes. Mājoklis, uzturs, kalpotāji — itin viss tur bija lētāks. Balzaka kundzes brālēns Klods Antuāns Sa-lambjē bija ar mieru nopirkt māju Vilparizī ciemā, kas atradās ceļā uz Mo, un izīrēt to saviem radiniekiem. Šajā ciemā, pusceļā starp Parīzi un Mo, bija piecsimt iedzīvotāju; apmestas mājas bez jebkādiem rotājumiem stiepās gar galveno ielu, kas bija daļa no Parīzes — Mecas šosejas. Vilparizī vairākas diližansu līnijas mainīja zirgus. Tāpēc ciemā bija sešas mājvietas, kurās varēja pārgulēt gan kājām gājēji, gan jātnieki un braucēji, un lielākā daļa klientu bija važoņi, komivojažieri un kolportieri. Galvenajā ielā nemitīgi skanēja ratu rīboņa, pasta puišu klaigas un dresētu dzīvnieku rādītāju uzsaucieni. Vēstules pastnieks pienesa no kaimiņu pilsētiņas Klē.

Ievērojamākie vietējie iedzīvotāji bija grāfs d'Orviljē, kas dzīvoja iepretim Balzaku mājai savā visai pieticīgajā «pilī»; Gabriels de Bernī ar ģimeni, parīzieši, kuri šeit uzturējās tikai pa vasaru, un kāds atvaļināts pulkvedis. Balzaku mājai bija divi stāvi ar mansardu, fasādē atradās pieci logi; dārzā biezi saaugušie krūmi aizsedza sakņu dobes un augļu kokus. Pirmajā stāvā bija trīs apkurināmas istabas, kuras aizņēma Salambjē kundze, Balzaka kundze un Lora. Lafarža tontīnes veterāns, dzelžains vīrs, apmierinājās ar istabu bez krāsns, un bērni allaž baidījās no «caurvēja, kas pūta pa tēva istabas durvīm». Loransa gulēja kabinetā blakus Loras istabai. Kad atbrauca Onorē, viņu novietoja mansardā. Balzakiem bija divas kalpotājas — pakurlā kaimiņiene Marija Fransuāza Peletjē, iesaukta par «Komēna māti», un virēja Luīza Loreta, kas drīz vien apprecējās ar dārznieku Pjēru Luiju Bruetu.

Turienieši uzņēma laipni šo īpatnējo ģimeni, kurā, kā rakstījusi Marija Žanna Dirī, «katrs loceklis bija inteliģents, izglītots, valodīgs, jūtīgs, rosīgs un mēdza daudz rakstīt». Bernārs Fransuā vēl arvien ģērbās pēc direktorijas laiku modes, «vai plīsa aiz veselības», pusdienās pulksten piecos parasti apēda tikai kādu augli (arī tā bija viena no ilga mūža receptēm) un gāja gulēt reizē ar vistām. Viņa istabu rotāja grāmatskapis, kura atslēgu viņš vienmēr turēja pie sevis, jo kopš dienesta atstāšanas Bernārs Fransuā augu dienu lasīja. Tacits un Voltērs viņam palīdzēja panest laulātās draudzenes nervu lēkmes un sievasmātes aizvainojošās piezīmes — vecā dāma saukāja Bernāru Fransuā par «lielības maisu» un apskauda viņu par spirgtumu. «Viņa labā oma samaitājās tikai tad, kad, par spīti stingri ieturētajam režīmam, viņa teorijas par ilgu mūžu šķita grīļojamies. Ja viņam sabojājās kāds zobs, tad šis bēdīgais notikums viņu satrieca un dziļi skumdināja,» savā grāmatā raksta Marija 2anna Dirī. Taču viņš drīz nomierinājās. «Viss ir iznīcīgs,» viņš mēdza sacīt, «tikai dvēseles līdzsvars ir nesatricināms.» Kad viņu mocīja podagra, viņš cildināja šo «augsti dižciltīgo kaiti», kura cēlusies no paša ķēniņa Dāvida. Vairāk par visu Bernārs Fransuā nožēloja, ka nedzīvo, kā šis ķēniņš bija dzīvojis, — sešsimt jaunu sieviešu vidū.

Atraitne Salambjē braukāja uz Parīzi pēc padoma pie ārstiem un gaišreģiem; viņa baidījās «palikt bez stiķa», proti, «aizslīdēt mūžībā». Loransa vēl dažus mēnešus uzturējās pansionātā, kur vairāk domāja par ballēm nekā par mācībām. Lora cītīgi vingrinājās klavieru spēlē, mācījās angļu valodu un ar savu līksmi un sirsnību remdināja ģimenes drāmas. Viena no šīm drāmām, kura, par laimi, palika kaimiņiem nezināma, bija Bernāra Fransuā brāļa Luija Balsā notiesāšana uz nāvi Tarnas zvērināto tiesā 1819. gada 14. jūnijā; viņš bija apsūdzēts par laukstrādnie-ces Sesiles Suljē pavešanu un noslepkavošanu. Grūtā sieviete bija atrasta nožņaugta. Iespējams, ka Luijs Balsā nebija viņu nogalinājis un slepkava bijis kāds notārs Al-bārs, tā Albāra radinieks, kura kantorī Bernārs Fransuā bija sācis savu karjeru. Luiju Balsā tomēr giljotinēja Tar-ii.r; departamenta galvenajā pilsētā Albi 1819. gada It. augustā. Balzaku ģimenes sarakstē nav atrodams ne

m.i/ukais norādījums uz šo traģēdiju. Arī klusēšana var imt daiļrunīga. Bernārs Fransuā nedarīja it nekā, lai glābtu notiesāto brāli. Rūpes par cieņas saglabāšanu uzveica radniecības jūtas un pat tieksmi pēc taisnīguma. Balzaki bija i i letni buržuā, taču ne pārmērīgi labsirdīgi.

Onorē nevarēja un ari negribēja atstāt Parīzi. 1819. e.ida janvārī viņš ieguva tiesību zinātņu bakalaura grādu. Tagad vecāki cerēja, ka viņš nodrošinās ģimenei labklā-11bu. Bernārs Fransuā tīksminājās «par krāšņajām, pārdrošajām iecerēm, kādas viņā modināja dēls». Lasītājs jau zina, ka metrs Pasē piedāvāja jauneklim darbu savā notariātā, ko apsolīja pēc ilgas kalpošanas viņam atstāt. Izdevīgas laulības dotu Onorē iespēju samaksāt par kantori. Dēls — notārs, lieliski iekārtojies, meitas apprec Politehnikumu beigušus inženierus, ja iespējams — dižciltīgus: tāda, pēc Marē kvartāla iedzīvotāju domām, bija veiksme dzīvē. Onorē nepievaramā stūrgalvībā pretojās šādiem plāniem. Arī viņš bija tikpat godkārīgs, cik lepns, un alka gūt panākumus, bet ar literāta slavu. Kāpēc tā? Varbūt tāpēc, ka bija tik daudz lasījis, saklausījies nostāstus par Bomaršē žilbinošo karjeru; var arī būt, ka viņu bija ietekmējušas tēva brošūras. Ģimenē visi izrādīja tieksmi uz rakstīšanu, taču, ja arī viņi pietiekami cienīja daiļliteratūru, lai klasiķu sacerējumus ne vien turētu skapjos, bet arī lasītu, svarīgākais viņiem tomēr bija bagātība. Vai ar literatūru var kļūt pie turības? Balzaka kundze uzskatīja to par galveno jautājumu. Izraisījās spraigi strīdi. Dablēns, «Dablēna tētiņš», agrākais dzelzspreču tirgotājs, šo aprindu orākuls, ko visi uzskatīja par izglītota, ar labu gaumi apveltīta cilvēka paraugu, svinīgi paziņoja, ka no Onorē nekas vairāk nevarot iznākt kā tikai rakstvedis. Bernārs Fransuā labāk pazina savu dēlu. Tēvs prata novērtēt Onorē attīstīto prātu un lika uz viņu vislielākās cerības. Ja zēns apgalvo, ka viņam ir talants, tad lai viņš to pierāda. Jāsniedz viņam iespēja pāris gadu izmēģināt spēkus — vecāki dos dēlam tūkstoš pieci simti franku gadā.

Jāaizrāda, ka šis piedāvājums bija ļoti cēlsirdīgs. Šāds atbalsts bija ievērojama daļa no Balzaku ienākumiem, un viņi to deva dēlam nevis studiju turpināšanai, kuras nodrošinātu Onorē stāvokli, bet drāmu vai romānu rakstīšanai.

Tik naiva paļāvība aizkustina, un par šo pašaizliedzīgo rīcību jāpiedod Balzaka kundzei viņas sīkumainā taupība, atvēlot naudu dēla brokastīm, un niknie skatieni. Viņa noīrēja vecā daudzstāvu mājā mansardu par sešdesmit frankiem gadā netālu no Arsenāla bibliotēkas, Ledig-jēra ielā 9. Tur Onorē varēs attaisnot uz viņu liktās cerības. Balzaki tomēr kaunējās Marē kvartāla draugiem atklāt, ka uztur Parīzē dēlu, «kas nekā nedara», tāpēc nolēma teikt visiem, it kā Onorē apmeties Albi pie brālēna. Jauneklim vajadzēja rādīties ļaudīs cik vien maz iespējams un iziet uz ielas tikai pēc tumsas iestāšanās. Sakarus starp viņu un Vilparizī uzturēs Komēna māte, kas bieži brauca uz Parīzi iepirkties. Onorē un māsas nokristīja viņu par «dievu vēstnesi Irisu».

Spriežot pēc Balzaka vārdiem, šis mansards sestajā stāvā bija «Venēcijas svina kamerām līdzīgs ūķis». Uz tumšo pažobeli ar zemajiem griestiem veda netīras, ļodzīgas kāpnes. «Nekas nevarēja būt pretīgāks par šo mansardu ar dzeltenajām, netīrajām sienām, kas oda pēc nabadzības . . . Caur apdrupušo dakstiņu spraugām vīdēja debesis . . . Mājoklis maksāja dienā trīs sū, naktī nodedzināju eļļu par trim sū, istabu uzposu pats. Divi sū par veļas mazgāšanu, divi sū par oglēm; man atlika divi sū neparedzētiem izdevumiem.»[12] Patiesību sakot, ja arī mansards «oda pēc nabadzības», tad tā bija jauna buržuā mākslīgi radīta nabadzība, jo viņam tikai vajadzēja atgriezties pie pārtikušajiem vecākiem Vilparizī, lai dzīve atkal būtu nodrošināta.

Onorē pats pirka produktus un gatavoja ēdienu. Pēc norunas ar vecākiem Ledigjēra ielas vientuļnieks ne ar vienu nesagājās, kā tikai ar Dablēna tētiņu, ko Balzaks sauca par «Pilādu Dablēnu» un kas retumis uzkāpa sestajā stāvā pie sava jaunā, noslēgtībā dzīvojošā drauga un tad neskopojās ar dažādiem padomiem, atnesa atbalsis no viņam aizliegtās pasaules un ieteica novērošanas objektus, piemēram, «trešā stāva iemītniekus», kuriem bija diezgan glīta meita, un namīpašniekus, kas izīrēja Onorē mansardu. Lai patvertos no vēja, kas pūta pa durvīm un pa logu, Onorē sev pagatavoja aizsegu no zila papīra, ko bija nopircis par sešiem sū. Vislielāko prieku sagādāja Ko-

Iiti'iiii māmiņas apciemojumi; viņa atnesa vēstules no Lo-ii, tās bija amizantas, maigas un reizēm arī piktas, jo in,r,,i atstāstīja, kādus pārmetumus māte izteikusi savam |mzodušajam dēlam:

Tētis mums pasacīja, ka Tava pirmā rīcība brīvībā bijusi — nopirkt ii'listūrainu spoguli zeltītā ietvarā un kādu gravīru, lai izgreznotu savu i ,i,ibu; ne māmiņa, ne tētis nav apmierināti. Mīļo brālīt, Tu esi kungs ļi.ii savu naudu, tāpēc Tev to vajadzētu izlietot saprātīgi maksai par mājokli, veļas mazgāšanu un ēdienu. Kad iedomājamies, kādu robu incīt šie astoņi franki nelielajā summā, kuru māmiņa pašreizējos spaidīgajos apstākļos varēja Tev iedot! Viņai ir bail domāt par to, kas I ev atliks dzīvei; viņa grib Tev aizrādīt, ka Tu ar savu pirmo pirkumu esi rīkojies neveikli, jo ļauj saskatīt, ka viņas iegādātais Tev ir lieks un viņa veltīgi izdevusi piecus frankus, kas pašreiz nemaz nebija viegli, lupēc māmiņa lūdz, lai Tu viņas pirkto iedod Komēna mātei, jo divi spoguļi tādā istabā kā Tava, bez šaubām, nav vajadzīgi. Mīļais Onorē, lurpmāk esi apdomīgāks un neatkārto šādas kļūdas; man patīk, un es gribu Tev rakstīt tikai mīļus vārdus, vajadzības gadījumā arī nodol māmiņas padomus, bet šīsdienas uzdevums man bija ļoti, ļoti nepatīkams ...

Patiesību sakot, viegli aizvainojamo māti kaitināja tas, ka dēlam kāds cits spogulis bija paticis labāk nekā viņas izvēlētais. Tālāk Lora stāstīja arī par jaunākajiem notikumiem Vilparizī:

Brivdienās te būs vairāk dzīvības; Tu jau zini, ka uz laukiem tas ir ļoti vajadzīgs! Visi domā, ka Tu esi ceļā uz Albi, tāpēc aizlūdz par ceļiniekiem ... Mēs vēl nezinām, vai Bernī dāmas būs mums piemērota sabiedrība.. . Vecmāmiņa mums uzdāvināja trīs salmu cepurītes, kādas tagad valkā; tās ir lieliskas; vari iedomāties, cik mēs esam lepnas. . . Vilparizī apkaime visumā ir burvīga, jauki meži. No sešiem līdz astoņiem katru rītu vingrinos uz klavierēm, un, kamēr pirksti spēlē gammas, dīkā iztēle aiztrauc uz Ledigjēra ielu ...

Meitenes mīļā čalošana sajūsmināja Onorē; viņš atrada laiku atbildēt Lorai ar garām vēstulēm. Brālis, tāpat kā māsa, rakstīja ātri, nekā nepārdomādams, «vienā elpas vilcienā». Tā bija «sirsnīga tērzēšana», smelta no skaidra avota.

Loras jaunkundzei 1819. gada 12. augustā:

Dārgā māsiņ, Tu gribi zināt sīkāk par manu pārkravāšanos un dzīves veidu. Tad klausies! Par pirkumiem es māmiņai jau atbildēju, bet Tu nodrebēsi — ir noticis kaut kas ļaunāks: esmu pieņēmis sulaini!

— Sulaini, brālīt! Vai tev prāts?

Nakāra kunga sulaini sauc par Mierīgo: manu sauc par Es-pats. Tikko atmostos, tūlīt aicinu viņu, un viņš uztaisa manu gultu.

— Es-pats!

— Jā, kungs?

— Man šonakt kaut kas koda; paskaties, vai nav blaktis.

— Kungs, blakšu nav.

-— Labi.

Viņš sāk slaucīt grīdu, bet nav sevišķi veikls.. . Visumā viņš ir krietns puisis; skapī, kas atrodas blakus kamīnam, viņš ar baltu papīru aplipinājis plauktus un tur sakārtojis manu veļu un pat pierīkojis priekšā atslēgu. No zila papīra, kas maksāja sešus sū, un ietvara, ko viņam kāds iedeva, viņš man uztaisīja vēja aizsegu; viņš izbalsināja manu istabu — no grāmatu skapja līdz pašam kamīnam.

Kad viņš būs neapmierināts, — kas gan Vēl nav gadījies, — tad aizsūtīšu viņu uz Vilparizī pēc augļiem vai arī uz Albi apvaicāties, kā iet manam brālēnam ...

Par darbu Balzakam diemžēl ir maz ko sacīt:

Vai Tu ticēsi, ka es veselu nedēļu kaut ko prātoju, kārtoju, kaut ko zelēju un staigalēju, nekā krietna nepadarīdams? «Grābšķi» [13] man šķiet pārāk grūts romāns, nav man pa spēkam. Pagaidām es tikai mācos un veidoju gaumi.

Onorē aizrautīgi lasīja dzeju un prozu, franču un cit-tautu rakstniekus, studēja vēstures filozofiju un sāka prātot, vai nevarētu pēc brāzmainajām pārmaiņām, kuras bija atnesusi Revolūcija un, galvenais, Napoleona kodekss, papildināt Monteskjē *, uzrakstot «Jauno likumu garu».

Loransa (septiņpadsmit gadus veca) rakstīja tāpat kā Lora savam brālim, bet ļoti maldīgi uzskatīja sevi par muļķīti.

Es izvedu no pacietības vecmāmiņu, garlaikoju visus, un visiem ir taisnība... Māmiņa izturas pret savām abām Lorām ārkārtīgi vienlīdzīgi, bet tas viņai laikam nenākas viegli, jo mana māsa ir daudz pārāka par mani... Kāpēc viens ir tik piemīlīgs un cits tik lamzaclgs?

Vēl viens Balzaku ģimenes leksikona vārds! Vārdnīcās «lamzacība» nav sastopama. Loransa atzinās, ka apskaužot «mīļās māsiņas» lielisko klavieru spēli. īstenībā Lora un Loransa viena otru maigi mīlēja. Romantiskā Loransa mēdza pastaigāties pa savu ceriņu puduri, pasapņot par nākamajiem līgavaiņiem, no kuriem septiņus jau bija apbedījusi, starp tiem «dejojošos ganus», kurus viņai bija stādījis priekšā brālēns pozamentieris Salambjē; meitene mazliet kaunējās, kad jauneklis citu klātbūtnē uzrunāja viņu par «māsīcu» un stāstīja par savu bodi.

K, i visi Balzaki, Loransa mēdza izteikties brīvi un zob-c 1111; i, Voltēra garā. Kad Parīzē viņu aizveda uz svinīgo 11H vkiilpojumu, viņa rakstīja Lorai:

1’c‘c dievkalpojuma laikam gan katrs jutās jau notiesāts uz vārīša-i.... elles katlā; es gan vēl jutu, ka neesmu peklē, jo man ļoti sala I*.11. i•., un tāpēc joprojām vēlos atsākt ļaundarības: iet uz teātra izrādēm, l'.illrm un koncertiem, uz visām pasaulīgās samaitātības vietām, kur 11<■ v11inība un šķīstība ... un tā tālāk ... un tā tālāk ...

Bernāra Fransuā bērni nesaudzīgi izsmēja pareizi do-mājošo ļaužu vispārpieņemtos uzskatus.

Onorē pa sava mansarda logu vērās uz Parīzes jum-liem, «brūniem, pelēcīgiem, sarkaniem, gan šīfera, gan dakstiņu jumtiem». Viņš atklāja «savdabīgu skaistumu: gaismas svēdras, kas izlauzās caur cieši neaizvērtiem slēģiem ... cauri miglai dzeltenīgus laternu atspulgus ... satrunējuša bēniņu loga ietvarā meiteni, kas sukāja matus, — viņš redzēja tikai daiļu baltu roku, kas bija izslējusi gaisā garas cirtas»'. Viņā iesūcās Parīzes poēzija, un vakaros, lai ieelpotu svaigu gaisu, viņš devās klaiņāt pa Sentantuāna priekšpilsētu vai Pērlašēza kapsētu. Priekšpilsētā Onorē vēroja strādniekus, iejaucās viņu pūlī un kopā ar viņiem sašuta par darbnīcu saimniekiem.

Reizēm, sekojot kādam pārītim un ieklausoties sarunā, viņam radās iespaids, ka viņš saplūst ar šo vīrieti un sievieti. Šeit izpaudās viņa gaišredzības dotības:

Man vērošana bija kļuvusi jau gluži intuitīva, tā ieurbās dvēselē, turklāt nepametot novārtā ķermeni, vai arī, pareizāk sakot, tā tik labi uztvēra cilvēka ārienes detaļas, ka uzreiz ienira viņa iekšējā pasaulē un deva man iespēju dzīvot katra indivīda dzīvi, kuram pievērsās, ļāva iejusties viņā, tāpat kā dervišs «Tūkstots un vienas nakts» pasakā pieņēma to cilvēku miesu un dvēseli, kurus nobūra. .. Klausoties šo ļaužu runās, es iesaistījos viņu dzīvē, jutu sev uz pleciem viņu skrandas, soļoju ar viņu caurajiem zābakiem kājās; viņu tieksmes, viņu vajadzības — viss ieplūda manā dvēselē vai ari mana dvēsele ieplūda viņos. Tas bija kā nomoda sapnis ... [14] [15].

No kurienes viņam bija radušās šīs spējas? Ar tām viņš bija apveltīts jau kopš bērnības.

Pērlašēza kapsētā, stāvēdams starp kapiem uz pakalna, viņš redzēja «līčloču gar Sēnas krastiem izpletušos Parīzi», tītu zilganā plīvurā, ko izauda lielpilsētas dūmi. ļ Iemirdzējās ugunis. Viņa acis kārigi vērās šajos četrdesmit-tūkstoš namos; starp Vandomas laukumu un Invalidu doma kupolu mājoja augstākā sabiedrība, kurā viņš gribēja iespiesties un cerēja, ka pienāks laiks, kad ar talanta palīdzību viņam tas izdosies.

Ģimene bija viņam piešķīrusi divus gadus, lai viņš varētu pierādīt, ka ir talantīgs. Ko darīt? Zinātkāre vedināt vedināja uz filozofiju. Viņš tiecās izprast sabiedrību, pasauli, cilvēku likteņus. Tolaik jaunieši lasīja Bišā «Vispārējo anatomiju» un ārsta Nakāra iemīļotā zinātnieka Gaiļa «Smadzeņu anatomiju». Vandomā, Turā un pēc tam Parīzē Onorē bija studējis ne tik praktiskos domātājus: Dekartu, Spinozu, Leibnicu. Bibliotēkā, kura atradās Le-digjēra ielas tuvumā, viņš paņēma lasīt Malbranša «Par patiesības meklējumiem». Balzaks pats taustīdamies meklēja savu filozofijas teoriju. Ir uzglabājušās filozofiskas piezīmes, kuras viņš uzmetis laikā no 1817. gada līdz

1820. gadam. Tās liecina par viņa stingro gribu izstrādāt savu doktrīnu, «saplēst pēdējos plīvurus», un par Bernāra Fransuā cienīgu lasīšanas kāri. Te ir juku jukām Platons, Beils, Diogens, Aristotels, svētais Bernārs un Rablē, Lat-ranas koncila lēmumi, indiešu filozofi, Lamarks, Hobss un citi. Balzakam visu mūžu patika uzskaitīt izcilu cilvēku vārdus.

Viņš nolēma rakstīt «Traktātu par dvēseles nemirstību», kaut gan pats tai neticēja: «Dvēseles spēku sairšana liecina, ka arī dvēsele ir pakļauta ķermeņa likumam: tā piedzimst, aug, mirst. . . Nav šaubu, ka atmiņa vājinās, prāts un drosme zūd, kaut gan pats cilvēks vēl eksistē ...»

īsi sakot, tas bija traktāts par nemirstības noliegšanu: «Mēs vēl nemaz neesam pārliecināti par dvēseles esamību. Kā var apgalvot, ka dvēsele ir nemirstīga, pat nezinot, vai tā vispār eksistē?... Mūsos nav nekā nemirstīga, vienīgi atmiņa, ko atstājam pēc sevis, un arī tikai tad, ja pasaule ir mūžīga .. .» Mansardā dzīvojošais teologs turklāt bija atklājis, ka dogmats par dvēseles nemirstību izvirzīts Latrānas koncilā: «Šis atzinums smelts nevis no Kristus, bet no Platona.»

Svarīgākais ir ne tik daudz jaunekļa, starp citu, mai-im'M-, lilozofiskie uzskati, cik tas, ka viņš izjuta nepiecieti mibu pēc savas filozofijas doktrīnas. «Viņš nepieļāva <lc>11111, ka izcils talants var iztikt bez dziļām filozofijas zi-ii.r„mām ... Viņš nodevās visu antīkās filozofijas bagātību I. -.1 pīšanai, lai tās apgūtu.»[16] Vēlāk, diktēdams kādam pa-l lipīgam draugam autobiogrāfisku priekšvārdu, viņš pienu nes to laiku, kad «de Balzaka kungs, patvēries bēniņu i ,1.ibelē Arsenāla bibliotēkas tuvumā, nemitīgi strādāja, ..ilīdzinādams, analizēdams, apkopodams seno laiku, viduslaiku un divu iepriekšējo gadsimtu filozofu un ārstu ■„icerējumus par cilvēka smadzenēm un domāšanu. Šī viņa gara iezīme liecināja par zināmu noteiktu sliecību.» Šie vardi nebūs dižošanās; var atrast daudz šī milzīgā darba pēdu; Balzaka romānu filozofiskais pamats eksistēja pirms lo radīšanas. Dzīvodams šajā mansardā, viņš lika pamales savai monumentālajai daiļrades celtnei.

Lai dabūtu saviem garīgajiem meklējumiem vajadzīgos sacerējumus, Onorē griezās pie kā vien varēdams. No Dablēna tētiņa viņš lūdza bībeli latīņu valodā ar franču tulkojumu, Lorai — Tacitu no viņu tēva bibliotēkas: «Lora, mana dārgā, mīļotā Lora, kā tas iespējams, ka Tu nevari ievilkt Tacitu?» (Ievilkt ģimenes valodā nozīmēja nozagt, paņemt.) «Pie kā tad ir atslēga? Vai tētis vienmēr uzturas savā istabā?» Gaidīdams Tacitu, Onorē lasīja citus klasiķus. Teodoram Dablēnam: «Es prātoju sacerēt apsūdzības runu Cicerona tirādu garā pret Katilīnu un vērst to pret Jums, tēvoc! Kā nu tā var! Veselu mēnesi Jūs neesat nācis uz Ledigjēra ielas mansardu! ...» Ak vai! Balzaks pārāk labi zināja, ka no filozofiskiem sapņojumiem nevar dzīvot. Teātris solīja vairāk laicīgu labumu. Balzaks lūdza, lai Dablēna tētiņš atnes viņam Kazimira Delaviņa «Sicīlijas ves-peri» un Pjēra Lebrēna «Mariju Stjuarti». Advokāta Gijonē-Mervila bijušā klerka Ežēna Skriba lugas jau izrādīja daudzos teātros. Skribs rakstīja vodeviļas; Balzaks tiecās pēc kaut kā augstāka. Kāpēc nesacerēt piecu cēlienu traģēdiju vārsmās? Viņš jau bija savā laikā uzrakstījis dažas poēmas (Svētais Luijs, ījabs), par kurām pats ņirdza un kuras liecināja tikai vienu, proti, ka viņam «nav vārsmošanas talanta». Patiesi — Balzaks gandrīz neticami vāji izjuta dzejas ritmu. Par spīti visam, izlasījis pāris

Vilmēna sējumus, pēc kuru publicēšanas bija nācis modē Kromvels, Balzaks nolēma lordu protektoru padarīt par savas traģēdijas varoni. Plānu viņš jau bija izstrādājis.

Lorai Balzakai 1819. gada 6. septembrī:

Jel nodrebi, dārgā māsai Man vajadzīgi vismaz septiņi līdz astoņi mēneši ainu sacerēšanai un vārsmošanai un vēl vairāk laika galīgai no-spodrināšanai.

Galvenās idejas jau ir uz papīra; šur un tur izsvaidītas arī atsevišķas vārsmas, bet man vēl septiņas astoņas reizes būs jāapgrauž nagi, iekams uzcelšu savu pirmo pieminekli. (Ak, ja Tu apjaustu, ar kādām grūtībām saistās šāda veida sacerējumi!) Pietiks, ja Tev pateikšu, ka lielais Rasins divus gadus spodrinājis savu «Fedru», par ko viņu gan apskauduši visi dzejnieki, — bet divi gadi! Divi gadi! Vai Tu aptver: divi gadi!

Man ir ārkārtīgi tīkami, strādājot lidz pārgurumam (drīz es tā darīšu nakti un dienu), iesaistīt savos pūliņos man dārgos cilvēkus; šķiet, ja debess man dāvājusi kaut cik talanta, tad mans lielākais prieks būs, ka iemantotā slava apspīdēs Tevi un arī manu mīļo māti; padomā, cik laimīgs es jutīšos, ja man izdosies Balzaku vārdu padarīt slavenu! Uzvarēt aizmirstību — kāda tā ir veiksme! ... Tāpēc arī, ja man laimējies uztvert kādu lielisku domu un es to pārvēršu skanīgā vārsmā, es it kā dzirdu Tavu balsi, kas mani mudina: «Drosmi, uz priekšu!» Iztēlē ieklausos Tava pianīna akordos un ar jaunu degsmi atkal sēžos pie darba galda! . ..

Protams, Balzaks vēlējās strādāt nevis šīsdienas gaumei, bet nākamībai. Rakstnieka darbs viņam likās grūts. Onorē izdarīja interesantus statistiskus aprēķinus. Vienā traģēdijā ir divi tūkstoši vārsmu; tas prasa astoņi līdz desmit tūkstoši pārdomu.

«Ai, māsiņ, kādas mocības sagādā ceļš uz slavu! Pie joda, lai dzīvo bodnieki! ... Cik tie ir laimīgi ļaudis! Toties viņi visu mūžu pavada starp Šveices sieriem un ziepēm! ... Nē, nost ar bodniekiem! Lai dzīvo literāti!

Reizēm Onorē atpūtās no Kromvela, «uzmezdams nelielu romānu antīkā garā ... Es reti izeju no mājām, bet, kad jau sāku murgot, tad eju izklaidēties Pērlašēza kapsētā ... taču, apmeklēdams mirušos, redzu tikai dzīvos.» Arī Ledigjēra ielā viņu reizēm apciemoja dzīvie. Māte atveda cūkas šķiņķi, un tas uzlaboja viņa parasto ēdiena devu. Mansardā joprojām reizēm ieradās Dablēna tēvs. Onorē viņu gaidīja, lai aprunātos par teātri, grāmatām un politiku ar bijušo dzelzspreču tirgotāju, kurš cienīja klasiķus un turējās pie liberāliem uzskatiem. «Neuzticīgais levoci, jau sešpadsmit garas dienas neesmu Jūs redzējis. Tas nav labi, jo Jūs taču esat mans vienīgais mierinā-jums... Ziniet, jau veselu nedēļu dzīvoju kā pekles dzīles. Neesmu nekā redzējis, nekā dzirdējis; neviens man nav rakstījis; pat Komēna māmiņa nav mani apciemojusi . . .»

Viņu jau bija galīgi nokausējuši angļu karaļslepkavas, un tomēr viņš dienu un nakti pūlējās tos iemūžināt franču aleksandrīnietī. «Esmu stingri apņēmies, kaut vai man Imtu jāizlaiž gars, uzrakstīt «Kromvelu» un pabeigt kaut ko, iekams māte prasīs man norēķinu par izšķiesto laiku ...» Starp citu, teātrim jābūt tikai pirmajam solim. Lorai, kurai uzticēja savus noslēpumus, Onorē rakstīja, ka Franču revolūcija vēl tālu neesot galā; politiskās krīzēs esot vajadzīgi literāti, tāpēc ka tie pazīst cilvēku sirdis; īsi sakot, ja viņš būšot brašs puisis (un viņš cerēja, ka tāds ir), tad iemantošot ne tikai literāta, bet arī dižena pilsoņa slavu. «Esmu, nudien, ka Perete ar piena krūku * . .. Gadījumā, ja Vilparizī pārdod ģenialitāti, tad nopērc to man, cik vien spēji.»

Onorē ilgojās, kaut viņa mansardā būtu pianīns, lai starp divām traģēdijas tirādēm viņš varētu atpūsties, spēlējot iemīļoto Krāmera «Ruso sapni». Viņu nomāca aizliegums rādīties ļaudīs.

1819. gada oktobrī viņš rakstīja Teodoram Dablēnam:

Neesmu vēl redzējis nevienu sava vecā ģenerāļa Korneija lugu. Jaunkareivim tas nav labi. Es tik ļoti kāroju redzēt «Cinnu», ka diezin vai nenopirkšu biļeti aizrežģotā ložā. Kāds velns mani no partera saskatīs pūli?

Tanī laikā Balzaks bija kalsns, bāls, iekritušām acīm, garu bārdu, it kā būtu iznācis «no slimnīcas vai no melodrāmas». Kaut gan viņu mocīja negantas zobu sāpes, viņš liedzās iet tos ārstēt, sacīdams, ka «vilki nekad nemeklē zobārstu palīdzību, un cilvēkiem jābūt kā vilkiem». Šis «tētiņa cienīgais» spriedelējums bija iemesls, ka Balzakam jau gluži jaunam trūka priekšējo zobu.

Viņa sirds bija palikusi Vilparizī. Nebija viegli atrauties no «debešķīgās ģimenes». Vecmāmiņa, «smagi sirgdama ar nerviem», slepus maksāja Onorē rēķinus grāmatsējējam. Komēna māmiņa — Irisa, iesaukta arī par Tarkšķi, pienesa viņam vēstules, kurās Lora diedelēja: «Raksti, raksti, raksti!» Viņš paklausīja un brīnījās par savu erudīto māsu, kas citēja Monteskjē: «Laimīgi tie brāļi, kuriem māsas ir Loras.» Lora izsmēja Onorē par viņa mīlas dēkām ar trešajā stāvā dzīvojošo jaunkundzi, kuru viņš tikko pazina, un vēl ar kādu citu daiļavu. «Ak, šī Lora! Viņa par varītēm grib manī saredzēt Lovelasu, — un sakiet, lūdzu, — kāpēc? Ja es būtu kāds Adoniss vai Seladons, taču groteskai Ķīnas porcelāna figūrai vieta ir nevis dāmas gultā, bet uz viņas kamīna dzegas.» Onorē gribēja, lai Lora iztēlojas viņu naktstērpā: ledaini saltajā mansardā viņš pāri mīkstas vilnas vestei vēl mēdza uzvilkt vecu mēteli ar vairākiem apmetņiem; viņš lūdza, lai māsa atsūta «adītu sarkanu vatētu naktscepurīti, kādas valkā tētis.» Onorē šausminājās, ka lampā izdega milzums eļļas. Viņš raizējās arī par kādu zināmu Sirvilu, jo Lora par to runāja mazliet par daudz. Tas bija jauns tiltu un ceļu būvju inženieris, beidzis Politehnikumu. Sirvils bija apmeties vienā no Vilparizī mājvietām un strādāja pie Urkas kanāla atjaunošanas darbiem. Inženierim bija izdevies iepazīties ar abām māsām Balzakām, un viņš kļuva biežs viesis «debešķīgās ģimenes» mājās.

Tu man itin bieži stāsti par de Sirvila kungu. Novirzi viņu uz Lo-ransas pusi; rādās, ka viņš allaž Jūs apmeklē. Esiet pret viņu laipnas; turieties stalti, kā dziesmā par Tampla bulvāri jaunavas no Marē kvartāla; iekarot kādu vienmēr ir patīkami. Kad grib ķert baložus, — vai tad vienu nepiesien slazda priekšā? Es neuzskatu Jūs par slazdiem, bet precēšanās! ... Ak, šī precēšanās! ...

Ežēns Ogists Luijs, pazīstams ar uzvārdu Sirvils, bija ārlaulības bērns, dzimis 1790. gada 5. jūnijā Ruānā; viņa māte Katrīna Alēna, provinces teātru aktrisīte, 1785. gadā bija debitējusi ar pseidonīmu Sirvila; tēvs bija «miris pirms dēla piedzimšanas». 1791. gada 22. februārī bagāts ruānietis Luijs Emanuēls Midi d'Andē, «agrākais muižnieks», oficiāli atzina, ka puisēns ir «viņa nelaiķa brāļa», 1789. gada 9. oktobrī mirušā Ogista Luija Ežēna Midi dēla Grenerē dēls. Triju notāru sastādītajā dokumentā minēts, ka «šī bērna nākotnes nodrošināšanai, kā arī, ņemot vērā Alēna jaunkundzes pūles dēla audzināšanā un, beidzot, lai viņai atlīdzinātu par ļaunumu, ko pazīšanās ar Midi de la Grenerē kungu varējusi viņai nodarīt», Midī d'Andē ar dāvinājuma aktu piešķir nelaulātajai mātei un ārlaulības dēlam tūkstoš divi simti livru lielu gada renti.

Kāds Ruānas žurnālists Žans Gabriels Milsans, ko apgabala tiesa bija iecēlusi par Ežēna aizbildni un kas aiz personiskiem motīviem interesējās par puisēna māti, pieprasīja, lai zēnam atļauj saukties sava tēva vārdā, un panāca, ka dzimšanas apliecībā izdara labojumu. Ar Republikas II gada 14. vantoza lēmumu tiesa atzina Ežēnu par «nelaiķa Ogista Midi de la Grenerē ārlaulības bērnu, kam ir tiesības būt par tēva mantinieku». Ežēns tomēr joprojām saucās par Alēnu-Sirvilu un ar šādu uzvārdu 1808. gada 20. novembrī tika uzņemts Politehniskajā skolā. Iestāju konkursa pārbaudījumos viņš ieņēma divdesmito vietu, tātad bija starp labākajiem. 1810. gadā viņš iestājās Imperatoriskajā tiltu un ceļu būvju skolā un vēlāk piedalījās 1814. gada karagājienā kā inženieru korpusa leitnants. 1817. gadā komandēts pie Urkas kanāla izbūves darbiem, viņš par dzīves vietu izvēlējās Vilparizī. Sirvils visu mūžu izrādīja spraigu, pastāvīgu un diemžēl nesekmīgu tieksmi uz kanālu būvi.

Sākumā viņš Lorai likās pārāk sīks putns: «Toreiz es dzīvoju cerību pasaulē — ja nu es kādu dienu kļūtu bagāta, ja es apprecētos ar kādu lordu, ja nu, ja nu, ja nu!» Sirvils pirmajā janvārī atnesa konfekšu kārbu veltīgi. Viņa niecīgās sīkpilsoniskās dāvanas tika noniecinātas. Taču 1820. gada maijā inženieris beidzot izlietoja likumīgās tiesības uz mantoto uzvārdu Midi de la Grenerē un uz tēva mantojumu. Katrīna Alēna, kurai dēls bija uzticējis savus precību nodomus, atklāja viņa dzimšanas noslēpumu. Tiltu un ceļu būvju galvenajam direktoram grāfam de Bekē adresētajā vēstulē Ežēns paziņoja, ka viņam vajadzējis, tā kā viņa māte līdz šim brīdim nav parūpējusies par senā tiesas sprieduma izpildīšanu, pašam doties uz Ru-ānu un nokārtot savu civilstāvokli. Viņš lūdza arī, lai turpmāk viņu sauc par Midi de la Grenerē Sirvilu. Šis uzvārds un mūža rente Balzaku acīs visu pilnīgi pārvērta. Politehnikumu beigušu inženieri ar muižnieka, partikulu «de» nedrīkst noraidīt. Tuvinieki centās pierunāt Loru. Sirvils, kas bieži devās dienesta darīšanās uz Ruānu, apņēmās nogādāt vēstules, ko māsas rakstīja brālim. Tās bija burvīgas vēstules. Visi Balzaku ģimenes locekļi rakstīja daudz labāk, nekā paši apzinājās. Vājais dramaturgs Onorē bez pūlēm radīja valdzinošus epistolārā žanra paraugus. Lo-ransas stils bija šāds:

Vakar karalis bija aizgājis uz dievkalpojumu. Es maldos, viņa majestāte nekad neiet uz baznīcu. Vakar karalis parakstīja savas meitas laulību līgumu. Nē, viņš nekā neparakstīja, jo viņa meitas — princeses neprecas. Vakar karalim sala kājas; tā ir taisnība, jo viņa istabā ir stindzinošs aukstums un durvju spraugas nav aizdrīvētas.

Vakar karalienei diezgan stipri smeldza plecs; ārsti nosprieda, ka viņai vilcis vējš pa salona logiem; izteiktas cerības, ka viņas majestāte drīz atveseļosies. Šai apvidū ir daudz zosu; šie indivīdi (sīc/) mēdz salasīties pie grāvja pils priekšā un karalienei sagandē dzīvi; pagājušajā naktī zosu gāgināšana viņu uztramdīja no miega. Viņas majestāte, kurai Kapitols nav jāglābj, bija ļoti noskaitusies uz naktsmiera traucētājiem.

22. oktobrī. Viņas majestātes karalienes Annas Šarlotes Loras Sa-lambjē dzimšanas diena. Viņas majestāte, vienmēr raizēdamās par savu pavalstnieku laimi, vēlējās sagādāt uzjautrināšanos, taču karalis, paturēdams vērā valsts intereses, nolēma, ka tik izcilas dienas gadskārta jāatzīmē klusībā. Tas dziļi sāpināja princeses, kas jau dzīrās ietērpties svētdienas drānās un doties pie Bernī dāmām, lai ielūgtu viņas viesos. Svinības bija paredzētas šādas — Jums jāgūst vismaz attāls priekšstats par tām: ģimenes gaišā galva princese Loreta bija uzšņāpusi vēstījumu prozā brālēnam Salambjē, uzaicinot viņu pārvērst mākslīgo puķu pušķi par cienastu; minētais radinieks tātad būtu atvedis vēl gluži siltas smalkmaizītes no slavenā Karpantjē, Savojas biskvītu un grauzdētus Lionas kastaņus un paņēmis līdzi arī dažus dejojošus ganus...

Interesantās princeses līksmoja par izdevību izlocīt kājas; diemžēl jaukais nodoms izšķīda kā ziepju burbulis ...

Svinības nebūtu iznākušas tik un tā, jo brālēns Salambjē, kam galmā ir izcila loma, tieši tobrīd bija aizbraucis uz Elbefu pārbaudīt savas vadmalas fabrikas. Laimīgā diena tātad tika pavadīta ģimenes lokā, un pēc pusdienām princese Loransa, uz brīdi attālinājusies no galda, pa ārkārtīgi stāvām kāpnēm nokāpa pagrabā, no kurienes uznesa nedaudz bordo vīna. Pie deserta iedzērām uz dižās karalienes veselību ...

De Sirvila kungs ierodas katru vakaru; šis jaunais augstmanis uzvedas nevainojami; karaliene apgalvo, ka viņš it nemaz nedomājot par princesēm (jo ļaunāk, tāpēc ka viņš ir poētisks); viņš būtu lieliska partija, kas nāktu par labu Francijai...

Un tagad Onorē stila paraugs:

Manā kvartālā, Ledigjēra ielā 9, ceturtajā stāvā izcēlies ugunsgrēks kāda jaunekļa galvā. Ugunsdzēsēji nopūlas jau pusotra mēneša ar dzēšanas darbiem, taču tie nesekmējas. Viņu aizrāvusi kaisle pret kādu jaunu sievieti, kuru viņš nepazīst. Šīs sievietes vārds ir Slava...

Šodien es apjaušu, ka bagātība nedara laimīgu, un tici man, ka šie trīs gadi, kurus šeit pavadīšu, sniegs man svētlaimību un atmiņas visam pārējam mūža cēlienam. Iet gulēt, kad iegribas, dzīvot, kā ienāk prātā, strādāt, cik patīk, nekā nedarīt, kad vēlos slinkot, neraizēties par nākotni, uzturēties tikai gudru cilvēku sabiedrībā, tanī ieskaitot ari Dab-lēna tētiņu, un pamest visus, kad tie apnikuši, muļķus redzēt tikai

i ".un ejot un steigšus iet garām, tos ieraugot; atceroties Vilparizi, 'ļumāt, ka tur visi ir laimīgi; mana mīļākā ir Jaunā Eloiza, mans • I raugs — Lafontēns, tiesnesis — Bualo, paraugs — Rasins, un Pērlašēza u.ipsēta ir mana pastaigas vieta. Ak, kaut tā būtu vienmēr! ...

«Kromvels» pakāpeniski šā tā sāka veidoties. Pilnīgu un detalizētu lugas plānu Onorē nosūtīja Lorai 1819. gada novembrī.

Jaunkundze, uzklausieties bijīgi, ar Jums runā Sofokls. Māsiņ, pēc mazajiem, jaukajiem, aušīgajiem plāniem, kurus Tu izperini savā mazajā, jaukajā, aušīgajā galviņā, vari spriest, kādu piepūli prasa dramaturģijas sacerējumi, kuros jāievēro trīs vienības, kur visam jābūt ticamam, utt. Ja Tev rodas kādas skaistas domas, tad paziņo tās man. Jaukās paturi sev; man vajadzīgas tikai viscildenākās. Es gribu, lai mana traģļēdija] kļūst par rokasgrāmatu karaļiem un tautām, gribu iziet literatūras arēnā ar šedevru vai arī lauzt sprandu ...

Loransa ātri auga un izstīdzēja, kļuva tieva jo tieva. Viņā vairs nevarēja saskatīt bijušo «resno Loranso». Māte-karaliene aizveda meitu uz Parīzi, kur brīnumdarīgais «dakteris» Žans Batists Nakārs viņu «atkal nostādīja uz kājām». Loransa turpināja «galma dienasgrāmatu»:

Princese Lora joprojām ir burvīga, piemīlīga, jautra un liega kā eņģelis; mēs viena otru ļoti mīlam ... Es viņu apbrīnoju; viņa ir piedzimusi zem laimīgas zvaigznes; viņas sirds jau no pašas dabas ir radīta pilnīga. Gribu viņu ņemt sev par paraugu. Es gribu kļūt viņai līdzīga, kaut arī tas man maksātu elles mocības ...

De Sirvila kungs vēl arvien mūs apmeklē; viņš ir ļoti gudrs, sa--prātīgs un noteikti nemaz nedomā par mums. Viņš nevēlas, lai viņam kāds uzkundzētos; viņš deklarē; «Lai dzīvo brīvība!» — tātad vecpuiša dzīve ...

Onorē pa to laiku, ietinies vecajā mētelī ar daudzajiem apmetņiem, galvā uzmaucis «dantisku benīti», drebinājās aiz aukstuma savā pažobelē un prātoja par veca atzveltnes krēsla nopirkšanu, jo tas pasargātu vismaz «muguru no salšanas un dibenu no hemoroīdiem». Darbs virzījās uz priekšu lēni: «Uzrakstīju monologu vārsmās Šaplēna * garā, un šīs vārsmas man likās lieliskas. Ielūkojies tanīs nopietnāk, es atklāju, ka tās gandrīz visas ir neizdevušās. Cik žēl! ...» Decembra sākumā Balzaka kundze uzkāpa pa stāvajām, tumšajām Ledigjēra ielas nama kāpnēm. Viņa šausminājās: «Ja cilvēks, uz kuru es tik ļoti paļāvos, ka viņš nostiprinās manas ģimenes stāvokli, dažos gados ir zaudējis lielāko daļu dārgumu, ar kuriem daba bija viņu bagātīgi apveltījusi, tad noticis tas ir tāpēc, ka man nepaklausīja!» Onorē varēja doties uz priekšu pa ceļu, kurš ved uz panākumiem, varēja tiekties pēc cildināmā vecākā klerka posteņa, bet nē — viņš murgoja tikai par teātri, apskurbinājās ar aktrišu uzvārdiem. Māte atzina, ka dēls ir pelnīti sodīts. Visi vecākie klerki iedzīvojās turībā; viņi varēja kļūt par ministriem, ģenerāļiem. Onorē, būdams apdāvinātāks nekā viņi, pārtika no maizes un piena, dzīvoja skabūzī, kurā bija tikai izsēdēts krēsls, klibs galds un nožēlojamas cisas. Tādi bija viņa stūrgalvības augļi.

«Kromvels» pa to laiku ar lielu kafijas porciju atbalstu virzījās uz priekšu. Luga bija kā nokopēta no latīņu klasiķiem un Korneija un Rasina traģēdijām. Piemēram, Balzaka piezīmēs lasām: «Sacerot stāstus, ar kuriem nobeidzas piektais cēliens, jāpārlasa Vergilijā Didonas un Kor-neijā Kamilas monologi.» Pārlasīšana atstāja pārāk redzamas pēdas. Tāpat kā Kamila nolādēja Romu, Henriete nolādēja Angliju:

Cik pretīga tu man, ak, Albiona nīstā! ..,

Te nodevība zej, te tēvzeme tai īstā!

Nu atkal novēlu es visu Francijai:

Gan troni, atriebi, gan dēlus — visu tai! ...

Lai taisnais atriebējs no dzimtās zemes nāktu Un angļu lepnību lai iznīdēt reiz sāktu,

Lai gadsimteņu naids kļūst viņu godaprāts,

Lai Kartāga nekad vairs Romu nenomāc!

Bosjē *, Svētie raksti un Onorē bija sastrādājuši kopīgi, sacerot šādas vārsmas: «O, karaļi! Mācieties, kā vadīt pasauli!» Kārļa I cēlsirdība bija veidota pēc Augusta cēlsirdības «Cinnā». Visā visumā Balzaka traģēdija bija darbs, ko radījis diezgan izglītots, bet dzejošanā maz apdāvināts retoriķis, kas bija sīksti nopūlējies ap nepateicīgu vielu. Lai nu šis mansardā dzimušais «Kromvels» bija kāds būdams, Mātes kundzi tas sajūsmināja. Viņas patmīlai glaimoja apziņa, ka viņa laidusi pasaulē autoru, kas sacerējis piecus cēlienus vārsmās, kaut arī garlaicīgās. 1820. gada janvārī Lora rakstīja brālim: «Māmiņa priecājas par Tevi, ir sajūsmināta par Taviem darbiem.» Bal-

Dzejas rindas atdzejojusi Milda Grīnfeide.

Aika kundze bija tik sajūsmināta, ka uzņēmās pārrakstīt nvā skaistajā rokrakstā visu «Kromvela» manuskriptu.

Lai atpūstos no smagās piepūles, Onorē nolēma pavadīt dažas dienas Liladānā, jaukajā Uāzas ielejā, pie sava Ieva vecā drauga Luija Filipa de Vilēlafē. Garīdznieks un ne pārāk dedzīgais kanoniķis de Vilē kungs no 1782. gada līdz 1790. gadam bija ieņēmis izdevīgo grāfa d'Artuā galma kapelāna vietu. Pēc Revolūcijas viņš bija pametis baznīcu un atgriezies laicīgajā dzīvē. īstenībā viņš no tās nekad nebija aizgājis. Vienmēr bijis liels dāmu draugs, viņš vecumdienas tagad pavadīja zem viena jumta ar draudzeni Emē Amā de la Plēnu, kāda de Nisī kunga atraitni, kura «vadīja saimniecību». Vilē «arvien vairāk veltīja dāmām galantu uzmanību». Viņš bija iemīļojis Onorē un uzņēma jaunekli ar lielāko prieku. Sirsnība bija abpusēja. Dzīvodams mansardā, Balzaks bija rakstījis Lorai:

Mani patiešām moka sirdsapziņa, ka neesam uzticējuši mūsu noslēpumu de Vilē kungam, kas pret mani izturas tik mīļi; viņš nepazīst nevienu, kam varētu mūs neviļus nodot; viņš prot klusēt, jo viņam bijušas daudzas mīlas dēkas, un Tu taču saproti, ka pēc ziemas, ko pavadīšu, cītīgi strādājot, man būs nepieciešams atpūsties kaut vai pāris nedēļu, kad pienāks skaists laiks. Tu zini, ka Liladāna ir mana paradīze zemes virsū un mani ļoti ietekmē. Tikai nedomā, ka man apnicis badoties, — nēl — jūtos laimīgāks nekā jebkad. Bet jaukais de Vilē kungs mani tik ļoti mīl! Aizraksti viņam, ka arī viņš man joprojām ir mīļš. Galu galā gan jau redzēsim! ...

Eksabata grāfa de Vilē ietekme iedarbojās uz Onorē, izskaužot viņā ticību un tikumību. Grāfs gan bija pārāk taktisks, lai nopeltu reliģiju, kurai bija tik daudz pateicības parādā, taču viņa mīlas dēkas vien jau «pierādīja morāles relativitāti».

Tiklīdz Onorē bija atgriezies no Liladānas, tēvs aicināja viņu uz Vilparizī, kur gribēja sapulcināt dažus draugus, kuriem jaunais autors nolasītu savu traģēdiju. Onorē paredzēja, ka triumfēs, un neatlaidīgi pieprasīja, lai ierodas arī tēvocis Dablēns, kas tik noteikti bija apgalvojis, ka no Onorē varot iznākt tikai rakstvedis. «Draugi sapulcējās,» Lora Sirvila atceras, «un svinīgais pārbaudījums sākās. Lasītāja sajūsma arvien vairāk atdzisa, Onorē pamanīja, ka neatstāj nekāda iespaida, apkārtējo sejas bija ledainas vai apmulsušas.» Tikko lasījums bija nobeigts,

Dablēns, Donavas zemniekam * radniecīgais dzelzspreču tirgotājs, strauji kā vienmēr un bez aplinkiem izteica savas domas par «Kromvelu». «Onorē protestēja,» Lora turpina, «apstrīdēja Dablēna vērtējumu, taču arī pārējie klausītāji, kaut arī lēnīgāk, pievienojās domām, ka sacerējums ir ļoti nepilnvērtīgs.» Balzaka kundzes patmīļa bija aizvainota, Lora un Loransa jutās dziļi sāpinātas. Krietnais Bernārs Fransuā cieta, redzēdams, ka cieš viņa mīļais dēls. Tēvs izteica priekšlikumu iedot «Kromvelu» izlasīt kādam lietpratīgam un neieinteresētam cilvēkam. Sirvils, ieskatījies burvīgajā Lorā, pakalpīgi piedāvājās nogādāt manuskriptu akadēmiķim Andriē, dramaturgam, kurš bijis viņa literatūras skolotājs Politehniskajā skolā.

Onorē bija ar mieru un steigšus izraibināja manuskriptu ar vientiesīgiem aizrādījumiem: «Šeit sastopamas dažas gramatiskas kļūdas, kas ielaistas tīši.» Lora no jauna pārrakstīja traģēdiju, un 1820. gada augustā «Kromvels» tika aiznests pie ievērojamā lietpratēja. Andriē bija lāga vīrs, «klasiķis deminutīvā», rīmju kalējs, par kuru viņa kolēģis Lebrēns sacīja:

Šais stāstos asprātību daudz:

Kam gan tās Andriē lai taupa?

Bet -— atskaņa it visu jauc Un prozai burvestību laupa.

Akadēmiķis apzinīgi izlasīja iesācēja daiļdarbu. Balzaka kundze ar Loru atnāca uzklausīt spriedumu. Andriē izsacījās, ka jaunais autors savu laiku varētu izmantot labāk, nekā sacerot traģēdijas vai komēdijas. Viņš piebilda, ka negribot laupīt drosmi šim jauneklim un labprāt tam norādītu, «kā vajag lūkoties uz daiļliteratūras studijām». Akadēmiķis bija pametis uz rakstāmgalda piezīmes par «Kromvela» lasījumā gūtajiem iespaidiem, Lora nočiepa šo papīra lapiņu un atdeva to brālim. Onorē uz tās izlasīja vēl bargāku spriedumu:

«Šim autoram jānodarbojas vienalga ar ko, tikai ne ar literatūru.»

Lora savās atmiņās par to raksta: «Onorē saņēma šo triecienu vīrišķīgi, ne aci nepamirkšķinādams, viņš nenokāra galvu, tāpēc ka neuzskatīja sevi par uzvarētu.

«Traģēdija nav man piemērots žanrs, tas ir viss,» viņš sacīja un atkal ķērās pie spalvas ...»

Nelaimīgā «Kromvela» glābšanas labā tika izdarīts vēl pēdējais mēģinājums. Tēvoča Dablēna labākais draugs l>ija karavīru apģērbu piederumu fabrikants Pepēns-Lea-lers, kam piederēja māja Rišeljē ielā 8, pretī Franču teāt-i im, un kas personiski pazina savu īrnieku aktieri Lafonu, «Franču Komēdijas» akcionāru. Dablēns apsolīja, ka pierunās Lafonu izlasīt lugu, taču vēlējās, lai Balzaks pakļaujas aktiera lēmumam, vienalga, kāds tas būtu. «Ļaujiet, lai jūsu bērnus vērtē tie, kuri ar lielāko prieku atzīs, ka viņi ir jauki, ja vien viņi tiešām tādi būs.» Balzaks šim padomam nesekoja. Kad Lafons lugu atzina par neizdevušos, autors pateica Pepēnam-Lealēram, ka «Lafons ir nejēga, kas nekā nespēj novērtēt». Sirds dziļumos Balzaks gan skaidri saprata, ka «Kromvels» ir galīgi notiesāts un ka viņam, ja viņš grib vēl rakstīt, jāizmēģina roka citā jomā.

Nevajag iedomāties, ka šī neveiksme Balzaku nomāca. Viņa pašpaļāvība palika neskarta. Gan viņš atradīs iespēju izpausties! Balzaku jaunā paaudze nekad nekrita romantiskā izmisumā. Viņi allaž smējās, jokoja ar mīlestību, gaidīja slavu un bagātību. 1820. gada 18. maijā Lora salaulājās ar Sirvilu Parīzē, Senmerī baznīcā, visa Salam-bjē klana klātbūtnē. Laulību līgumā Ežēna māte nosaukta «Katrīna Alēna Sirvila kundze, nelaiķa Midi de la Grenerē laulātā draudzene, tagad atraitne», un jaunā vīra liecinieks ir viņa aizbildnis «2ans Gabriels Milsans, literāts». Šķiet, ka tā saukto atraitni un viņas dēla aizbildni vienoja kopdzīve, jo abi mājoja Puasonjēra ielā 4. Pie viņiem mita arī Katrīnas Alēnas ārlaulības meita Teodora; ļoti iespējams, ka Sirvils tikai pēc laulībām pastāstīja Balzakiem par savas mātes kutelīgo ģimenes stāvokli.

Kāda tam nozīme? «Cieņa bija glābta, jo Ežēnu Midī de la Grenerē kā znotu varēja uzskatīt par pilnīgi apmierinošu personu. Personu? Jā, protams. Diemžēl izrādījās, ka personība nav tik izcila. Kad jaunais pāris 1821. gadā ieradās Sirvila nākamajā darba vietā Baijē, parastais otrās klases inženieris saņēma atbilstošu algu: divsimt sešdesmit franku mēnesī. Tas bija daudz mazāk, nekā solīja laulību līgums un tīkoja Loras godkāre, taču viņa, būdama īsta Balzaka, iztēlojās spožu nākotni, jo tagadne sagādāja vilšanos. Gan viņa vīru izvirzīs, izmantos savas pazīšanās un panāks, ka viņam uzticēs visu Francijas kanālu būvi. «Debešķīgajai ģimenei» piederēja milzīgi īpašumi iedomu pasaulē.

Gaidīdama maz ticamo Sirvila avansēšanu, Lora aicināja savus tuviniekus uz Baijē.

«Ja pie mums atbrauks vecmāmiņa, viņa tiks labi aprūpēta. Mana istabene Efrazija viņu apkalpos; es uzņemos sīkos pakalpojumus: pabīdīt zem kājām sildāmo vai paklājiņu, pavadīt viņu pastaigā, muzicēt, pastrādāt kādu rokdarbu ... Ja atbrauks tētis, viņš savā istabā varēs justies pilnīgi brīvi, — muzicēšana, avīze pēc pusdienām .., Un kāpēc brālis pošas uz Turēnu, kāpēc viņš labāk nebrauc uz Baijē?» Nabaga māti, kas vienmēr bija nelāgā omā, Lora mīļi pamācīja:

«Lasīdama šīs rindas, Tu nodomāsi: «Meitiņ, katram skaidri redzams, ka esi vienmēr bijusi laimīga; Tavu filozofiju un līksmi vēl nav aizēnojuši negaisi; pagātne Tevī modina tikai priekpilnus sapņus par nākotni. . .» Varu Tev atbildēt, ka arī man ir bijušas bēdas, bet es tūlīt aizmirstu mākoni, kad tas aizgājis, turpretī Tu, mīļo māmulīt, arvien griezies atpakaļ un vēl uz to atskaties.»

Burvīgā Lora, kā atklājās, saprātīgi moralizēja, un, ja ar visu viņas neizsīkstoši labo garastāvokli reizēm viņa tomēr ne visai labi sapratās ar vīru, tad vainīgs tiešām bija Sirvils.

Būdama spējīga uz dažādām pārdrošībām, Lora uzdrīkstas rakstīt mātei:

Tu apprecējies ar manu tēvu gandrīz tikai aiz saprāta un jūti pret viņu nesatricināmu, draudzīgu pieķeršanos, bet varbūt nekad neesi viņu mīlējusi.

Matēs kundze savukārt nostrostē meitu:

Atļaušos vēl runāt kā māte ar Tevi, augsti cienījamā un varenā dāma, un likšu Tev pie sirds, mana jaunā draudzene, piesargāties no komplimentiem, ar kuriem Tevi bagātīgi apveltī. Laime sastopama reti; tā ir kā pienenīte: viens pūtiens — un tās vairs nav.

Te nu mēs Balzaka kundzei droši varam ticēt, jo arī viņa pati bija sagandējusi savu laimi. Kad Lora saprātīgi bija atraidījusi kādu pielūdzēju un tā nomierinājusi satraukto Sirvilu, māte viņai rakstīja:

«Ir labi, dārgumiņ, ka Tu rūpīgi saudzē sirdi, kas nebūtu tik greizsirdīga, ja tanī būtu mazāk mīlestības.

()norē var atgriezties Vilparizī; viņš tur atradīs siže-lus un pat prototipus.

Viņa tālejošie mērķi nav mainījušies: «Divas manas vienīgās un milzīgās vēlēšanās — būt slavenam un mīlētam, — vai tās jebkad piepildīsies?» Vēlāk, radīdams godkārīgā jaunekļa tēlu, Onorē atcerēsies, kāds pats bija divdesmit gadu vecumā.

«Cik daudzas «Tūkstots un vienas nakts» pasakas mīt jauneklīgā galvā? ... Cik daudz burvju lampu mums jā-parcilā, iekams nākam pie atziņas, ka īstā burvju lampa ir laimīgs gadījums vai neatlaidīgs darbs vai talants? Dažiem cilvēkiem šie nomoda sapņi ātri izbeidzas; mani sapņi ilgst vēl joprojām! Tanī laikā es aizmigdams vienmēr biju Toskānas lielhercogs, miljonārs, kādas princeses iemīļotais — vai slavenība! ...»'

Vai Balzaks, ar savu darbu un ģenialitāti iekarojis pat princesi un slavu, beigs ilgoties pēc Aladīna burvju lampas?

v

PIRMIE ROMĀNI, PIRMĀ MĪLESTĪBA

... Sieviete, kura būtu ziedojusies, lai mani brīdinātu par briesmām, kas draud katrā ceļā... un dotu man padomus, neaizvainojot manu pašlepnumu.

Balzaks

Mansards tika pamests pirms 1820. gada beigām. Vecāki vēlējās pazudušo dēlu atvest atpakaļ uz Vilparizī. Lora bija apprecējusies, un viena istaba atbrīvojās. Onorē samierinājās. Un tomēr .. .

«Daba vienmēr apveltī rozes ar ērkšķiem un priekus ar veselu blāķi apbēdinājumiem. Māmiņa seko dabas piemēram ... Dārgā māsiņ, kamēr šeit uzturēšos, es atdarināšu tēvu: neteikšu nekā ...»

Netrūka arī līdzekļu cīņai pret garlaicību. Balzaki bija sev paturējuši Marē kvartālā apmešanās vietu; viņu dēls varēja iekāpt diližansā un laiku pa laikam dienu vai divas [17]

pavadīt Parīzē. Vilēlafē jaunekli aicināja uz Liladānu, un viņš ar lielu tīksmi izmantoja viesmīlīgo ielūgumu, — uzturēdamies tur, Balzaks lasīja Bifonu, strādāja, spēlēja triktraku un labprāt klausījās nostāstus par agrākajiem laikiem. Žana de Margonna sievastēvam de Savarī kungam arī patika valdzinošais sarunu biedrs, un viņš centās to aizvilināt uz Turēnu, uz savu muižu Kaijerī, kas atradās Vuvrē. īsi sakot, dzīve bija ciešama, un Onorē mīlēja savu tēvu, kas ar līksmu prātu pavadīja mūža dienas. Bez šaubām, jaunajam Balzakam vēl nebija nedz neatkarības, nedz stāvokļa, un māsa Loransa par viņu mēdza zobgalīgi sacīt, ka viņš dzīvojot Tukšā Maka ielā.

«Par laimi, pirms pāris nedēļām man iešāvās prātā asprātīgā doma,» Onorē rakstīja māsai Lorai Sirvilai, «nodrošināties ar simttūkstoš ekijiem no lasītājiem: šo naudu es saņemšu pa daļām, par dažiem romāniem, kuriem būs labs noiets Baijē.»

Traģēdija nebija devusi gaidītos panākumus, un turpmāk viņš cerēja slavu iemantot ar romānu. Šajā žanrā viņš bija izmēģinājies jau zēna gados. Atcerēsimies, ka Onorē bija vācis filozofiskas piezīmes, kurās atspoguļojās Bernāra Fransuā ateistiskais racionālisms. Onorē uzskati tomēr bija sarežģītāki nekā tēva uzskati. Ja arī jaunais Balzaks neticēja aizredzei, kaut kādam dievam, kas stāv nomodā par cilvēkiem un raizējas par šīm nožēlojamām skudriņām, kuras tekalē pa savu planētu, kas ir it kā universā pagaisusi dubļu piciņa, toties viņam patika domāt, ka zināmi cilvēki, koncentrējot gribas spēku, spēj sasniegt maģisku varu pār esamību. Balzaku vajāja alkas pēc visvarenības, vienalga, vai tā izrietētu no rakstura stingrības, vai arī no tikai nedaudziem iesvaidītiem pieejamas okultas zinātnes. 1820. gadā viņš rakstīja kādam Blezuā * muižniekam: «Drīz es atklāšu šis mistiskās varenības noslēpumus. Piespiedīšu visus vīriešus man paklausīt un visas sievietes mani mīlēt.»

Kādā no vairākkārt pārtrauktā un atkal atsāktā romāna «Faltirna» uzmetumiem (darbība norisinās Itālijā, Kano-sas * laikā) Balzaks iemiesoja šo «magnētismu» ļoti skaistā, milzīga auguma meitenē, kura bija apveltīta ar pārcilvēciskām spējām un kuras dīvainais vārds nozīmē «gaismas tirānija». Tāpat kā visas pusaudžu grāmatas, arī šī bija pieblīvēta ar skolā smeltajām gudrībām. Bosiē bija iedves-

nioļis jaunajam autoram cildenas tirādes, Homērs un Vei i’ 1111 s tēlus. Fenelons ar savu «Telemaku» bija apzīmo

cnjis stilu ar pliekanām un tomēr tīkamām nokrāsām r >mans bija piedēvēts iedomātam itālietim abatam Savo

n.ili, no Valtera Skota un Rablē darbiem iznirušam diž garam, un tulkotājam Matrikantes kungam, pamatskolas •kolotājam. Gara varonis Savonati bija pretstatīts Marki lautem, sava veida Sančo Pansam, kas bija pieķēries ma Ifiiāliem labumiem. Divi paša Balzaka rakstura aspekti.

Sājā uzmetumā cildinātais gribas magnētiskais spēks, licksme pēc varenības atklāja paša jaunā autora slepenās un neatlaidīgās domas. Labi iezīmētais sekundārais personāžs — bijušais mūks Bongariss liecināja, ka jaunais Bal-/.aks bija izpratis Rablē un Servantesa mācības. Mazliet vēlāk viņš pa daļai pārstrādā jaunu «Faltirnas» variantu, kurā zilganu kalnu ieskautā ielejā noslēpumaina meitene Minna kopj ar lepru sasirgušu krustnesi. Senmartēna grāmata «Alkstošais cilvēks», viena no Balzaka kundzes mistiķu bibliotēkas «naglām», bija iedvesusi Onorē domu pabeigt romānu ar Minnas debessbraukšanu, «sēžot uz savu labo darbu mākoņa». Šķiet, ka jau kopš Vandomas kole-žas laikiem Balzaku valdzināja viss eņģeliskais, kas pavisam maz atbilda viņa temperamentam.

Pēc «Kromvela», no 1820. līdz 1821. gadam, viņš vispārējos vilcienos uzmeta romānu vēstulēs — «Stenija vai filozofiski maldi». Žakobs del Riess, divdesmit gadus vecs jauneklis, atgriežas Tūrā, kur bija atstājis savu bērnības draudzeni un piena māsu Steniju de Formozānu. Vēstījums sākas ar varoņdarbu. Del Riess izglābj divus slīkstošus Stenijas brālēnus. Taču pa Zakoba prombūtnes laiku Stenijas vecāki izprecinājuši jaunavu kādam vandejietim de Plankseja kungam. To uzzinājis, del Riess tikko nenomirst aiz sāpēm un atgūstas Stenijas skavās. Ak vai! Viņa nav vairs brīva! Abi jaunieši dodas kopīgā pastaigā pa Sensīru pie Luāras (šajā ciemā Balzaks, tāpat kā viņa varonis, ir bijis nodots zīdīšanā), un Planksejs, dabūjis to zināt, izaicina Zakobu uz divkauju. «Jaunā sieviete apjukusi, mīlētājs neatvairāms, vīrs brutāls un cinisks.» Šī romantiskā mīlestība atgādina «Renē», «Verteru» un «Delfīni» *. Del Riess iemieso Balzaku jaunībā, tādu, kāds viņš labprāt gribētu būt: sievietēm viņš liekas skaists; viņa pirmie literārie mēģinājumi sola nākamībā slavu.

Del Riess lasa vārsmas, un visa Turēna viņu apbrīno; viņš raksta Stenijai un kādam uzticamam draugam filozofiskas vēstules par to, ka dieva nav, par sapņiem, par domas materialitāti. īsi sakot, «Stenija» Balzakam sniedza izdevību izmēģināt roku žanrā, kurš viņu vilināja: filozofisku domu piesātinātā romānā. Taču viņam trūka pieredzes un meistarības, lai panāktu tik grūto romantiskā sižeta un prātniecisko spriedelējumu saliedētību. «Steniju» viņš nekad nepabeidza.

Pats autors manuskripta malās nebija skopojies ar norādījumiem: «Jāpārveido ... Jālabo .. .» Un tomēr, ja atceramies, cik jauns bija iesācējs, tad darbs šķiet daudzsološs. Tiklīdz viņš runāja par Luāras krastiem un Turē-nas pakalniem, pļavām, papelēm un līčločiem plūstošo Šēru, Balzaks prata mazliet no savas jūsmas modināt arī lasītājā. Ar lielu mīlestību viņš aprakstīja Sensīras takas, savu pirmo soļu liecinieces, un it īpaši vietu, kur augām dienām bija cēlis smilšu pilis. Atmiņu jaukums grezno visu šo apkaimi. Tā ir liegas melanholijas piestrāvota. Žakobs šajā senajā būvlaukumā atceras «savu mazo piena māsu, daiļu kā Koredžo amoru». Balzaks gan domāja ne tik daudz par Steniju, cik par savu māsu Loru. Mulso, neapzināto jūtu sajaukums apdvesa jaunā autora romantisko pacilātību ar savdabīgu burvību. Lora un Onorē ilgu laiku draiskulīgi kaitējās, abus saistīja neuzveicama un šķīsta tuvības sajūta. Atkārtosim tomēr vēlreiz: Balzaks nebija pietiekami nobriedis, lai izveidotu «Steniju» par skaistu grāmatu.

Vajadzēja arī eksistēt, nomierināt ģimenes bažas, nopelnīt mazliet naudas. Onorē uzticamais biedrs resnais Sotlē Parīzē iepazīstināja viņu ar jauniem literātiem, kuriem bija sveši sirdsapziņas pārmetumi, toties labi pazīstama teātra un grāmatizdevēju pasaule. Ogists Lepuat-vēns, kas dēvējās par Le Puatvēnu de l'Egrevilu, diezgan pazīstama aktiera dēls, ļoti jauns bija debitējis ar visai pavirši, tomēr veikli sacerētiem romāniem, kurus parakstīja ar pseidonīmu «Vjeijrglē». Ipolits Kastijs savā grāmatā «Cilvēki un tikumi Francijā» ir izteicies:

«Viņš kā ar lineālu bruņojies skolmeistars izrīkoja duci jaunekļu, kurus sauca par maziem kretīniem. Viņš tos apmācīja uztrīt asprātības dunci un iedurt to īstajā vietā.» Le Puatvēna līdzstrādnieks bija arī slavenā astronoma \i ii;<> brālis Etjens. Jaunais Balzaks, kam acis staroja kā «v.iigznes, viņiem likās idejām bagāts puisis; viņi tam pie-• I • i v * i j a vietu savā romānu darbnīcā.

Viņi cepa romānus citu pēc cita. Viņiem rakstniecība biļ.i nevis māksla, bet amats, kam savi īpaši paņēmieni un ieeeptes. Viņi atdarināja tolaik modē esošos Impēri-|.i • Restaurācijas stilā rakstītos romānus, kurus savukārt bl|a iedvesmojuši angļu autori: mis Edžvortas vai mis ( >iipi sentimentālie romāni ar aristokrātiskiem personā-'.icm; Annas Radklifas un ģeniālā Matirēna «melnie ro-m.mi» un Ljuisa «Mūks», kur fantastika sajaukta ar šausmu m. Šādā romānā ir vajadzīgi upuris, ļaundaris un taisnības aizstāvis — personāži, kas ir tikpat veci kā cilvēce. Nepiesātināmie lasītāji rītin aprija visu šo milzīgo produkciju un arī amizantos Pigo-Lebrēna vai Pola de Koka romānus. Vesels pulks grāmatizdevēju un tirgotāju gan Palērojālā, gan Marē kvartālā meklēja autorus. Ražīgumu vērtēja augstāk nekā talantu. Preci aizsedza ar Bairona ēnu. Jaunajam Balzakam ar viņa augstajiem tīko jumiem šī sadarbība bija solis atpakaļ, — bet kuru jaunekli gan nesavaldzinātu mazo teātru aizkulises, un kurš puisis, kam maks ir tukšs, spētu noraidīt piedāvājumus, ja tie sola drošu peļņu?

Balzaks stājās uz katram māksliniekam bīstama ceļa — uz savas mākslas nonievāšanas ceļa. Notika brīnums, pa-rodēšana viņam kļuva par patiesības skolu. Lai arī sacerējumi bija triviāli, nav grūti pamanīt, ka jaunais autors bija saskatījis apbrīnojamās šķiriskās pārmaiņas, ko sabiedrībā radījusi Franču revolūcija un Napoleona Impērija. Jauneklis bija izpratis divkosīgo spēli, kurai tik daudzi viņa laika cilvēki varēja pateikties par savu karjeru. Brīžiem zem literatūras algotņa maskas pavīdēja gaišreģa seja.

Ogists Le Puatvēns kļuva biežs viesis Vilparizī. Balzaks rakstīja Lorai, ka milēdija Plūmpudiņa esot ļoti vientiesīga un uzskatot, ka jaunais vīrietis nākot viņas dēļ. Onorē ļoti nopūlējās ieskaidrot Loransai, ka «ikviens autors ir ļoti slikta partija, protams, mantas ziņā».

Balzaks Lorai Sirvilai 1821. gada 2. jūnijā:

Ja gribi gūt pilnigu priekšstatu par pašreizējo stāvokli, tad vispirms piepildi pirmo aili ar tēti: viņš nupat izlasīja avīzi un tagad pastaigājas šurp un turp pa istabu; otrai ailei jābūt līmeniskai, jo māmiņa ir uz gultas, slima; viņa iedomājusies, ka sasirgusi ar plaušu karsoni, un tas izraisīja tādu sajukumu abās nākamajās ailēs, kas ir Loransa un Onorē, ka mēs Tev pat nerakstījām, nezinādami, ko vēstīt — labu vai ļaunu. Būtu arī daudz kas, ar ko piepildīt novērojumu, kases sastāva, nākamo vīru un sievu skaita, kā arī tenku ailes, taču jānogaida mazliet mierīgāks laiks ...

Kad lasīsi šo vēstuli, papūlies iztēloties māmiņas guļamistabu, dārzu un apmāto d'Orviljē kungu, kas ar dēlu staigā apkārt, laistīdams puķes, un Tavu dārgo brālīti, kas sēž pretī kamīnam un raksta uz galdiņa, uz kura savā laikā atradās Tavi rakstāmpiederumi, iedomājies manu balsi un blēņas, ko abi gvelzām, jo šodien ir sestdiena, svētdienas priekšvakars. Vai atceries? Mazliet papūlies. Nu, beidzot Tu redzi skaidri...

Un pēc nedaudzām dienām:

Loransa Balzaka Lorai Sirvilai 1821. gada 10. jūnijā:

Onorē noteikti brauks uz Turēnu, bet iepriekš viņam jāpabeidz romāns, kura pirmais sējums uzrakstīts ļoti amizanti, asprātīgi un ar spilgtu iztēli. Viņam arī jāsasteidz kopā ar draugu grāmata četros sējumos, kuru viņi tikko iesākuši.

Līdz šim intriga risinās labi, raksturi iezīmēti lieliski; prasmīgi Ievesti divi ļoti jautri personāži, kas aiztur pārāk jūtīgo sieviešu asaras, kurām varētu ļaut ritēt patiesi dramatiskās scēnās. Varbūt man vajadzētu īsumā Tev pastāstīt par notikumiem romānā, taču es nešaubos, ka tas izplatīsies pa visu Eiropu, varbūt pat apceļos visu pasauli, un triumfālo gājienu pa Franciju sāks tieši no Baijē, tāpēc būs labāk, ja lasīdama Tu gūsi visus pārsteigumus. Tiklīdz romāns būs publicēts, mēs Tev paziņosim tā virsrakstu, lai Tu nekavēdamās varētu celt trauksmi pie visiem grāmattirgotājiem, kuriem ievērojamais sacerējums vēl nebūtu pārdošanā. Tā, māšelīt, taisa politiku ...

Visiem mājiniekiem trūka Loras.

Balzaks Lorai Sirvilai 1821. gada jūnijā:

Tu skumsti, ka esi šķirta no tuviniekiem, bet vai mēs neskumstam, ka neredzam vairs Tevi mūsu vidū smejam, lēkājam, strīdamies, tērzējam, draiskuļojam? ... Turklāt es Tev vēl teikšu, man nemaz nepatīk, ka Tu pati ej uz tirgu. Vai tāpēc, ka Baijē ļaudis dzīvo vienkārši, arī Tev jādara tāpat? Pielāgodamies katra apvidus paradumiem, cilvēks kļūst lokans kā niedre. Pietiek jau ar to, ka samierinās ar neatvairāmo: elpo Baijē gaisu, dzer sidru un ēd turienes maizi!... Varbūt Tu domā arī iet uz dievkalpojumu un liekt ceļus baznīcas statuju un aizspriedumu priekšā? Vēl vakar es redzēju, kā no ģipša izveidoja simt svēto tēlus, kurus simttūkstoš nejēgu pielūgs. Sī svētuļu pilnā Baijē ir tiem īsti piemērota vieta! Tur droši vien risinās šaušalīgi daudz mīlas dēku un intrigu, jo tās aizvien slēpjas aiz svētulības ...

Loransa aprakstīja Lorai, kā ģimene dzīvo Vilparizī: «Mēs neesam neprātīgi līksmi, neesam arī bēdīgi, mēs

.••..un krietni buržuā un nekrītam galējībās; vakarā — vists .11 bostons, reizēm ekartē, odu medības, piena putra... i )norē izsaka dažas asprātīgas blēņas, un pēc tam visi . |,im gulēt.»

Onorē lūdza, lai Lora sameklē viņam Baijē kādu «at-iiiitni ar mantojumu», tādu viņš gribētu apprecēt.

Balzaks Lorai Sirvilal 1821. gada jūnijā:

Uzlieli mani pamatīgi: divdesmit divus gadus vecs, laba uzvešanās, krietns puisis ar spriganu skatienu, ugunīgu temperamentu, labākais virs, kādu vien debesis jebkad radījušas. Došu Tev piecus procentus no pūra, un dabūsi vēl naudu šikiem izdevumiem.

Viņš labprāt būtu aizmucis no Vilparizī.

Uzticēšu Tev, — bet tas lai paliek tikai starp mums, — ka nabaga māmiņa sāk uzvesties gluži kā mūsu vecmāmiņa, pat vēl ļaunāk. Biju cerējis, ka vecums, kādu viņa sasniegusi, ietekmēs viņas organismu un pārvērtīs raksturu, bet nekā! Ai, Lora, piesargies! Mums abiem jā-piesargās, jo esam nervozi radījumi; jaunībā vēl lolo ilūzijas, taču šī slimība iezogas pamazītēm, ar gadiem. Visvairāk man patīk tas, ka asinus asinum iiical *. Māmiņa vienmēr saka: «Ak, mana nabaga māte, cik viņa ir nogurdinoša ... Cik viņai smaga kaite utt.» Taču vēl vakar dzirdēju, ka viņa sūdzējās tāpat kā vecmāmiņa, raizējās par ķivuli tāpat kā vecmāmiņa, dusmojās te uz Loransu, te uz Onorē, zibenīgā ātrumā viņai mainījās garastāvoklis, un viņa atcerējās tikai to, kas atbilda viņas acumirklīgajam noskaņojumam. Un kādi pārspīlējumi! Varbūt es uz visu to skatos tik drūmi aiz bailēm, redzot māmiņu tā pārvēršamies. Katrā ziņā es vēlētos gan viņas, gan mūsu labā, lai tā nenotiktu. Visvairāk mani skumdina tas, ka mēs visi pārāk viegli jūtamies aizvainoti. Mēs esam kā maza pilsētiņa ar trim četriem iedzīvotājiem, novērojam cits citu tāpat kā Montekukulli Tirennu * ... Patiesi visā pasaulē nav otras tādas ģimenes kā mūsu, un man šķiet, jebkurš no mums ir vienreizēji savdabīgs ...

Vēstuli viņš nobeidz spriegi:

Ardievu, māsiņ! Piecelies no atzveltnes krēsla un pavadi savu brālī, viņš ir šeit, pie Tava salona durvīm.

— Skat, cik tev jaukas lampas!

— Tev patīk?

— A, un arī sienas pulkstenis ir ļoti gaumīgs.

— Atgriezies uz pusdienām. Uzmanies, ka neapmaldies Baijē.

— Tad jūs rībināsiet bungas.

— Neaizmirsti: piecos.

— Jā.

— Vai tu ej pastaigāties? — jautā Sirvils, ko sastopu pa ceļam. [18]

— Jā.

— Tad uzgaidi mani, es tevi pavadīšu.

Goddam!' Tas ir tikai sapnis... Paliec sveika, maigs skūpsts Tev no Tevi vienmēr mīlošā aušīgā brāļa.

Šajā spraigajā sarakstē, trāpīgajās piezīmēs par Mātes kundzi, spilgtajā iztēlē, kas aizvien gatava izvērsties dialogā, prasmīgs vērotājs būtu varējis paredzēt nākamo romānistu, kurš izmēģina spārnus.

Loransa neprātīgi steidzās apprecēties. Ģimenē viņu vērtēja netaisnīgi. Loras agrā attīstība, asprātība, veselīgais saprāts aizēnoja jaunāko māsu. Tomēr reizēm, kā raksta Madlēna Faržo, «Loransai uzplaiksnīja tādas asprātības dzirkstis un viņa izteica tik pareizus spriedumus, ka ikkatra māte būtu ar viņu lepojusies, ja viņa būtu bijusi vienīgā meita». Loransas vēstules bija «pilnas valdzinājuma, svaiguma un spontanitātes». Viņa uzdrīkstējās drosmīgi uzbrukt ārstam Nakāram, kas ģimenes acīs bija neaizskarama persona.

Nakāra kungs, kas allaž izsakās skaļās frāzēs un smejas allaž skaļi, šis cilvēks ar lielkundzisko izturēšanos, ar lielajām pretenzijām, ar mazo talantu un ar lielo padevību man šķiet tāds pats ārsts kā jebkurš cits; par slimnieku viņš pārāk neuztraucas — izsmēlis savus daiļrunības krājumus, viņš cilvēku aizsūta uz laukiem, ieteic elpot svaigu gaisu vai doties ceļojumā, kas galu galā ir tas pats ...

Pēc Loras aizbraukšanas Loransai bija izredzes gūt panākumus.

Balzaks Lorai Shvilai 1821. gada jūlijā:

Turklāt Tev jāzina, ka Loransa izveidojusies ļoti gleznaina, viņai ir visdaiļākās rokas un pirksti, ļoti balta ādā un apbrīnojami glītas krūtis; saskarē ar viņu atklājas, ka viņa ir visai asprātīga, un tā ir dabiska asprātība, kas vēl nav attīstījusies. Viņai ir ļoti skaistas acis; sejas krāsa bāla, bet milzum daudziem vīriešiem tāda patīk. Es nešaubos, ka precības viņai nāks ļoti par labu.

Tēvs nedeva meitai laika ne īsti uzplaukt, ne pašai izvēlēties vīru. 1821. gada 19. jūlijā viņš rakstīja Lorai, ka esot «nolēmis izprecināt» Loransu. Līgavaini Bernārs Fransuā bija izvēlējies pēc sava prāta. Viņa vārds bija Armans Dezirē de Senpjērs de Monzegls. Divkārtēja diž- [19] < ilubas partikula — divkārtējs lepnums. Monzegls bija cēlies no tiešām dižciltīgas, kaut ari ne sevišķi senas ģimenes, kurai savā laikā bija piederējusi pils un fermas Vil-parizī. Tiesa gan, ne fermas, ne pils vairs nebija viņu īpašums. Toties Bernārs Fransuā bija pazinis jaunā vīrieša Ievu, ar ko bija sastapies vispirms Karaliskajā padomē, vēlāk Intendantūrā. Tas viņam likās pietiekama garantija. Trīsdesmit trīs gadus vecais līgavainis bija ierēdnis Pilsētas nodevu pārvaldē Parīzē. «Ko vairāk var vēlēties? Varbūt meklēt kādu princi?»

Bez šaubām, līgavaiņa pagātne modināja zināmas bažas: «Viņš ir īsts Parīzes bērns, kas darījis dažādus nedarbus, tomēr nekā apkaunojoša.» Tieši tāpēc, ka viņš dzīvojis vieglprātīgi un izbaudījis visus priekus, pēc kuriem alkst jaunības straujumā, tagad viņam atliek tikai kļūt par labu vīru. Viņš ir karstgalvis? «Protams,» piekrita Balzaka kundze, «bet tikai tāpēc, ka viņš lieliski šauj un rīkojas ar zobenu. Tie ir viņa trūkumi. Lai dievs dod, ka citu viņam nebūtu.» Onorē, kuru nākamā svaiņa pašapziņa kaitināja, bija iesaucis viņu par II Tioubadouio 1 un ironizējoši aprakstīja:

Viņš raksta dzejoļus, ir viens no veiksmīgākajiem šāvējiem, medības ar divdesmit šāvieniem notriec divdesmit sešus putnus... viņš grozās, viņš šauj, viņš medī, viņš jāj, viņš ... viņš ... viņš ...

Loransa bez prieka piekrita šīm laulībām, kuras tēvs bija iecerējis aiz godkāres. Izskatījās tā, ka arī Trubadūrs nemīlēja savu līgavu. Tur nebija ko brīnīties. Parīzes policijas datos viņš apzīmēts kā izvirtis jauneklis, kas bieži apmeklē spēļu elles un meitu mājas.

Bernārs Fransuā steidzināja laulības, baidīdamies, ka šis «ērglis» Monzegls^20 [21] neizvēlas kādu izdevīgāku partiju. Paziņojumi par laulībām tika izsūtīti divos variantos. Pirmajā bija pavēstīts, ka bijušais Karaliskās padomes sekretārs, bijušais Intendantūras direktors Balzaka kungs un kundze izprecina savu meitu Loransu; otrajā de Balzaka kungs un de Balzaka kundze paziņoja par savas meitas Lo-ransas de Balzaka jaunkundzes laulībām ar Armanu Dezirē

Mišo de Senpjēru de Monzeglu. Laulību līgumu parakstīja

1821. gada 12. augustā. Balzaki deva jaunākajai meitai pūrā trīsdesmittūkstoš franku. «Māmiņa uzskata, ka naudas upuris ir vairāk vērts nekā vesels gadsimts labas omas.» Laulības līguma parakstīšanai par godu Vilparizī sarīkoja lielas svinības, «kur bija saldējums, radi, draugi un pat paziņas, kūkas, nugā un citi gardumi...». Bernārs Fransuā nebija tik švītīgs kā parasti. Lauku diližansa kučieris ar neveiklu pātagas cirtienu bija viņam ievainojis radzeni, viņam, kas allaž tik ļoti saudzēja savu redzi un veselību, «nekas nav tik sāpīgi, nekas nemodina tik lielu līdzjūtību kā sievietes un sirmgalvja ciešanas», rakstīja Onorē.

Jauneklis ļoti baidījās, ka ārsts Nakārs aiz pārsteidzīgas labvēlības nesameklē viņam kādu vietu. Tad Onorē pārvērstos:

... par skrīveri, par mašīnu, par manēžas zirgu, kas diendienā ap-rikšo noliktos trīsdesmit līdz četrdesmit apļus, ēd, dzer un guļ noliktajās stundās. Es būtu tāds pats kā visi. Un to sauc par dzīvi — šo vienmuļo dzirnavu ratu griešanos, šo mūžīgo atkārtošanos? Ja vismaz kāds ar savu burvību apstarotu šo salto eksistenci! Es vēl neesmu plūcis dzīves ziedus, kaut jau sasniegti vienīgie mūža gadi, kuros ziedi plaukst! Kam man vairs bagātība un baudas, kad man būs sešdesmit gadi? Vai tad vairs vajadzīgi aktieru tērpi, kad, samaksājis par savu vietu, spēj vairs tikai nolūkoties uz citu cilvēku dzīvi? Sirmgalvis ir cilvēks, kas pusdienas paēdis un vēro tos, kuri tikai tagad sēžas pie galda. Taču mans šķīvis ir tukšs, tas nav zeltīts, galdauts nav spodrs, maltītes nav gardas. Esmu izsalcis, bet manas alkas nekas neremdē! Ko man vajag? ... Lakstīgalu mēlītes, jo man ir tikai divas kaislības — mīlestība un slava, taču neviena no tām vēl nav gandarīta un neviena nekad netiks gandarīta .. .

Man ir tikai divas kaislības: mīlestība un slava, — tas bija viņa iemīļotais teiciens. Gandrīz katrs stingra rakstura jauneklis ir to izsacījis, taču jaunais Balzaks jūtas nepiesātināms. Viņam slāpst pēc pasaules slavas, un viņš baidās pievilties. Kopš oktobra mēneša viņš mazliet nomierinās. Skrīvera vieta viņam būs aiztaupīta, jo sadarbība ar Le Puatvēnu kļūst auglīga. Palērojāla koka galeriju grāmatnīcas īpašnieks Ibērs par astoņsimt frankiem nopērk no viņiem romānu «Biraga mantiniece», ko viņi parakstījuši: «Vjeijrglē un lords Roone» («Roone» ir «Onorē» anagramma). «Sī grāmata ir īsta literāra cūcība,» atzīst pats Balzaks. Ļaundaris tīko iegūt mantojumu; runa ir par ģimenes noslēpumu; iejaucas aizgādnis. Taču divu vecu karavīru tēli, Valtera Skota ietekmē uzzīmēti komiski personāži, ir gluži dzīvi. Romānu pirka laikam diezgan labi, jo par nākošo — «Zanluijs vai Atrastā meita» — viņiem maksāja tūkstoš divsimt franku. Bija pazemojoši publicēt šādu sēnalliteratūru, toties patīkami pateikt ģimenei: «Es pats nopelnu sev iztiku.» Turklāt — vai tā bija likai sēnalliteratūra? Balzaka herkuliskais Zanluijs bija mazliet līdzīgs Pantagrielam. Prasme veikli iestarpināt trakas intrigas atgādināja Bomaršē. Par spīti daudzajām aplamībām, dzīvā darbība un stāstītāja meistarība bija daudzsološa. Gatavu paraugu atdarināšana veicināja dzimuša rakstnieka izveidošanos, pats to neapjauzdams, viņš uzspieda talanta zīmogu šiem darbiem. Taču asas naudas raizes gandēja dotības, vedinot uz sasteigtu strādāšanu. Balzaka smadzenēs jau virknējās skaitļi: «Ja pārdošu par divtūkstoš frankiem romānu «Klotilde de Lizinjana vai skaistais žīds», ko uzrakstīšu viens pats, un, ja es publicēšu četrus romānus, tad kļūšu bagāts.» Patiesi, Onorē tad būtu pelnījis vairāk, nekā bija saņēmis viņa tēvs, strādādams Intendantūrā. Diemžēl visi šie aprēķini bija tikai iztēles augļi.

Onorē sniedza Lorai bēdīgas ziņas par Monzeglu laulāto pāri. Loransa kopš apprecēšanās slimoja, viņai bieži uznāca nervu lēkmes un sāka izkrist krāšņie melnie mati. Vīrs pastāvīgi devās uz medībām un aizvien pameta viņu vienu. Sirgstoša, atrauta no «debešķīgās ģimenes», Loransa «lielā salonā, kas likās melns», lasīja Monteskjē «Likumu garu». Drīz vien kreditori sāka tramdīt Monzeglu, jo Trubadūrs bija līdz ausīm iestidzis parādos. Loransa asarām acīs ieradās Vilparizī sūdzēties. Vecmāmiņa Sa-lambjē svinīgi paziņoja, ka Monzegls esot nevis «ērglis», bet īsts nelietis, uzdzīvotājs, kas «izputinātu arī pašu liel-mogulu». Tāpat kā viņas znotam un mazdēlam, arī vecmāmiņai patika vēsturiski, grandiozi un pārmērīgi salīdzinājumi. «Par tētiņu jāteic, ka viņš kļūst aizvien jaunāks un stāv stingri kā Ēģiptes piramīda zemestrīcē.» Mātes kundze, kas jutās lieliski, braukāja uz Parīzi «savas kaimiņienes de Bernī kundzes elegantajā karietē» un visu ceļu «ņēma uz zoba» laipno dāmu. «Dari nu otram labu!» secināja Onorē, kam bija žēl piemīlīgās kaimiņienes.

«Nomales dāmām», de Bernī kundzei un viņas meitām, tagad bija liela loma Balzaku ģimenes locekļu pārdomās.

Bernī laulātajam pārim Vilparizī piederēja divas mājas: viena līdzās Balzaku mājai, tā bija izīrēta kādam pulkvedim; otra, ko de Bernī bija nopirkuši 1815. gadā no izputējušajiem Monzegliem, atradās pašā ciemata malā, tāpēc bija radies apzīmējums «nomales dāmas». Šī ciemata galējā māja atšķīrās no pārējām tikai ar lielumu un daudzajiem logiem, kas sastāvēja no sīkām rūtīm. Nams nemaz nebija kundzisks, tomēr plašs un ērts; logi vērās uz smiltīm nokaisītu laukumu, ko apmaloja kastēs iedēstīti apelsīnu un granātu koki. Bernārs Fransuā jau sen pazina Gabrielu de Bernī, Karaliskās (un iepriekš Imperatoriskās) tiesas padomnieku. Marē kvartālā abas ģimenes bija dzīvojušas tuvu kaimiņos, taču de Bernī dāmas izturējās pret Balzaka kundzi ar mazliet augstprātīgu labvēlību, turpretī Balzaka kundze un jaunkundzes — ar zināmu goddevību. Lora un Loransa arvien uzģērba svētdienas tērpus, kad devās uzaicināt «nomales dāmas» uz kādām mājas svinībām. De Bernī tiesības uz dižciltības partikulu bija dibinātākas nekā Balzaku tiesības un viņu stāvoklis sabiedrībā augstāks.

Jakobīņu diktatūras laikā, 1793. gada 8. aprīlī, Gabri-els de Bernī bija apprecējies ar Loru Hinneri, vācu tautības artista un Marijas Antuanetes istabenes francūzietes Luīzas de Labordas meitu. Lora bija dzimusi Versaļā 1777. gada 23. maijā, viņas krusttēvs bija Luijs XVI un krustmāte — karaliene. Tāpēc arī meitenītei deva vārdus: Luīza Antuanete Lora. Tas skanēja lieliski. Bērnībā Lora bija dzīvojusi galminieku vidū un uz visu mūžu saglabāja cēlas un graciozas manieres. Pēc mūziķa Hinnera nāves viņa atraitne apprecējās ar Marijas Antuanetes uzticamo piekritēju — kavalieri de Zaržē, kas vēlāk mēģināja organizēt Tempļa cietumā ieslodzītās karalienes bēgšanu. Zaržē noderēja Dimā-tēvam par prototipu romāna «Kavalieris de Mezonrūžs» galvenajam varonim. Šajos traģiskajos apstākļos Loru Hinneri, kurai bija tikko sešpadsmit gadi, steigā salaulāja ar grāfu de Bernī. Jauno pāri gandrīz tūlīt pēc kāzām arestēja. Robespjēra krišana izglāba viņiem dzīvību. 1799. gadā Gabriels de Bernī sāka strādāt armijas apgādes pārvaldē (tad viņš kļuva Bernāra Fransuā kolēģis), 1800. gadā viņš tika Iekšlietu ministrijā par nodaļas vadītāja vietnieku, 1811. gadā — par Parīzes tiesas padomnieku.

Laulātajam pārim bija deviņi bērni; viens dēls un viena meita bija miruši. Ģimenes dzīve bija iedragāta. ( «ībriels de Bernī ar savu vārgo veselību piecdesmit gadu vecumā izskatījās kā sirmgalvis. Ķildīgs, žultains, vienmēr saīdzis, viņš pamazām zaudēja redzi un ļāva sievai pilnīgi patstāvīgi rīkoties ar muižu, «ko viņa graizīja un apcirpa pēc savas patikas», taču vīrs viņai neaiztaupīja pārmetumus, sūdzības un dusmu izvirdumus. Laulātā pāra pagātni aizēnoja dīvains un nožēlojams atgadījums. No 1800. līdz 1805. gadam grāfs un viņa sieva bija dzīvojuši šķirti. Lora de Bernī tolaik bija neprātīgi iemīlējusies «negantā korsikānī, kam dāvāja savu jaunību», un no šī sakara viņai piedzima meita Žilija. Kad baismīgais Kampi pazuda, laulātie draugi izlīga, un de Bernī kungs reizēm pacieta, ka Vilparizī viesojās 2ilija Kampi, «mulsinoši daiļa kā Bengālijas zieds».

Kopš atgriešanās Vilparizī Onorē de Balzaks bieži satikās ar de Bernī kundzi un viņas bērniem. «Jaunkundzes tērpušās baltā un de Bernī kungs ar dēliem melnā» piedalījās ciema svētkos, kā arī Balzaku virējas Luīzas Bruetas bērna kristībās. «Nomales dāmas» Vilparizī izturējās kā pilskundzes.

Balzaks Lorai Sirvilai 1822. gada lebiuārl:

Pateikšu Tev, ka de Bernī jaunkundze^22 krita un tikko nelauza sprandu, ka Elīzes jaunkundze^23 nemaz nav tāda nejēga, kā bijām iedomājušies; viņai ir lielas dotības glezniecībā, sevišķi labi viņai izdodas karikatūras; viņa arī muzicē... ka de Bernī kundze sākusi tirgoties ar auzām, klijām, labību un lopbarību, jo pēc četrdesmit gadu ilgām pārdomām nākusi pie slēdziena, ka nauda ir viss. De Bernī kunga redze šogad nav kļuvusi labāka nekā pērn, un viņš samazinājis savu bērnu spietu, divus no tiem ievietodams koležā (uzskata, ka to sabrūvējis Maniela kungs^24). Vienam no abiem piešķirta stipendija... Mišlēna kundze^25 dzemdējusi meitiņu Mišlīnu, par kuras tēvu uzskatāms Mišlēna kungs. Vispār de Bernī kundzes bērni ir vienīgie pasaulē, kas prot smieties, dejot, ēst, gulēt un runāt, kā pieklājas; arī pati māte vēl joprojām ir ļoti piemīlīga un ļoti mīloša sieviete...

Draiskulīgais tonis slēpa daudz dziļāku interesi. Jauno Onorē, kas bieži apmeklēja «nomales māju», lai pasniegtu stundas Bernī bērniem, bija savaldzinājusi pati māte. Viņa tā nebija gribējusi. Viņa neslēpa, ka četrdesmit piecus gadus veca, turklāt jau vecmāmiņa, un viņai droši vien nenāca ne prātā apburt divdesmit divus gadus vecu jaunekli. Būdama ļoti zobgalīga, pat dzēlīga, viņa jautri izsmēja Onorē par viņa manierēm, plātīšanos un godkārīgajiem nodomiem. Taču viņa atzina, ka jauneklis ir apveltīts ar reti asu prātu, ar ugunīgu temperamentu un lieliskām improvizēšanas spējām, kas lika aizmirst visu pārējo. Lora de Bernī klausījās, kad Onorē «dedzīgi kā jauneklis, kura brūces vēl asiņo», stāstīja par savu bērnību, kurā viņam pilnīgi bija trūcis mātes mīlestības. Viņš savukārt nenogurstoši izjautāja de Bernī kundzi par vecā režīma galma dzīvi; jaunais vīrietis skaidri izjuta starpību starp viņa vecāku draugiem — Marē kvartāla buržuā — un šo karalienes krustmeitu. Viņas sidrabainā balss sajūsmināja Onorē. «Kad viņa izrunā š, tas skan kā skūpsts... Tā viņa neviļus paplašināja vārdu jēgu, aizvilinot manu dvēseli pārcilvēciskos augstumos...» [26]

Pamazām Onorē uzdrošinājās viņu iekārot, jo viņa vēl joprojām bija iekārojama. Viņas seja, gan nebūdama aizraujoši daiļa, tomēr staroja saprotošā labsirdībā. Kakls un pleci viņai bija kā jaunai meitenei. Un, galvenais, Onorē uzminēja, ka šī sieviete, vienīgi viņa spēj dot to, kā viņam trūkst: gaumi, sabiedrības pazīšanu un remdināt alkas pēc mīlestības, kuras jauneklī bija uzpūtis liesmās viņa vecums, lektīra un tēva vaļīgās runas. «Mīlestībai, tāpat kā ģenialitātei, ir sava nojauta.» Piepeši viņš iemīlējās, nekā daudz nezinādams par mīlestību.

Neveiklam neprašām pārsviesties no draiskulīgām valodām ar sievieti, ko ciena, uz viņas iegūšanu šķiet neveicams varoņdarbs. Katru dienu, atstādams de Bernī kundzi, Onorē sevī jautāja: «Vai viņa man piederēs?» Būdams drīzāk maigs nekā pārdrošs, jauneklis klusēja. Viņš tomēr zināja, ka viņa ir nelaimīga. Viņš redzēja, cik ļoti viņa cieta no sava vīra dusmu izvirdumiem un niecības. Pirms septiņiem gadiem viņa bija zaudējusi dēlu, kas tagad būtu ( tnorē vecumā Tas radīja garīgas saites; atmiņas par ļimušajiem ir visai izdevīgas dzīvajiem. Onorē zināja, ka .!'■ Bernī kundzei ir bijis mīļākais, tāpēc viņa nelikās tik nepieejama. Varbūt 1821. gada rudenī, varbūt 1822. gada pavasarī viņš uzdrīkstējās atzīties: «Vispirms Jūs tur saskatīsiet vielu vienai no labākajām zobgalībām pasaulē vai savam garam atbilstošu izklaidēšanos...» [27] [28]

Balzaks de Beml kundzei 1822. gada martā (?):

Kundze, Jums jāzina, ka tālumā no Jums mit būtne, kas brīnumaini spēj pārvarēt atstatumus un pa neredzamiem ceļiem nemitīgi trauc pie Jums skurbā jūsmā; būtne, kas ar prieku dzīvo līdzi Jūsu izjūtām, reizēm Jūs žēlo, reizēm iekāro, taču vienmēr Jūs mīl ar to mīlestības kvēli un svaigumu, kāds plaukst tikai jaunībā; būtne, kurai Jūs esat vairāk nekā draudzene, vairāk nekā māsa, gandrīz kā māte un pat vēl vairāk; Jūs man esat acīm saskatāma dievība, kurai pievēršu katru savu darbību. Patiesībā es sapņoju par diženumu un slavu, bet tikai tādēļ, lai to izmantotu par pakāpienu, kas vedīs mani Jums tuvāk, un katru svarīgu darbu es sāku Jūsu vārdā. Pati to neapjauzdama, Jūs man esat kļuvusi īsts sargeņģelis. Iztēlojieties visu maigumu, pieķeršanos, padevību un jūtu brāzmainību, kāda var iemājot cilvēka sirdī, un tā pulsē manā sirdī, kad domāju par Jums...

Tas viss bija taisnība; ļoti jauni vīrieši gandrīz vienmēr tic tam, ko raksta savās mīlestības vēstulēs. De Bernī kundze zobojās par viņa nopūtām, par viņa romāniem, par viņa izturēšanos. Onorē neatkāpās: «Kādu prieku var atrast tik cēlsirdīga sieviete, izsmejot nelaimīgu cilvēku? ... Jo tālāk, jo skaidrāk es redzu, ka Jūs mani nemīlat un nekad nemīlēsiet... un patiešām mana neatlaidība ir pilnīgs neprāts. Tomēr es palikšu neatlaidīgs.» De Bernī kundze atbildēja, ka Onorē viņu atradīšot vienmēr tikai viņas bērnu vidū, ka viņai ir četrdesmit pieci gadi un viņa varētu būt tam māte. Patiesībā de Balzaka kundze bija vienu gadu jaunāka nekā «nomales dāma». «Augstais dievs! Ja es būtu sieviete, ja man būtu četrdesmit pieci gadi un es vēl būtu daiļa — ai! — es rīkotos pavisam citādi nekā Jūs... Es ļautos savām jūtām, mēģinot tanīs atrast agrās jaunības priekus, nevainīgās ilūzijas, vientiesīgos sapņojumus un citas jauno dienu burvīgās priekšrocības ...»

Onorē apzinās, ka viņam nav ne īstas mīlētāja iznesības, ne drosmes, taču viņš raksta: «Esmu kā jaunava, kas šķiet neveikla, muļķīga, bikla, lēnīga, bet zem šī aizsega slēpj uguni, kurš aprīs pavardu, māju un it visu ...» Onorē salīdzina sevi ar «Atzīšanās» Žanu Žaku Ruso. Vai jaunais Balzaks nav tas pats mīlētāja tips, kas meklē savu deVa-rāna kundzi *, metresi un reizē māti? Vai de Bernī kundzi nesauc par Loru, tāpat kā Onorē māti un vismīļāko māsu? Māsai tagad ir vieta vairs tikai Onorē atmiņās un sirdī. Ap citu, ap jauno Loru pulcējas «amoru nebēdnīgais pūlis, visu baudu cerības».

Pa to laiku nabaga Loransa, kas bija stāvoklī, dzīvoja Senmandē viena ar savu parādos iestigušo Trubadūru un iepazina ceļu uz lombardu, «kur pazuda — uz visiem laikiem — viņas briljanti un skaistā kašmira šalle». Mon-zegls lūdza, lai sievastēvs uzņemas galvojumu piectūkstoš franku lielam aizņēmumam. Bernārs Fransuā uzskatīja, ka vajag «apturēt šīs jaunās Danaīdu mucas izšķērdību», un kategoriski atteicās. Loransu smagi nomāca šīs ķildas, viņai gandrīz uznāca priekšlaicīgas dzemdības. Balzaka kundze apgalvoja, ka «ciešot elles mocības», redzēdama, ka viņas meitai tik slikta kopšana: «Astoņpadsmit gadus veca sieviete un divdesmit četrus gadus vecs akušieris, kas nav iemantojis ne mazāko slavu un uz ko pietiek tikai paskatīties, lai negribētu viņam uzticēt ne kaķi.» Galu galā viss beidzās laimīgi, un 1822. gada aprīlī Mātes kundze aizbrauca uz Baijē.

Onorē palika Vilparizī viens ar tēvu un vecmāmiņu. Mazāk stingri uzraudzīts, viņš labprāt augu dienu būtu uzturējies «nomales mājā». Tur viņu uzņēma visai laipni. Taču viņam vajag vairāk nekā draudzību.

«Kad pirmo reizi Jūs redzēju, man samulsa prāti... Man neeksistē Jūsu četrdesmit pieci gadi, un, ja brīžam tos pamanu, tad uzskatu tos par pierādījumu savas kaisles stiprumam... Jūsu vecums, kas darītu Jūs smieklīgu manās acīs, ja es Jūs patiesi nemīlētu, ir turpretī kā saite, kas ar savu dīvainību un pretrunību vispārpieņemtajiem uzskatiem saista mani vēl ciešāk un kāpina manas jūtas ... Vienīgi es spēju novērtēt Jūsu skaistumu...»

Ja de Bernī kundze noraidīs viņa uzticības zvērestus, piedāvās tikai draudzību, Onorē vairs neredzēsies ar viņu. No kā viņa baidās? «No morāles normām, no paraduniem, nievām?». Onorē zina, ka viņai ir «filozofiski principi», pinti, XVIII gadsimta morāles principi. Ja viņa patiesi ir miii idejām uzticīga, tad «no tām izriet, ka mēs mirstam pilnīgi, nav ne netikuma, ne tikuma, ne paradīzes, ne elles, un mums jāvadās vienīgi no šādas aksiomas: tver dzīvē prieku, cik vien daudz iespējams...». Kļūdama Onorē mīļākā, viņa ne tikai nekritīs negodā, bet darīs godu abiem.

Diendienā pienāk kaislīgas, bieži vien skaistas vēstules. Jaunais Balzaks aizvien raksta vienu vai divus uzmetumus, kurus uzglabā, pēc tam kad pārrakstījis tīri. Viņš uzdrošinās dalīties ar de Bernī kundzi savās filozofiskajās pārdomās. Onorē zina, ka viņa ir inteliģenta, un cer viņu ieinteresēt, aprakstot domu virkni, kas pēc Leibnica uzskata stiepjas no matērijas uz cilvēku. «Leibnics apgalvo: jau tāpēc vien, ka dabā koki rodas un aug, tiem piemīt apziņa, tikai ārkārtīgi neskaidra.» Lora de Bernī noklausās, smaida, bet tad piekodina jaunajam filozofam nerunāt vairs par mīlestību, citādi viņa ar to vairs nesatiksies.

Balzaks de Bernī kundzei:

Domāju, ka esmu pareizi sapratis Jūsu vēstuli. Tā ir ultimāts. Ardievu, esmu izmisis, tomēr labāk paciešu trimdas nekā Tantala mokas. Jūs nemaz necietīsiet, un Jums, protams, ir vienalga, kas ar mani var notikt. Kaut Jūs spētu domāt, ka nekad neesmu Jūs mīlējisl Ardievu...

Bez šaubām, Onorē negrib pārtraukt satikšanos. Un vai Bernī kundze to vēlas? Vai nav patīkami sievietei četrdesmit piecu gadu vecumā tikt pielūgtai? Jauneklis gan ir mazliet lempīgs, viņa vulgārie vecāki nemaz netīk Marijas Antuanetes krustmeitai. Bet vai tas ir svarīgi? «Zieds var uzplaukt pat mēslu kaudzē,» un viņai ir pārāk attīstīta gaume, lai neuzminētu, ka šādu vēstuļu autors stāv tālu pāri viduvējībai. Viņš sacer vājus romānus. Bet vai tie maz ir tik vāji? De Bernī kundze iedvesmos jaunekli uz citādiem, vairāk viņa cienīgiem, palīdzēdama viņam iepazīt sabiedrību un sievietes. Diendienā abi tēlo, ka gatavojas šķirties. Kā mīlētāji Mol jēra lugās viņi uznāk uz skatuves viens no pagalma, otrs no dārza puses un sastap-damies smaida. Kādu vakaru atvadījies Onorē atgriežas un atrod de Bernī kundzi domīgu; abi atsēžas uz sola satumsušajā dārzā, zem zvaigžņotās debess. Viņa dāvā jauneklim pirmo skūpstu.

Balzaks de Bernī kundzei:

Vai Jūs domājat par mani tik daudz, cik es par Jums? Vai mīlat mani tik stipri, kā teicāt? ...

Cik daiļa Jūs bijāt vakar! Daudz reižu savos sapņojumos esmu Jūs iedomājies spožu un valdzinošu, bet atzīstos, ka vakar Jūs pārspējāt savu sāncensi, manas domas vientuļo radību, un atstarojāt visā žilbinošajā skaistumā, ar kādu iztēlē tik devīgi Jūs apveltīju, necerēdams skatīt Jūs tādu īstenībā. Nestāstiet man vairs par saviem gadiem, es par to tikai pasmietos, taču tie būtu muļķīgi joki, jo neviens cilvēks neteiks, ka Jums ir pilni trīsdesmit!

Atzīstieties, Jums bija mugurā tas pats pieguļošais tērps, kas svētdien, un vakar Jūs to uzvilkāt tāpēc, lai neviens nevarētu spriest, ka tas uzvilkts manis dēļ; Jūs gribējāt man sagādāt patikšanu, lai atlīdzinātu par nejaukajām papiijotēm. Taču, lai darītu mani pilnīgi laimīgu, Jums vajadzēja, kad atnācu, man pateikt tikpat mīļi labdien, kā pateicāt arlabvakar.

Kādu laiciņu viņa vēl vilcinājās. Solījumi mijās ar atraušanos pēdējā mirklī. «Nekas nekavēs mani,» viņš rakstīja, «pulksten desmitos būt pie dārza vārtiņiem un palikt tur, domājot par to, kuru man vajadzēja satikt. Būs jauki gaidīt, pat bez cerībām.» Kādu vakaru Onorē izlikās aizejam, tad atgriezās, atrada viņu dārzā, un viņa padevās.

Balzaks de Bernī kundzei 1822. gada maijā:

Ai, Lora, rakstu Tev šajā klusajā naktī, ko visā pilnībā aizpildi Tu un atmiņas par Taviem neprātīgajiem skūpstiem! Par ko gan es spētu domāt? Visas manas domas ir pie Tevis. Jā, tagad mana dvēsele ir pilnīgi piekļāvusies Tavai dvēselei, un turpmāk es vienmēr iešu Tev līdzi.

Ai, mani ieskāvusi liegi valdzinoša, maģiska burvība; redzu tikai mūsu solu; jūtu Tavus maigos glāstus, un ziedi, kas ir man priekšā uz galda, kaut ari jau vītuši, glabā skurbinošu smaržu. Tevi nomāc bažas, un Tu tās izpaud izmisīgā noskaņa, kas plosa manu sirdi. Ak vai! Tagad esmu pilnīgi drošs par saviem zvērestiem, jo Tavi skūpsti nekā nav mainījuši. Kaut gan jā, tomēr esmu mainījies: mīlu Tevi neprātīgi.,.

Balzaku vajā atmiņas par Ruso, un viņš sauc de Bernī kundzi par «mīļo māmulīti». Onorē ir grūti atrauties no viņas klātbūtnes. Reizēm, vakarā atvadījies no de Bernī kundzes, viņš atgriežas viens «pie iemīļotā sola» un sēr-dienīgs, skumjš gremdējas sapņos. Kad viņš aiziet atpakaļ vecāku mājās, tur viss viņam liekas pelēcīgs, bezkrāsains. «Vecmāmiņas smaids man nepatika, tēva balsij vairs ne-

I>ii.i pievilcības, un es ar asarām acis lasīju avīzi...» Jau-iirklim vairs nesagādāja nekāda prieka pat lādzīgās Ko-nuMia mātes sirsnigie smiekli, kad viņa, lasidama «Žanu l.iiiju», sacīja: «Onorē kungs, šī grāmata ir ļoti uzjautrinoša!» Jauneklis rakstīja māsai Lorai: «Kaut dieviem būtu lnbpaticis, ka es nemaz nebūtu piedzimis... Jūtos nelaimīgs viens un tikpat nelaimīgs ļaudīs ...»

Kaislības pārņemti cilvēki ātri vien zaudē piesardzību; Onorē sāka pārāk bieži apmeklēt «nomales dāmas». De Rernī kundzes bērni visu saprata, apsprieda un nosodīja.

«Man šķiet, ka mēs nespējam izlikties, un meiteņu asais skatiens mūs atmasko. īsti nezinu, bet tagad Tava E. [29]pietvīkst, tiklīdz uz viņu paskatos ... Par A.[30] jāteic, ka viņas acis izpaužas nicinājums un vēl daudzas līdzīgas jūtas. 2.[31] jau sen mūs izpratusi, un visas viņas izturas pret mums ar nelabvēlību, ko vairs neslēpj...»

Tagad de Bērni kundze ir pārdroša, un viņas jaunais mīļākais lūdzas, lai viņa izturas uzmanīgāk. Arī Mātes kundze ir atgriezusies no Baijē, visu uzminējusi un ļoti greizi skatās uz dēla neskaitāmajiem apmeklējumiem «nomales mājā», īpaši uz viņa naksnīgajām pastaigām. Jauneklis nav spējīgs noslēpt savas jūtas. Balzaka kundze zina, ka Onorē mīl savas mātes laikabiedreni un, šīs mīlestības apmāts, vairs nestrādā. Mātes kundze izšķiras ātri: dēls jāaizsūta uz Baijē pie Sirviliem.

Kā Onorē varētu pretoties? Māte cieši nolūkotos uz viņu ar zilajām, saltajām acīm, kas viņu stindzina. Turklāt viņš priecājas par atkalredzēšanos ar māsu, par iespēju pavērot Baijē un jaunā pāra dzīvi, bet skumst par šķiršanos no mīļākās. Vismaz viņš grib «paskatīties uz solu» vēl pēdējo reizi un pat... Viņš uzdrošinās lūgt vairāk! Lai de Bērni kundze aizbrauc uz Parīzi! Tur viņš būs viens pats vecāku saglabātajā apmešanās dzīvoklī. «Vai Tu nevari tur ierasties?» Onorē plāns ir šāds: trešdien, 8. maijā, viņi «vēl paskatīsies uz solu»; svētdien, 12. maijā, abi satiksies un paliks kopā Parīzē, un 14. maijā viņš dosies uz Baijē.

Vecāki jūtas apmierināti, ka Onorē aizbrauc.

Bernārs Fransuā Lorai Sirvilai 1822. gada 18. maijā:

Aizsūtām pie Jums Onorē... Viņš katru dienu kaut ko iemanto pasaules iepazīšanā... bet nesasniedz nekā vai gandrīz nekā vissvarīgākajā jautājumā: veselības kopšanā. So dienestu viņš nav pratis noorganizēt. Ja arī viņš reizēm par to iedomājas, kad saņem no sava organisma stingrus brīdinājumus, tad lēmumu pieņemšanu, kā rādās, vienmēr atliek ūz rītdienu ...

Onorē izdevās atbīdīt aizbraukšanu līdz 21. maijam. De Bernī kundze ceļam uzdāvina jauneklim pudeli tualetes ūdens, «savu amuletu» un Šenjē dzejoļus, kurus kopīgi bija lasījuši; viņš izkaulē no iemīļotās solījumu, ka viņa katru nedēļu uzrakstīs «sīkiem burtiem, neatstājot tukšas vietas», vēstuli, ko adresēs «Onorē kungam, dzīvojošam pie Sirvila kunga, Tentīra ielā, Baijē». Cik bēdīgi ir šķirties! Jāpamet viss: parastās nodarbošanās, izpriecas. Bet kā lai izvairās? «Liktenīgais ceļojums ir tik stingri izlemts, ka māte par to runā tā, it kā es jau būtu ceļā...» Meitai Lorai Balzaka kundze paziņo, ka Onorē esot aizbraucis «nožēlojamā stāvoklī» un viņi atvadījušies diezgan vēsi. Mātes kundze gan izsakās pārāk dramatiski. Luijs Bruets, mājkalpotājs, kam bija uzdots pārliecināties, vai Onorē tiešām aizceļo, atgriezies mājās, stāsta, ka jaunais kungs ceļojot kopā ar «ļoti piemīlīgu grāfieni» un jau esot sarunājies ar to aizbraukšanas mirklī. Paklausieties! Ja jau zēns pat ceļā flirtē, tad ļaunums nav tik liels, kā nobažījušies vecāki bija iedomājušies. Īstenībā Onorē tik ļoti mīl dzīvi un tik viegli iztēlē to pārveido, ka tā nespēj pārāk ilgi viņu darīt nelaimīgu.

VI

INTERLŪDIJA BAIJE

Bieži esmu bijis ģenerālis, imperators: esmu bijis Bairons un pēc tam — nekas. Parotaļājies cilvēku esības smailēs, es aptvēru, ka tikai vēl jārāpjas visos kalnos.

Balzaks

Jaukajā Normandijas pilsētā Baijē diližanss, ar kuru atbrauca Balzaks, apstājās ostas tuvumā pie pasta kantora. Svainis aizveda viņu uz Tentīra ielu. Zaļā krāsa lobī-j.is nost no mājas vārtiem. Jauniņā mājkalpotāja ar kokvilnas aubīti galvā bikli paklanījās, ielaizdama viesi. Ar pulēta riekstkoka paneli izliktā viesistaba izskatījās drūma, «tanī bija simetriski novietoti ar izšūtu audumu apvilkti zviļņi un senatnīgi atzveltnes krēsli». Trīs logi vērās uz parastu provinces dārzu. «No rūpīgi nospodrinātās grīdas līdz zaļi rūtotajiem audekla aizkariem viss laistījās klosteriskā spodrībā.» [32] Lora bija laba mājasmāte. Cik laimīgs jutās Onorē, atkalredzēdamies ar savu mīļmāsiņu Loru, kas bija viņam garā tik radniecīga!

Loru šis apmeklējums pilnīgi sajūsmināja. Kā pieklājas īstai Marē kvartāla meitai, viņa tiešām mīlēja vīru. Taču viņa garlaikojās Baijē. Šeit ieradusies, viņa bija sacēlusi sensāciju ar savu spriganumu un pašapziņu. Bet Sirvils, parasts tiltu un ceļu būvju inženieris, kā zināms, pelnīja ne vairāk par divsimt sešdesmit frankiem mēnesī. Valsts izmantoja cilvēku ar Politehnikuma izglītību oļu vai bruģakmeņu mērīšanai uz ceļiem, novadtekņu ierīkošanai, ceļmalu nolīdzināšanai, grāvju rakšanai. Darbu vienmuļība vīram derdzās, un ikdienas pelēcība pievīla sievas cerības. Viņa sapņoja par greznību, viņš — par lieliem darbiem, par tiltu un it īpaši kanālu būvēm. Ai, kanāli! «Dārgais inženieris» no tā tomēr nezaudēja ne tuklumu, ne labo omu; patīkamu pārmaiņu viņam sagādāja svaiņa ierašanās, jo Onorē ne tikai pats loloja milzum daudz ieceru, bet labprāt sajūsminājās arī par citu nodomiem.

Ar Loru Onorē runāja par savām grāmatām. Viņš apstiprināja, ka «Biraga mantiniece» esot «cūcība», toties «Klotilde de Lizinjana», kas drīz nākšot klajā, būšot šedevrs. Onorē bija paņēmis līdzi darbu: iesākto romānu «Vanklors» un plānu jaunam sacerējumam «Ardennu vikārs». Arī Lorai netrūka ideju. «Vikāru» viņi rakstīs trijatā, un visa ģimene kļūs bagāta; pēc tam viņi izdarīs uzbrukumu teātrim. Visu laiku, kamēr brālis viesojās pie māsas, mājā neapklusa smieklu un sarunu trio. Onorē, ne-apāvies, neapsējis kaklasaiti, vāļājās pa dīvānu apvalkātām biksēm kājās. Brālis ar māsu tērzēja par vecmāmuļu, par vecākiem, par nabaga Loransu, «Klarisu Harlou» un «Jūliju» *. Sirvils paņēma līdzi Onorē uz Kanu, uz Šerbūru. Lora iepazīstināja brāli ar Baijē iedzīvotājiem. Romānists vāca iespaidus, uzsūca atmiņā ainavas, pilsētas skices, sveču noslēpumaino mirgojumu katedrālē, kādu augstu dāmu (grāfieni d'Otfeiju), ko mljākais bija pametis. Klīda valodas, ka Balzaks mēģinājis triecienā ieņemt pamesto cietoksni, bet karagājiens beidzies ar visnožēlojamāko atkāpšanos. Viņš sīki izjautāja māsu par Baijē dažādajām sabiedrības šķirām. Viņu interesēja viss. Viņa apbrīnojamās spējas gluži kā dabaszinātniekam atšķirt dažādās sugas deva viņam iespēju saskatīt nelielajā Baijē to pašu sabiedrības struktūru, kāda Restaurācijas laikā bija sastopama visās Francijas mazpilsētās: kāda gandrīz karaliska ģimene, kas piecdesmit ljē tālāk nevienam nav pazīstama, bet ir radniecības saitēm saistīta ar ievērojamākajām Parīzes ģimenēm; kāda daudz bagātāka, toties ne tik sena dzimta; dažas dižciltīgas vecmeitas; un, beidzot, nedaudzi buržuā, kas aiz viņu lojalitātes iecietīgi tiek pieņemti šajā miniatūrajā Senžermēna priekšpilsētā.

Pa to laiku «Klotilde de Lizinjana» bija laista klajā, un kādā dienā no Mātes kundzes pienāca brāzmaina vēstule, kādas viņa prata rakstīt lieliski.

Balzaka kundze Lorai Sirvilai 1822. gada 5. augustā:

Mana labā Loreta, kopš dažām dienām mani māc jaunas bēdas . .. Tās man sagādājis Onorē, labais, lieliskais Onorē, kas, pats to negribēdams, iedūris man dunci krūtīs. Tu, mīļo draudziņ, vēl nezini, cik jūtīga un stipra ir mātes patmīlība, kas rodas aiz katrai labai mātei piemītošās tieksmes redzēt savu bērnu kļūstam par kaut ko; to pašu es vēlējos savam Onorē; pagaidām mani sirsnīgie vēlējumi patiesi it nemaz netiek piepildīti.

Jūs tagad brīnīsieties: «Kas mūsu mātei padomā? Kādēļ viņa mums to visu stāsta?» Tūlīt Jums paskaidrošu. Es gribēju, iekams rakstīju šo vēstuli, kuru, es ceru, Jūs izlietosiet tā, kā es vēlos, — gribēju, lai Onorē nobeidz darbu, kuru viņš pie Jums esot strādājis; ceru, ka Jūsu aizrādījumus viņš uzklausīs vairāk nekā tos, kurus viņam izteicu par nelaimīgo «Klotildi».

Mātes kundze, kas savā laikā bija noklausījusies «Klo-tildes» lasījumu un uzaicinājusi autoru pārstrādāt tekstu, tagad atklāja, ka Onorē nebija ņēmis vērā viņas aizrādījumus. Iespiestais romāns viņai iedvesa šausmas. Ko Sir-vili domājot par trauslu staru, par ik lappusē atkārtotu piemīlīgs, par samtainām kustībām, par dzīvību radošām sulām? Daudzas kļūdas klausītājiem paslīdējušas garām tāpēc, ka Onorē lasījis dedzīgi, izjusti. «Lasīdami ar auk-,lu prātu,» Onorē vecāki ievērojuši romāna nopietnos trūkumus. Plāns esot labs, sižets jauks, bet, kad autors gribē-ļis paspīdēt ar asprātību un uzrunājis lasītāju, tad apliecinājis sliktu gaumi. «Biju sagaidījusi uzslavas no visām pusēm. Nekā tamlīdzīga.» Un Mātes kundzei dzīvē svarīgākais bija «sabiedriskā doma». Draugi atzīst, ka jaunajam autoram esot spilgta iztēle, bet tūlīt pat piebilst, ka viņam trūkstot spriešanas spēju. Viņam esot kaitējis Rablē, vēl vairāk Sterns un arī biežā saskare ar jaunekļiem, kuri cits citam maitājot gaumi. «īsi sakot, esmu noskumusi, un teikšu to vēl un vēlreiz.» Viņa tikai neuzdrošinoties to pasacīt dēlam, jo tas ātri zaudējot drosmi, «Onorē uzskata sevi par visu vai par neko». Tātad Balzaka kundze sagaidot no Sirviliem, ka viņi saudzīgi darīšot to visu zināmu Onorē.

«Jums jāparunā ar Onorē vēl par kaut ko tikpat svarīgu: viņš ir pārāk paļāvīgs uz savām zināšanām, un šī pašpaļāvība visus aizvaino. Dablēna kungs, kas viņu tiešām mīl, tomēr nosoda viņa acumirklīgās noskaņas ietekmētos spriedumus .. . Onorē pietiekami neuzmanās sabiedrībā, viņam mēle ir trīspusīgi griezīga. De Bernī kundze, kas noskaņota viņam ļoti labvēlīgi, tāpēc ka viņas dēls būtu bijis Onorē vecumā, man nesen teica, ka arī viņas mājās Onorē bieži vien izturoties gluži smieklīgi un neesot iemīļots. . . «Esmu viņam pieķērusies,» de Bernī kundze man sacīja, «es dotu daudz, ja viņš apsvērtu savus vārdus, savu izturēšanos un toni.»

Onorē turklāt esot devis goda vārdu (grāmatizdevē-jam), ka pēc «Klotildes» klajā laišanas viņš panākšot, ka par romānu parādīšoties raksti avīzēs. Viņš, pēc mātes vārdiem, esot paļāvies uz saviem draugiem, «sīkiem lielībniekiem, kuri te dirn jau pāris dienu» un kuriem neesot nekādas autoritātes. «Vajadzīgas neskaitāmas protekcijas.» Taču protežētāji atturoties, jo grāmatā esot pārāk daudz trūkumu. Pat labais ārsts Nakārs esot teicis: «Kāpēc Onorē, kas zina, cik viņš man mīļš, neatnāca pie manis nolasīt kaut vai grāmatas sākumu? Pat pirmajā lappusē ir kļūdas!»

Mātes kundze izklāstīja vēl citus iebildumus. Viņai esot iešāvusies prātā lieliskā doma vīram uz septiņdesmit sesto dzimšanas dienu, 1822. gada 22. jūlijā, nopirkt «Klotildes» pirmo eksemplāru. Jauki, vai ne? Taču Onorē pat neesot viņai pateicies par šo uzmanību! Tas viss viņai radot milzīgus nervu satricinājumus. Galu galā viņa cerot, ka pirms Onorē aizbraukšanas Sirvili pagūšot viņu nostrostēt — protams, ne tā, lai viņam galīgi sašļūk dūša, bet draudzīgi liekot saprast, ka viņam vajag sevi kontrolēt, nejusties pārāk viszinīgam, pārāk izglītotam. Un it īpaši neesot jāaizmirst, ka piecpadsmitajā ir vecmāmiņas dzimšanas diena.

Lora ar lielu taktu veica viņai uzlikto misiju: «Nabaga mīļmāmiņ, kad lasīju Tavu vēstuli, man acīs sakāpa asaras un es nodomāju: «Cik bēdīgi ir būt mātei! .. .» Tālāk viņa atzina, ka Balzaku četri bērni sagādājot daudz sirdēstu «mīļmāmiņai», taču Loras princips esot — «viss ir labi, kas notiek», un viņa mēģinot saskatīt stāvokli rožaināku. Vispirms «Klotilde» nemaz neesot tik vāja grāmata, pat daudz labāka par «Biraga mantinieci» un «Zaņu Luiju», kas Loru esot «satriecis». Nenoliedzami, grāmatā sastopami atkārtoti vārdi, paviršības; šīs kļūdas radušās tāpēc, ka Onorē raksta divos mēnešos četrus sējumus. Atsevišķas nodaļas visā pilnībā esot labas. Autora spēcīgā iztēle solot daudz. Onorē atzīšot pamatoto kritiku. Sākumam Lora bez jebkādas diplomātijas esot viņam nolasījusi visu mātes vēstuli, «tik apvaldītu, gudru un taisnīgu».

«Onorē nekā neatbildēja, tikai piekrita, ka viss esot taisnība, un izskatījās saviļņots un skumjš; klusēdams viņš apsēdās uz dīvāna un ļāva man komentēt Tavu vēstuli. Ja es būtu iepriekš paskatījusies uz viņu, tad vairs nekā nebūtu sacījusi, jo viņam bija ļoti bēdīgas acis; es pati būtu apraudājusies un aizmukusi...»

Onorē var liekt, tikai aizkustinot viņa sirdi; ar maigumu viņu iespējams aizvest, kur vien vēlas. Un tad, mīļā māt, rāj viņu tikai par svarīgām lietām; mazāk svarīgajās ļauj viņam pilnīgu brīvību. Kāda tam nozīme, vai viņš ģērbjas tā vai citādi? Kāda tam nozīme, ja viņš sīkumos dažkārt ir nevērīgs, pat ja neizpilda vienu otru mazsvarīgu pienākumu? Vai Tu neesi droša par viņa jūtām? Kura būtne var viņam līdzināties labsirdībā? Tiesa gan, viņam ir svārstīga oma, te viņš ir skumjš, te līksms, — bet kas par to? Vai katram cilvēkam nav savas vājības? Neievēro šo svārstīgumu; Tu darīsi viņu laimīgu un arī pati tāda būsi.

Starp citu, «mīļmāmiņa» uz to skatās pārāk drūmi. Romāns nav parakstīts ar Balzaka vārdu, ģimenes gods nav apdraudēts; grāmatu varbūt labi pirks. Vai romāni, kurus ea

raksta, lai nopelnītu iztiku un necerot, ka tie nesīs slavu, kādreiz ir bijuši šedevri? «Onorē nedomā kļūt ne par jaunu Ričardsonu, ne Fīldingu, ne Valteru Skotu, jo tas nav viņa žanrs... Jūs šim darbam esat piešķīruši vairāk nozīmes nekā viņš pats.»

Pareizi vārdi. Onorē tolaik tiešām centās ne tik daudz uzrakstīt šedevru, cik nopelnīt naudu. Viņš tomēr saprot, kas literatūrā ir īstens lielums, un nojauš, kāds ir labs stils, bet, neprazdams sasniegt pilnību, tīši raksta nevērīgi. Viņš kļūs par ģēniju neviļus.

«Kurš autors,» Lora turpina, «ir rakstījis no paša sākuma labi? Vajadzīga pieredze, un Onorē ar katru dienu raksta labāk.» Pēc tam Lora maina tematu: Sirvils labprāt gribētu pārcelties tuvāk Parīzei. Viņa un vīrs ļoti skumst, ka Onorē jau nākamajā dienā (1822. gada 9. augustā) brauks projām: «Sirds mums sažņaudzas ... Esam kopā pavadījuši divus patīkamus mēnešus. Jutīsimies kā no laivas izsviesti, kad vairs nebūs pie mums mana jaukā brāļa, mīļā Onorē, bet varbūt drīz atkal redzēsimies. Tas ir man mierinājums...»

Kas Onorē sagaidīja Vilparizī? Balzaka kundze bija uzņēmusi savā mājā nelaiķes māsas dēlu Eduāru Malī', divdesmit divus gadus vecu diezgan turīgu jaunekli, kas bija pilnīgs bārenis un slims ar tuberkulozi pēdējā stadijā. Viņam gandrīz nekas vairs nebija atlicis no plaušām; nakti viņš pārgulēja Onorē istabā, dienu gulšņāja uz saliekamās gultiņas kaut kur dārzā. Vecmāmiņa, mazdēla mīlestības sakara uzticamā līdzzinātāja, pa Onorē prombūtnes laiku bija kalpojusi par slepenu vēstnesi starp viņu un de Bernī kundzi. «Kaimiņienes no nomales mājas, kā parasti, mūs apmeklē,» cienījamā atraitne rakstīja mazdēlam. «Šīs dāmas ir ļoti laipnas pret mūsu slimo jaunekli... Ar interesi apvaicājas par Tevi.» «Nomales dāma» nesa no savas fermas svaigu sviestu nabaga Eduāram — cildens iegansts, lai dabūtu ziņas par Onorē. «Tava vēstule ir nodota,» viņam rakstīja pakalpīgā vecmāmuļa.

No Baijē Onorē pirms aizbraukšanas bija aizsūtījis de [33]

Bērni kundzei melanholisku vēstījumu: «Neuzdrošinos sacīt, ka Jūs mani skumdināt, neliekot vairs ziedus savās vēstulēs. Tualetes ūdens man izbeidzies, un, ja nebijis Šenjē, tad es būtu bez amuleta ... Ir cilvēki, kas piedzimst zem nelaimīgas zvaigznes; es esmu viens no tiem.» Jautrais puisis pārdzīvoja verterisma krīzi. Cik daudz zaudētu ilūziju par sevi pašu un par savu mākslu! «Kaut dieviem būtu labpaticis, ka es nebūtu piedzimis!» De Bērni kundze velti apgalvoja, ka esot «atguvusi gribas brīvību», citiem vārdiem sakot, ka vīrs turpmāk viņai vairs nestāsies ceļā. «Es brīvprātīgi atsakos Jūs satikt,» viņš sērīgi rakstīja. Neveiksme ar «Klotildi» viņu nomāca.

Balzahs de Beml kundzei 1822. gada 30. jūlijā:

Esmu vīlies pats sevī; vēl vairāk, esmu vīlies arī dzīvē... Turpmāk samierinādamies ar to, ka mājošu Jūsu sirdī, ja man tanī ir tāda vieta, kāda Jums ir manā sirdī, es gremdēšos atmiņās, ilūzijās, sapņojumos, un mana dzīve noritēs tikai iztēlē, kā pa daļai jau ir...

Salambjē kundze Lorai Sirvilai:

Tad nu Tavs brālis atgriezīsies mājās. Kaut dievs dotu, ka visi viņa lielie nodomi neizkūpētu gaisā kā parasti, jo viņš ne vienmēr iepriecina vislabāko māti pasaulē.

Vecmāmiņa nesaprata, ka ar saviem «lielajiem nodomiem» Onorē centās vērst par labu likteņa netaisnību un aizmirst vilšanās, kādas viņam sagādāja reālā dzīve. īstenība sagrauj ilūzijas; literārā daiļrade tās atdzīvina. «Virs šīm ilūzijām, pārāk kustīgas iztēles iznesīgajām meitām,» Onorē rakstīja «nomales dāmai», «vienmēr mirdzēs nedziestoša zvaigzne, kas man būs kā ceļa rādītāja. Tā būsiet Jūs, mana mīļā draudzene.» Vai viņam nevajadzēja apmierināties tikai ar savas zvaigznes vērošanu?

Balzaks de Bērni kundzei:

Kad cilvēks ir viduvējs, kad visa viņa bagātība ir tikai dvēsele bez žults un bez auglības, tad vajag ieskatīties patiesībai acīs; viduvējība nevienam nevar sniegt lielu tīksmi; tam, kurš nespēj dziļi saviļņot un bārstīt dārgumus, kādus cilvēkam dod slava, talants un gara diženums, ir jāaiziet no skatuves, jo nevajag otru maldināt. Citādi tā būtu morāla blēdība, tāpat kā ieteikt māju, kura ir tuvu sabrukumam. Ģēnija un izcilu cilvēku priekšrocības ir vienīgās, ko nevar ar varu sagrābt. Punduris nevar pacelt Herkula milnu.

Esmu jau teicis, ka miršu aiz bēdām tai dienā, kad skaidri atzīšu, ka manas cerības nav iespējams īstenot. Kaut gan vēl nekā neesmu • i.i 11 jis, tomēr nojaušu, ka šī diena tuvojas. Kļūšu pats par savas i. iries upuri. Tāpēc sirsnīgi lūdzu Jūs, Lora, nepieķerieties man; uz i < jirm lūdzos, pārraujiet jebkuras saites ...

Vai tās bija mīlētāja šaubas? Vai arī viņš neskaidri nojauta, cik trausla ir šī mīlestība, kuru laiks neatvairāmi i/.postīs? Daudz vēlāk Balzaks rakstīja:

«Spēja jutekļu poēzijas atmoda rada spēcīgas saites, kas sien jaunekļus pie gados vecākām sievietēm, taču šīs saites ir līdzīgas katordznieku važām, tās atstāj dvēselē neizdzēšamas pēdas un priekšlaicīgi rada nepatiku uz skaidru, šķīstu mīlestību . . .»'

Pagaidām Onorē mīlas alkas nomāca visas šaubas. Tanī pašā vēstulē de Bernī kundzei nedaudz rindu tālāk viņš izsaka daudz maigu jautājumu. Vai viņa pastaigājas pa pļavu un pa dārzu? Vai apsēžas uz viņu sola? Vai iet ārpus dzīvžoga? Un kā ar klavieru spēli un dziedāšanu — vai to viņa atmetusi? Kamēr Onorē rakstīja šo vēstuli, Sirvils blakus dudināja «Cik gara šī diena». Žēlīgais dievs! Cik slikti viņš dziedāja! Un cik saltas ir Normandijas debesis!

Kad Balzaks atceļā devās cauri Parīzei, viņu notvēra grāmattirgotājs un izdevējs Saris Aleksandrs Polē, kas viņam piedāvāja parakstīt līgumu par diviem romāniem — «Simtgadīgais» un «Ardennu vikārs»; grāmatas izdos tūkstoš eksemplāros, par ko autors dabūs divtūkstoš franku, no kuriem sešsimt skaidrā naudā, «apgrozībā esošās monētās», un atlikumu vekseļos ar termiņu pēc astoņiem mēnešiem. Stāvoklis tātad nebija tik bēdīgs. Taču abus romānus vajadzēja nodot līdz 1. oktobrim. «Vikāra» manuskriptu Onorē bija atstājis Baijē, jo Sirvili, kas nešaubījās par savu talantu, gribēja strādāt pie romāna.

Balzaks Lorai Sirvilai, Vilparizi, 1822. gada 14. augustā:

Tātad pa septembra mēnesi «Vikārs» jādabū gatavs. Domāju, ka Jūs katrs nespēsiet uzrakstīt pa divām nodaļām dienā, lai es «Vikāru» saņemtu 15. septembrī, un ari tad man paliktu tikai pāris nedēļu pārstrādāšanai. Aprunājieties savā starpā ... Ja kaut cik jūtat man līdz, tad atsūtiet to sasodīto «Vikāru», bet, ja domājat, ka es niekojos, tad aizsūtīšu Jums Polē līgumu, kurā fiksēts sods, ja grāmata autora vainas dēļ netiek iespiesta novembrī... Tāda noraušanās Tev, Lora, nebūs pa spēkam. Es neticu, ka Tu vari uzrakstīt sešdesmit lappuses romāna [34] dienā. Ja nu Jūs tomēr varētu, ja Jūs par abiem apņematies romānu man atsūtīt 15. septembrī, tad dariet to, bet, ņemot vērā nolādēto līgumsodu, ja 17. septembrī vēl nebūšu dabūjis manuskriptu, tad ķeršos pats klāt, un Jūs jau zināt, ka tam Polē mēneša laikā var uzrakstīt romānu...

Ģimene pa to laiku grasījās pārvākties uz citurieni. Vilpariz! mājas īpašnieks brālēns Antuans Salambjē nekustamo īpašumu bija pārdevis savam brālim Šarlam, un tas gribēja īres maksu palielināt uz piecsimt frankiem gadā. Sašutušie Balzaki nolēma atgriezties Parīzē. Tur viņi bija sameklējuši «kaktu» Ruādorē ielā, kur Onorē arī bija paredzēta istaba. Diemžēl slimo Eduāru Mali nevarēja pārvest. Tas, nabaga velns, guļamkrēslā agonizēdams, mācījās izšūt. Bernārs Fransuā turpretī bija lieliskā formā, par viņa asprātībām Onorē smējās locīdamies. Rosīgā un kustīgā Balzaka kundze braukāja uz Parīzi «apstrādāt» kādu ietekmīgu draudzeni (Delanuā kundzi), lai tā izgādā Sirvilam darbu Montaržī vai Pontuāzā, tad viņš būtu tuvāk Parīzei. Mātes kundze bargi strostīja Onorē, ka viņš bija aizmirsis Baijē «dvieli ar sarkanu malu un mutautiņu», kas no namamātes viedokļa bija nepiedodams pārkāpums. Onorē nolasīja Vilparizī saviem parastajiem klausītājiem Normandijā uzrakstīto romāna «Vanhlors» (vai «Bālā 2anna») sākumu, kas visiem patika diezgan labi, kaut gan viņš tanī bija uzmetis diezgan smieklīgu savas mātes portretu. Viņš katru reizi skrēja sagaidīt diližansu, cerēdams saņemt «Ardennu vikāru».

«No visas sirds apskauju Sirvilu un Tevi arī, cik vien stipri iespējams, nenodarot mums abiem sāpes ... Eduārs tuvojas kapam; vecmāmiņa pastāvīgi slimo, māmiņa braukā uz Parīzi un vienmēr uzbudinās, tēvs mūžīgi ir vesels, Luīza aiz durvīm noklausās, Luijs ir nemainīgi stulbs, Anrī plēš jokus, un es — nezinu, ko es... «Vikāru»! «Vikāru»! «Vikāru»! Sūtiet ar katru pastu pa daļām. Man vajag pie tā strādāt...»

Lorai de Bernī pietika parādīties, lai Onorē verterisma lēkme atkāptos, no jauna dodot vietu mīlestībai.

Balzaks de Bērni kundzei 1822. gada 4. oktobri:

Jo ilgāk esam kopā, jo vairāk skaistuma atklāju Tevi... Atzīstos, Lora, ka mūsu sola iesvētīšana uzpūta liesmās mīlestību, ko jau uzskatījām par dziestošu, un šis burvīgais stūrītis man liekas nevis kaps, bet altāris...

Ir cildeni, ka mēs slēpjam viens no otra, cik ļoti mīlam. Vēl cilde-n.ik ir palikt pastāvīgiem mīlestībā. Dārgā, atstāju Tev izvēli izlemšanai, nilien, tāpat kā pirms četriem mēnešiem, nododu Tavās rokās savu lik-leiii, visu savu būtni un dvēseli, atzīdamies, ka esmu tikai ieguvis sa-ukarē ar Tevi...

Tagad abu vidū vairs nebija mulsuma, ko agrāk radīja nepiepildītās alkas, un Onorē pareizāk novērtēja savas mīļākās dziļo gudrību. Viņš vāji slēpa savu kaislību, un Balzaka kundze nikni rakstīja par to Lorai.

Balzaka kundze Sirviliem 1822. gada 12. oktobri:

Mīļie draugi, Jūs nevarat iedomāties, cik vārgs tagad ir Eduārs; mēle viņam ir tumši brūna, dziļāk gandrīz melna; pulss kļūst arvien vājāks ... Viņš gandrīz nekā vairs neēd, ar mokām aprij sešas austeres un uzdzer tasi piena ... Tas nevar ilgi vilkties, domāju, ka ne .. .

Tikai Loretai: Onorē aiziet divpadsmitos un atgriežas piecos; izlasījis avīzi, atkal aizlavās un pārnāk mājās desmitos vakarā. Kaut gan Eduārs jūtas ļoti slikti, mans dēls un vīra kungs atstāj mani vienu. Onorē neapzinās, cik nesmalkjūtīgi ir tā iet divas reizes dienā uz to māju. Viņš nesaprot, ka viņu grib nostādīt smieklīgā stāvoklī. Es vēlētos būt simt ljē attālumā no Vilparizī. Viņš vairs neraksta nevienu rindu. Atlikušas tikai kādas divdesmit lappuses, lai nobeigtu «Simtgadīgo». Viņam galvā tagad ir tikai viena doma, un viņš neredz, ka, pārāk tai nododamies, kādu dienu pārsātināsies; taču viņa izturēšanās laupa viņam iespēju būt saprātīgam šajā lietā. Aizrādīju viņam, cik mana smalkā un delikātā rīcība bija nepieciešama. Aizraksti viņam, varbūt Tevi viņš klausīs. Ja rit aizbraukšu, tad rakstīšu Tev sīkāk...

Eduārs Malī nomira Vilparizī 1822. gada 25. oktobrī. Viņa mantojumu nokārtoja notārs Viktors Pasē. Ievērojamu summu (deviņdesmit tūkstošus zelta franku) saņēma Balzaka kundze. Ģimenes sēras un pašaizliedzīgā kopšana tika atmaksāta. Buržuā gudrība žēlsirdību bija pārvērtusi kapitālā. Novembrī Balzaki pārvācās uz Marē kvartālu, Ruādorē ielā 7. Pagaidu dzīvokli Portfuēna ielā viņi pameta. Jaunais mājoklis maksāja septiņsimt trīsdesmit franku gadā, ieskaitot nodokļus. 1. novembrī Onorē parakstīja interesantu līgumu ar savu tēvu. Dēls apņēmās maksāt tēvam simt franku mēnesī par pajumti un ēdienu. «Onorē kungs maksās atsevišķi par apgaismošanu, apkurināšanu un veļas mazgāšanu, jo tūkstoš divsimt franki gadā paredzēti tikai par uzturu un pajumti.» Šo līgumu bija diktējusi nevis Bernāra Fransuā alkatība, bet Onorē augstprātība.

DAŽADI DARBI

Mēs ieradāmies Parīzē, cerēdami uz labklājību un laimi,

Balzaka kundze

Salambjē kundze nedabūja ilgi priecāties par atgriešanos iemīļotajā kvartālā. 1823. gada 31. janvāri viņa nomira. Ar viņas nāvi Onorē zaudēja uzticamu sabiedroto. Aizgājējas bērni sarīkoja greznas un dārgas bēres. Vajadzēja taču izturēties saskaņā ar sabiedrisko stāvokli. Nekādu lielu mantojumu viņa neatstāja, jo pa daļai viņu bija izputinājušas znota spekulācijas. Ģimenes finansiālais stāvoklis tomēr itin drīz nostiprinājās. Senlazāra fermai un Eduāra Mali atstātajam mantojumam pievienojās Lafarga tontīnes ikgadīgie procenti, kas strauji pieauga, jo «dezertieru» kļuva arvien vairāk. Sakarā ar tiltu un ceļu būvēm Sirvili bija tuvojušies Parīzei un dzīvoja Šanrozē; viņi ļoti pūlējās dabūt Sirvilam Sēnas un Uāzas inženiera posteni Versaļā. Loransa kļuva aizvien nelaimīgāka, viņai dzemdējot, mājās bija draudējusi mantas aprakstīšana par parādiem. Ilgodamās viņa sapņoja par savu jaunavas dzīvi: «Varu derēt, ka Jūs vārīsiet aromātisku apelsīnu kompotu un grauzdēsiet kastaņus ...» Cik skumji un saldi ir atcerēties tēva mājas jaunai sievietei, kas nelaimīgi apprecējusies! Pārāk dedzīgi mīlētais Anrī, iespējamais de Margonna kunga dēls, bija tikpat izšķērdīgs kā Onorē, tikpat neapdomīgs kā Loransa, taču pretēji visiem citiem Balzakiem bez jebkādas enerģijas.

Onorē cītīgi strādāja. Viņš nobeidza «Ardennu vikāru» grāmatizdevējam Polē, «Vanhloru» izdevējam Ibēram. Māte jūsmoja, ka viņš «raujas bez atelpas . .. Viņš ne mirkli neslinko.» Diemžēl «Vikāru», tikko tas bija laists klajā, izņēma no apgrozības. Stāstījums par marķīzi de Rozannu, kas iedomājusies, ka ir iemīlējusies jaunajā vikārā abata de Sentandrē, bet īstenībā jūt pret viņu mātes mīlestību (jo vikārs ir viņas īstenais dēls, dzimis no sakara ar bīskapu), ļoti šokēja lojālo valdību. Cenzūra aizliedza grāmatu pārdot.

Romāna sākums uzrakstīts diezgan labi, tonis atgādina

М. пт Daži īpatnēji ciema iedzīvotāju portreti — ar la-

...... \ .Modu aizrāvies skolotājs, mērs — pārtikas preču tir-

>i,i lādzīgs vecs kirē, kas bārsta sakāmvārdus tikpat а.■»■īgi k.ā Sančo Pansa, — iezīmēti reljefi, kaut arī viņu dmirkligās īpašības ir pārspīlētas un kļūst vienmuļas. Tāli i viss sabojājas, romāns pāriet asarainā drāmā; kāds i шопа varoņu garā veidots pirāts biedē visus Ardennu Ird/.ivotājus; vikārs, gan būdams garīdznieks, apprecas, i.kI uzzina, ka salaulājies ar savu māsu, un beidzot atklāj, i ,i tā nemaz nav viņa māsa! Cenzūra bija izdarījusi labu p.ikalpojumu Orasam de Sentobēnam!

Pāris nedēļu pēc «Vikāra» nāca klajā «Simtgadīgais v.ii divi Berenheldi», ko arī bija parakstījis literatūras bakalaurs Orass de Sentobēns un acīm redzami iedvesmojis Matirēna «Melmots», kas bija tulkots 1821. gadā un atstā-lis lielu iespaidu uz Balzaku. Simtgadu nodzīvojušam sirmgalvim neatvairāmi vajadzēja viņu ieinteresēt. Kopš bērnības viņš arvien augu dienu bija dzirdējis spriedelējam par ilgu mūžu. Vecais Berenhelds, tāpat kā Melmots, noslēdzis līgumu ar sātanu, ka varēs nodzīvot vairākus mūžus, ja laiku pa laikam nogalinās kādu jaunavu, kuras asinis, pārlietas viņa dzīslās, atgriezīs viņam jaunību. Berenhelds ir milzīgs briesmonis, apveltīts ar brīnumainu spēku. Vesela virkne epizožu, kuras, kā raksta Moriss Bardešs, «ērmīgi savītas, nemaz neievērojot hronoloģisko secību», stāsta par šī vampīra parādīšanos dažādos laikposmos. Galu galā ģenerālis Tulijs Berenhelds, pēdējais dzimtas pēctecis, izrauj savu līgavu no baismīgā vecum vecā briesmoņa rokām, kurš jau bija grasījies jaunavu nogalināt.

Balzaks Lorai Sirvilai:

Tagad, kad, šķiet, apzinos savus spēkus, man ir ļoti žēl upurēt savas spožākās domas šīm nejēdzībām. Jūtu, ka smadzenēs kaut kas briest, un, ja es varētu būt mierīgs par savu stāvokli, proti, ja man nebūtu jāpilda dažādas saistības, ja man būtu kumoss maizes un jumts virs galvas, un vēl sava Armida, tad es ķertos pie kādas nopietnas grāmatas, bet, lai to veiktu, vajag atrauties no sabiedrības, taču es ik brīdi tanī atgriežos.

Tāpat kā daudzus jauniešus, arī Balzaku vilināja uz visām pusēm dažādi gluži atšķirīgi spēki. Viņš bieži sastapās ar cinisku žurnālistu kompāniju, kuri izsmēja visu, it sevišķi cēlas jūtas, pārdeva savu spalvu sīkām lapelēm, kā «Ceļvedis», «Korsārs», kas bija kāras uz tenkām un epigrammām un vienmēr stāvēja pusceļā starp satīru un šantāžu; šie jaunekļi mēdza arī steigā uzskribelēt pa melodrāmai vai vodeviļai vieglas uzvedības aktrisēm. Sājā kompānijā Balzaks no jauna satikās ar «slaveno» Ogistu Lepuatvēnu, ar Etjenu Arago, ievērojamā astronoma jaunāko brāli, karbonāru, kurš dižojās, ka esot slepenās republikāņu apvienības «Zilā venta» loceklis, un ar Orasu Resonu, divdesmit četrus gadus vecu puisi, kura tēvs, tāpat kā Bernārs Fransuā Balzaks, bez piepūles bija pārgājis no rojālisma uz jakobīnismu un atpakaļ. Resons draudzējās ar gleznotāju Ežēnu Delakruā, kurš par viņu izteicās: «Orass ir melīgs un uzpūtīgs ... Šis slaists ir vis-plātīgākais lielībnieks, kādu jebkad esmu sastapis...» Anrī Monjē stāsta, ka reiz sēdējis kafejnīcā «Minerva» kopā ar Resonu, un tas pēkšņi piecēlies, sacīdams: «Iesim projām! Ieradies šis apnicīgais Sentobēns!» Monjē ieraudzījis nākam jaunekli, kas izskatījies pa pusei kā mūks, pa pusei kā zemnieks. Tas bijis Balzaks. Ja stāstījums ir patiess, tad Resons ir bijis ne tikai melīgs un uzpūtīgs, bet arī nepateicīgs un nenovīdīgs cilvēks.

Visi šie jaunekļi strādāja kopā ar jau pazīstamākiem dramaturgiem. Balzaks, cerēdams ar teātra palīdzību tikt pie bagātības, uzrakstīja drūmu melodrāmu «Nēģeris», ko teātris «Gētē» noraidīja, gan izsakot arī dažus atzinīgus vārdus. Īstenībā Balzaks apzinājās, ka velti izšķiež spēkus. Kopš viņš saskarē ar Loru de Bernī bija iepazinis dziļas jūtas, Balzaks ilgojās uzrakstīt īstu mīlestības romānu. Viņa vēstnese un līdzzinātāja vecmāmiņa Salambjē jau no 1822. gada aizkustinoši neveikli bija viņu uz to mudinājusi: «Mīļais Onorē, pasteidzies atbrīvoties no savas sasodītās melanholijas . . . centies vairs nerakstīt tik drūmas grāmatas, pastāsti patīkami par mīlestību ... un es galvoju, ka Tu gūsi panākumus un pats izdziedināsies.» Jaukajai večiņai bija taisnība. Romānā «Pēdējā feja vai Jaunā burvju lampa» mazdēls mēģināja buržuāzijas saprātīgumam pretstatīt romantisku poēziju. Par nelaimi, viņš nespēja atsvabināties no atdarināšanas; Skriba vodeviļai viņš piejauca kādu no Matirēna romāniem, un grāmata iznāca pretīga. Onorē de Balzaks, kas stāvēja labu tiesu pāri Ogistam Lepuatvēnam un Orasam Resonam, neparko nevarēja atrauties no viņu kompānijās un viņu darba metodēm.

Vēl arvien turpinādams sadarbību ar šiem nežēlīgajiem un nekautrīgajiem skribentiem, Balzaks tomēr cieta. Viņa pārāk jūtīgo sirdi sāpināja apkārtējā bezsirdība. Viņš apzinājās sevī pietiekami daudz spēka, lai veiktu kaut ko lielu. Šur tur viņa romānos, kurus viņš rakstīja naudas dēļ, gadījās arī pareizi un dziļi vērojumi par laikmeta samaitātību, par mūžīgo izvirtību un netikuma uzvaru. No tēva Onorē bija mantojis diezgan sistemātiskus un nebūt ne aplamus uzskatus par cilvēka fizisko un morālo īpašību attieksmēm. Pēc ārsta Nakāra ieteikuma viņš

1822. gadā bija nopircis un licis iesiet (lieli izdevumi!) Lavatera * darbus. Šis Gētes ļoti apbrīnotais šveiciešu rakstnieks bija sacerējis «Fiziognomiku» (māksla pazīt cilvēka raksturu pēc viņa fizionomijas), kurā «ar smalkiem un skaidriem norādījumiem» aprakstīja seštūkstoš cilvēku tipus, viņu izskatu un rakstura īpašības.

Šī grāmata Balzakam kļuva kaut kas līdzīgs bībelei. «Gudriem cilvēkiem, diplomātiem, sievietēm, visiem, kas pieder pie nedaudzajiem, toties dedzīgajiem divu šo slaveno cilvēku (Lavatera un Gaiļa) sekotājiem, bieži ir bijusi izdevība ievērot ari daudz citu acīm redzamu pazīmju, pēc kurām var atklāt cilvēka domu; pierastās kustības, rokraksts, balss skaņa, manieres utt. daudzkārt ir palīdzējušas mīlošai sievietei, viltīgam diplomātam, veiklam vadītājam un valdniekam (Napoleonam) pienācīgi novērtēt katru pēc viņa nopelniem.» [35] Te dīglī iezīmējas visu sabiedrības slāņu pētījuma aprises. Būdams Bifona un Sentilēra māceklis, Balzaks izpauda spraigu interesi par šādām daudzveidīgām klasifikācijām. Vai šādas grandiozas idejas pārvērst romānos nebūtu simtreiz interesantāk nekā atdarināt Viktora Dikanža vai Pigo-Lebrēna sacerējumus? Jo vairāk Balzaks lasīja, jo vairāk pārdomāja. Taču viņam nebija laika, viņu pastāvīgi vajāja nepieciešamība, un neskaidri iecerētais darbs aizslīdēja prom.

Reizēm viņš ilgojās uzrakstīt dialogus Platona manierē, lai tanīs izklāstītu savu uzskatu sistēmu, taču «Mūsdienu Fedons» * nekad netika uzrakstīts. Toties ir uzglabājies vēlāks teksts «Nezināmie mocekļi» (publicēts 1843. gadā), kas sniedz zināmu priekšstatu par sarunām, kādas Balza-kam būtu varējušas risināties ar viņa gudrajiem draugiem, ap 1824. gadu sēžot Voltēra kafejnīcā netālu no Odeona. Galvenais personāžs Rafaels atgādina pašu Bal-zaku, «veselībā ziedoša seja, melni mati, možs skatiens». Sarunu biedri — īrs Teofīls Osmonds, fanātisks Balanša * piekritējs; vācietis Ceras, brīvdomātājs dzejnieks ar gaišiem matiem; doktors Fizidors, divdesmit septiņus gadus vecs ārsts, kas nodarbojas ar frenoloģiju, dzimis Tura; doktors Fantasima, septiņdesmit trīs gadus vecs dižonietis, Mesmera skolnieks, un, beidzot, matemātiķis Grodņinskis, ķīmiķis un izgudrotājs. Visi šie izglītotie vīri spēlē domino pie galda, kuru kafejnīcas parastie apmeklētāji iesaukuši par «filozofu galdu».

«Seši-seši! Es iesāku!» doktors Fantasma iesaucas. Turpinādami spēli, partneri risina sarunu, kura atsedz jaunā Balzaka pārdomas. Fizidors, autora uzskatu paudējs, pastāsta, ka viens vecs ārsts, okulto zinātņu piekritējs, reiz viņam izteicis neparastu atzīšanos: «Gribu jums atklāt kādu noslēpumu. Klausieties: doma ir varenāka nekā miesa, viņa to saēd, aprij un iznīcina.» Doma var nogalināt. Domino galda filozofi cits pēc cita stāsta par traģiskām mistifikācijām, kad nezināmi mocekļi mirst no iedomātas saindēšanās, no slimībām, kuras viņiem nemaz nav, vai arī zaudē prātu kādas neatlaidīgas domas tirānijā. Jo doma ir materiāla. Mirušie var parādīties dzīvajiem, tāpēc ka doma dzīvo ilgāk nekā miesa. «Ticiet okultajām zinātnēm!» Alķīmiķi vispār nepūlējās iegūt zeltu, viņi centās atklāt kaut ko daudz svarīgāku. Viņi gribēja atrast strukturālo molekulu, kustības pirmcēloni vissīkākajās sastāv-daļiņās; viņi gribēja atklāt vispasaules dzīvības noslēpumus ... «Tas ir maģisms, ko nevajag sajaukt ar maģiju, jo tas ir visaugstākā zinātne .. .»

Ir iespējams nojaust tīri morāla rakstura noziegumus, kurus nevar sodīt. Briesmonis spēj novest savu upuri ārprātā vai nāvē ar garīgām mocībām, kurām ģimenes klēpī visdziļākajā slepenībā pakļautas maigās dvēseles, ko vajā skarbās dvēseles, tirdot ar dzēlīgiem vārdiem. Šādas sarunas bagātināja jauno romānu rakstnieku, sniedza viņam neparastus un jaunus sižetus.

Balzaks arī lasīja daudz grāmatu par šiem jautājumiem. Mediķi tolaik dalījās trīs skolās: vitālisti mācīja, ka cil-

* 11»veltīts ar «vitālu varenību», proti, ar dvēseli; ķl-

n mehāniskās skolas piekritēji pilnīgi noraidīja meta-i i ii un pētīja tikai cilvēka orgānus, to darbību un ■ ijas; eklektiskās skolas piekritēji aizstāvēja empī-ii. Kāds vitālists doktors Vireijs sludināja doktrīnu,

( i bija diezgan tuva jaunā Balzaka uzskatiem: ilgu mūžu i 11 sasniegt, taupot dzīvības spēkus; tos izšķiež tiklab iz-l.mlibās, kā garīgā darbā; šķīstībā var uzkrāt enerģijas n 'rī ves, kuras, domās koncentrētas, rada fiziskus efektus. Šiem atzinumiem Balzaks pievienoja uzskatu, no kura viņš nekad neatkāpās, proti: cilvēks ar stipru gribu spēj iedarboties uz saviem dzīvības spēkiem un virzīt tos ārpus se-vis. Uz šī uzskata dibinās dziednieciskais magnētisms, ko ()norē, tāpat kā viņa māte, praktizēja ar roku uzlikšanu.

Beidzot, Balzakā bija vēl kāds trešais cilvēks, gandrīz nevienam nezināms. Daudz vairāk nekā jaunekļus no Re-sona kompānijas viņš cienīja draugu Zaņu Tomasī, ko bija sastapis tieslietu fakultātē vai varbūt jau agrāk. Būdams katolis un leģitīmists, Tomasī stāvēja tikpat tālu no Ber-nāra Fransuā liberālisma un neticības, cik no Flikoto ēdnīcas pastāvīgo apmeklētāju skribentu nekautrības. «Viņam atliek tikai viens,» par Tomasī rakstīja Sotlē, «un tas ir: uzvilkt mūka tērpu. Starp mums runājot, esmu pārliecināts, ka ar to arī beigsies.» Tomasī necienīja ne resno Sotlē, ne uzpūtīgo Lepuatvēnu, bet viņš mīlēja Balzaka dāsno cēlsirdību un nojauta jaunekļa augsto inteliģenci. Politikā abi bija pilnīgi pretējos uzskatos. Onorē, tāpat kā viņa tēvs, bija pēc pārliecības monarhists, aiz nepieciešamības oportūnists, aiz apbrīnas bonapartists un pēc sava temperamenta voltērietis. Vienā no viņa romāniem, «Zaņā Luijā», daudzi pat saskatīja «dumpības garu» un simpātijas pret Revolūciju. īstenībā, ja arī viņš nicināja sabiedrību, tomēr nevēlējās to iznīcināt. Cita nebūtu labāka.

Sākumā Onorē bija ateists, bet, iepazinies ar Svēden-borga un Senmartēna * darbiem, viņš sāka sliekties uz iluminētu pusi. Indijas gudrie, Tēbu vientuļnieki jau kopš bērnības bija viņu interesējuši. Viņš iztēlojās ekstāzes bezgalīgo svētlaimi, aizmirstības mieru, dievišķas mīlestības pacilātību. Viņš nebija katolis un drīzāk ticēja mūžīgam, vienaldzīgam pirmcēlonim, kas ļauj visam ritēt savā gaitā, nekā dievišķai aizredzei. Tomēr misticisms pavēra viņa apziņā plaisu, pa kuru varēja iesūkties kristietisks spirituālisms. Cilvēks nav ne eņģelis, ne zvērs, tomēr, iznīdējot sevī zvērisko, viņš var kļūt līdzīgs eņģelim, izglābt sava «es» labāko daļu — dvēseli un tā piekļūt «bezgalības dzīļu atvariem».

Vai Balzaks bija Senmartēna mācības piekritējs? Daži to apgalvo, taču tas nevar būt, jo senmartēnisms neatzina iesvētīšanu, bet Balzaks uzmetumā «Traktāts par lūgšanu» izpauž vēlēšanos pateikt ievainotajām dvēselēm: «Cik salda man bija iesvētīšana, cik viegla mana gaita šai takā, tiklīdz biju uzveicis pirmos šķēršļus, cik gardi augļi atsvaidzināja manu izkaltušo muti. . . Tos, kuri lasīs šo grāmatu, es lūdzu stāties pie šī darba rāmā garā, lai atklātu jēgu, kas slēpjas Vārdā . ..» Tas ir Senmartēna neskaidrais un pacilātais stils. Pēc sastapšanās ar Senmartēnu Ša-tobriāns izsmēja šo «debesu filozofu», kas runāja «ercenģeļa mēlē». Katoli Šatobriānu kaitināja šis vizionists; Balzaks cerēja Senmartēnā atrast vadoni uz to, ko viņš dēvēja par svētā Jāņa reliģiju, par mistisko baznīcu. Sen-martēnam un Svēdenborgam Balzaks var pateikties par vienu no sava pasaules uzskata šķautnēm.

1823. gadā viņš ieminējās draugam Tomasī par savu nodomu uzrakstīt «Traktātu par lūgšanu». Tomasī, kas tad jau bija aizbraucis no Parīzes un strādāja Buržā par prefekta palīgu, atrunāja viņu no šī nodoma: «Jūs pat nevarat iedomāties, cik ļoti Jūsu talants augtu, ja to bagātinātu morālas un reliģiozas idejas . . . Taču atmetiet domu, ka «Traktātu par lūgšanu» var radīt, atrodoties jutekļu jūgā». Tomasī pamatoti baidījās no erotiski mistiskā toņa, kādā Onorē aprakstīja laicīgās kaislības.

Zans Tomasi Balzakam 1824. gada 7. janvāri:

Pastāstiet man sīkāk par savu iecerēto «Traktātu». Lai radītu tādu darbu, nepietiek ar daiļu dvēseli, ar bagātu iztēli; vajag būt pieradušam pie reliģiskām ceremonijām, ir vajadzīga ilgstoša saskare ar dievību, beidzot, ir vajadzīgs eksaltācijas un lēnības pilns spirituālisms... Ja jūs nekad neesat notrīsējis, pēkšņi izdzirdot svinīgas ērģeļu skaņas, ja Jūs neesat bijis saviļņots, redzot, kā jauns garīdznieks piesauc Abrāma dieva svētību pār jaunlaulāto galvām ... tad lieciet pie malas savu «Traktātu par lūgšanu». Tas nebūtu izdevies arī Žanam 2akam Ruso, tāpēc ka viņam trūka pieraduma pie reliģiskām ceremonijām, par kurām nupat runāju. Veiksmīgā brīdī uzrakstīt divdesmit trīsdesmit rindas ir pavisam kas cits nekā noturēties bez atslābuma visa darba garumā...

Iiuktats par lūgšanu» palika iecerē, kamēr Balzaks ļ .n publicēja brošūru «Pirmdzimtības tiesības» un spīvas iii luīloksijas piesātinātu grāmatiņu «Objektīva jezuītu \ r iliire». Brošūra «Pirmdzimtības tiesības» uzrakstīta diez-v * 1111 izteiksmīgi. Autors atgādina, ka vīndārzu un mežu audzēšana prasa daudzgadīgu darbu, kas to īpašniekam ļ.iveic ilgstoši; viņš norāda, cik kaitīga ir īpašuma sadalī-,iiui līdzīgās daļās starp daudziem mantiniekiem, jo ar to pavairo godkārīgus centienus zemē, kura nevar tā kā Anglija sniegt savai jaunatnei plašas iespējas». Brošūru, bez šaubām, bija pasūtījis opozīcijas piekritējs Resons, kas tiecās valdībai piedēvēt reakcionārākus, ļaunākus nodomus, nekā tai bija īstenībā. Ko gan šie vilcēni nebūtu ar mieru izdarīt, lai saņemtu mazliet «dzīvas naudas», kā mēdza sacīt Balzaks, kam skanošas monētas patika daudz labāk nekā grāmattirgotāju vekseļi, kurus vienmēr vajadzēja diskontēt un reti varēja iekasēt termiņā.

«Bērni,» Fino sacīja, «liberāļu partijai ir jāatdzīvina polemika, jo patlaban tai nav nekā ko teikt pret valdību, un jūs paši sapratīsiet, kādās grūtībās tāpēc nonākusi opozīcija. Kurš no jums grib uzrakstīt brošūru, pieprasot tanī pirmdzimtā tiesību atjaunošanu, lai rastos iemesls sacelt brēku pret galma slepenajiem nodomiem? Par brošūru labi samaksās.

■— Es! — pieteicās Hektors Merlēns. — Tas atbilst maniem uzskatiem.

— Tava partija sacīs, ka tu kompromitējies, — Fino iebilda. — Felisjen, uzraksti tu šo brošūru. Doriā to izdos, mēs visu paturēsim slepenībā.

•— Cik par to maksās? — Vernū jautāja.

— Sešsimt franku. Tu parakstīsies: grāfs K ..

Balzaks talantīgi notēloja velna advokāta lomu, un, kas zina, — varbūt viņš pats sevi pārliecināja? Viņš apbrīnojami viegli spēja ielīst katra pretinieka ādā. Brošūru par pirmdzimtā tiesībām viņš vecākiem, protams, neiedeva, bet aizsūtīja to anonīmi Sirviliem. Tieši tanī dienā, kad sūtījums pienāca, pie sava znota ciemojās Bernārs Fran-suā. Viņš brošūru izlasīja, sašuta par autora atpalicību un tūlīt ņēmās rakstīt atspēkojumu. Lora nojauta, kas ir brošūras autors, un šis atgadījums viņu ļoti uzjautrināja. «Divkauja starp tēvu un dēlu, ko viens pret otru izcīnīja [36] ar spalvu,» Arigons raksta savā grāmatā «Balzaka pirmie soļi literatūrā», «Lorai likās ārkārtīgi jocīga.»

1824. gada 24. jūnijā Balzaki, kuriem tanī laikā bija radusies brīva nauda, nopirka no brālēna Šarla Salambjē par desmit tūkstošiem franku māju, kuru viņi agrāk bija īrējuši Vilparizī. Bernāram Fransuā nekas nebija pretī dzīvot uz laukiem; tur viņš bija ievērojamāka persona nekā Parīzē, kur satikās tikai, kā viņš rakstīja, «ar veciem vilkiem, kuri cits citu grauza un grūstījās baismīgos dubļos». Bernārs Fransuā ticēja, ka dzīve svaigā gaisā un vienkāršas izpriecas sekmē ilgu mūžu, un vēl septiņdesmit astoņu gadu vecumā nebija zaudējis tieksmi izklaidēties ar lauku meičām. Balzaka kundze bija cerējusi, ka Onorē sekos ģimenei uz Vilparizī, bet viņš atteicās un noīrēja mazu dzīvoklīti piektajā stāvā Turnona ielā 2. «Viņš tur strādās,» labsirdīgā Lora aizstāvēja brāli. Māte tam neticēja. Viņa domāja, ka Onorē grib netraucēti tikties ar de Bernī kundzi.

Balzaka kundze Lorai Sirvilai 1824. gada 29. augustā:

Atgriezīsimies pie Onorē dezertēšanas. Tāpat kā jūs, arī es uzsauktu «bravo!», ja viņš patiesi paliek, lai strādātu un nonāktu skaidrībā ar sevi, bet baidos, ka tas ir tikai iegansts, lai viņš bez jebkādiem šķēršļiem varētu ļauties kaislībai, kas viņu pazudina. Onorē aizmuka no mums kopā ar viņu, viņa veselas trīs dienas pavadīja Parīzē; es Onorē nesatiku, kaut gan viņš zināja, ka biju iebraukusi viņa dēļ. Es domāju, ka viņi kopā noīrējuši dzīvokli, un tur šo sievieti uzskata par radinieci. Man šķiet, ka Onorē izvairījās ar mani satikties, lai nebūtu man jāsaka, kur viņš apmeties, visas šīs pārdomas manī modina pārliecību, ka viņš gribējis tikai būt pilnīgi brīvs, un tas ir viss. Lai dievs dod, kaut es maldītos un Onorē beidzot atvērtu acis.

«Nomales dāma» nomāc mani ar apmeklējumiem un uzmanības pierādījumiem. Varat iedomāties, cik tas man ir glaimojoši. Viņa vienmēr izliekas, it kā iegriezusies, garām braucot. Es pūšu miglu acīs! Vēl šodien viņa bija ieradusies, lai uzaicinātu mani uz pusdienām, bet es, cik vien pieklājīgi spēdama, atteicos.

Pēc Balzaka kundzes vārdiem, vecāki vienmēr esot ļāvuši mīļajam Onorē ņemt naudu no viņu maka.

Balzaka kundze Lorai Sirvilai 1824. gada 4. septembrī:

Es vēl nesen piedāvājos samaksāt visus Onorē parādus, ja tas varētu veicināt viņa talanta uzplaukumu, lai viņš beidzot radītu kaut ko tādu, ko nekaunētos atzīt par savu. Taču tā būtu zināma saistība, kas viņu apgrūtinātu, un viņš atteicās. Tad es piedāvājos viņam pie-

' ;l pārtiku; vairāk mums tiešām nepienāktos darīt, pat viņa paša i ,1m ne. Taču viņš nebija ar mieru. Par visu mūsu gādību viņš mums inuiksā ar pārāk vaļīgu uzvešanos, kas met ēnu pat uz mūsu māju. I ml arī mēs esam gribējuši nekā neievērot, viņš mūs nostādījis tādā i.ivoklī, ka vairs nav iespējams, es atkārtoju — nav iespējams šaubī-lii's! Mēs pret apkārtējiem iedzīvotājiem jūtamies diezgan neērti. Iz-imos cienīgi, skatos pat stingri, un tomēr ciemā dažs labs ieņirdzas, Kad kopā ar šo sievieti eju garām. ..

Pēc šiem pret Onorē vērstajiem pārmetumiem Lora lomēr lai nedomājot, ka Balzaka kundze dusmojoties uz dēlu. Mātes skavas un naudas maks joprojām paliekot viņam atvērts. Vecākiem būšot vislielākais prieks, ja viņš izpaudīšot savu talantu. Ja viņš skatīšoties uz savu mīlestības sakaru tā, kā vajadzīgs, proti, kā uz izklaidēšanās avotu, un nepārvērtīšot to par šķērsli savam darbam, tad Balzaka kundze būšot laimīga, redzēdama, ka viņš cenšas kaut ko sasniegt, un esot jau arī pēdējais laiks to darīt.

Šī dāma bieži uzturas Parīzē, kopš Onorē vairs nav šeit. Viņa arvien paliek tur divas dienas, un tas man liek secināt, ka esmu pareizi nojautusi, un Onorē, atstādams vecāku mājas, ir gribējis tikai būt brīvāks ...

Balzaka kundze jutās ļoti sarūgtināta, ka sieviete, kas ir vecāka nekā viņa pati un turklāt jau vecmāmiņa, nolaupa viņai dēlu. Lora de Bernī atzīstas, ka mīl Onorē vairāk nekā jebkad.

De Bernī kundze Balzakam:

Dārgais, kāpēc tā jābūt, ka, juzdamies tik laimīgi mūsu mīlestībā, mēs piedzīvojam tik daudz nepatīkama no apkārtnes?... Jā, es Tevi mīlu! Tu man esi vairāk nekā putnam gaiss, nekā zivij ūdens, nekā zemei saule, vairāk nekā dvēselei miesa. Vienkārši, atkārtojot vārdus; «Dārgais, es tevi mīlu, es tevi pielūdzu,» — es gribētu apburt Tavas ausis kā pavasara putns un lūgt, lai Tu piekļauj pie sirds savu mīļoto un doties ar viņu jaukā pastaigā; es gribētu Tevi pārliecināt, ka pienāks ari visskaistākās vasaras dienas; šis liegais prieks man tomēr ir liegts, jo baidos, ka mana vēstule var izraisīt nožēlojamas tenkas, un tas sāpinātu Tevi, mīļais, un sagandētu Tavu prieku . . . Tavas veltes ir milzīgas, taču Tava mīļotā prot tās izjust un uztvert. Ai, kāpēc es neesmu tūkstošveidīga, lai dāvātu Tev visu, ko es gribētu un kā es gribētu! Bet, draugs, ja Tev pietiek ar manu viscildenākās mīlestības apskaidroto būtni, tad jutīšos laimīga, jo es vairs nepiederu pati sev! ...

Ja šī sakara sākumā de Bernī kundze bija izturējusies maigi kā māte un mazliet zobgalīgi, tad pēc četriem gadiem bija kaislīgi pieķērusies jauneklim, kura ģenialitāti viņa pirmā nojauta. Viņa cieta, redzēdama Onorē izpildām viduvējos pasūtījumus, ko piedāvāja literārais mākleris Resons, kurš ekspluatēja Balzaka brāzmaino iztēli. Bal-zaks nebija tikai žurnālists, viņš bija arī lielisks žurnālists. Gandrīz katru dienu viņš gāja uz Voltēra kafejnīcu vai uz kafejnīcu «Minerva» blakus Franču teātrim, kur sastapās ar saviem biedriem. Resons, kas daudz veiklāk nekā Balzaks prata ieinteresēt grāmattirgotājus, piedāvāja jaunajiem literātiem rakstīt dažādus, tolaik modē esošus kodeksus: «Civilkodeksu», «Godīgu ļaužu kodeksu», «Komivojažieru kodeksu», «Literāta un žurnālista kodeksu», «Mīlestības kodeksu», amizantas un ciniskas blēņas. Neviens nespēja līdzināties darbarūķim Balzakam, kurš brošūru uzrakstīja pāris naktīs. Balstīdamies uz Lavatera darbiem, viņš uzrakstīja, piemēram, «Švīta kodeksu», aušīgu, spožu un asprātīgu grāmatiņu.

«Godīgu ļaužu kodekss» nāca klajā vispirms bez paraksta, pēc tam ar Resona parakstu. Šī kodeksa lielāko daļu bija uzrakstījis Balzaks, arī pats Resons to atzina. Traktāta temats bija raksturīgs Balzakam un reizē arī Sviftam. Brīdinājums godīgajiem ļaudīm piesargāties no briesmām, kas draud viņu mīļajai naudiņai, kurai nemitīgi uzglūn Parīzes apaši. Autors netur ļaunu prātu uz zagļiem. Katra sociāla kārtība balstās uz zagļiem; bez viņiem dzīve būtu kā komēdija bez Krispēniem un bez Figaro *. «Pie kā tas novestu? No kā dzīvotu žandarmi, tiesneši, policisti, atslēdznieki, vārtsargi, cietumsargi, advokāti?» Zog taču visi. Munīcijas vai provianta piegādātāji armijai (šo sugu Balzaks pazina labi), lai paēdinātu trīsdesmit tūkstošus cilvēku, pieskaita arī «mirušās dvēseles», iesmērē tārpainus miltus un bojātus produktus, zog; cits sadedzina testamentu, vēl kāds cits šmaucas ar aizgādnības norēķiniem vai izgudro kādu tontīni.

Balzaks ar lielu prasmi izmanto tiesu aprindās gūto pieredzi, lai atmaskotu advokātu un notāru viltības, palielinot klientu izdevumus par dažādiem aktiem, blēdījoties ar hipotēkām. Viņš sniedz godīgajiem ļaudīm saprātīgus padomus: «Vispirms paturiet vērā, ka vissliktākā vienošanās ir labāka par vislabāko tiesas prāvu... Ja jums gribot negribot ir jāsūdzas, tad atsakieties no dārgi maksājošiem lūgumrakstiem un veltīgiem pieprasījumiem...

r<!mielojiet klerku un neraizējieties par patronu; celiet galdā trifeļus, labu vīnu un padomājiet, ka, tada veida izdodams trīssimt franku, jūs ietaupīsiet tūkstoš^ ekiju.» Nelielā grāmatiņa ir sarkastiska cinisma piesātinātā. «Pa-i asti labāko aprindu cilvēks, kas saņēmis zināmu izglītību, rīkojas negodīgi tikai par ievērojamām summām, kuras var viņu padarīt bagātu uz visiem laikiem . . .» Kaut gan brošūra nav liela, tai tomēr ir sava nozīme. Tā ir kā rakstnieka piezīmju grāmatiņa ar daudziem uzmetumiem. Tie satur dīgļus nākamajiem romāniem, kuros uz skatuves uznāks likums un dažādas intrigas; pagaidām Balzaks kā gleznotājs pauda izsmējīgu iecietību pat pret saviem visļaunākajiem modeļiem.

Kad «kodeksi» izgāja no modes un to vietā stājās «fizioloģijas», Balzaks uzmeta «Laulību fizioloģiju». Tēvs jau sen viņam klāstīja graujošas teorijas par mīlestību un eigēniku. Onorē vecais draugs Vilēlafē bija viņam bieži stāstījis par sievietēm, par viņu viltībām un laulību diplomātiju. Orass Resons un Filarets Šais iedeva Onorē izlasīt Stendala «Par mīlestību», kas viņu sajūsmināja. Par laulības pārkāpšanu un ar to saistītajām briesmām arī viņa vecāku dzīve daudz ko uzskatāmi mācīja. Onorē pašam zēna gados lielas ciešanas bija sagādājusi Balzaka kundzes pārmērīgā mīlestība uz dēlu Anrī, uz šo nepiederīgo, kuru viņa bija ievedusi ģimenē, kas to neatzina par savu. Bernī, Sirvilu un Monzeglu laulības dzīve arī sniedza bargas mācības. īsi sakot, būdams vēl gluži jauns, Balzaks daudz zināja par grūtībām, kas saistītas ar laulību, un prātoja par to izteikties. Viņš meklēja virsrakstu: «Laulību kodekss», «Māksla saglabāt sievas uzticību» vai, beidzot, «Laulību fizioloģija». Grāmatas toni noteica viens no Balzaka iemīļotākajiem rakstniekiem — Lorenss Sterns, «iesacīdams uzskatīt laulību kā zināmu kaiti, kas laiku pa laikam izpaužas fizioloģiskā aktā». «Laulību fizioloģija» nāca klajā krietni vēlāk, bet jau 4824.—1825. gadā tika uzrakstīts pirmais variants, varbūt ar aktīvu Bernāra Fransuā līdzdalību, jo eksemplāru, kurš ir saglabājies, Onorē bija licis iesiet kopā ar tēva sacerēto brošūru «Niknuma vēsture».

Balzakam vajadzēja izlasīt ļoti daudz grāmatu, lai uzrakstītu visus šos otršķirīgos darbus. Viņš rakņājās pa sējumu kaudzēm, meklēja, studēja cittautu rakstniekus. Izšķieda napoleonisku enerģiju. Taču viņam jau bija pāri divdesmit pieciem gadiem, un panākumus viņš joprojām nebija guvis. Orasa de Sentobēna romāni? Viņš neticēja, ka tie ir vērtīgi; viņš tos rakstīja ar ironiju, reizēm pat mazliet kaunēdamies. Kāpēc? Tāpēc, ka viņš jutās spējīgs uz ko citu: viņš taču bija filozofs, domātājs. Balzaks bija ieguvis zināmu iemaņu, dažus meistarības paņēmienus; tagad viņš tiecās pēc kaut kā lielāka. Tāds Resons vai Le-puatvēns lai paliek literāri amatnieki, kas gatavi veikt katru darbu. Bet viņš! Itin viss viņu vedināja uz kaut ko diženu, taču it viss viņu atsvieda atpakaļ niecīgumā.

Es biju pārmērīgas godkāres upuris, ticēju, ka esmu dzimis lieliem veikumiem, bet nīkuļoju niecībā ... Tāpat kā visi lielie bērni, es slepus ilgojos pēc skaistas mīlestības. Mana vecuma jaunekļu vidū es sastapu lielībgaiļus, kas staigāja, sekstes izslējuši, pļāpāja blēņas, bez jebkādām baiļu trīsām sēdās blakus dāmām, kuras man likās sevišķi augstprātīgas, runāja rupjības, košļādami spieķa rokturi, gražodamies tenkoja jēlības par visglītākajām sievietēm un dižojās — pamatoti vai bez pamata, ka viņiem pieejama katra gulta, izlikdamies aiz pārsātināšanās atsakāmies no baudām un uzlūkodami vistikumīgākās, visbiklākās skaistules kā viegli iegūstamu laupījumu, kas atdodas pēc vienkāršākajiem vārdiem, pēc niecīgākā pārdrošā žesta, pēc pirmā nekautrīgā skatiena! ... Vēlāk es atklāju, ka sievietes necieš, ja pie viņām griežas kā pazemīgs lūdzējs; daudzas es iztālēm dievināju, viņu dēļ būtu ar mieru izciest katru pārbaudījumu, ļautu plosīt savu dvēseli, nebaidītos ne upuru, ne mocību, bet viņas izvēlējās stulbeņus, kādus es neņemtu pat sev par durvju sargu.»

Vajadzēja tomēr eksistēt. Tagad Balzaks dzīvoja viens pats Turnona ielā. Saites ar ģimeni bija pārrautas. Reizēm māte slepus samaksāja īri par viņa dzīvokli. Ir zināms, ka 1824, gadā Onorē slimoja. Viņš pārāk daudz strādāja. Viņa sapnis joprojām bija padarīt Balzaku vārdu slavenu. Taču līdz šim brīdim viņš bija rakstījis tikai ar pseidonīmiem, jo neticēja, ka viņa darbiem ir kāda vērtība. Onorē literārās darbības sākumā vecāki bija gaidījuši no viņa brīnumus. Labvēlīgais un optimistiskais Bernārs Fransuā vēl arvien rakstīja radiem: «Onorē nemitīgi nodarbojas ar literatūru, sacer jaukus un interesantus darbus, ko ātri izpērk.» Onorē pats sevi vērtēja daudz stingrāk: viņš bija sevī vilies un reizēm pat domāja par pašnāvību. Vismaz tā ir stāstījis Etjens Arago. Pēc viņa atmiņām Arigons atveidojis šādu ainu: [37]

Reiz vakarā Etjens Arago, iedams pa kādu tiltu pāri Sēnai, ieraudzīja Balzaku; viņš stāvēja nekustīgi, ar elkoņiem atbalstījies pret margām, un raudzījās ūdens plūsmā.

— Dārgais draugs, ko jūs te darāt? Vai tēlojat personāžu no «Mi-zantropa»? Vai spļaujat ūdeni, lai tur izveidotos apļi?

— Vēroju Senu un prātoju, vai negulties tās miklajos palagos.

Etjenu Arago šī atbilde apstulboja.

— Ir nu gan iedoma! — viņš iesaucās. — Pašnāvība? Tīrais neprāts! Vai esat ēdis vakariņas? Iesim paēst kopā.

Patiesi, maz ticams, ka šis jautrais, sirsnīgi mīlētais puisis, kam galva bija pārpilna ar dažādiem nodomiem, nopietni būtu prātojis par nonāvēšanos, — bet vai gau viņš visu īso un vienīgo mūžu lai strādā gabaldarbus grāmattirgotājiem?

VIII

IEDOMĀTAIS DARĪJUMU CILVĒKS

Nekad nevajag spriest par ļaudīm, kurus mīlat. Mīlestība, kas nav akla, vispār nav mīlestība.

Balzaks

1825. gads. Balzaku Turnona ielā gandrīz diendienā apciemoja de Bernī kundze, kas bija pārdevusi savu māju Vilparizī un apmetusies netālu no viņa. Lora de Bernī sniedza viņam visu: pieredzējušas^ baudkāras un maigas sievietes pielūgsmi, nobriedušas Egerijas sirsnīgo mātes pieķeršanos jauneklim, kura acis, kā Teofīls Gotjē rakstījis par Balzaku, ir «divi melni briljanti, kuros mirkļiem uzdzirkstī zelta atspulgi; valdnieka, gaišreģa, zvēru dresētāja acis»; labi pazīdama sabiedrību, viņa deva Onorē gudrus padomus, kā tanī izturēties, daudz stāstīja par veco režīmu, par Revolūciju, par Impērijas laiku sabiedrību, kas uznāca uz vēstures skatuves Direktorijas periodā. Apveltīta ar asu skatienu, būdama zobgalīga un reizē aizrautīga, bez ilūzijām par cilvēkiem un tomēr bez ienaida, spēdama būt bezgalīgi padevīga, viņa aprakstīja viltības, alkatīgas iekāres, sazvērestības. Viņa izskaidroja dzīvi.

Arī Onorē pats vēroja sava laika — Restaurācijas laika sabiedrību. Cilvēku enerģija, kas Impērijas gados būtu izšķiesta varonīgos karagājienos, tagad bīstami uzkrājās. Bal-zaks saskatīja, cik interesants ir šis laikmets, tāpat kā ikviens pārejas laikmets. Sabiedrības virsotnē sajaucās divi slāņi. No vienas puses, Senžermēna priekšpilsētas senā aristokrātija, ko jakobīņu diktatūra gan bija izretinājusi, bet kas tagad, pēc karaļa atgriešanās pie varas, bija kļuvusi ļoti spēcīga un pārdroši centās atkal atgūt savas priekšrocības, savas ārkārtējās tiesības un saņemt atmaksu; no otras puses, Impērijas laikos radušies iznireļi no finanšu dūžu vidus, no kuriem daudzi bija uzpeldējuši, pieslieda-mies monarhijai, ja arī ne aiz pārliecības, tad aiz aprēķina. Abi šie slāņi Onorē Balzakam bija gandrīz nepieejami.

Zemāk stāvēja jau iegrožotā, piesardzīgā buržuāzijas daļa, kas slēpa savu naidīgumu, baidīdamās zaudēt to, ko bija sasniegusi un iekarojusi Revolūcijas laikā. Jaunais buržuā Balzaks, Impērijas laiku ierēdņa dēls, varēja tikai ienīst ultrarojālistus. «Viss liecina, ka šī jaunekļa sirdī kvēloja bonapartiska degsme,» raksta Bernārs Gijons. Balzaks saprata jauno liberāļu dusmas un uz bezdarbību notiesāto varonīgo karavīru niknumu — šie oficieri, kas saņēma puspensiju, nespēdami pielāgoties miera laiku dzīvei, spēlēja kafejnīcās biljardu un kala sazvērestības pret pastāvošo režīmu.

Pāri visiem — karalis Luijs XVIII, kas skaidri saredz briesmas un gribētu aizbērt bezdibeni starp šiem diviem franču grupējumiem; Balzaks atzīst viņa saprātīgumu: «Pēdējais valdnieks no Burbonu nama tikpat cītīgi centās izpatikt trešajai kārtai un Impērijas ļaudīm, cik dedzīgi pirmais no Napoleoniem tīkoja sev piesaistīt augstmaņus un apveltīja baznīcu.»[38] Nevienam nezināmais notikumu liecinieks jaunais Balzaks vēro Restaurāciju kā mākslinieks un kā mīlētājs, pēc Sentbēva vārdiem — «no lejas, ciešanās un cīņās, iejucis pūlī ar sava talanta un rakstura modinātajām milzīgajām iekārēm, kas viņam liek aizliegtos augļus tūkstošiem reižu nojaust, iztēloties un izbaudīt, iekams viņš tos beidzot iegūst un iepazīst».

Parīzes sabiedrība, ko Balzaks atklāj, viņam liekas nežēlīga un pat cietsirdīga. Karjeras dēļ te vērpj visnegodīgākās intrigas. Labsirdīgais Balzaks ar visam cildenajam atvērto dvēseli neizturējās visai piesardzīgi pret jaunajām haizivīm, kas šaudījās ap viņu. Protams, Onorē jau vecāku mājās bija pieredzējis ģimenes dzīves mocības, asas ķildas naudas dēļ: viņš bija dzirdējis savu draugu literātu bezkaunīgos paradoksus; viņš bija Ieelpojis pērkamo žurnālistu un izsalkušo grāmatizdevēju netīrās virtuves dvaku. Tomēr viņš vēl padevās vientiesīgas paļāvības uzplūdiem.

Kad Balzakam sāka zust cerība sasniegt literāru slavu un pat nopelnīt ar rakstīšanu sev iztiku (kaut gan grāmattirgotāji solīja brīnumus, viņu vekseļi bieži vien palika nesamaksāti), kāds viņa tēva draugs — Žans Luijs Dason-vilē de Ružmons, muižas īpašnieks Monglā (Sēnas un Mar-nas departamentā), viņam ieteica izmēģināt laimi citā jomā — veikalnieciskos darījumos. Balzaka pastāvīgais padomdevējs Zans Tomasī arī sacīja to pašu.

«Uzsāciet kaut ko praktiski derīgu un turklāt nodarbojieties ar literatūru. Vispirms jānodrošinās ar diviem sātīgiem ēdieniem un tikai tad jādomā par desertu; tikai tad var mierīgi un ar skaidru sirdsapziņu naktīs gulēt; literatūra kā līdzeklis karjeras taisīšanai ir nevarīgs rīks, kas bieži vien ievaino vieglprāti, kurš grib likt to lietā; cilvēku, kas nododas tikai literāru darbu sacerēšanai, pastāvīgi vajā skaudība; turpretī ja raksta tikai vaļas brīžos, aiz patikas, tad pilnīgāk var izpaust savas domas un gūt panākumus.»

Tiešām — kāpēc nesavienot veikalniecisku un literāru darbību?

Onorē un Bernāram Fransuā kopīga bija patika uz pārdrošiem pasākumiem. Iedomās būdams darījumu cilvēks, Onorē ātri sajūsminājās par katru jaunu projektu. Ieraudzījis pirmos dagerotipus, viņš tūlīt saprata — šo izgudrojumu gaida spoža nākotne, un nožēloja, ka nevar to izmantot. Pēc dabas viņš bija nepacietīgs un tiecās ātri sasniegt panākumus, lēni, kaut arī droši ceļi viņu nevilināja. Resons bija iepazīstinājis Balzaku ar grāmatizdevēju Ir-bēnu Kanelu (Sentandrēdezāra laukumā 30), kas gatavojās publicēt romānu «Vanklors»; Balzaks dabūja zināt, ka šis Kanels kopā ar grāmatizdevēju Delonšānu nodomājis izdot Lafontēna un Moljēra darbus, katra autora pilnīgus kopotus rakstus vienā sējumā, iespiestus ļoti sīkiem burtiem divās slejās. Šis nodoms aizrāva Balzaku. Protams, neskaitāmi daudz izglītotu lasītāju vēlēsies iegūt tik ērtā veidā izdotus klasiķus. Piedaloties šajā pasākumā, Balzaks ar nedaudz darba varētu tikt pie turības, un viņam paliktu ļoti daudz brīva laika rakstīšanai.

Viņš noslēdza līgumu ar Irbēnu Kanelu, kurš apņēmās dalīt ar viņu ienākumus, izdevumus un risku, kas saistīti ar Moljēra darbu publicēšanu vienā sējumā. Bija vajadzīga nauda, lai segtu izdevumus. Dasonvilē de Ružmons aizdeva sešus tūkstošus, pēc tam trīs tūkstošus franku uz augstiem procentiem; de Bernī kundze labprāt izpalīdzēja ar deviņi tūkstoši divi simti piecdesmit frankiem Lafon-tēna izdošanai; viņa atzina Onorē nodomu par labu un no sirds vēlējās, kaut viņas jaunais draugs kļūtu neatkarīgs no savas ģimenes, kas, starp citu, arī bija sajūsmināta. Vecāki tik ilgi bija cerējuši un gaidījuši uz dēla literārajiem panākumiem, bet tagad Onorē jau bija divdesmit seši gadi un nekādas popularitātes. Lai viņš izmēģina laimi veikalnieciskos darījumos!

Vienīgā, kas ieteica būt piesardzīgam, bija nabaga Lo ransa, kas smagajos pārbaudījumos bija sagandējusi veselību un vārguļoja. Loransas nelietīgais vīrs prasīja no viņas parakstu, lai varētu viņu galīgi aplaupīt; Balzaka kundze aizliedza meitai parakstīt pilnvaru. Jaunas, smagas grūtniecības pēdējās dienās ar tuberkulozi sasirgušajai Loransai vajadzēja meklēt patvērumu vecāku dzīvoklī Ruādorē ielā 7. Tur Balzaka kundze viņu mocīja ar aizvainojošiem vārdiem: «Es vienmēr darīšu visu iespējamo savas meitas labā, bet mīlēt viņu es nespēju.»

Loiansa de Monzegla Balzakam 1825. gada 4. aprīti:

Dārgais Onorē, man nemitīgi jādomā par Taviem trim vai četriem komerciāliem pasākumiem; rakstniekam taču pietiek ar savu mūzu. Tu literatūrā neesi iesācējs, — kā gan šī nodarbošanās, kas visā pilnībā aizņēmusi dzīvi slaveniem cilvēkiem, kuri ir rakstījuši, Tev var atstāt laiku jaunas karjeras uzsākšanai veikalnieciskā uzņēmumā, ko Tu nemaz nepazīsti? ... Ja cilvēks, kam nekā nav, sāk darboties šajā nozarē, tad, lai tiktu pie turības, viņam jābūt īstam jūglopam, kas no rīta atmodas līdz vēlai vakara stundai domā tikai vienu: jāizturas laipni pret ļaudīm, jāslavē sava prece un tā jāpārdod ar peļņu. Bet Tev tas nav pa spēkam ... Ap Tevi ir veikalnieki, kas Tev visu attēlos visizdevīgākā gaismā. Pamodīsies Tava iztēle, Tu jau redzēsi trīsdesmit tūkstošiem livru gada ienākumu; un, kad sāk lidot fantāzija un kaļ tūkstoš plānu, tad veselais saprāts un spriešanas spējas aizsnaužas. Tu esi tik labsirdīgs un taisnīgs, ka nekad nespēsi piesargāties no citu neģēlībām... Šādas pārdomas manī mostas, tāpēc ka Tu man esi mīļš, Onorē, un man i.l'.ik patiktu, ja Tu būtu pasācis daudz nopietnu romānu, ja Tev būtu ,i hI/, manuskriptu, kaut ari tukša kabata, un Tu mājotu piektā stāva

.....nsardā, nekā redzēt Tevi nodarbojamies ar daudzsološiem veikalnie-

, r īriem darījumiem... Un tagad, uzņēmēja kungs, es beigšu. Esiet no-i h kIu par saviem uzņēmumiem, ja negribat pats tikt saņemts ciet. Ja I,lasiet bagāts, tad neprecieties, jo Jums ir divi jauki māsasdēli un viena māsasmeita. Tas viss, brāļuk, ir tikai joki. Vienu es gan lūdzu ,! saīgi: neļauj pārāk ilgi savai mūzai dusēt; gribu ātrāk redzēt Tavus ļ.ninos darbus, izlasīt tos . ..

Nabaga Loransa sprieda pareizi, taču Onorē jau līdz kaklam bija iemeties šajā avantūrā. Irbēns Kanels meklēja klasiķu izdevumu ilustrēšanai gravieri ar pieticīgām prasībām. Tāds cilvēks bija Alansonā: grāmattirgotājs Pjērs Fransuā Godārs. Balzaks iekāpa diližansā un atrada Godāru gleznainā pilsētiņā, kur bija sablīvētas senatnīgas mājas ar ērmīgiem čukuriem, dažādi tornīši, mazi veikaliņi, ko Onorē vērīgā acs tūlīt uztvēra un noglabāja atmiņā. Līgumu parakstīja 1825. gada 17. aprīlī Godāra grāmatnīcā. Balzaks bija apmeties viesnīcā «Maurs», parastā Normandijas mājvietā ar zirgu stalli pagalma galā un virtuvi zem nojumes. Vēl viena glezna, kas iegūla viņa iespaidu krātuvē.

Tūlīt pēc atgriešanās Balzakam vajadzēja uzrakstīt priekšvārdus Moljēram un Lafontēnam, pabeigt savu romānu «Vanklors» (vai «Bālā Žanna»), rūpēties par labvēlīgiem rakstiem sakarā ar Mol jēra izdevumu. Balzaks cerēja uz Resona drauga Filareta Sala palīdzību; Šais bija gudrs un rosīgs kritiķis. Abu jaunekļu tēvi — Konventa loceklis Šais un jakobīnis Resons — bija kādreizējo politisko cīņu biedri. Filarets pēc divu gadu ilgas uzturēšanās Anglijā bija atgriezies Parīzē un taisīja karjeru laikrakstos un žurnālos. Balzaks lūdza viņa atbalstu. De Bernī kundze un Dasonvilē bija izdevuši vekseli uz Onorē nākotni; abu šo cilvēku uzticību vajadzēja attaisnot, tātad — gūt panākumus.

Sirvils bija dabūjis kāroto posteni, tagad viņš bija Sē-nas un Uāzas departamenta inženieris ar sēdekli Versaļā, un Balzaks bieži tur apmeklēja māsu. Kamilla Delanuā (Balzaku ģimenes tuvās draudzenes meita) pansionātā bija sirsnīgi pieķērusies vienai no biedrenēm — «daiļajai kā eņģelis» Zozefīnei d'Abrantesai, Loras Permonas meitai, ģenerāļa Ziņo jeb hercoga d’Abrantesa atraitnei. Draugi Delanuā bija Loru Sirvilu iepazīstinājuši ar slaveno

lll

hercogieni, kas dzīvoja Versaļā. Lorai d'Abrantesai, temperamentīgai un diezgan vieglprātīgai sievietei, savā laikā bija daudz mīlestības sakaru, starp citu, arī ar firstu Meter-nihu, Austrijas kancleru un Svētās Alianses * dvēseli. 1825. gadā hercogiene teica, ka viņai esot četrdesmit viens gads.

Restaurācijas laikā viņa, tāpat kā daudzi citi, atklāja sevī monarhistiskas jūtas. Viņas agrākais elks Napoleons tagad kļuva «baismīgs uzurpators». Pēc Vaterlo viņa bija atkal mēģinājusi rīkot «pusdienas šaurā draugu lokā», taču Žino atstātā mantojuma pasīvs sasniedza miljonu. Izputinātajai atraitnei vajadzēja pārdot savas rotas lietas, iekārtu un vīna pagrabu. Polīna Borgēze *, kas joprojām bija ļoti bagāta, jau sen tīkoja iegūt savas vecās draudzenes safīrus un Spānijas vīnus.

Saņemdama seši tūkstoši franku lielu pensiju, Lora d'Abrantesa pieticīgi iekārtojās nelielā savrupmājā Versaļā, Montreijas ielā. Viņa prātoja par rakstīšanu, lai ar honorāriem papildinātu savus niecīgos ienākumus. Viņa vēl arvien bija daiļa, valdzinoša, spriganām acīm, svaigu muti, piķa melniem matiem. Viņa apbūra Onorē. Hercogiene, kaut arī Impērijas laiku hercogiene, glaimoja viņa godkārei. Lora d'Abrantesa bija dzīvojusi galmā Tilērijās. «Šī sieviete ir redzējusi Napoleonu,» Viržīnija Anselo raksta grāmatā «Parīzes saloni» par hercogieni d'Abran-tesu, «kad viņš vēl bija pavisam neievērojams, redzējusi viņu nodarbojamies ar visikdienišķākām lietām, pēc tam redzējusi viņu kļūstam lielu, paceļamies arvien augstāk, līdz beidzot visa pasaule daudzināja viņa vārdu! Lora d'Abrantesa man šķiet svētlaimīgā, kas dzīvojusi debesīs paša dieva tuvumā un pēc tam nonākusi apsēsties man līdzās.»

Hercogienei iepatikās kustīgais, zinātkārais, daudz lasījušais jauneklis. Viņam bija sakari literātu aprindās; viņa lūdza, lai Balzaks izskata kādu viņas tulkojumu. Onorē iedvesa hercogienei godkārīgākus plānus: kāpēc viņa nevarētu uzrakstīt memuārus? Viņš mēģināja hercogieni padarīt par savu mīļāko; viņa liedzās, un Onorē pārmeta, ka viņa «ļauj saprātam noslāpēt jūtas». Ir divējādas sievietes, Onorē viņai klāstīja, vienas ir maiguma un padevības iemiesojums, otrās vīrišķīgs prāts un pārdrošas ieceres ērmīgi apvienotas ar viņu dzimumam raksturīgajām vājībām. Viņš izteica arī šādu aksiomu: «Sieviete nekad nav tik aizkustinoša un tik daiļa kā tad, kad zemojas sava pavēlnieka vīrieša priekšā.» Taču Lora d'Abrantesa nebija noskaņota mīlestības kalpībai. Viņa piedāvāja savu draudzību.

«Draudzība ir himēra,» Onorē īgni atbildēja, «kurai es vienmēr esmu dzinies pakaļ, kaut arī bieži piedzīvojis vilšanos. Jau kopš pusaudža gadiem koležā es vienmēr meklēju nevis draugus, bet draugu. Esmu tanīs pašās domās kā Lafontēns, tomēr vēl līdz šim brīdim man nav laimējies atrast to, ko romantiskā un prasīgā iztēle rada tik žilbinošās krāsās... Taču man gribas ticēt, ka ir zināmas būtnes, kas uzreiz izprot un novērtē viena otru. Jūsu piedāvājums, kundze, ir tik lielisks un glaimojošs, ka man nenāk ne prātā to noraidīt...

Kāds bija pastāstījis Lorai d'Abrantesai, ka Balzaks esot «iekalts ziediem rotātās važās» (mājiens uz viņa sakaru ar Loru de Bernī). Viņš taisnojās: «Ja nu man piemīt kāda spilgti izteikta īpašība, tad tā ir enerģija. Virskundzība man ir nepanesama. Esmu atteicies no daudziem vietu piedāvājumiem tāpēc, ka tad es atrastos pakļautībā, un šajā ziņā esmu īsts mežonis.» Daiļavām patīk mežoņi, un šādi neatkarības deklarējumi varēja modināt sievietē vēlēšanos paverdzināt šo jaunekli. Onorē uz to bija cerējis. Hercogienei viņš sevi aprakstīja šādi:

Savā piecas pēdas divas collas garajā augumā es ietveru visnesakarīgākās un pretrunigākās īpašības, un tiem, kas uzskatīs mani par godkārīgu, izšķērdīgu, stūrgalvīgu, vieglprātīgu, aušīgu, pašpārliecinātu, nevērīgu, slinku, nevīžīgu, neapdomīgu, nepastāvīgu, pļāpīgu, netaktisku, nemākulīgu, nepieklājīgu, kašķīgu, šaudīgu, būs tikpat daudz taisnības kā tiem, kuri sacīs, ka esmu taupīgs, smalkjūtīgs, drosmīgs, neatlaidīgs, uzņēmīgs, strādīgs, pastāvīgs, mazrunīgs, pieticīgs, pieklājīgs, vienmēr līksms. Kas apgalvos, ka es esmu gļēvulis, nemaldīsies vairāk nekā tas, kurš teiks, ka esmu ārkārtīgi drošsirdīgs; vienalga, vai mani uzskatīs par gudru vai stulbu, par talantīgu vai neapdāvinātu — mani nekas nepārsteigs. Galu galā es sāku uzskatīt, ka esmu tikai instruments, uz kura spēlē apstākļi.

Vai šis kaleidoskops rodas no tā, ka to ļaužu dvēselēs, kuri tiecas aprakstīt visas kaislības un cilvēka sirdi, liktenis iesēj visas kaislības, lai viņi varētu ar iztēles spēku izjust to, ko apraksta? Un vai vērīgums nav tikai sava veida atmiņa, kas palīdz darboties šai spilgtajai iztēlei? Man patiesi tā sāk likties ...

1825. gada 11. augustā nelaimīgā Loransa, dāvājusi dzīvību otram dēlam un smago dzemdību izvārdzināta, nomira savu vecāku dzīvoklī Ruādorē ielā 7. Tuvinieku vienaldzība bija gandrīz nepieklājīga. Loransa Balzaku ģimenē vienmer bija pabērna loma. Bernars Fransuā 1825. gada 3. augustā rakstīja savam brāļadēlam:

«Mana jaunākā meita de Monzegla kundze, divu puisēnu māte, kurai ir tikai divdesmit divi gadi, būs jau viņā pasaulē, kad Jūs saņemsiet šo vēstuli; tas ir visai skumji. Viņas vecākā māsa Sirvila kundze ir otrās grūtniecības sākumā; viņas vīrs inženieris Sirvils ir izstrādājis plānu jauna kanāla būvei, kas izmaksās septiņpadsmit miljonņs, valdība plānu jau pieņēmusi un iecēlusi viņu par šī milzīgā pasākuma galveno inženieri; akciju sabiedrība meklē līdzekļus, lai uzsāktu darbus ...»

Esonas kanālam, kura būvei Bernārs Fransuā pārsteidzoši bezsirdīgi piešķīra tikpat svarīgu nozīmi kā Loran-sas pāragrajai nāvei, Balzaku ģimenes dzīvē bija milzīga loma. Visi cerēja ar to kļūt bagāti; Onorē jau uzmeta nākamo prospektu melnrakstus. Tiltu un ceļu būvju direktors pa to laiku strostīja Sirvilu, ka tas, aizrāvies ar privātiem plāniem, pamet novārtā tiešos dienesta pienākumus. Zīmīgs rakstura vilciens: kamēr svainis Onorē jūsmoja līdzi Sirvila godkārīgajiem sapņiem par iedzīvošanos turībā, rakstnieks Balzaks vēroja, cik postoši iedarbojas uz radinieku šī neatlaidīgā doma.

Loransas miršanas dienā Onorē bija Versaļā pie māsas. Lorai grūtniecība sagādāja lielas ciešanas, un sākumā brālis slēpa no viņas sēru vēsti, bet darīja to zināmu hercogienei d'Abrantesai.

Balzaks hercogienei d'Abrantesai 1825. gada 11. augustā:

Manas nelaimīgās māsas mokas ir beigušās. Nupat bija ieradies ziņnesis; braucu projām un nevaru pateikt, cik ilgi mani aizkavēs bēdīgo pienākumu pildīšana. Tiklīdz būs iespējams, es atgriezīšos Versaļā. Dāvājiet man vismaz līdzjūtību, tā kā citu jūtu pret mani Jums nav, un neskumdiniet mani šai brīdi, kad man uzbrūk tik daudz sāpju. Ardievu. Lūdzu, neatraujiet man savu draudzību. Tā mani atbalstīs šajos jaunajos pārbaudījumos.

Mana māsa vēl nekā nezina. Neizpaudiet viņai noslēpumu par šo traģisko nāvi. Es braucu kopā ar Sirvilu. Ardievu, ardievu!

Tas, kas augustā bija tikai draudzība, septembrī izvērtās par mīlestību. No Sašē rakstītajā vēstulē Balzaks hercogieni uzrunā ar «tu» un dēvē viņu par «dārgo Mariju». Viņu, tāpat kā Balzaka kundzi, kā Sirvila kundzi un kā de Bernī kundzi, sauca par Loru. Varbūt pēc tik daudziem hilectai^39 (tā Balzaks bija iesaucis Loru de Bernī) izteik-i 11 icm zvērestiem neuzticīgajam mīlētājam bija mazliet neērti lietot to pašu vārdu citai sievietei adresētā vēstulē? Netīrai sirdsapziņai piemīt dīvainības, kuras uzticībai nesaprast.

Hercogiene aicināja Onorē atpakaļ uz Versaļu. Viņš solīja ātri pamest Turēnu, lai atkal baudītu tikšanās laimi,

Es Tev piedodu, mīļotais eņģei, visus bargos rājienus, ko man sūtāt, un ceru atkal drīz apskurbināties ar mīļoto skatienu, ar debešķīgajiem vaibstiem. Aizbraukšu no šejienes ne agrāk par 4. oktobri, tā kā vēl varu saņemt jauku vēstuli no manas Marijas, taču ne no bargās, bet no manas dievinātās Marijas, ko es mīlu. Lidošu vēja spārniem pie Jums, mana dārgā, bet tikai pēc tam, kad būšu saņēmis mīlestības un samierināšanās vēstuli. Tad došos pie Tevis pilns pateicības, un Tu vari būt droša, ka es atgriezīšos ...

Kļūt par hercogienes d'Abrantesas mīļāko, uzrunāt šo dāmu ar «tu», — nudien, mazais «lielībgailītis» iekaroja panākumus sieviešu karalistē. Kādu brīdi uzausa arī cerība literatūras karalistē. Irbēns Kanels, 1826. gada septembri publicēdams «Vankloru», pateica vienam no saviem autoriem — Anrī de Latušam *, kam bija zināma autoritāte laikrakstos: «Te ir kāda daudzsološa un drosmīga jaunekļa grāmata; Jums ir liela ietekme — izdariet viņam pakalpojumu un uzrakstiet pāris atzinīgu vārdu par viņu.» Latušs, izglītots cilvēks, bija izmēģinājies visur: dramaturģijā, romānā, žurnālistikā, taču nekad viņam nebija izdevies «apseglot nezvēru», proti, slavu. Tāpēc viņš bija kļuvis diezgan drūms, ātri aizvainojās, taču kā kritiķis tika uzskatīts par kompetentu. «Esmu radījis vairāk autoru nekā sacerējumu,» viņš mēdza sarūgtināti sacīt. Šis īgnais labdaris izlasīja «Vankloru» un līdzās smagiem trūkumiem atklāja arī lielas dotības. Sevišķi viņam patika aina, kurā kāda provinciete, nobriedusi koķete, izdzirdusi, ka pie durvīm zvana kāds viesis, izsūta savu meitu blakus istabā spēlēt klavieres, lai atbrīvotos no sāncenses. Šī bulta bija tēmēta Mātes kundzei.

«Grāmatu jūrā, kas mūs applūdina, šis romāns ir pelnījis ievērību,» Latušs rakstīja. «Straujā un saistošā darbība, dramatiskās scēnas, satraucošās, spēcīgās ainas patiks lasītājiem un it īpaši lasītājām, kas romānā grib atrast patiesus vērojumus un interesantu risinājumu».

Pēc dažām dienām Latušu apmeklēja bāls, kalsns, vārgulīgs jauneklis melniem matiem un asu skatienu; viņam bija mugurā svārki ar vairākām pelerīnēm, kājās paīsas bikses, ko pēdu saitītes velti pūlējās pastiept garākas, un galvā sajukusi platmale. Tas bija Balzaks, ieradies pateikties kritiķim, kam apsolīja, lai apliecinātu atzinību, uzdāvināt mazu, brīnišķīgu zirdziņu, ko audzinājis indiešu burvis.

Lieliskā dāvana eksistēja tikai dāvinātāja iztēlē, tomēr Balzaks patika Latušam, kas uzrakstīja otru rakstu: «Bez šaubām, romānu «Vanklors» ir iedvesmojusi kāda Gētes drāma ar patētisku sižetu, ar dažās detaļās daiļrunīgām, daudzās citās uzjautrinošām puai^tēm... Neparasti spraigu, savdabīgu interesi modina ši$ sacerējums, kas ir izsmalcināta gara auglis, uzrakstīts vietumis veiksmīgi, ļoti bieži arī nevērīgi. Turklāt romāns «Vanklors» jau guvis panākumus kā aizkustinoša grāmata, tiek gatavots tās otrs izdevums...» Latušs vēstīja par panākumiem, lai tos pievilinātu. īstenībā «Vanklors» snauda Irbēna Kanēļa grāmatnīcas plauktos. Balzaks sadrūma mazdūšībā. Tuvinieku acīs viņš bija kļuvis «neveiksminieks», neesošu romānu autors. Vecāki aiz žēlsirdības mitināja viņu Vilparizī.

Bernārs Fransuā Balzaks Lorai Sirvilai 1826. gada 14. janvārī:

Pagājušajā nedēļā Onorē ieradās šeit tādā stāvoklī, kas man šķita, kaut ari viņam es nekā neteicu, pilnīgi bezcerīgs, bez izredzēm; četru dienu laikā viņš pamazām atkopās, gan nespēdams uzrakstīt ne rindu; piektajā dienā viņš iesāka strādāt, uzrakstīja kādas četrdesmit lappuses, trešdien atkal aizbrauca uz Parīzi, taču nākamajā dienā atgriezās un darbu turpināja. Tava māte un es samaksājām īri par viņa dzīvokli, kvīti es viņam pasniedzu kā Jaungada dāvanu. To es pasaku tikai Tev. Vai viņš atgriezīsies pie mums pavisam? Ko viņš grib darīt? Ko viņš da ris? To es nudien nezinu un saprotu tikai vienu: divdesmit septiņu gadu vecumā viņš ir izšķiedis vairāk spēju nekā cits četrdesmit gados, taču nav spēris ne soli uz priekšu ...

Darījumu jomā Balzaka grandiozie nodomi arī nedeva cerētos panākumus. Lafontēnu sāka laist klajā pa atsevišķiem izlaidumiem, iespiestu trīstūkstoš eksemplāros, taču ar pārdošanu neveicās. Balzaka kompanjoni bija viņam pārdevuši savu daļu, priecādamies, ka tikuši no tās vaļā. Viņš palika vienīgais īpašnieks, bet, lai publicētu visu me-

J16

lienu, viņam vajadzēja vēl aizņemties naudu. Grāmattirgotājs Boduēns par divdesmit četriem tūkstošiem franku nopirka no Balzaka visu metienu, par kuru viņš pats bija izdevis sešpadsmit tūkstošus septiņsimt četrdesmit vienu franku; spriežot pēc skaitļiem, viņš bija guvis peļņu, Inču Boduēns viņam samaksāja ar bankrotējošu firmu vekseļiem. Tanīs laikos tā bija plaši izplatīta blēdība; pārāk lētticīgam kreditoram «iesmērēja» apšaubāmus vērtspapīrus, par kuriem diskontētāji nedeva ne trīsdesmit procentus.

Dasonvilē ieteica Balzakam pašam kļūt par iespiedēju, lai atgūtu zaudējumus. Šī doma iekārdināja Onorē. Kāds ietaupījums rastos, ja viņš pats būtu iespiedējs! Viņš izdotu ne tikai Moljēra, bet arī Korneija un Rasīna sacerējumus. Faktors Barbjē piedāvāja Balzakam iegādāties Lo-rēna tipogrāfiju at visu iekārtu Marēsenžermēna ielā 17. Bija vajadzīgi sešdesmit tūkstoši franku, no kuriem Balzakam nebija ne simtās daļas. Ģimenes pastāvīgā aizgādne Delanuā kundze aizdeva trīsdesmit tūkstošus franku, par kuriem Onorē vecāki uzņēmās garantiju. De Bernī kundze, gan dabūjusi zināt par sakaru ar hercogieni d'Abrantesu (varbūt no Mātes kundzes, kas, viesodamās pie Sirviliem, bija atklājusi Onorē jauno mīlas dēku, jo noteikti spēja aiz aprēķina to izpaust), tomēr joprojām palīdzēja savam gados jaunajam mīļākajam, par ko iemantoja Bernāra Fransuā atzinību. Balzaku laulātais pāris piedeva metresei pārkāpumus, kurus viņa izpirka, ieguldot naudu Onorē uzņēmumā. De Bernī kundzi tomēr bija pārāk sāpinājusi Onorē neuzticība, un viņa tam aizliedza turpmāk satikties ar otru Loru. Nežēlīga dilemma! Hercogienes mīlestība Balzakam bija glaimojoša; viņas plašie sakari varēja būt noderīgi. Uzvarēja tomēr Dilecta. Spiests izvēlēties, Onorē atrāvās (uz laiku) no otrās Loras. Tā atrakstīja viņam niknuma pilnu, nicīgu vēstuli.

Hercogiene d'Abrantesa Balzakam 1826. gadā:

Jūsu nevēlēšanās ierasties ir vairāk nekā smieklīga. Lai pavisam nomierinātu Jūsu bažas, teikšu Jums bez jebkādām dusmām, ka pilnīga vienaldzība ir nomākusi visu, kas manā sirdī bija modies. Vārds vienaldzība ir jāsaprot burtiski, tāpēc Jums nav jābaidās ne scēnu, ne pārmetumu. Taču man vajag Jūs satikt; tas varbūt liekas dīvaini, bet tā tas ir. Ja te nebūtu iejauktas manas ģimenes un nākotnes intereses un

pat Jūsu intereses, tad, ticiet man, es uzskatītu visas mūsu agrākās, tagadējās un nākošās attiecības par nebijušām.

Tātad esiet tik laipns un atcerieties pēdējo reizi, ka es esmu sieviete, un izturieties pret mani ar viselementārāko pieklājību, kādu jebkurš vīrietis izrāda pat vispēdējai no mums. Ja esat tik vājš, ka Jūs attur aizliegums, — nabaga cilvēk! Tad tas viss ir vēl nožēlojamāk, nekā biju domājusi. '

Esiet tik laipns un atsūtiet man grāmatas, kuras jau vairāk nekā desmit reižu man pieprasījis Versaļas bibliotekārs, jo grāmatas Jums tika izsniegtas tikai pēc mana lūguma ... :!

Vajadzīga policijas izziņa, lai varētu nopirkt iespiedēja patentu. Izziņa bija ļoti labvēlīga. Onorē de Balzaka kungs bija «tikumīgs, lojāli domājošs jauneklis no pārtikušas ģimenes, beidzis tieslietu studijas un pat rakstnieks».

1826. gada 4. jūnijā viņš pārvācās no Turnona ielas uz Ma-rēsenžermēna ielu (tagadējo Viskonti ielu) 17. Tā bija drīzāk ieliņa nekā iela gleznainā Parīzes nostūrī, ko XVIII gadsimtā apdzīvojuši literāti un aktieri. Apakšstāvā atradās plaša spiestuves telpa ar logiem uz ielu. Vītņu kāpnes ar dzelzs margām veda uz Balzaka dzīvokli, tur bija priekšistaba, ēdamistaba un guļamistaba ar alkovu. Latušs, kam bija laba gaume un kam patika senatnīgas lietas, palīdzēja Balzakam iekārtot guļamistabu, ko iztapsēja ar jauku zilu perkalu. Radās burvīgs vecpuiša dzīvoklis, kur uzņemt de Bērni kundzi.

Vienīgi Dilecta, ik dienas apmeklējot Balzaku, deva viņam spēku panest smago dzīvi, mašīnu ellišķīgo troksni, urdošās raizes par maksājumu termiņiem. Savā laikā mājodams Ledigjēra ielā, Onorē bija metis izaicinājumu Parīzei (tagad — kurš kuru uzveiksim!) un ar lielu tīksmi iztēlojies, ka reiz ar sava ģēnija palīdzību šeit valdīs; šobrīd «viņam vajadzēja», kā izsacījies Arigons, «papīru un iespiedkrāsas smakā vadīt kantora grāmatas un šķirot rēķinus». Balzaks iespieda vēsturiskus memuārus Kanelam un Sotlē, reklāmprospektus «Atkrēpošanas pilulas veicina ilgu mūžu» (ilga mūža ideja viņam sekoja visur), «Parīzes izkārtņu vārdnīcu», «Romantisko hroniku 1828. gadam», Vilmēna «Izlasi», «Klāras Gazulas teātri» (proti, Merimē lugas) un desmitiem dažādu brošūru, paziņojumu un pamfletu. Balzaks iespieda arī Alfrēda de Vinjī «Senmāra» trešo izdevumu, un Vinjī ir atstājis šādu sava tipogrāfa aprakstu: «Jauns, ļoti netīrīgs, ļoti izkāmējis, ļoti pļāpīgs ' m K'l is, kas neko neizsaka līdz galam un runādams šķaida uz visām pusēm siekalas, tāpēc ka viņa pārāk miklajā mule trūkst gandrīz visu augšējo zobu.» Taču Dilecta viņu in'pameta. «Šajā baismīgajā karā mani atbalstīja īsts eņģeli .,» desmit gadus vēlāk rakstīja Balzaks. «De Bernī kundze man bija māte, draudzene, ģimene, draugs un padomdevēja; viņa izveidoja rakstnieku; viņa mierināja jaunekli; viņa raudāja kā māsa; viņa nāca katru dienu kā svētīga dusa, kas iemidzināja mokas...» [40]

Jo Balzaku tirdīja mokas. Tipogrāfijai bija maz klientu, un tie paši slikti maksāja. Ieguldītā nauda nedeva peļņu. Balzaks neprata ne precīzi aprēķināt darbu izmaksu, ne ierobežot «nobirumu», kas vienmēr kļūst milzīgs, ja nepraša patrons stingri neuzrauga. Viņam bija arī kaitīgā tieksme sajaukt personiskos izdevumus ar uzņēmuma izdevumiem. Tomēr 1827. gadā viņš iedomājās pasākumu vēl paplašināt. Lai būtu grāmatizdevējs, viņš bija gribējis kļūt par iespiedēju, un tagad, lai paliktu iespiedējs, viņš nolēma kļūt par burtu lējēju. Akciju sabiedrība «Balzaks un Barbjē», paplašinājusies ar trešo akcionāru Žanu Fransuā Lorēnu, ieguva savā īpašumā burtlietuvi, kuras pirkšanai līdzekļus atkal sniedza de Bernī kundze. Jaunā akciju sabiedrība paziņoja, ka laidīs klajā krāšņu albumu ar visiem firmas burtu paraugiem, vinjetēm un rotājumiem. Firma bankrotēja, nepaguvusi pabeigt albumu.

1828. gada februārī Barbjē, redzēdams, ka bankrots ir neizbēgams, pameta nīkuļojošo tipogrāfiju, un Balzaks palika vienīgais atbildīgais. Akciju sabiedrība «Balzaks un Barbjē» tika likvidēta, un tās vietā nodibinājās akciju sabiedrība «Lorāns, Balzaks un de Bernī». Tas bija laiks, kad viņas pārāk jaunais mīļākais, spārdīdamies uzticības ilksīs, ar savām liesmainajām kaislībām sagādāja smagas ciešanas Lorai de Bernī. Viņa tomēr vienmēr palika izpalīdzīga.

De Bernī kundze Balzakam: »

Ja Tu kaut leizi mūžā būtu mirkli pārdzīvojis tādas ciešanas, kādas mani plosa kopš vakardienas, Tu nekad nebūtu bijis tik skaudri un nevajadzīgi cietsirdīgs. Tavu izsaucienu par sievietēm es īsti nespēju saprast, bet, ja gribi atrast sirdi, kas varētu mīlēt Tevi kā dievu un reizē arī šķirties no Tevis bez sāpēm, tad Tu meklē jaunu, netaisnīga egoista cienīgu filozofisko akmeni... Mūsu darījumu nokārto tā, kā vēlējies sākumā; man ir vienalga, vai mans vārds tur figurēs ...

Viņa ieguldīja deviņus tūkstošus franku skaidrā naudā, kapitāla kopsumma bija trīsdesmit seši tūkstoši franku, no kuriem astoņpadsmit tūkstošus frankus maksāja Zaņa Fransuā Lorēna piegādātās ierīces.

Cēlsirdīgā sieviete iesaistījās šajā pasākumā vieglprātīgi, jo Onorē finansiālā situācija tobrīd likās vairāk nekā bīstama. Viņš pats bija parādā akciju sabiedrībai četrus tūkstošus piecus simtus franku. Kāpēc? Tāpēc, ka viņš izdeva pārāk daudz naudas drēbniekam, kurpniekam, tapsētājam. No sava lielākā parādnieka — Reimsas grāmattirgotāja viņš samaksas vietā pieņēma grāmatas, kuras gan kuplināja viņa bibliotēku, taču nekā neienesa tipogrāfijas kasē. Katastrofa šķita nenovēršama. Bernārs Fransuā tomēr, būdams tāds pats fantasts kā viņa dēls, skandināja par uzvaru.

Onorē zibenīgi dodas uz priekšu; nepilnu piecpadsmit mēnešu laikā viņš ir ieguvis tipogrāfiju ar piecpadsmit spiedēm, dabūjis grāmat-izdevēja patentu, izveidojis burtlietuvi, kurā citi tipogrāfi iegādāsies burtus. Ja viņš nesaslims, tad piecu sešu gadu laikā tiks pie turības; to viņš sasniegs, pateicoties savam talantam, nesalīdzināmajai rosībai un piecdesmit tūkstošiem franku, kurus viņam pagādāju. Tas Jums pierāda, cik ļoti es pūlos savu bērnu labā ...

Taču fakti ir stūrgalvīgi.

Balzaks Teodoram Dablēnam 1828. gada martā:

Esmu pazudis, tēvocīt, ja man neizlīdzēsiet. Mans pēdējais glābiņš — tūkstoš franku naudas zīme, kas man piederēja, šorīt izplēnēja negaidīta maksājuma nokārtošanai. Patlaban, kad Jums rakstu, es laimīgi noslēdzu mēnesi, bet rīt man nav ar ko kārtot maksājumus. Lieciet vērā, ka līdz astoņiem vakarā vēl turēšos virs ūdens, bet pēc tam man ir beigas. Lūdzu, padomājiet par mani; apsveriet, kā Jūs varētu man sagrabināt tos sasodītos tūkstoš piecsimt frankus; tie gan ir tikai puse no tā, kas man vajadzīgs, bet sadabūjiet kaut vai to. Esmu izmantojis visas iespējas. Vakarā ap pusseptiņiem piekāpšu; Jums ir tik daudz draugu un paziņu, varbūt izdosies kaut ko sameklēt.

Drīz vien Balzaks, ko vajāja kreditori un strādnieki, kuriem nebija samaksāta alga, bija spiests bēgšus meklēt patvērumu pie Latuša. Firmas vienīgais vērtīgais uzņēmums — burtu lietuve — tika atkal pārdota. Balzaku nomainīja viņa mīļākās dēls Aleksandrs de Bernī, un Dilecta izsniedza Onorē kvīti par piecpadsmit tūkstošiem franku parāda dzēšanu. Tipogrāfiju vajadzēja likvidēt. Balzaka vecāki par katru cenu gribēja glābt savu pirmo dēlu no bankrota. Pareizāk sakot, to gribēja viņa māte, kas bieži vien bija ledaini salta, bet grūtās dienās uzticīga; astoņdesmit trīs gadus vecajam vīram nezinot, Balzaka kundze lūdza brālēnu Šarlu Sēdi jo, stingra rakstura un pieredzes bagātu cilvēku, izdarīt šo smago finansiālo operāciju, lai dēls nekristu negodā. Sedijo pierunāja Barbjē pārņemt savā īpašumā tipogrāfiju, kura tika novērtēta uz sešdesmit septiņiem tūkstošiem franku, apņemoties nomaksāt šādu summu kreditoriem. Vecāki bija ar mieru dzēst atlikušos parādus. Tā Balzakam pēc trīs gadus ilgas darbošanās reālajā pasaulē nepiederēja vairs ne burtlietuves, ne tipogrāfijas, ne izdevniecības, it nekā, un viņš palika parādā radiem četrdesmit piecus tūkstošus franku, kas tanī laikā un viņa aprindās bija milzīga summa. Toties viņš bija ieguvis nenovērtējamu pieredzi un tagad saprata, kas ir veikalnieciski darījumi, zināja, kādas šausmas pārdzīvo kreditoru vajāts izputējis komersants un kas ir neatvairāma finansiāla katastrofa. Profesija veido cilvēka domas; advokāta kantoris un bankrotējošs uzņēmums apzīmogoja Balzaka daiļradi.

«Debešķīgajā ģimenē» viesa nemieru vēl kāda drāma. Vilparizī ļaudis mēļoja, ka vairāk nekā astoņdesmit gadus vecais Bernārs Fransuā pagādājis bērnu vienai no ciema daiļavām. Vismaz šī meiča to apgalvoja, un Balzaka kundze, kurai pats iespējamais fakts bija diezgan vienaldzīgs, baidījās, ka pārāk možais sirmgalvis var kļūt par šantāžas upuri. Meitai Lorai Bernārs Fransuā pirms kādiem gadiem bija rakstījis ar Balzakiem raksturīgo vaļsirdību: «Man ir jauna, skaista un spēcīga mīļākā, pie kuras esmu pieradis, no viņas gūstu apmierinājumu... Es nemanu, ka man jau septiņdesmit septiņi gadi, un to dara mīlestības sakari.» Tie ietilpa arī ilga mūža receptē. Vai Bernārs Fransuā vēl atcerējās, ka savā laikā bija uzrakstījis brošūru «Raksts par skandalozām nekārtībām, kurām par iemeslu ir pieviltas un pilnīgā trūkumā pamestas meitenes»? Balzaka kundze lūdza Loras Sirvilas atbalstu.

Ar lielu piesardzību rūpējos par mājas (Vilparizī) pārdošanu, bet Jūsu tēvs ir pēkšņi mainījis savu lēmumu. Jums vajadzēs likt lietā visu Jūsu veiklību, lai no jauna aizvilinātu viņu uz Versaļu. Vajadzēs iedvest viņam bailes atgriezties Vilparizī, modināt vēlēšanos tur vairs nespert kāju. Visiedarbīgākā būtu labi uzrakstīta anonīma vēstule no

Melēnas vai no Mo. Bet vai viņam tā būtu jāsaņem pirms braukšanas uz Versaļu? Domāju, ka jā. Versaļā tai vairs nebūtu nozīmes; turklāt vajadzētu izdarīt tā, lai vēstule pienāk, kad viņš vairs nepagūst pirms aizbraukšanas satikties ar to sievieti un izskaidroties. Starp citu, Tavs tēvs sākumā nolēma palikt līdz 10. jūlijam, bet tik īsā laikā būs grūti atrast pircēju. Kā citādi lai viņu aizvilina no Vilparizī? Ja viņš paliks te dzemdību laikā, tad viņu pilnīgi aptīs ap pirkstu, panāks, ko vien gribēs, spēlējot uz viņa patmīlību un bailēm ...

Balzaku ģimene pārcēlās dzīvot uz Versaļu, Morepā ielā 2, lai būtu tuvāk Sirviliem. Viņu dēls varēja visā mierā pārdomāt par mīlestību un sirmgalvjiem. Viņa mācību gadi bija rūgti, bet audzinoši. «Neveiksmes nemaz nebija salauzušas viņa lepnumu.» Viņš saglabāja «spējas ar izslietu galvu sagaidīt vētru». Melnās acis gailēja kā ogles rūpju izvagotajā sejā. Ja arī reizēm, atceroties savas likstas, viņa vaigs sadrūma, būtībā viņš nekad nezaudēja trauksmainību. Kādu dienu, šķērsojot Vandoma laukumu Pepēna-Lealēra un tēvoča Dablēna sabiedrībā, Kolonnas* pakājē Onorē stāstīja, kas viņš kļūs. Viņš nebija atteicies ne no vienas savas lielās cerības. Dablēns aizrādīja, ka pagodinājumi un bagātība pārvērš cilvēka sirdi; Onorē atbildēja, ka viņš nekad nepārvērtīsies pret tiem, ko mīl. Uzveikts viņš domāja tikai par nākamajām uzvarām. Viņš dzīvoja nākotnē, triumfālā nākotnē, kur viņam uzsmaidīja skaistules un pār viņu lija zelta lietus.

No tā izrietēja viņa ikdienas dzīves neveiksmes. Ko nozīmēja daži nožēlojami kreditori viņam, kas brāzās pāri gadsimtiem, kad lasīja vēsturi, un lidinājās virs gadu tūkstošu bezdibeņiem, studēdams Kivjē ģeoloģijas teoriju? Laimīgos brīžos viņš no tiesas iztēlojās, ka ir apveltīts ar pārdabiskiem spēkiem. Ja pistoles šāviena skaņa no Vidusjūras krasta aizplūst līdz Ķīnas piekrastei, tad jo vairāk mūsu griba spēj fiziski iedarboties uz apkārtējām būtnēm un priekšmetiem. Tikai «Tūkstots un vienas nakts» burvja visvarenība būtu varējusi piepildīt Balzaka slepenās tieksmes. Taču, kā savā laikā bija teikusi Mātes kundze: «Onorē uzskata sevi par visu vai par neko.» Kad viņš pavirši palūkojās uz drupām, ko savas īsās komerciālās darbības laikā bija atstājis aiz muguras, viņam gadījās pārejošas pazemības lēkmē «uzskatīt sevi par neko». Tas bija nepanesami cilvēkam, kurš sevi «apzinās par visu».

\ 11 ;riesanās pie nopietna darba

Daiļdarbi veidojas dvēselēs tikpat noslēpumaini kā trifeļi smaržīgajos Perigoras līdzenumos.

Balzaks

1828. gadā Balzaks elš kā vajāts zvērs. Viņš ir aizbēdzis no mājas Marēsenžermēna ielā, jo to aplenc kreditori. Lai brālēns Sedijo rūpējas par likvidāciju. Tā ir sīkiem gariem piemērota nodarbošanās. Latušs nestundā, izrādās, ir viesmīlīgs un draudzīgi zobgalīgs. Viņš piedāvā patvērumu. Viņš mēģina, gan veltīgi, pārdot vērtspapīrus, kurus de Bernī kundze, izmisusi par Onorē postu, bija izsniegusi.

Onorē māte, šoreiz pamatoti, tramda dēlu. Viņam vajag aiziet pie brālēna Sedijo «vismaz» parakstīt papīrus. Pa to laiku labsirdīgais svainis Sirvils noīrējis Balzakam dzīvokli Kasīnī ielā blakus Observatorijai un pat samaksājis īri par pirmo kvartālu.

Tanīs laikos Observatorijas kvartāls šķita atrodamies pasaules galā. Aiz mājas pletās Luksemburgas dārzs, plašs kā mežs. Starp laukiem aizslīdēja tālumā Monparnasa bulvāris ar saviem krodziņiem, lapenēm un šūpolēm. «Tā vairs nav Parīze, un tomēr tā vēl ir Parīze. Šajā vietā ir kaut kas no laukuma, no ielas, no bulvāra, no cietokšņa, no dārza, no alejas, no lielceļa, no provinces un no galvaspilsētas; patiesi, tur ir no visa tā kaut kas, bet īsti nekas. Tur ir tuksnesis.» [41] Dziļi sāpinātais Balzaks, kam strādāšanai bija vajadzīgs klusums un vientulība, atnāca aprakt savas skumjas šajās nomales ieliņās, ko izvagojušas dziļas grambas. Mājai, kas atradās šķērsielā, Observatorijas ielas galā, bija divi spārni. Vienā no tiem otro stāvu Sirvils bija noīrējis savam svainim. Abus mājas spārnus, kuri bija uzcelti starp pagalmu un dārzu, savienoja stiklota galerija, kas noderēja par priekštelpu. Pagalmu no dārza šķīra zems akmens mūris, uz kura stāvēja vāzes ar puķēm. Visu īpašumu iežogoja dzelzs režģi. Pie kāda nama sienas Kasīnī ielā karājās izkārtne: «Absolūts, ķieģeļu tirgotājs.»

Latušs, kam joprojām patika senlaicīgas mēbeles, audumi un vērtīgi nieciņi, piedāvājās arī šoreiz palīdzēt Bal-zakam iekārtot dzīvokli. Onorē, Latušs un abu kopīgais draugs Ožē iztapsēja sienas ar spožu, zilu kalikonu, kas laistījās kā zīds. Balzaks, uz brīdi noslīcis raizēs, itin drīz atkal uzpeldēja virspusē. Viņš ne tikai aizmirsa savus parādus, bet domāja vienīgi par to, kā elegantāk iekārtoties. Viņš lika pārvietot vienu šķērssienu, nospodrināt paneļus. Nopirka par četrdesmit frankiem trīs paklājus, par simt četrdesmit frankiem sienas pulksteni uz dzeltena marmora pakājes; sarkankoka grāmatskapi savam darba kabinetam, skaistas grāmatas, dažas no tām — Beila «Vārdnīcu» un «Tūkstots un vienas nakts pasakas» bija iesējis Tuvenēns. «Greznības pie manis nav,» Onorē rakstīja māsai Lorai, «bet visur valda laba gaume un saskaņa.»

Kurš gan, uzturēdamies šajā gaišajā, ar zili balti svītroto perkalīnu iztapsētajā galerijā, varētu domāt par brālēnu Sedijo un tā drūmajām bilancēm? «Zem drapērijas kreisajā pusē slēpās mazas durvis, kas veda vannas istabā, kuras sienas, tāpat kā pašu vannu, sedza marmoram līdzīgs balts apmetums; gaisma telpā ieplūda no augšas pa platu logu ar matētiem sarkaniem stikliem, caur kuriem saules stari meta rožainus atspulgus,» Verdē stāsta savās «Atmiņās». Daiļai sievietei piemērota vannas istaba! Baltos un sārtos toņos ieturētā, gaismas pielietā guļamistaba dzirkstīja zeltā. «īsta kāzu nakts istaba piecpadsmit gadus vecai hercogienei.» Gultas galvgalī aiz sārti balta muslīna aizkara krokām slepenas durvis veda pa kāpnēm lejā tieši uz dārzu. Darba kabinetā grīdu sedza biezs un mīksts paklājs ar zilu un melnu pamatu; grāmatskapis piepildīts ar sarkanā safjānā iesietām un Balzaku d'Antragu ģerboni* greznotām grāmatām; uz melnkoka etažeres sarkana kartona mapes ar zelta burtiem, uz augšējā plaukta Napoleona I statuete ģipsī. Pie zobena maksts maza papīra strēmelīte, uz kuras uzrakstīts: «To, ko viņš nepaveica ar zobenu, es īstenošu ar spalvu. Onorē de Balzaks.» Viņš gatavoja dekorācijas nākamajiem šedevriem.

Beidzot, lai šī burvīgā mājokļa iemītnieks nebūtu iekārtas necienīgs, viņš pasūtīja drēbniekam Bijsonam, Rišeljē ielā 108, «29. aprīlī — melnas bikses vakara tērpam par četrdesmit pieciem frankiem, baltu piķē vesti par piecpadsmit frankiem; 23. maijā — zilus smalkas Luvjē vadmalas svār-

I i is par simt divdesmit frankiem, tika bikses marengo lv i cīsā par divdesmit astoņiem frankiem, gaiši brūnu piķē vesti par divdesmit frankiem». Šinīs neprātībās bija kaut K.is heroisks. Šķita, ka Balzaks saka: «Mani kreditori gaudo, brālēns viņus nomierina; mana ģimene izput, es izšķiežu naudu.» Un kas maksās? Ar drēbnieku Bijsonu grūtības neradās: šis paraugpiegādātājs pieņēma arvien no l.iuna pagarinātus vekseļus un paļāvās uz sava ģeniālā klienta nākotni. Uzticīgais apbrīnotājs, ko žilbināja Bal-zaka neizsīkstošā degsme un kam glaimoja viņa uzslavas, leizēm pat nokārtoja rēķinus viņa virējai un piedalījās pārsteidzošajos darījumos, ko dažkārt uzsāka tas, par kuru Bijsons mēdza teikt: «Mans klients, mans tautietis un, gandrīz uzdrošināšos sacīt, mans draugs.» Mēbeļu tirgotājiem Latušs parakstīja draudzības vekseļus un pats taisīja parādus, lai glābtu «savu brāli». Turklāt viņš rūpējās arī par Onorē rakstu iespiešanu avīzēs un žurnālos; Latuša rīcībā izpaudās ērmīgs cēlsirdības, koķetērijas un mizantropijas sajaukums:

Cilvēk, Jūs apsolījāties apmeklēt savu slimo brāli; Jūs neatnācāt; savu esat veicis. Arī es, cenzdamies nepalikt parādā, daru Jums zināmu, ka pie manis atstātais manuskripts nodots Kanela kungam, kurš, raizēdamies Jūsu labā, pats bija atnācis tam pakaļ... Ardievu, cilvēk! Lai Jums prieks un veselība ...

Ērti ierīkojies pie skaistā rakstāmgalda, Balzaks, kam apbrīnojamās spējas atrauties no īstenības palīdzēja atbrīvoties no raizēm par viņa veikalnieciskajiem darījumiem, no jauna juta sevī mostamies dedzīgu tieksmi rakstīt. Bet ko? Viņš iesāka desmitiem grāmatu un nepabeidza nevienu. Viņš runāja par kādu «Pirmatnējās baznīcas vēsturi», par kādu romānu. Balzaks sevi uzskatīja par tā radītu, ka «viņa iztēle sāka darboties tikai tad, ja kāds cits, kaut arī viduvējs autors to ievirzīja». Balzaka daiļrades sākumā šis «cits autors» ir bijis reizēm Matirēns, reizēm Pigo-Lebrēns, reizēm Dikrē-Diminils. Viņi iedvesmoja Balzaku uz melodrāmiskiem romāniem, kuros nemainīgi darbojās mūžīgais trio — upuris, briesmonis un glābējs, un modināja patiku uz spoku pilīm ar baismīgiem pagrabiem. Mēdz uzskatīt par lielu Latuša nopelnu, ka viņš ievirzījis Balzaku uz Valtera Skota un Fenimora Kupera reālismam tuvo vēsturisko romānu. Bet vai pie tā bija vajadzīgs Latušs? Grāmatizdevēji, kurus Balzaks pazina — Mams, Goslēns, ari Sotiē, bija publicējuši Fenimoru Kupe-ru. Balzaks jūsmoja par viņu. «O, dzīvot tā kā mohikānis!» Balzaks rakstīja Viktoram Ratjē. «Cik pilnīgi es aptveru mežoņa dabu! Cik dziļi izprotu korsārus, dēku meklētājus, visus, kas saceļas pret sabiedrību.»

Savā «Waverley Novels» attēlodams Skotijas pagātni, paradumus, iedzīvotājus un to ikdienas dzīvi, Valters Skots ir devis lielisku piemēru. Viņš ne tikai radīja vēsturiskus romānus, bet izdarīja arī sociālus pētījumus. «Lokālais kolorīts ir tikai dekorācija,» raksta Moriss Bardešs. «Gleznas centrā ir nozīmīgie personāži, tie, kurus Balzaks vēlāk sauks par «sociāliem tipiem»: skotu muižnieks, lauku mācītājs, augstmanis, kas dzīvo galmā, lauku lielskungs, valdošās dinastijas piekritējs, troņa pretendenta piekritējs, pāvestietis, kameronietis *, skolotājs, kontrabandists, likuma sargs — tie visi ir ne tikai romāna personāži, bet katrs no viņiem arī pārstāv noteiktu sociālu kategoriju, kurai bija svarīga loma un bez kuras nebūtu saprotama Skotijas dzīve.» Cītīgais Bifona lasītājs Balzaks aizrautīgi vēroja, kā romānu rakstnieks savā jomā veica to pašu klasifikācijas darbu. Kādā pārdomu brīdi Balzaks piepeši atskārta, ka ir iespējams veselā romānu sērijā atainot Francijas vēsturi.

Taču viņš nevēlējās kļūt tikai vājš Valtera Skota atdarinātājs. Viņš varēja veikt vairāk un varbūt arī labāk.

Ja nevēlaties būt tikai vājš Valtera Skota atdarinātājs, tad jums jārada pašam savs īpatnējs rakstības paņēmiens, bet jūs esat vienīgi atveidojis viņu. Lai ievadītu savus personāžus, jūs sākat, tāpat kā viņš, ar garām sarunām; kad tie izrunājušies pēc sirds patikas, tikai tad jūs pārejat pie deskripcijas un darbības. Jūs atvirzāt pēdējā vietā pretmetu cīņu, kas nepieciešama katrā sacerējumā, lai tas būtu dramatisks. Pārstatiet problēmas risinājuma sastāvdaļas. Bezgalīgās sarunas, kas Skotam ir tik spilgtas, bet jums bālas, aizstājiet ar deskripcijām, kurām mūsu valoda ir tik piemērota. Lai dialogs jūsu darbā kļūst gaidītas sekas, kas vainago premisas. Sāciet uzreiz ar darbību. Ķerieties pie sižeta te no malas, te no gala; īsāk sakot, izstrādājiet to dažādos plānos, lai nekļūtu vienmuļš. Pārstatot skotu rakstnieka dramatizētā dialoga formu uz Francijas vēstures materiālu, jūs kļūsiet novators. Valters Skots ir bezkaislīgs; viņš vai nu nepazīst kaislību, vai arī viņam to aizlieguši dzimtās zemes svētulīgie tikumi. Viņam sieviete ir pienākuma iemiesojums. Ar retiem izņēmumiem viņa varones visas ir vienādas, veidotas, kā saka gleznotāji, pēc viena šablona. Tās visas atvedinātas no Klarisas Harlo-vas; iedzīvinot visos sieviešu tēlos vienu un to pašu ideju, viņš spējis parādīt tikai tā paša tipa dažādus paraugus, variējot to vienīgi ar spil-t:t, i ku vai mazāk spilgtu nokrāsu. Sieviete modina kaislību un ar to rada i„i biedrībā nemieru. Kaislībai ir bezgalīgi daudzas formas. Aprakstiet cilvēku kaislības, un jums pavērsies milzīgas Iespējas, no kurām šis i/.cilais ģēnijs atteicās, lai viņa darbus lasītu visās aizspriedumainās Anglijas ģimenēs ...»'

Tā Daniels d'Artezs saka Lisjenām de Ribamprē, citiem vārdiem — Balzaks Balzakam. Un tas bija gudrs padoms. Plašas sarunas nebija viņa stiprā puse, un viņam, lai atbalstītu savu personāžu raksturu, bija vajadzīgs kādas mājas, veselas pilsētas vai doktrīnas solīdais pamats. Romānu rakstniekam jāatrisina pavisam citādas problēmas nekā dramaturgam. Lugu autora rīcībā, lai atdzīvinātu savus personāžus, ir dzīvi, paša izvēlēti aktieri. Viņu klātbūtne rada ticamību. Balzakam tā būs jāpanāk ar vides aprakstu dziļumu. Kāpnes kādā Balzaka sacerējumā nebūs vienkārši kāpnes, bet cēloņu summa, kuri tās izveidojuši tādas, kādas tās ir. Viņš zīmēs vīrieša (vai sievietes) portretu kā Lavatera skolnieks, bet pūlēsies šīs necaurredzamās gleznas lasītājam izgaismot ar emociju palīdzību. Viņš parādīs, kā viena vai cita pilsēta ir cēlusies, paplašinājusies un kāpēc katram tās kvartālam ir citāda seja, ko veidojuši gan vēsturiski notikumi, gan grunts struktūra.

Balzaks kļūs apbrīnojams novators un sava laika tikumu vēsturnieks, — bet kā gan viņš būtu varējis neiz-mēģināt laimi vēsturiskajā romānā, kas tobrīd bija modē? Alfrēda de Vinjī «Senmars» bija nācis klajā 1826. gadā. Viktors Igo bija apsolījis Goslēnam romānu «Parīzes dievmātes katedrāle». Balzaks gatavoja plānus diviem vēsturiskiem romāniem. Viena romāna — «Lielgabalnieku kapteinis» — darbība norisinātos XV gadsimtā, otra — «Puisis» — pavisam netālajā šuānu karu laikā. Latušam nebija nekādas nozīmes šī sižeta izvēlē, jo Balzaks jau sen par to domāja. Šai dramatiskajai un gleznainajai epopejai bija veltītas daudzas grāmatas: aculiecinieku memuāri, vēsturnieku darbi, «Vēstules par šuānu dumpja izcelšanos». Daudzas no tām Balzaks bija nopircis, citas paņēmis lasīt no Karaliskās bibliotēkas. Sākumā viņš bija iecerējis uzrakstīt lugu «Privātas dzīves ainas», — cik bagātīgs materiāls romānam! No vienas puses — zilie, republikāņi, vēlākie bonapartisti, no otras — baltie, šuāni, pusmežonīgi zemnieki, apjozušies kazu ādām, un viņu izrīkotāji, no [42]

Anglijas atgriezušies emigranti rojālisti. Darbības vieta — irbulenēm apaugušie klāni, slēpņi meža nostūros, vecas pilis, kurās tiek noturētas kara apspriedes un samezglojas mīlestības intrigas ar drosmīgām amaconēm. Aizmugurē — lauku muižniecība, kas grib atgūt savus īpašumus, pretstatīta pilsētu buržuāzijai, kura kāro tos paturēt sev.

Jo vairāk Balzaks lasīja savā klusajā, burvīgajā Kasīnī ielas mājoklī, kur viņu pārtrauca tikai de Bernī kundzes maigie apmeklējumi (no Anfērsenmišela ielas, kur Dilecta dzīvoja, viņa nāca kājām), jo vairāk viņš pārliecinājās, ka ir atradis savai iecerei piemērotu tematu. Lai kāds laikmets kļūtu par vēsturiska romāna vielu, tad tam jābūt mazliet attālinātam pagātnē. Bet «reizēm desmit gados nācija noveco vairāk nekā citkārt veselā gadsimtā». Napoleona Impērijas krišana pārvērta šī perioda notikumus par vēsturi. Šuānu dumpis tomēr bija norisinājies tik nesen, ka bija vēl dzīvs dažs labs aculiecinieks. Arī Bernārs Fran-suā 1795. gadā bija ieņēmis kādu posteni Brestā. Onorē bieži bija dzirdējis tēva stāstījumus par tiem laikiem. Jau pirms 1825. gada Balzaks bija uzmetis dažas epizodes: uzbrukums diližansam, ar kuru saistīts mīlestības romāns, stāsts par to, kā rojālisti nolaupīja kādu senatoru. Ap 1827. gadu jau bija gatavs romāna «Puisis» melnraksts un ievadvārdu uzmetums.

Ievadvārdiem par epigrāfu Balzaks bija izvēlējies citātu no Rivarola* darbiem: «Mūsu acu priekšā tik daudzi izcili cilvēki ir iegrimuši aizmirstībā, ka tagad jāuzsāk kaut kas patiesi monumentāls, lai dzīvotu ļaužu atmiņā.» Ievērības cienīga izvēle, jo tā liecina, ka Balzakā jau kopš neveiksmju laika bija briedis nodoms uzcelt paliekošu monumentu. Tālāk sekoja iedomātā autora biogrāfija, jo tad Balzaks vēl nebija paredzējis parakstīt romānu «Puisis» ar savu vārdu. Izvēlētais pseidonīms bija Viktors Mali jons. Lasītājs dabūja zināt, ka šis jaunais autors dzimis Vandomā, skolas zinības iemantojis kāda bijušā oratori-āņu mūka stingrajā vadībā, taču sevišķi tālu nebūtu ticis, ja skolniekam pašam nebūtu pārmērīga tieksme uz lasīšanu un pārdomām. Mēs uzreiz redzam, ka mūsu priekšā ir Balzaka dubultnieks, kurš, tāpat kā viņa radītājs, apveltīts ar gaišreģa spējām.

Viktors Marijons paskaidro savam skolotājam, ka, klejodams pa laukiem vai sēdēdams savā būdā zem salmu

| umla, viņš izbaudot visus greznas dzīves priekus: «Viņš . 11>i <ikstīja pārsteidzoši spilgti un krāsaini baudas, kādas var gūt neizmērojami bagāts cilvēks, viņš stāstīja par skurbumu, ko izjutis balles virpulī, kur apbrīnojis sieviešu kailos plecus, krāšņos tērpus, ziedus, briljantus, de-l<is un mulsinošos skatienus, attēloja savus greznos apar-l.iinentus, iekārtu, smalko porcelānu, skaistās gleznas, drapējumu un paklāju zīmējumus, sīki aprakstīja greznās karietes, arābu un citus rikšotājus, kuri viņam piederējuši.,. spieķus un dārglietas, kuras viņš valkājis, kaut gan viņa acu tīklenē nekad nebija atspoguļojies it nekas no visa uzskaitītā.» Viktors Marijons iztēlē redzēja to dzīvi, kādu alka pats Balzaks, austrumnieciski greznu dzīvi, pilis un harēmus, kuros mājo Parīzes sultāns, kam netrūkst ne biezu paklāju, ne dārgakmeņiem rotātu spieķu, nekā no tā, pēc kā ilgojās šis jauneklis, kuram nebija pieejama greznība un skaistums. «Skolotājs klusībā vēroja savu skolnieku un atzina, ka tam nav pieticības, bet nav arī godkāres, ka tas runā par sevi tā, it kā pats spētu sevi redzēt no malas, nopietns un reizē paviršs, jūsmīgs un jautrs ... Krūms prasīja kopšanu.» Viktoram Marijonam tomēr bija lemts nedzimušam aiziet bojā. Balzaks beidzot izšķīrās: viņš parakstīs romānu «Puisis» ar savu īsto vārdu.

Sižets viņam bija skaidrs. Viņš tikai tieši nepazina apvidu, ainavas. Šīs gleznas nekas nevar aizstāt; kad rakstnieks skaidri redz derbības vietu, tad viņa varoņi izturas tanī brīvāk. Balzakam dzīvoja draugi šuānu karu norises apkaimē. Atcerēsimies, ka Balzaku ģimene Tūrā cieši draudzējās ar prefektu ģenerāli Pomerelu. Viņš bija miris 1823. gadā, taču viņa dēls Žilbērs, arī jau atvaļināts ģenerālis, dzīvoja Fužērā. Pilsētā viņam piederēja skaista māja un uz laukiem divas pilis un plaši zemes īpašumi. Fužēra atradās pašā šuānu darbības centrā. Balzaks, kura uzņēmumu 1828. gadā krietnais brālēns Sedijo bija likvidējis, aizrakstīja ģenerālim.

Balzaks ģenerālim baronam de Pomerelam 1828. gada 1. septembrī:

Esmu nogāzts no sava nelielā īpašuma augstumiem. Finansiālās vētras, kas satricina Parīzes veikalnieku aprindas, spieda mani izstāties no cīņas. Pateicoties mana tēva pašaizliedzībai un mātes labsirdībai, izdevās glābt mūsu ģimenes labo slavu, taču vajadzēja upurēt manu un arī viņu īpašumu . .. Likvidējot savu uzņēmumu, es pilnīgi dzēsu visus parādus,

un tagad, tuvojoties trīsdesmit gadu slieksnim, man ir palikusi tikai drosme un mans neaptraipītais vārds.

Stāstīt Jums, ģenerāl, par šo bēdīgo atgadījumu mani pavedināja īpaši apstākļi, kas saistīti ar maniem jaunajiem nodomiem. Es atkal ņemšu rokā spalvu, un ašajam vārnas vai zoss spārnam ir jādod man eksistences līdzekļi un iespēja atlīdzināt manai mātei. Jau kādu mēnesi i es strādāju pie vēsturiskiem sacerējumiem. . . Gluži nejauši man norādīja uz kādu vēsturisku notikumu 1798. gadā, kas saistīts ar šuānu un vandejiešu karu, un tas sniedz vielu viegli uzrakstāmam romānam. Tas neprasīs nekādus pētījumus, vienīgi iepazīšanos ar vietām, kurās norisinājusies romāna darbība.

Es uzreiz iedomājos par Jums un jau biju nolēmis lūgt Jūs sniegt man patvērumu uz kādām trim nedēļām. Mūza ar savu tintes radziņu, papīra grāmatu un es varbūt nebūtu pārāk apgrūtinoši, bet pēc tam „ iedomājos, ka tomēr būšu Jums par apgrūtinājumu . . . Ģenerāl, saliekama gulta, matracis, galds, ja tikai tas ir četrkājains un neklibo, krēsls un vēl jumts virs galvas ir viss, kas man būtu vajadzīgs, un, protams, arī Jūsu vērtīgā un valdzinošā labvēlība. ..

Tā bija jauka vēstule, tanī dzirkstīja jaunība un pa- ; ļāviba. Ģenerālis Pomerels atbildēja: «Es Jūs gaidu.» Bal-zaks tūlīt iekāpa diližansā, kas devās uz Bretaņu, un vakarā sasniedza Alansonu, kur apmetās jau pazīstamajā «Maura» viesnīcā. Viņš pastaigājās pa pilsētu un Val-nobla ielā ievēroja senatnīgu savrupmāju, kurā atspoguļojās visa provinces mūžība. Sī glezna iespiedās atmiņā uz visiem laikiem. Ar savu nemaldīgo aci Balzaks nopētīja apvidu starp Alansonu un Fužēru. Pēc tam viņš ieradās pie Pomereliem. Baronese, gados daudz jaunāka nekā viņas laulātais draugs ģenerālis, bija ļoti laipna. Sākuma abus mazliet pārsteidza ceļinieka nožēlojamais izskats un viņa «pretīgā» cepure. Taču bažas itin drīz izklīda. Kad «pretīga» cepure bija noņemta, atklājās sprigana, moža seja, augsta, «it kā lampas apspīdēta» piere, tumšas acis, kurās zibēja zelta dzirkstis. Onorē stāstīja par savu braucienu tik jautri, ka drīz vien ģenerālis un viņa sieva smējās līdz asarām.

Viņu vidū tūlīt nodibinājās draudzība. Pomerela kundze un viņas istabene Luīza ņēmās «uzbarot» novājējušo ceļinieku. Balzaks iesauca namamāti par «lēdiju Gar-dumdevēju». Viņam patika ierādītā istaba, mazais, zaļais galdiņš, pie kura viņš strādāja līdz tam brīdim, kad ienāca Luīza pateikt, ka ēdiens ir pasniegts. Ēdamistabā blakus viņa šķīvim vienmēr bija kraukšķīgi kliņģeri un sviests. Pomerela kundzes nemainīgā laipnība dziedināja Balzaka sāpinātās sirds vainas. Katru ritu viņš kopā ar mājastēvu

i i . lālā pastaigā pa apkaimi, pētīja ar irbulenēm un i m ,i dzeltenām dzeloņplūmēm apaugušo klanu, rudens '.•ll.i rotāto mežu, Pelerina pakalnu, kur pilsoņu karu i M 1,1 bija atradies izdaudzinātais slēpnis.

balzaks iegāja ari mājās, aprunājās ar ļaudīm, vēroja \ nu paradumus. Rakstnieks var un viņam pat vajag iz-doināt, bet pamatā jābūt patiesībai. Ģenerālis stāstīja Bālākām par pilsoņu kariem, par dumpīgo zemnieku uzbrukumu Fužērai, iepazīstināja viņu ar dažiem tolaiku notikumu līdzdalībniekiem, aprakstīja vairākus fanātiskus ļuirīdzniekus — abatuBernjē, abatuDivalu; rakstnieks sakausēja šos abus tēlus un romānā izveidoja nikno Gidēnu. Katru pēcpusdienu Balzaks atkal ņēma rokā «Puiša» manuskriptu un to pārveidoja, papildināja ar dzirdēto un redzēto. Pomerela kundzei nepatika romāna virsraksts, viņa pierunāja Balzaku to mainīt. Viņš meklēja citu un atrada — «Šuāni vai Bretaņa pirms trīsdesmit gadiem» un vēlāk — «Pēdējais šuāns vai Bretaņa 1800. gadā»; šis virsraksts palika pirmizdevumā. Balzaks strādāja veiksmīgi, viņš juta, ka beidzot izdodas saliedēt romantiku ar īstenību, vēsturi ar izdomu. Taču gleznu, notikumu un personāžu bagātība viņu nomāca, viņam bija grūtības ar grāmatas kompozīciju.

Latušs sūtīja Balzakam vēstules, kurās izpauda sašutumu par viņa ilgo prombūtni.

Latušs Balzakam 1828. gada 9. oktobrī:

Fužēra ir pilsēta ar 7200 iedzīvotājiem, tanī ir pirmās instances tiesa, rupja audekla fabrika, ādas miecētavas Kuenonas krastā; atrašanās vieta — 3,36 rietumu gamma, 48,20 platuma grādos. Tur nu ir romantiskā vientulība, kurā mans neprātis ir apracies, tālu no Anfēra ielas, no Sentonorē ielas! Naudas izdevumi, naktis, pavadītas uz diližansa cietā sēdekļa, galvas sāpes un atspiests dibens: vai tas bija to vērts! ... Brauciet atpakaļ ar vai bez šedevra; kopš Jūsu aizceļošanas es ne reizi neesmu smējies . ..

Latušs pukojās uz savu jauno amata biedru, ka tas apmeties velns zina kādā nomalē, tālu no pirmās nepieciešamības priekšmetiem, proti, no jauniem romāniem: «Lai iedvesmas dievs Jūs nolād!»

Cieta arī de Bernī kundze, taču viņa to izpauda ar mīlestību.

Labvakar, dārgo runcīt, pulkstenis drīz būs desmit, un man patīk domāt, ka Tu patlaban uzvelc uz papīra mazo, glāsmaino vārdiņu minclt, ko es tik labprāt dzirdu un lasu... Dārgais, mīļotais, ļauj, es noslīgšu Tev uz ceļiem, aplikšu roku Tev ap kaklu, noliec savu jauko galvu man uz pleca. Tikai neaizmiedz, to tikai ne, un, lai tas Tev neienāktu prātā, sniegšu Tev vienu no skūpstiem, kurus mēs tik labi pazīstam. Cik piemīlīga aina! Kā es priecātos, ja tā būtu īstenība! Baidos, ka Tu nepaliec tur pārāk ilgi. Un tomēr, ja Tu jūties labi un strādā, tad man vajadzētu būt apmierinātai. Dārgais, mans prāts darīs tā, kā Tu gribēsi, bet mana sirds ir kā izlutināts bērns, tā negrib samierināties, ka tai laupa iespēju tikties ar mīļoto ...

Ap oktobra beigām Balzaks atgriezās Kaslni ielā un lūdza Latušu, lai tas atnes dažas lappuses no «Fragoletas», dīvaina romāna par hermafrodītu neapolieti; Balzaka īgnais labvēlis jau sen strādāja pie šī sacerējuma. Onorē pats apsolīja draugam nolasīt ainu no «Šuāniem».

«Labi, es aiziešu,» atbildēja Latušs. «Es aiziešu uz Kasīnī ielu, bet tikai starp pieciem un sešiem. Ceru, ka, minūtes desmit pakavējies pie «Fragoletas», Jūs man pasniegsiet jauno augli, šķēli no bumbiera, kas bija jau nobriedis, tikko paguva uzziedēt. . .»

Balzaks guva lielus panākumus ar lasījumu. īgņa Latušs bija sajūsmināts, un visneparastākais tas, ka viņš izpauda savu sajūsmu. Protams, darbu varētu vēl uzlabot. Būdams cilvēks ar labu gaumi, Latušs izsacīja dažus iebildumus. Taču romānu vajadzēja publicēt.

Latušs Balzakam:

Par Jūsu grāmatu — exeat \ simtreiz exeat! Kādēļ man vajag Jums to atkal un atkal kladzināt? Dieva dēļ, tas nenozīmē, ka es atsakos Jūs uzklausīt; man vienmēr ir bijis patīkami un izdevīgi to darīt, bet dodiet man ko jaunu. Nedeklinēsim vienmēr vārdu «mūza». Es labprāt griežos pēc padoma pie tiem, kuru talantu cienu; vēlāk es atzinīgi un pateicīgi izstāstu, kā esmu izlietojis to vai citu padomu; bet, kad jau esmu pasniedzis vērša cepeti, tad vairs nelikšu otrreiz ēst ragū! Pietiek, pietiek, Jūs esat bērnišķīgs! Ja es prastu izdzīt ļauno garu, tad patlaban to darītu, jo, spriežot pēc tā, cik negaidīti un neizskaidrojami lēni brašais, zibenīgais Onorē, kas mēdz sešās nedēļās uzrakstīt četrus romānus, tagad nevar vien nobeigt savu «Suānu», šajā «Suānā» ir ieperinājies pats nelabais. Tagad nu diezgan! Gribu redzēt Jūsu marķīzu četros sējumos ar skaistiem virsrakstiem un zilā frakā!

Vai jūs jau pietiekami ilgi negludināt šo rokrakstu? Mēs to pārdosim kā dienišķo maizi... [43]

■ Mēs to pārdosim...» Jo Latušs bija uzņēmies vienoties par «Šuānu» izdošanu ar Irbēnu Kanelu. Kāpēc? Bal-iks pats labi pazina Kanelu. Viņam patika šī grāmatizde-vcja sieva. Viņš sauca Kanēļa kundzi par «Mis» vai «Mis Anna» un labprāt glāstīja viņas krāšņos matus. Taču Kancis negribēja segt izdevumus par iespiešanu; Latušs uz-i,iemās tos. Vai viņš nopelnīja? Vai arī gluži pretēji — dalīja zaudējumus ar Kanelu? Viens ir droši zināms: Balza-l.atn par viņa romāna pirmizdevumu piedāvāja tikai lukstoš frankus. Ir gan tiesa, ka «Suānus» iespieda tikai bikstos eksemplāros, un pēc to pārdošanas autors atguva īpašuma tiesības uz savu darbu.

Latušs Balzakam:

Tagad, ja nu Jūs neesat vislielīgākais lielībnieks, gaisa piļu būvētājs iedomu zemē, tad nāciet ar papīriem rokā vai solījumiem uz lūpām. Mēs esam gatavi slēgt līgumu ...

Noslēgt līgumu ar Balzaku nebija viegli. Ar lielām pūlēm cilvēks, devies ceļojumā cauri visai Parīzei, sasniedz Kasīnī ielu, taču Balzaka tur nav; lielāko tiesu laika viņš uzturas Versaļā pie vecākiem vai pie māsas, kur bez maksas saņem ēdienu un pajumti. Ko darīt? Sekot viņam uz turieni? «Būtu ļoti draņķīgi kulties uz Versaļu par baltu velti.» Uzrakstīt lamu vārdus uz Kasīnī ielas mājas sienas? Vājš mierinājums. Balzaks sūdzējās, ka viņam neesot naudas. Kas vainīgs?

Latušs Balzakam 1828. gada 30. novembrī:

Jūsu stāvoklis 30. novembrī nav citāds, nekā bija 15. novembri. Kāpēc tas Jūs sarūgtina? Jūs esat un paliekat tas pats cilvēks: izvēlējies Kasīnī ielu par dzīves vietu, Jūs tur neuzturaties un ejat visur, izņemot tur, kur varētu noslēgt ligumus, kas dod naudu iztikai; Jūs stiegat parādos, lai dabūtu paklājus, sarkankoka plauktus, tik grezni iesietas grāmatas, ka tās var patikt pat muļķim, nevajadzīgus pulksteņus, gravīras; Jūs man liekat skriet pa visu Parizi, lai sameklētu svečturus, kuros nekad nededzināt sveces, un pie visa tā Jums nekad nav kabatā trisdesmit sū, lai aizbrauktu apciemot slimu draugu! Pārdoties tapsētājam uz diviem gadiem — tādam ļfieta ir Šarantonā *1 Itin labi var justies arī pažobelē ar pludinātu malku kurināšanai, ar cietu maizi iztikai un ar draugiem, kuriem nevajag veikt vienpadsmit ljē attālumu, lai ierastos Jūs uzmundrināt, uzslavēt un ielīksmot. Jūs tā gribat...

Vai Balzaks tā gribēja? Ko viņš gribēja? Viņš to vairs nezināja.

Dārgais draugs, es paļaujos uz Jums. Vediet sarunas manā vietā, dodu Jums pilnīgu rīcības brīvību. .. Dariet visu pēc sava ieskata.

Balzaks bija tā samulsis, ka pat izteica Latušam piedāvājumu pārvākties uz dzīvi pie viņa netālu no Onē.

Latušs Balzakam:

Kas apgādās divus strādājošus cilvēkus ar malku, gultas veļu, ar brokastīm un pusdienām? Varbūt Jūs? Diena nebūs pietiekami gara, lai tiktu galā ar mājsaimniecību. . . Žēlīgais dievs! Mēs jau otrā rītā plēstu viens otram matus ... Anfēra iela, Fužēra, Versaļa, Onē — kāds velns Jūs dīda? Par nepastāvību Jūs padzītu pat no klejotāju cilts. Pats Ahasvērs negribētu Jūs par ceļabiedru.

Vēstuli Latušs nobeidza ar piedāvājumu nopirkt katru manuskriptu, ko Balzaks būs sagatavojis iespiešanai, nopirkt «lēti, bet skaidrā naudā». Latušs bija pārāk saprātīgs, lai neredzētu, ka Balzakam tās trūka, un apveltīts ar pietiekami labu gaumi, lai spētu novērtēt sava jaunā drauga neparasto talantu. Diemžēl ļoti apdāvinātais jauneklis sagādāja Latušam diezgan daudz nepatikšanu.

Galu galā 1829. gada 15. janvārī līgums tika parakstīts un avanss izmaksāts. Atlika tikai saņemt no autora manuskriptu, pie kura viņš turējās tik krampjaini kā konkursā kandidāts pie sava sacerējuma, neatlaidīgi cerēdams padarīt to par šedevru.

X

PIRMIE SLAVAS UZPLAIKSNĪJUMI

Mīlas liesmas neiesilda tik saldi kā pirmie slavas uzplaiksnījumi.

Vovemigs

«Pēdējais šuāns» (vēlāk pārdēvēts «Suāni») bija neparasta grāmata. Baltie un zilie, rojālisti un republikāņi, uzbruka vieni otriem mežJhīgā niknumā un «šāva cits citu kā zaķus». Vai Balzaks simpatizēja vienai vai otrai nometnei? Pēc audzināšanas un ģimenes tradīcijām viņam drīzāk būtu vajadzējis pieslieties zilajiem. Viņa draugs bonapartists Pomerels noteikti bija viņam aprakstījis zilos ar dziļu simpātiju. Zilie veidoja regulāras karaspēku da-|.ikuras komandēja īsti oficieri; baltie cīnījās kā mohi-l.,iņi■ Taču Balzaks netiesāja, viņš tikai attēloja. Balzakam, i.ipat kā Hēgelim, Vandeja bija traģēdijas piemērs vēsturē, laidni ir pārāk vēlu atnākuši varoņi, kuriem ir cildenas, bet novecojušas idejas. Pa biezokņiem un klāniem zibēja baismīgas ēnas. Policists Korantēns mēģināja izmantot kritušu ievieti Mariju de Verneiju, kas, iemīlējusies vīrietī, kuru viņai vajadzēja nodot, devās nāvē kopā ar to pēc vissald-kaislākās un izmisīgākās kāzu nakts. Romāns beidzās ar mierīgu gleznu: pāri laukiem iet zemnieks, vezdams virvē govi, — tas ir slavenais Kājnieks, savā laikā bijis viens no niknākajiem šuāniem. Varbūt Pomerels bija viņu parādījis savam viesim tirgū. No šādas nejaušas sastapšanās dažkārt rodas vislieliskākais epilogs.

Jaunais autors apzinājās, ka tagad ir uzrakstījis savu pirmo romānu. Beigusies ir bakalaura Orasa de Sentobēna karjera, beigusies nedzīva piedzimušā Viktora Morijona esamība. Onorē Balzaks parakstis romānu «Šuāns». Tāpēc viņš grib to pilnveidot. Taču romāns ir smagnējs (tā viņam šķita), un pirmais variants nekur neder. Viņš izraibināja korektūras ar labojumiem un papildinājumiem. Latušs, kas sedza izdevumus, saniknojās. Šie pārveidojumi, grozījumi un virsrindu ieraksti maksāja ļoti dārgi. «Par ko, velns lai parauj, Jūs raizējaties? Atstājiet melno punktiņu, kas Jūsu mīļākajai ir zem kreisās krūts, jo tas ir dzimumzī-mīte...» Balzaks bija pieprasījis mēnesi laika grāmatas nobeigšanai; pēc pusotra mēneša viņš vēl strādāja pie tās. Turklāt viņš pieprasīja eksemplārus saviem ģimenes locekļiem, de Bērni kundzei, Pomereliem. Tas bija dabiski, taču Latušs dusmojās: «Ja es būtu zinājis, ka izdevumi pieaugs līdz piecsimt frankiem un man vēl būs jādod projām eksemplāri no tūkstoša, es nebūtu iesaistījies šinī lietā ...» Latušu visvairāk kaitināja tas, ka viņš vairs neredzēja Bal-zaku: «Nespēju ticēt, ka Jūs turat ļaunu prātu. Godīgs cilvēks var iekaist dusmās, bet pēc tam netur ļaunu prātu...» Godīgais cilvēks pa to laiku bija aizņemts ar vēstuļu rakstīšanu draugiem, lai paziņotu par sava darba iznākšanu.

Balzaks ģenerālim baronam de Pomerelam 1829. gada 11. martā:

Ko es saku: mans darbs?... Tas pa daļai ir ari Jūsu, jo īstenībā sastāv no daudzajiem interesantajiem notikumiem, kurus Jūs man tik

labi un neskopodamies atstāstījāt, pastarpām iebaudot glāzi Gravas vīna un kraukšķīgos kliņģerus ar sviestu. Sājā grāmatā Jūs atradīsiet visu — gan dziesmu «Laiks doties ceļā, skaistulīt», gan Meluzīnas torni un visu citu. Tas viss pieder Jums, turklāt arī autora sirds, spalva un atmiņas.

Ceru, ka de Pomerela kundze smiesies, izlasījusi dažas vietas par sviestu, par krūciņām, par sveķainajām svecēm, par špalerām un žogiem, kā arī par grūtībām tikt uz balli, ja vien viņa neaizmigdama varēs izlasīt grāmatu līdz galam. Es ņēmu vērā, ka Jūsu jaukajai dzīves biedrei nepatika virsraksts «Puisis», un to mainīju ...

Romāns nāca klajā 1829. gada martā. Latušs uzrakstīja atzinīgu rakstu, ko iespieda avīzē «Figaro», un parādījās vēl daži līdzīgi raksti. Taču par panākumiem nebija ne runas. Grāmatu nepirka.

Latušs Balzakam 1829. gada 15. aprīli:

Pār Jums līst viscildinošāko rakstu lietus pēc mūsu pieprasījuma. Galu galā varbūt romānu sāks pirkt. Starp citu, man gan nav vairs ne naudas, ne padomu, ko Jums dot. Mēs vairs neredzamies! Tā nu Jūs rīkojaties. Mīļais diaugs, vai man nebija taisnība, kad Jums sacīju: «Cilvēks, kas trīsdesmit gadu vecumā vēl nav kļuvis mizantrops, ir piedzimis bez sirds.» Ardievu, egoist!»

Astoņu mēnešu laikā Irbēns Kanels bija pārdevis tikai četrsimt piecdesmit eksemplārus. Latušs sērīgi izdarīja aprēķinus. Viņš pat nebija atguvis izdotās summas. Kad mazliet vēlāk nāca klajā viņa romāns «Fragoleta», Balzaks publicēja «Merkūrā» gandrīz naidīgu un vairāk nekā atturīgu rakstu. Tanī viņš runāja par Neapoli, par Vezuvu, par Astoņpadsmito brimēru*, taču nesniedza ne mazāko priekšstatu par «Fragoletu». Par romāna autoru Balzaks izsacījās: «Dzirdam rūgtus smieklus, smej cilvēks, kas netic ne laimei, ne brīvībai... Viņa dvēselē ir kaut kas no Voltēra, kaut kas no lorda Bairona... Kam ir drosme, tas lai analizē šo grāmatu. Es to neuzdrīkstos... Latuša kunga lakonisms pārāk līdzinās zibsnim. Tas apžilbina, un lasītājs nezina, kurp viņš iet. Starp citu, lai arī kādas būtu manas personiskās domas, šim darbam ir lemts sacelt lielu ievērību un tam netrūks ne cildinātāju, ne kritizētāju.» Ienaidnieks nebūtu varējis izteikties indīgāk, un Latušs bija sašutis. Nudien, šis Balzaks ir vislielākais egoists! Turklāt vēl Saris Sedijo, pedantiski akurātais likvidētājs, «ar mazliet brutālu centību» gādāja, lai tiktu samaksāti it visi viņa radiniekam izdotie vekseļi, pat Latuša drau-dzlbas vekseļi. «Kas par traku, tas par traku! Sabiedrības /.ieds! Jel bīstieties dievu, Sedijo kungs!» Liriska sašutuma uzplūdā Latušs iesaucas:

Kaut velns parautu to Kaslnī ielu un uz laiku laikiem dotu tiem, kuri tur dzīvo, tikai vecas mīļākās, sacietējušu maizi, dzelzs dakšas, riebīgus romānu atrisinājumus, patētiskus priekšvārdus!

Abi šie vīri patiesi sāka viens otru ienīst. Klīrīgo, rūpīgo, diezgan sīkumaino Latušu biedēja Balzaka nepiespiestība, viņa rupjās manieres, smagnējais stāvs. Bal-zakam patika parupji joki, divdomības; Latušs, lūpas sakniebis, uz tām neatbildēja. Zorža Sanda, abus labi pazīdama, ir izsacījusies: «Es vienmēr esmu uzskatījusi, ka Latušs izšķieda pārāk daudz īstena talanta vārdos. Balzaks izšķieda tikai neprātības. Viņš izsvaidīja to, kā viņam bija pārāk daudz, bet savu dziļo gudrību paglabāja savam darbam.» Latušs sacīja Balzakam, ka viņš savā literārajā godkārē aizejot līdz ākstībai. Balzaks atcirta:

Ja cilvēkam ir domas, kuras viņš nevar izpaust tik asprātīgi un graciozi, kā darāt Jūs, tad Jūs secināt, ka viņš ir godkārīgs. Dievs tēvs! Cik gan daudz tad pasaulē ir godkārīgo, jo daudzi mani amata brāļi neprot savas domas izpaust labāk nekā es . ..

Par «Šuānu» varu sacīt, ka reiz es to publicēju pats uz sava rēķina un zaudēju diezgan daudz naudas. Man pašam neizdevās panākt ne viena vienīga eksemplāra pārdošanu, par grāmatu nebija ne rindas sludinājumos, un tomēr mans tipogrāfs pārdeva četrsimt eksemplāru. Iznāk, ka Jūs esat nelaimīgāks par mani, jo par Jūsu grāmatu bija raksti, bet pārdoti ir tikai trīs simti. Lai kādu grāmatu pārdotu, ir vajadzīgs labs raksts trijās avīzēs, turklāt redzamā vietā iespiests raksts, ko lasītu visa Parīze. Arī «Suāns» tiks pārdots vienīgi tā un ne citādi, un lai velns mani parauj, ja šai secinājumā iejaukta mana godkāre.

«Šuāns» tiešām neiemantoja piekrišanu plašā publikā, toties nedaudzie šī romāna lasītāji atzina tā vērtību. Onorē zināja, ka turpmāk viņš dažiem literatūras pazinējiem būs «Suāna autors».

Sirvils bija iepazīstinājis svaini ar saviem bijušajiem studiju biedriem Politehnikumā, kuri tagad strādāja par pasniedzējiem Sensīras karaskolā, kas atradās gluži netālu no Versaļas: ar majoru Karo, mācību pārzini, un ar krietno un drosmīgo artilērijas kapteini Periolā. Balzaks jutās labi ar šiem izglītotajiem cilvēkiem, kuriem patika «Suāns»; viņi stāstīja jaunajam rakstniekam savas atmiņas par karu un gūstniecības laiku. Zilma Karo kundze (dzimusi Turan-žēna), ar augstām morālām īpašībām un stoisku vīrišķību apveltīta sieviete, kļuva Balzakam visuzticamākā draudzene. Viņa mazliet kliboja, seja viņai dedzīga un enerģiska. Ne mazākās koķetērijas. Balzaks pasniedza viņai mazas dāvanas: sveču aizsegu, sērkociņu turētāju. Viņš cerēja, ka Zilma Karo tām atradīs vietu savā ģimenes mājā Frapelā, pie Isudēnas. «Palikt ar bagātu dvēseli apveltīta cilvēka atmiņā ir viena no manām visdārgākajām ilūzijām.»

Tā nebija tikai ilūzija. Zilma Karo, cilvēks ar patiesi cildenu dvēseli, nojauta, ka Balzaks ir liels, bet sīku rūpju nomākts mākslinieks, kas reizēm ieradās Sensīrā, lai aizmirstu savas likstas. No tēva Remī Turanžēna — Isudēnas mēra palīga un krietna vīra Zilma bija mantojusi XVIII gadsimta liberālās idejas. Visi viņas buržuāziskās un turīgās ģimenes locekļi bija republikāņi. Divi Zilmas brāļi bija kļuvuši deputāti. Viņas vīrs, majors Karo, bija atsacījies balsot par konsulātu uz visu mūžu un tā kritis pa pusei nežēlastībā. Vīrs un sieva dāvāja Balzakam vissirsnīgāko draudzību.

«Debešķīgajā ģimenē» pa to laiku viss negāja tā, kā varētu vēlēties. Bernārs Fransuā nevarēja aprast ar apstākļu maiņu. Atrauts no Vilparizī un savām vecīgajām mīlestībām, viņš sanīka. Pats kopdams savu veselību un ārstēdamies, šis kandidāts uz simt gadu vecumu smagi saslima. 1829. gada aprīļa beigās ārsti atzina, ka viņš ir uz dzīvības un nāves robežas; Bernāram Fransuā konstatēja aknās lielu augoni, ko vajadzēja uzgriezt. Mātes kundze diezgan pamatoti nopēla Onorē tieksmi uz greznību, nespēdama saprast, kā dēls, tik dziļi iestidzis parādos (it īpaši pret māti), vēl pirka mēbeles, drapērijas un dārgus nieciņus. Lora aizstāvēja brāli. Jā, viņš ir nopircis sarkankoka grāmatskapi; jā, viņš ir licis iesiet grāmatas safjānādā. Taču viņš ir ar mieru to visu pārdot, ja māte tā vēlētos, bet tad viņam vajadzēs aizņemties tās pašas grāmatas Karaliskajā bibliotēkā, un izdevumi par piegādi iznāks lielāki, nekā varēs ieņemt no pārdošanas. Un kas vēl? Dažas olektis drapēriju auduma, bārkstis, viens paklājs? Par to nav vērts pat runāt! Nē, patiešām, viņš nejūtas vainīgs un cieš no pastāvīgajiem pārmetumiem. Lai viņš varētu rakstīt, viņam ir vajadzīgs klostera klusums un miers! Vai nav gluži dabiski, ka īsajos atpūtas brīžos viņš no askē-11:;ina grib atelpot greznībā? Māksliniekam darba stundās ii vajadzīgs tikai jumts virs galvas un rieciens maizes.

" liet pēc ilgajiem domas klejojumiem, pēc mājošanas at-i.iutībā no īstenības iztēles radīto tēlu apdzīvotajās burvju pilis viņam vairāk par visiem ir vajadzīga izklaidēšanās, i/priecās, ko civilizācija radījusi bagātniekiem un dīkdieņiem.»1

Lora vienīgā un varbūt arī Sirvils saprata Onorē. Cik i iešas saites bija radušās starp brāli un māsu viņu sāpīgu pārdzīvojumu pilnajā bērnībā!

Balzaks Lorai Sirvilai 1829. gada 11. februārī:

Ir manās sāpēs kāda ass, pie kuras doma apstājas kā pie sirsnīgi iemīļotās. Nupat es pie kamīna neviļus sakustināju rokas tāpat, kā mēdzi clarit Tu, kā putns spārnus, kad esi apmierināta ar sevi, ar kādu asprātību, gaišu domu, saviļņojumu, ar ko vien vēlies.

Uzreiz atcerējos Tevi un nodomāju: «Pag, jāaizraksta viņai, lai pateiktu, ka ļoti milu viņu un ari Sirvilu.» Un tagad rakstu ...

Brāļa pieķeršanās šķita tikpat maiga kā īsta mīlestība, un arī Onorē mīlas sakari ritēja tālāk. Pēc diviem atšķirtības gadiem, ko bija pieprasījusi Lora de Bernī, Balzaks atgriezās pie hercogienes d'Abrantesas, jo, tāpat kā vairums vīriešu, nespēja pretoties kārdinājumam. Ar hercogieni viņš satikās slepus, nomaļā Versaļas savrupmājā. Ar elkoņiem atbalstījušies uz palodzes, viņi kopā vēroja «skaistās un noslēpumainās zvaigznes» un baudīja «valdonīgo klusumu, kas piepilda dvēseli». Liegās vasaras naktis mīlniekiem ir dārgas. Kā visas novecojošas sievietes, viņa stāstīja par savām ciešanām, par dzīvi, kas aizlauzta pirms laika, par pieviltajām cerībām. Melanholija ir iedarbīgs koķetērijas veids. Kā visi jaunekļi, arī Onorē mierināja hercogieni, apgalvodams — un pats tam neticēdams, — ka daudzas vēl vecākas sievietes ir sākušas jaunu skaistāku, jaukāku dzīvi. Hercogiene pārmeta Onorē, ka tas upurējis viņu «vecām važām». Viņš deva svinīgus un melīgus zvērestus, apsolīdamies biežāk satikties ar hercogieni un piebilzdams: «Bet tikai lai mana māsa to nezina.» Kopš de Bernī kundze tik augstsirdīgi bija piedalījusies Onorē glābšanā, idņa bija iemantojusi visu Balzaku ģimenes locekļu labvēlību un bieži viesojās Versaļā pie Loras. Tieši de Bernī kundzei Balzaks negribēja sagādāt ne mazākos sirdēstus.

Dilecta piecdesmit divu gadu vecumā vēl aizvien bija kaisli iemīlējusies. Ai, cik ļoti viņa tagad atšķīrās no savaldīgās, mazliet zobgalīgās sievietes, kāda bija bijusi šī sakara sākumā! Ar neprātīgu degsmi viņa mīlēja savu pārāk jauno mīļāko un jūsmoja par tā augošo ģenialitāti.

De Bērni kundze Balzakam:

Ai, dārgais! Ai, dievišķais! Atmiņās iegrimušai kavēties ekstāzē — tas ir viss, ko varu. Kā Tev pateikt, cik liela ir mana laime? Tev vajadzētu pašam sevi pazīt, un tas nav iespējams, un jo sevišķi Tev nav iespējams zināt, kas Tu man esi. Ja es kādā neprātīgā sapnī būtu vēlējusies, lai mani mīl tā, kā mīl debesīs, un šī vēlēšanās būtu pilnīgi piepildīta, ari tad es nebūtu guvusi nekā salīdzinājumā ar svētlaimi, ko dāvā man Tu. Ko es varētu darīt? Kur rast spēku un varenību — visu, ko es gribētu, visu, ko man vajadzētu, lai atmaksātu par tādu mīlestību? Aizritējušais vakars, šis viens pats vakars man ir vairāk vērts nekā desmit gadsimti... Sūtu Tev sveicienu, lai Tev gods un mīlestība!

Citreiz viņa rakstīja: «Dārgais, ar rītausmu sūtu Tev sveicienu, sveiciens Tev, mans maigais valdniek!» Vienu de Bērni kundze tomēr nespēja saprast: kā cilvēks ar tik cēlu dvēseli var kaut ko slēpt no tās, kura viņu dievināja. Dilecta zināja, ka Onorē atkal satiekas ar hercogieni d'Ābrantesu. Atsēdies uz dīvāna, «šajā svētajā vietā», viņš bija atbildējis: «Kā tu, mīļotā Lora, vari prasīt, lai es uzreiz pārtraucu ar viņu? Vai es drīkstu nesamaksāt parādu būtnei, kas šķiet sniedzam man visu?» Bet vai Onorē nebija daudz lielāks parādnieks pret savu nabaga draudzeni, kura viņu bija atbalstījusi nedienās gan ar klātbūtni, gan ar glāstiem, gan ar īpašumu?

«Piebildīšu vēl, mans dārgais mīļotais, ka nudien es neticu, ka šī sieviete spēj vai grib būt Tev derīga... Viņa to negribēs, jo ne jau Versaļā Tu varēsi kaldināt panākumus, taču viņai nebūs pa prātam, ka Tu attālināsies no viņas...»

Sēdēdams uz «svētā» dīvāna, Onorē apsolīja visu. Palicis vienatnē, viņš devās uz Versaļu, kur strādāja pie hercogienes grāmatām, un tā viņam atlīdzināja savā veidā. Nabaga Dilecta kājām aizgāja uz Kasīnī ielu, lai dzirdētu no kaimiņiem, ka Balzaka nav mājās. Viņa sodīja Onorē ar ceremoniālu «jūs»: «Lūdzu paziņojiet man, vai es varu, vienalga, vai spīd saule vai līst lietus, ierasties Kasīnī ielā pulksten trijos?... Ardievu, dārgais... Ardievu!»

Morālists nopeltu šādu neuzticību un melus. Balzaks tos attaisno: «Cilvēkam, kurš savu dvēseli pārvērtis par spoguli, kurā atspoguļojas visa pasaule, tādam cilvēkam noteikti trūkst zināmās loģikas, zināmās stūrgalvības, ko mēdzam saukt par lakstuiu. Viņš ir mazliet izvirtis... Viņš sajūsminās kā bērns par visu, kas viņu pārsteidz... Viņš var dievināt savu mīļāko un to pamest bez patiesa iemesla...»1 Pie pirmatnējām tautām gaišreģus, bardus, improvizētājus uzskatīja par augstākiem radījumiem. Pie mums, «kad iespīdas gaisma, to steidz nodzēst, jo notur par ugunsgrēku». Balzaks pieprasa tiesības uz nepastāvību.

Vispār viņš izšķīra divus mīlestības veidus un vēl trešo, kur abi pirmie sajaucās kopā. Draugi, ar kuriem viņš vienmēr satikās kafejnīcā, bija viņā modinājuši patiku uz vieglām mīlas dēkām. «Daba apveltījusi mūs ar apetīti; jācenšas gavēt, cik vien maz iespējams ... ar mīlestību nodarboties vajag saskaņā ar sabiedriskajiem likumiem, neizlaižot no rokas kodeksu un sekojot etiķetei; jāveic tas tāpat kā dejošana, paukošana un dziedāšana.» Šāda mīlestība jau pēc sava rakstura ir neuzticīga; tā apmierinās ar katru pieejamu balti sārtu miesu.

Taču iekāre un kaislība vēl nav mīlestība. «Vīrieši un sievietes var, nekļūdami negodīgi, izjust vairākas kaislības; ir gluži dabiski, ka cilvēks tiecas pēc laimes! Bet īsta mīlestība mūžā ir tikai viena.» Šo vienīgo mīlestību viņš pārdzīvoja ar de Bērni kundzi. Gudra, jutekliska un maiga, viņa Balzakam bija «eņģelis, kas nokāpis no debesīm». Viņa atklāja, vadīja un izveidoja rakstnieku. Ja nebūtu bijis viņas, Balzaka ģēnijs varbūt nekad nebūtu uzplaucis. Balzaks to apzinājās.

Viņa mīlestība pret Loru de Bērni bija juteklības un patiesu jūtu caurausta; juteklībā viņš bija nepastāvīgs, bet jūtās uzticīgs. Pāri šai skaistajai šīspasaules mīlestībai Balzaks iecerēja gluži eņģelisku mīlestību, sievieti, kura, neprasīdama glāstus, būtu dievišķīga žēlsirdības māsa, kas allaž stāvētu nomodā par ģēniju. Taču ari sieviete nav ne eņģelis, ne zvērs. Arī viņas miesa prasa savu tiesu, un pat de Bērni kundzes apbrīnojamā pašaizliedzība nespēja apslāpēt ne cilvēka dabā mītošo antagonismu starp miesīgo un garīgo milestību, ne radošam māksliniekam raksturīgo antagonismu starp sievieti un savu daiļradi. Katra sieviete, kas mīl mākslinieku, notiesā sevi uz ciešanām, kuras agri vai vēlu viņu piemeklē.

Bernārs Fransuā nomira 19. jūnijā. Viņš savukārt «dezertēja» no Lafarga tontines un, ieguldījis tur visu savu īpašumu mūža rentē, jo bija domājis, ka ir nemirstīgs, atstāja savu atraitni smagā finansiālā stāvoklī. Paziņojumu par Bernāra Fransuā nāvi parakstījuši Sirvils un Mon-zegls. Varbūt Onorē (kas acīm redzami neatradās Parīzē) strādāja Bulonjērā pie Nemūras, kur de Bērni kundze, ko vairs nekas nesaistīja pie Vilparizī, bija noīrējusi muižu. Iespējams, ka viņš iebrauca galvaspilsētā, lai piedalītos bēru ceremonijā, kas notika Senmerī baznīcā.

Parīze, kurā Onorē atgriezās, vairs nebija līdzīga tai, ar ko savā laikā viņu bija iepazīstinājuši vecāki. Ilgu laiku Balzaks bija pazinis tikai šauru pasaulīti: ģimeni, Marē kvartāla buržuā, likuma kalpus, trūcīgus žurnālistus, diskontētājus un augļotājus. Latuša draudzība, pazinēju vidū ar «Šuāniem» iemantotie panākumi pavēra Balzakam durvis dažās slavenās mājās. Katru trešdienu vakaros pie gleznotāja Fransuā 2erāra, kas bija gan augstāko aprindu cilvēks, gan mākslinieks un valdzinošs valdzinātājs, Onorē sastapa Parīzes sabiedrības ziedu, izcilus ļaudis: Ežēnu Delakruā, Davīdu d'Anžē, Ari Šeferu *, doktoru Korefu. Balzaks ir aprakstījis sarunas, kas starp pulksten vienpadsmitiem vakarā un pusnakti risinājās šajā salonā, kur pulcējās dzejnieki, zinātnieki, valstsvīri, dendiji un graciozas sievietes. Lampu gaismā daži gleznotāji strādāja, ieklausīdamies tērzēšanā. Acu priekšā viņiem jau bija gatava glezna, bet Balzaks, izbaudīdams mirkli, «kad līdz tam spožā, pretrunīgā saruna sāka plūst stāstoši», vāca atmiņā interesantus notikumus.

Romāni, noveles dzima smadzenēs gluži neviļus. «Mākslinieks pats neizprot savas domāšanas noslēpumu... Viņš sev nepieder. Viņš ir ārkārtīgi untumaina spēka paija... Daždien mākslinieks neuzraksta ne rindas, un, ja arī mēģina to darīt, tad spalvu rokā netur viņš pats, bet viņa dubultnieks, viņa līdzinieks, tas, kurš dodas izjādē, sacer vārdu spēles... un kuram asprātības pietiek tikai ekstravagantu izlēcienu sagudrošanai... Un tad kādu vakaru ielas burzmā vai arī no rīta, kad viņš pieceļas, kvēlojoša ogle pieskaras viņa smadzenēm, rokām, mēlei... Sacerējums ir klāt, uguns krāsnī iedegta... Beidzot daiļrades ekstāze noslāpē plosīgās dzemdību sāpes...»[44] Tā vienā eilvēkā mājo divi: jokdaris un dzejnieks. Balzaks apzinājās so duālismu.

Viņš nebija pieslējies jaunajam virzienam — roman-hsmam, taču tuvu ar to saskārās. 1829. gada 10. jūlijā Bal-/.aku uzaicināja uz drāmas «Mariona de Lorma» lasījumu. Autoram Viktoram Igo bija divdesmit septiņi gadi, burvīga sieva, tris bērni, un jaunie literāti viņu jau uzskatīja par meistaru. Lugas lasijumu noklausīties bija ieradies arī Alfrēds de Vinjī, kas jau bija uzrakstījis poēmu «Eloa», romānu «Senmars» un patlaban brīvi tulkoja «Otello». Ap Igo pulcējās Merimē, Sentbēvs, Misē — vēl jauni, bet jau ievērību guvuši rakstnieki. Slavenais Aleksandrs Dimā, lugas «Anrī III un viņa galms» autors, sajūsmā plātīja savas milzīgās rokas. Turpretī viņš, «nabaga Balzaks», tikai nupat bija apbedījis Orasu de Sentobēnu. Viņu neatbalstīja neviena skola. Āķīgais kritiķis mazais Sentbēvs, kas iztapīgi šaudījās ap lielo Viktoru, ignorēja «Šuānu» autoru. Balzaks steidzās pasmieties par šīm «Literārās dzīves ainām», baidīdamies, ka neuznāk tieksme raudāt.

Nožēlojamais klausītāj, jūs, kas pirmo reizi esat pielaists pie šīs sabiedriskās mistērijas, — kā jūs izturēsieties? Vai aplaudēsiet? Sauksiet — «bravo!»? Nekautrīgais kritiķi! Jūs būsiet pazudis cilvēks, ja izteiksiet tādus apvainojumus. Jums ir pieejams tikai viens goda parādīšanas veids: tēlojiet klusumu, kāds iestājas aiz elpas trūkuma, kad uzslavas aizspriežas kaklā, jo to ir pārāk daudz; vai arī, ja jūs šeit ievedis kāds mājastēva tuvs draugs, varat pieiet pie viņa, atzinības asarām acīs sirsnīgi spiest viņam roku un sacīt:

— Paldies, draugs, paldies!

Tas ir veikli un diezgan eleganti, turklāt tiks ievērots..,

Lasījums turpinās, un sāk atskanēt atsevišķi izsaucieni.

— Te ir kaut kas no Mauritānijas! — ieteicas viens.

— Tā ir Āfrika! — izmet otrs.

— Un tanī pašā laikā Spānija! — piebilst cits.

— Šais vārsmās jaušami minareti!

— Tā ir īsta Grenāda!

— Tie ir īsti Austrumi!

Dodu vissvētāko goda vārdu, ka manā klātbūtnē par Āfriku un Spāniju sacīja: «Tie ir īsti Austrumi!»

... «Brīnumaini» un «kolosāli» ir vismazākais, kā jums jāuzteic piecpadsmit pantu elēģija ... Ja runa ir par drāmu: «Tā ir visa vēsture darbībā! Te atsedzas nākotne! Te ir visa pasaule! Tas ir universs! Tas ir dievs!...» [45]

Hercogiene d'Abrantesa pa to laiku bija apmetusies Abēobuā *, klusā un mierīgā mājoklī, kur mūķenes atsevišķā, no klostera šķirtā korpusa deva patvērumu augst-dzimušām dāmām, kuras meklēja vientulību. Tur nelielā apartamentā valdīja Rekamjē kundze *, izputināta, bet lieliska ar savu skaistumu, uzticību un labo slavu visā Eiropā.

Tikt pieņemtam dievišķās Žiljetas ceturtā stāva dzīvoklī bija milzīga labvēlība. Šķita, ka fejas burvju vara atviegloja uziēšanu pa stāvajām kāpnēm. Šeit saplūda un samierinājās visdažādākie ļaudis. Šatobriāns te sastapās ar Benžamēnu Konstānu un Lamartīnu. Hercogiene no Sen-žermēna priekšpilsētas šeit izturējās laipni pret Napoleona Impērijas hercogieni. D'Abrantesa kundze šeit ieveda Balzaku.

«Ielūkojieties vērīgi šajā jauneklī ar kvēlo skatienu un piķa melnajiem matiem, ielūkojieties, kāds viņam deguns un it īpaši mute, kad, kaut ko šķelmīgu atceroties, uzraucas tās kaktiņi; vai redzat, kāds nicīgums un izsmiekls valda viņa acīs, kas tomēr atstaro labsirdībā, kad pievērstas draugiem? Šis jauneklis ir de Balzaka kungs. Viņam ir tikai trīsdesmit gadu, bet viņš jau uzrakstījis daudzas grāmatas.»

Etjens Deleklīzs *, kas atradās Abēobuā jaunā Balzaka «pieņemšanas» dienā, nekad nespēja aizmirst viņa vientiesīgo, gandrīz bērnišķīgo prieku. «Šim cilvēkam vajadzēja saņemt kopa visu, kas viņam bija atlicis no prāta, lai nemestos visu klātesošo apkampienos.» Šī pārmērīgā apmierinātība varētu likties smieklīga, taču Deleklīzu aizkustināja Balzaka jūtu patiesīgums, un viņš apsēdās blakus jaunajam vīrietim, kurš, kā izrādījās, bija asprātīgs sarunas biedrs. Dedzīgā tieksme tikt uzņemtam pie Rekamjē kundzes un ilgā gaidīšana attaisnoja līksmes pārmēru.

Ap to pašu laiku Balzaks iepazinās ar Fortinē Amelēnu, Direktorijas laiku modes dāmu, kas varēja viņam izstāstīt simtiem romānisku dēku. Sofija Gē *, kuras salonā spīdēja jaunie romantiķi, arī pieņēma Balzaku un iepazīstināja viņu ar daudzām anekdotēm un smalkiem vērojumiem. Savā laikā Sofija Gē nebija apmulsusi pat imperatora priekšā.

— Vai jums ir stāstīts, ka man nepatīk gudras sievietes?

— Jā, jūsu augstība, bet es tam neticēju.

Par Sofiju Gē mēdza sacīt, ka viņai viss iznākot labi: ļu.muitas, bērni un ievārījumi. Pie viņas un pie grāfienes Mi'(lēnas, sava biedra Filareta Sala mīļākās, Balzaks sāka ..r.lapties ar «sabiedrības ziedu», proti, ar divi vai trīs (līkstošiem personu, kuras pazīst cita citu, apmeklē cita < 11 ii un, tā kā brīva laika tām ir atliku likām, kultivē jūtas, balzaks izjuta nevainīgu prieku, ka daži no šiem izņēmuma radījumiem viņu pieņēma un uzaicināja savās mā-ļ.is, un tai pašā laikā viņu nomāca asas skumjas, jo viņš nojauta, ka tiek vienīgi paciests. «Es cietu visos dvēseles nostūros, ko vien ciešanas spēj skart; tikai nesaprastie un sievietes prot novērot, tāpēc ka viss viņus ievaino, un vērojumi rodas no ciešanām.» Jaunie dendiji ar dzelteniem cimdiem rokās, šo dieviešu mīļākie, augstprātīgi nolūkojās uz slikti vai pārāk labi ģērbto svešinieku; viņš, ar skatienu novērtēdams šos švītus, apskauda tos un pēla. burvīgās un nepieejamās sievietes viņš apbrīnoja, nekā sevišķi necerēdams. Un tomēr, kā viņš pēc tām alka!

Ai, lai dzīvo mīlestība zīdā un kašmirā, ietverta greznības brīnumos, kuri to grezno apbrīnojami labi varbūt tāpēc, ka tā pati par sevi ir greznība! Man tīk iekārē gumzīt krāšņu tērpu, plosīt ziedus, uzlikt postošu roku iesmaržotas frizūras burvīgajai celtnei. Mani sajūsmina aristokrātiska sieviete ar savu šķelmīgo smīnu, izsmalcinātajām manierēm un pašcieņu; uzceļot sienu starp sevi un ļaudīm, viņa glaimo manai godkārei, un tā jau ir puse no mīlestības. Visu apskausta, mana svētlaime kļūst jo saldāka. Mana mīļākā man patīk jo vairāk tāpēc, ka viņa nedara nekā tāda, ko dara citas sievietes, viņa neiet kājām, viņa nedzīvo tā kā citas, viņa ietinas apmetnī, kādu citām nav, un ap viņu dvesmo tikai viņai piederoša smarža; jo vairāk viņa attālinās no pasaules, pat visā, kas mīlestībai piemīt pasaulīgs, jo daiļāka kļūst manās acīs...1

Vai Onorē varēja viņām patikt? Vairāk, nekā viņš domāja. Viņš tās izklaidēja, un tā jau ir puse uzvaras. Viņam bija daiļskanīga balss, seju greznoja labsirdība. Ja draugu vidū viņš tēloja resnu baudkāru mūku vai ieskurbušu komivojažieri, tad salonos prata klusēt, krāt iespaidus un valdzināt. Kādam jauneklim Žiljenām Lemē Balzaks kādu dienu sacīja: «Vai nav tiesa — jūs pārsteidz, ka cilvēkam ar tik raupju ārieni var būt tik delikāti uzskati, tik izsmalcinātas domas?» Vai tas bija pārsteidzoši? Varbūt, taču Balzaka sarunu biedrenes zināja, ka tā ir taisnība.

Redzēdams, ka klausītāju acis atmaigst, viņš jau izbaudīja nākamās uzvaras garšu. Pirms diviem gadiem viņam bija vajadzējis bēgt un slēpties pēc visnožēlojamākā kraha. Viņam nebija bijusi «ne laimīga jaunība, ne ziedošs pavasaris». Taču tagad viņš sāka apzināties savu spēku. Viņš uzrakstīs lieliskus darbus un pakļaus sev šo vienaldzīgo un bīstamo Parīzi. Lora de Bērni, jūsmīgā un uzticīgā mīlētāja, viņu atbalstīja. Par spīti neveiksmēm, viņš tomēr virzījās uz priekšu. Viņš pazina savas vājības: zināmu vulgaritāti, no ģimenes mantotu gaumes trūkumu, bērnišķīgu tieksmi pēc greznības. Bet viņam rokās bija arī vareni trumpji: radoša enerģija, dedzība, brāzmaina iztēle, augsta inteliģence. Ilgi Balzaks atcerēsies šo sava mūža posmu kā epopeju, kuras nelokāmais ritējums viņam lika izjust bailes un pazemojumus tikai tādēļ, lai viņš tos tūlīt uzveiktu; vēl ilgi šajās smagajās un brīnumainajās jaunības atmiņās, šajās zaudētajās ilūzijās viņš smels vielu saviem skaistākajiem romāniem.

OTRĀ DAĻA SLAVA

Pēc šī mūža posma, kas aizrit ātri kā sējas laiks, nāk veikumu laikposms. Vispār ir it kā divas jaunības: jaunība, kurā cilvēks tikai fantazē, un jaunība, kurā viņš jau darbojas; bieži abas saplūst kopā tiem, kurus daba ir bagātīgi apveltījusi un kuri, kā Cēzars, Ņūtons un Bonaparts, ir kļuvuši visizcilākie izcilo vidū.

Balzaks

XI

MĀCĪBU GADI

Pat vistiklākajām sievietēm ir kaut kas ne pilnīgi šķīsts.

Balzaks

Drīz Balzaka panākumus atzina visi. «Laulību fizioloģija», kuras autors bija «jauns vecpuisis», nāca klajā 1829. gada decembri. Šī spožā un nekautrīgi uzrakstītā grāmata liecināja par sieviešu pārsteidzošu pazīšanu. Autors to bija guvis paša pieredzē; par to viņš varēja pateikties de Bērni kundzei un hercogienei d'Abrantesai, kuras bija viņam daudz ko vaļsirdīgi uzticējušas un stāstījušas, For-tinē Amelēnai un Sofijai Gē, un arī savam tēvam, kas vienmēr aizrautīgi un amizanti bija iztirzājis šo tematu, un, beidzot, Vilēlafē, šim vecā režīma skeptiskajam filozofam un atvaļinātajam siržu savaldzinātājam. Liriskais, humoristiskais un reizē ciniskais stils atgādināja, kā autors bija vēlējies, reizēm Rablē, reizēm Sternu un vietumis jau an-ticipēja Misē vai Gotjē romantiskās hronikas. Aiz ārējās frivolitātes un vaļībām, kādas mēdza atļauties XVIII gadsimtā, netrūka ne nopietnu, ne dziļu domu.

Grāmatas pamattēma bija, ka «laulība neizriet no cilvēka dabas», ka ir maz sakara starp mīlestības kaislību un cilvēku vairošanās instinktu, ka vairums vīru spēlē uz savu sievu juteklības tikpat neveikli kā orangutāns uz vijoles, un tāpēc viņiem jābūt gataviem uz «minotaurizē-šanu», proti, uz to, ka labāks spēlmanis uzliks viņiem ragus. Kādas ir sieviešu viltības, kādi var būt vīra piesardzības paņēmieni, kādi ir pirmie nežēlastības simptomi, kā darbojas laulātā pāra policija, kā tā izliek slazdus sievai — laulības pārkāpējai, kā veikls vīrs panāk vajadzīgo notikumu pagriezienu — lūk, tās ir dažas no «jaunā vecpuiša» aplūkotajām problēmām. īsi sakot, laulība ir cīņa, pilsoņu

karš, kas prasa īpatnējus ieročus un stratēģiju un kura uzvaru (proti, brīvību) gūst veiklākais.

Laulāto draugu karā Balzaks nostājās sieviešu pusē. Viņš atzinās, ka viņam padomus devušas divas dāmas, no kurām viena bijusi «viena no humānākajām un asprātīgākajām būtnēm Napoleona galmā», un abas šīs dāmas runājušas ar viņu pilnīgi vaļsirdīgi. Balzaks attēloja viltīgas, melīgas sievietes, taču attaisnoja tās. Sieviete nav atbildīga par saviem pārkāpumiem, tur vainojams stāvoklis, uz kādu sabiedrība viņu notiesājusi, un vīru aklums. Balzaks savus uzskatus par dzimumu vienlīdzību bija aizguvis pa daļai no Sensimona piekritējiem. Ar to uzskatiem viņu vispirms bija iepazīstinājis Dablēna tētiņš, kas sarakstījās ar Sensimonu; vēlāk, būdams Marēsenžermēna ielas tipogrāfijas īpašnieks, Balzaks iespieda sensimonistu žurnālu «Le Gymnase». Tanī bija rakstīts: «Sievietes savu sirdi dāvā, nevis pārdod.» Tālaika apstākļos laulība izvērtās par cīņu. Karā katrs dara, ko var, izlieto visus iespējamos līdzekļus, un vīrs ir ienaidnieks, ja tikai... Ja tikai viņš, neizmantodams ļaunprātīgi tiesības, ko viņam dod likums, nemēģina iemantot sievas mīlestību, sekodams slepenajiem dabas likumiem, kas liek savienot jūtas ar fizisku piederēšanu. «No tā varam.secināt, ka vīrietim, ja viņš grib būt laimīgs, jāpakļaujas zināmiem goda un smalkjūtības noteikumiem.»

Sievietes cita citai izķēra no rokām šo grāmatu, kas, izklāstījusi viņu neatzītās sūdzības, skaļi pasludināja to, ko daudzas klusībā domāja un tikai nedaudzas uzdrošinājās izsacīt. Dažas sievietes jutās aizvainotas. Zilma Karo atrakstīja no Sensīras sašutuma pilnu vēstuli. Balzaks atbildēja:

Pretīguma sajūta, ko Jūs, kundze, pārdzīvojāt, lasīdama Jums aiznestās grāmatas pirmās lappuses, dara Jums godu un liecina par tik lielu smalkjūtību, ka neviens saprātīgs cilvēks, pat grāmatas autors, nevar apvainoties. Jūsu sajūta pierāda, ka Jūs nepiederat pie viltīgās un melīgās pasaules, ka Jūs nepazīstat to sabiedrību, kas sagandē visu, un esat cienīga vientulības, kurā cilvēks vienmēr paliek liels, cildens un tīrs.

Autoram gan ir diezgan sāpīgi, ka Jūs nepārvarējāt pirmo izjūtu, kas sagrābj katru nevainīgu būtni, kad tā dzird par kādu noziegumu, kad tā skata nelaimes attēlojumu vai lasa Juvenālu, Rablē, Persiju vai Bualo, jo es domāju, ka vēlāk Jūs būtu samierinājusies ar autoru, iz-l.i .i jusi dažas pārliecinošas pamācības, dažas ietekmīgas aizstāvēšanas runas par labu tikumam un sievietei, — bet kā lai pārmetu Jums šo in-patiku, kura dara Jums godu? . ..

Apbrīnojamākais ir tas, ka šis «gaišreģis» saprot visu, iņin Karo kundzes cēlo godprātību, gan hercogienes d'Ab-i antesas baltiem diegiem šūtos aprēķinus.

«Laulību fizioloģijā» ietilpa neskaitāmi daudz sižetu romāniem vai novelēm, milzīgi dažādu ainu, epizožu un [rlānu krājumi. Jau «kodeksu» sacerēšanas laikā Balzaks bija sācis pierakstīt uzmetumus Lavatera un Gavarnī * garā. Vēsturisko romānu modi nomainīja buržuāziskais romāns. Kāpēc lai Balzaks nerakstītu īsus stāstus, kas būtu viņa laiku tikumu studijas? Kāpēc nodoties ilgiem zinātniskiem pētījumiem, ja viņš varēja attēlot sava laikmeta vēsturi? Te viņš atradīs labi pazīstamu vidi un sociālus noslāņojamus, piemēram, Sendenī ielu un tanī dzīvojošos bagātos tirgotājus (tas būs garais stāsts «Māja ar kaķi, kas rotaļājas ar bumbu»; tanī aprakstīts radinieku Salambjē veikals); «Liktenīgajā ballē» aprakstīta ārpilsētas rotonda, kuru Balzaks ar māsām bieži bija apmeklējis un kurā tika rīkotas balles. «Vendetā» darbība sākas Napoleona galmā ar atgadījumu, par kuru viņam bija stāstījusi hercogiene d'Abrantesa, un turpinās mākslinieka darbnīcā, kurā jaunas dāmas, dažas no Marē kvartāla (kā Lora un Loransa), citas no Senžermēna priekšpilsētas nāca mācīties gleznošanu. «Blakus ģimenē» darbība sākās Baijē, un Balzaks izmantoja pie Sirviliem viesojoties gūtos iespaidus, kuriem pievienoja tūkstoš citu atmiņu un paša nojausmas.

Šīs «Privātās dzīves ainas», kas iegremdējās «līdz pašiem pamatiem» ģimeņu dzīves noslēpumos un notikumos, ar gleznu un raksturu patiesīgumu un izjūtu smalkumu ļoti atšķīrās no Onorē ekstravagantajiem jaunības romāniem. Balzaks bija atklājis, ka laiks, kurā viņš dzīvoja, pats par sevi ir romantisks — gan ar sabiedrības valdošo slāņu sajaukumu (vecais režīms, Impērija, Restaurācija), gan ar spējajām pārvērtībām, kas uzreiz bija mainījušas stāvokli valstī (Napoleona atgriešanās no Elbas salas, otrā Restaurācija). Viņam ienāca prātā ģeniālā doma iekļaut modernajā romānā dažas vēsturiskā romāna savdabības: plašu politisku vai sociālu uzskatu izklāstījumu, rūpīgas, gleznainas deskripcijas. Šajā dīvainajā laikmetā aristokrātija, kas nekā nebija iemācījusies, buržuāzija, kura gremoja sagrābtos nacionālos īpašumu *, finansisti un rūpnieki strīdējās par Franciju, kamēr neapmierinātā tauta gatavoja nākamos dumpjus. Balzaks ievēroja nepieciešamo laika atstarpi un attiecināja savus stāstus uz neseno pagātni. Gijoma kunga veikaliņa apraksts parādīja tirdzniecības paternālo un rutinēto raksturu Napoleona laikos. Vairumā šo stāstu Balzaks varbūt neapzināti, bet ļoti prasmīgi iezīmēja populāro romānu moralizējošo raksturu. Vadmalas tirgotāja meita Ogistīna Gijoma apprecas ar citas šķiras cilvēku, ar iznesīgo gleznotāju Teodoru de Somervjē, kuru bija ļoti savaldzinājis meitenes daiļums, bet kurš drīz pēc kāzām piekrāpj savu jauno sievu ar hercogieni. Ogistīna aiz izmisuma nomirst, turpretī viņas māsa Viržīnija, kas bija apmierinājusies ar pārdevēju Žo-zefu Lebā par vīru, mierīgā garā valda pār «Māju ar kaķi, kas rotaļājas ar bumbu». Spilgtais augļotāja portrets Gob-seks, šis vīrs ar mēness seju, plānajām lūpām un pelnu pelēkajiem matiem, ilustrē ar savu klientu nelaimēm briesmas, kādās noved netikumība. «Blakus ģimene» rāda postu, kādā nonāk aiz svētulības, un reizē arī brīvas mīlestības neveiksmi.

Gandrīz visu šo «Ainu» temats ir laime vai nelaime laulībā. Gandrīz visas aizstāv buržuāzijas tradīcijas un laulāto draugu uzticību, kaut arī tā ir pretrunā ar instinktiem. «Agri vai vēlu mēs tiekam sodīti par nepakļaušanos sabiedrības likumiem.» Gaišredzīgā «jaunā vecpuiša» konformisms pārsteidz, jo viņš pats taču divkārt pārkāpj šos likumus, krāpdams de Bernī kungu ar de Bernī kundzi un to savukārt ar hercogieni d'Abrantesu. Taču Onorē savā ģimenē ir pieredzējis laulības pārkāpšanas bēdīgās sekas. Viņa māte ir ievedusi pie ģimenes pavarda nožēlojamo Anrī un tēvs sagandējis savus pēdējos mūža gadus, kūvējoties ar lauku meičām.

Savu tuvinieku vidū Onorē arī bija varējis pārliecināties, cik bēdīgas ir aiz godkāres vai mantrausības noslēgtas laulības. Viņa māsa Lora kādu laiku tēloja Emīlijas de Fontēnas lomu («Liktenīgā balle»), bet tad, atskārtusi savu kļūdu, noslēdza diezgan saprātīgas laulības; turpretī otrā māsa Loransa tika upurēta divkāršajai muižniecības partikulai. Balzaku, Salambjē, Sedijo un Mali ģimenēs mantojumiem bija tikpat svarīga nozīme kā notāra Gijonē-Mervila kantorī. Balzakam nav nekādu ilūziju par šo buržuāzisko pasauli un par lomu, kāda tanī ir Karalim Naudai. Savās «Privātās dzīves ainās» viņš ir sniedzis «neviltotu ieražu gleznu, kuras tagad ģimenes cenšas noslēpt». Ja arī Balzaka izpētītā pasaule vēl nav sevišķi plaša, svarīgākais romānu autoram ir pazīt nevis visu, bet pazīt labi — stāvēt pāri un izprast nelielo pasaulīti, kurā dzīve viņu iemetusi.

Ļoti īpatnējs gadījums: «Trīsdesmitgadīgā». Vai tas ir romāns? Nē, tikai ainu virkne, kuras uzrakstītas, sākumā nedomājot par to savienošanu, un tas arī atspoguļojas čaganajā kompozīcijā. Sākās 1831. gadā ar spožu stāstu avīzē «Karikatūra»: «Napoleona pēdējā parāde». Kāda jaunava pierunā savu tēvu atnākt viņai līdzi uz parādi Tilē-rijās, tāpēc ka viņa ir iemīlējusies skaistā pulkvedī. Spožs prožektora stars apgaismo Impērijas pasauli. Pēc mēneša publicētajā stāstā «Divas sastapšanās» lasām par kāda ģenerāļa (vai tas nav pirmā stāsta pulkvedis?) sievu, kura vairs nemīl savu vīru, viņai ir mīļākais, viņas meita, to atklājusi, aiziet līdzi maz ticamam «Parīzes pirātam», kas izvēršas par baironisku korsāru! Šī neveikli sadomātā epizode diemžēl atgādina Balzaka pirmos «melnos» romānus. 1831. gada septembrī un oktobrī autors publicē noveli piecās ainās: «Satikšanās». Šoreiz nav šaubu: varone Žilija d'Eglmona, ko redzam piecos viņas mūža periodos, noteikti ir tā pati iemīlējusies meitene, kas skatījās parādi Tilērijās. Savā vīrā viņa ir vīlusies un mīl kādu angli lordu Arturu Grenvilu. Vēlāk visas šīs noveles, mazliet pārveidotas, tiek apvienotas ar virsrakstu «Tas pats stāsts» un tikai 1842. gadā «Trīsdesmitgadīgā» iegūs galīgo formu. Šī grāmata ir viena no Balzaka nenobeigtākajiem darbiem; atsevišķās sastāvdaļas nesaplūst labi kopā. Tomēr tanī ir arī tiešām skaistas lappuses. D'Eglmona kundze, kurai jaunība jau pagājusi un ilūzijas izgaisušas, vaļsirdīgi izstāsta pārdzīvojumus, kuri atgādina tos, ko Onorē de Balzaks savā laikā noklausījās, sēžot mēnesnīcā uz sola Vilparizī. «Bernī poēmas» gaisma apspīd šīs atzīšanās.

Personiskā dzīvē Balzakam pēc 1829. gada vairs nav iemesla žēloties par sabiedrību. Literārie panākumi viņam pavēruši durvis uz romantiķu pulciņu. Tanī viņš gan paliek malā; viņš nežēlīgi izsmej (anonīmā rakstā) «Ernanī», drāmu, ko «Jaunā Francija» * uzskatīja par neaizskaramu svētumu. Balzaks jūtas daudz ciešāk saistīts ar klasiskās literatūras tradīcijām, ar Korneiju, Moljēru, Lafontēnu, taču romantismam viņu tuvina patika uz Valtera Skota, Bairona, Rablē darbiem, patika uz ārpus likuma stāvošajiem, un ķeceri Balzaku visumā neuzņem slikti. Nepazīstamas sievietes raksta viņam, ka viņa varonēs ir saskatījušas sevi. «Privātās dzīves ainas», kas ir tikumīgas bez svētulības, nomierināja tās lasītājas, kuras bija izbiedējusi «Laulību fizioloģija». Lasītavās gaida Balzaka grāmatas. Izdevēji skubina viņu rakstīt vairāk. Bijušie skolas biedri Adriēns Brens, Žozefs Fontmuāns atceras draugu, kurš pēkšņi kļuvis slavens un pret kuru agrāk, Vandomas koležā, viņi nemaz nebija izturējušies sevišķi labi. Taču Balzaks pārāk dziļi ir iepazinis nelaimi, lai to varētu aizmirst.. Viņš zina, kas slēpjas aiz laipnības maskas. «Mierīgās, smaidīgās sejas, skaidrās pieres sedza pretīgu aprēķinu, draudzības apliecinājumi bija melīgi, un ne viens vien cilvēks vairāk baidījās nevis no ienaidniekiem, bet no draugiem.» 1 Godkāre notrulina augstāko aprindu ļaudis, turpretī buržuā upurē citiem dieviem. Viņi pielūdz zeltu. «Vai cilvēkam ir vai nav rente — tas ir svarīgākais jautājums.»

Jo vairāk Balzaks vēro dzīvi, jo skaidrāk redz, ka nauda «ir mūsdienu vienīgā dievība», viņa laika sabiedrības galvenais dzinulis. Augstāko aprindu ļaudis alkst naudas, lai saglabātu greznību un dzīvotu savai kārtai atbilstoši; buržuā krāj naudu «vairāk aiz tieksmes pēc nodrošinājuma nekā aiz baudu alkām»; augļotājs Gobseks mīl bagātību tīrā veidā, kā abstrakciju. «Zelts pārstāv visus cilvēku spēkus,» saka Gobseks. «Vai dzīve nav mašīna, kuru darbina nauda?... Zelts ir visas mūsdienu sabiedrības garīgā būtība.» Gobseks pazīst visu Parīzi. Viņš uzmanīgi seko «labu» ģimeņu dēliem, māksliniekiem, augstāko aprindu dāmām. Ārpus savas darbības sfēras viņš ir godīgs un pat savā veidā augstsirdīgs, bet, tā kā cīņa starp nabago un bagāto ir neizbēgama, tad labāk ir būt ekspluatatoram nekā ekspluatējamam. «Šis mazais, izkaltušais večuks pēkšņi bija izaudzis lielāks,» par Gobseku saka advokāts Dervils. «Manās acīs viņš pārvērtās par fantastisku tēlu, kas personificēja naudas varu.» Fantastisks tēls... Ar to šis «balzakiskais» personāžs, patiess un reizē hiperbolizēts, atgādina autora «melnā perioda» romānu

i'. īsonāžu. «Privātās dzīves ainās» vēl, tāpat kā Orasa de '« ntobēna sagudrojumos, sastopam noziegumus, briesmo-us, aizstāvjus, taču noziegumi tiek izdarīti likumīgi, briesmoņi ir ārēji ikdienišķi ļaudis un aizstāvji ir tiesneši. Būdams gados vēl jauns, autors jau ir daudz piere-• i/.ejis un daudz cietis. Viņš ir sašutis, rūgtuma pilns un lomēr tik gudrs, ka spēj pacelties pāri šim sašutumam un sarūgtinājumiem un drosmīgi secināt: «Tāda ir dzīve.» Si filozofija piesātina visas viņa deskripcijas. Viņš apraksta ne aprakstīšanas dēļ, bet lai parādītu, kā patiesība par kādu būtni izpaužas tās sejā, apģērbā, mājā, ierastajos žestos. Būdams filozofiski un it īpaši zinātniski noskaņota gara cilvēks, Balzaks mēģina redzamos efektus atvedināt uz to apslēptajiem cēloņiem. Viņa iemīļotākā formula ir: «Redziet, kāpēc.» Tai aizvien seko izskaidrojums, reizēm pārsteidzošs, vienmēr dziļš.

Starp citu, ne tikai romānos Balzaks parāda apbrīnojamu sava laika tikumu pazīšanu. Toreiz viņš rakstīja arī neskaitāmi daudzus avīžu rakstus. Lai maksātu parādus, lai taisītu jaunus, arī Balzakam ir vajadzīga nauda. Par rakstiem to var dabūt ātrāk nekā par grāmatām. Tanīs gados kāds uzņēmīgs un ar izdomu bagāts jauneklis Emīls de Žirardēns radīja veselu apvērsumu presē. Būdams ārlaulības bērns, audzināts lielā slepenībā, brīvs no saistībām un pienākumiem, Žirardēns piederēja pie tās paaudzes, kas bija, pēc Sentbēva vārdiem, «pilnīgi izdziedināta no «Renē» * noskaņām» un nečinkstēja, bet uzbruka. 1828. gadā Žirardēns sāka izdot žurnālu «Zaglis», 1829. gadā «Siluetu», ko ilustrēja lieliski zīmētāji: Gavarnī, Šarlē, Granvils, Anrī Monjē. Balzaku savaldzināja šie zobgalīgie un skarbie mākslinieki. Arī viņi radīja tipus; tāpat kā Balzaks, arī Gavarnī atveidoja «apģērbā iezīmētu viedokli, kleitā izpaustu domu». Anrī Monjē radītais Pridoma kungs* bija Balzaka buržuā priekštecis. Balzaka kaimiņš žurnālists Viktors Ratjē (viņš dzīvoja Notrdamdešāna ielā, netālu no Kasīnī ielas) 1830. gada janvārī iesaistīja savu draugu «Siluetā», kurā viņš bija galvenais redaktors, un vēlāk žurnālā «Mode», kas arī bija Zirardēna grupas publikācija. Brāļi Gonkūri ir aprakstījuši Gavarnī pirmo sastapšanos ar Balzaku: «Viņš ieraudzīja nelielu, tuklu cilvēku ar skaistām melnām acīm, uzrauktu, mazliet ieliektu degunu; šis cilvēks daudz un ļoti skaļi runāja. Gavarnī nodomāja, ka tas ir kādas grāmatnīcas pārdevējs.» Taču, tiklīdz šis nelielais cilvēks runāja vai rakstīja, uzplaiksnīja viņa ģenialitāte. Viņa asprātība atdzīvināja visikdienišķākos sižetus. Ir grūti precīzi uzskaitīt Balzaka rakstus, jo Žirardēna grupas žurnālisti bieži vien publikācijas parakstīja ar izdomātiem iniciāļiem un savā starpā mainīja pseidonimus.

«Pēc cimdiem secināta tikumu studija» noteikti bija Balzaka raksts, šis sižets viņu aizrāva. Šajā īsajā traktātā «maza, asprātīga grāfiene» nosaka pēc cimdiem dažu vīriešu raksturus un mīlas dēkas. «Šarlatāns», «Pārtikas preču tirgotājs» ir citi spraigi uzmestu tikumu studiju paraugi. Rakstā «Modernie vārdi» autors amizanti zobojas par tolaik jauno vārdu «aktualitāte»: «Tagad grāmatām, tāpat kā visām lietām, jābūt aktuālām.» Nevar vairs (1830. gadā!) sacīt par aktrisi: «Vakar viņa bija dievišķīga,» — bet jāsaka: «Viņa bija žilbinoša.» Mūsdienu valodā sajūsmas kulminācijas punkts ir žilbinošs; pretējā galējībā jāsaka: «Tas ir šaušalīgi slikti.» Ja rakstāt par filozofisku tematu, tad ietērpiet savu domu apmēram šādi: «Pārdomu reproducēšanas iespēja nesniedzas līdz zināmām parādībām, tāpēc ka pārdomas, ja arī ir totalitāte, tomēr tās ir diezgan neskaidra totalitāte.» Mode uz šādu izteiksmes veidu pastāv vēl šobaltdien.

Par spīti periodikā un arī Amelēna kundzes, Anselo kundzes un barona Žerāra salonos gūtajiem panākumiem Balzaks jutās kā pazudis daudzo slavenību vidū. Kas viņš ir līdzās Kivjē,Viktoram Igo, Vinjī, Šarlam Nodjē, Ežēnam Delakruā? Balzaka apģērbs modina nepatiku, viņa gara dzirkstis modina izbrīnu. «Ieradies ir de Balzaka kungs,» Fontanē raksta savā «Dienasgrāmatā», «beidzot redzu savām acīm šo uzlecošo zvaigzni slavas zvaigznājā: resnu puisi spriganām acīm, baltu vesti, ar aptieķnieka manierēm, miesnieka stāju, apzeltītā ja žestiem — visumā valdzinošu.» Delakruā atzīmē bezgaumību Balzaka apģērbā. «Un jau trūkst priekšzobi!» Grāfam Falū Balzaks liekas ļoti smagnējs, ļoti lempīgs. «Daudzus sajūsmina viņa spraigā iztēle un daiļrunība, atvēsina viņa tukšā godkāre un veselā saprāta trūkums.» «Labākā sabiedrība» Balzaku pieņem (dažās mājās), bet neizturas kā pret vienu no savējiem. Par laimi! Jo tādā veidā rakstnieks gūst iespēju «nemanāmi novērot sabiedrību, lai tanī atklātu neredzamo, kas slēpjas aiz redzamā».

Balzaka ierašanās vienmēr pārsteidza klātesošos: izpērušie, ar pomādi saziestie mati juceklīgi izslējušies uz .visām pusēm, tuklā seja šķita mikla. Kad viņš ienāca salonā, pāragri apvēlies, mazliet aizelsies, viņa lasītājas mirkli brīnījās: «Vai tas ir mūsu Balzaks?» Tiklīdz rakstnieks pievērsa viņām tumšās acis ar zelta dzirkstīm, dāmas sajūsminājās. Negaiss, orkāns, elektriska viesuļvētra uz-virpuļoja telpā. Nelielais, vareni plecīgais vīrietis sāka kaut ko stāstīt, un daiļās dāmas klausījās kā apburtas. Kā var apvainot par vulgaritāti rakstnieku, kura gars apžilbina kā zibsnis un pārākums ir nenoliedzams?

Diemžēl daudzi skauģi vai ļaudis, kas neprata novērtēt Balzaka spēku, vilcinājās sniegt viņam roku, un rakstnieks bija pārāk jūtīgs, lai neuzminētu, ko dažs labs domāja par viņu pašu un viņa manierēm. Kādas ciešanas! Kādas atriebības alkas! Vēstulē Svešzemniecei Balzaks vēlāk raksta: «Es iepazinu daudz ko, un tas bija tik skumji, ka man sirdī iegūla riebums pret šo pasauli. . . Sie ļaudis man lika saprast Ruso.» Balzaks mierinājās ar domām, ka māksliniekam jābūt nelaimīgam: «Talantīgs cilvēks var desmitiem reižu dienā līdzināties nejēgam. Cilvēki, kas salonos spid, pierādīs, ka viņš var būt tikai bodes zellis. Viņa gars ir tālredzīgs; viņš nesaskata niecības, kas augstāko aprindu ļaudīm šķiet tik svarīgas.»1 Vēl vairāk Balzakam derdzās jaunbagātnieku buržuā vientiesīgā pašapziņa: «Naudas vara noved mūs pie visbēdīgākās aristokrātijas, pie naudasmaisa aristokrātijas.»

Vai Balzaks bija revolucionārs? Pēc izcelšanās Marē kvartāla buržuā pēctecis, augstāko aprindu sieviešu mīļākais, viņš nevēlas spēju pārmaiņu. Balzaks peļ gan galējos labējos, gan kreisos. «Privātās dzīves ainās» viņš izsaka nožēlu gan par republikāņu, gan bonapartistu vajāšanu. Viņu aizskar ikviena liekulība. Abatā Fontanonā, Anželi-kas de Cranvilas biktstēvā («Blakus ģimene») Balzaks sniedzis tik spilgtu svētulīga un godkārīga garīdznieka tēlu, kādu būtu varējis radīt antiklerikālis Stendals. Vēl pēc diviem gadiem romānā «Tūras kirē» Balzaks atmaskos slepeno varu, kāda ir kongregācijai*, šai baznīckungu un laicīgo apvienībai, kura radīta, lai ietekmētu valdību, un ar kuras palīdzību pulka mācītājs nosaka oficieru izvirzīšanu un lielvikārs — prefektu iecelšanu. Balzaka domas izpauž grāfs de Fontēns («Liktenīgā balle»), vandejietis, kas atteicies kalpot Napoleonam, sākumā nopēlis arī Luijq XVIII samierināšanas politiku, vēlāk sapratis šo princi filozofu un piekritis viņa mērenajam liberālismam. Lai pasargātu karaļvalsti no jaunām jukām, vajadzēja panākt kompromisu starp buržuā, kas Revolūcijas laikā bija uzpirkuši nacionālos īpašumus, un savos uzskatos iesīkstējušajiem emigrantiem. Svarīgākais bija padarīt valdības varu tik stipru, lai tā spētu uzmākt šādu kompromisu. «Politika ir spēku līdzsvarošanas prasme.»

Bieži, bet maldīgi ir apgalvots, ka Balzaks nosliecies uz leģitīmisma pusi aiz godkārīga aprēķina: lai iekļūtu kādā salonā vai izpatiktu kādai augstdzimušai dāmai. Balzaks nekad nekļuva īsts leģitīmists; viņš nekad nepieķērās kā Šatobriāns no visas sirds savam karalim, taču nekad arī nekļuva pārliecināts opozīcijas piekritējs kā Sirvils un Karo. Balzaks saprot un apbrīno atsevišķu republikāņu vadoņu morālo tīrību, kā arī vandejiešu cildenumu un uzticību karalim; viņš mīl savu veco draugu Dablēnu, šo liberāli, kas turas pie 1789. gada iekarojumiem, taču pats BaJ-zaks grib, lai atrisinājumi atbilstu attiecīgā vēsturiskā momenta prasībām. Revolūcija maina uzdevuma dotos zināmos lielumus; vēlāk vairs nevar rīkoties tā, it kā Revolūcija nekad nebūtu notikusi. «Tur, kur Revolūcija ir secīgi izpaudusies darbos un idejās, tā ir neizskaužama; tā jāpieņem kā noticis fakts.» Balzaks ar izteiktu simpātiju vēro «drupu cildeno aizstāvi», bet arī konstatē, ka vēsture evolucionē un tās gaita nav apturama.

1830. gada 8. maijā Balzaks publicē žurnālā «Mode» interesantu stāstu «Divi sapņi»; 1786. gadā kādā viesistabā sapulcējušies Kalons, Bomaršē, stāstītājs un divi svešinieki — viens hirurgs, otrs — provinces advokāts. Lasītājs uzreiz uzmin, ka tie ir Marats un Robespjērs. Tie izstāsta katrs savu sapni. Robespjērs redzējis sapni Katrīnu Mediči. Viņa tam izskaidrojusi Bērtuļa nakts iemeslus. Katrīna Mediči neesot vadījusies ne no cietsirdības, ne fanātisma, ne godkāres, bet vienīgi no valstiskiem apsvērumiem. «Lai mūsu vara šajā laikmetā kaut cik noturētos, valstī vajadzēja palikt tikai vienam dievam, vienai ticībai, vienam valdniekam.» Kaut arī slaktiņš bija šaušalīgs, tas tomēr bija vienīgais līdzeklis, ar ko izvairīties no citām, daudz baismīgākām asinspirtīm. «Jā, tu, kas manī klausies,» viņa sacīja Robespjēram . . . Un lasītājs domās nobeidz teikumu. «Es atklāju,» Robespjērs secināja, «ka daļa manas būtnes pieņēma šīs itālietes nežēlīgo doktrīnu . . .» Katram ir zināms, ka arī Arasas advokāts * kādā dienā, tāpat kā Katrīna, bija spiests nogalināt, lai saglabātu valsts vienotību. Un ko domā Bernāra Fransuā dēls par šo metodi, kura, kā rāda vēsture, nav bijusi sevišķi sekmīga? Viņš gandrīz ir gatavs atzīt par pareizu Katrīnas Mediči, Makiavelli, Robespjēra un Meterniha rīcību. Apmēram ap to laiku Balzaks rakstīja: «Viņš kļuva dziļš politiķis, tāpēc ka nicināja cilvēci. Vai šīs jūtas nav vienmēr bijušas to cilvēku neizpaustā doktrīna, kurus mēs apbrīnojam?» [46]

Ikdienas dzīvē hercogiene d'Abrantesa sniedza Balza-kam miniatūra makiavellisma paraugu. Hercogiene uzdeva Balzakam izstrādāt viņas «Memuārus» un, kad ar tiem guva panākumus, tad nekautrīgi noliedza, ka viņš pielicis roku šim darbam. «Man vajadzēja tā darīt,» hercogiene taisnojās. «Kāpēc jūs gribat, lai ļauju sev laupīt kaut to mazumiņu vērtības, kas šim nabaga sacerējumam varbūt ir? . .. Patiesi lūdzu jūs . . . Esiet nopietns un neatkārtojiet savus vārdus. Jūs taču vēlaties atstāt labu iespaidu, padomājiet, ka nekas nevarētu būt pretīgāk un zemiskāk.» Turpretī otra draudzene — ZilmaKaro bija izteikta Makiavelli pretiniece. Balzakam vairs neizdevās apmeklēt Sensīru tik bieži, kā viņš būtu gribējis; rakstnieka laiku aprija darbs, korektūru labošana: «Dienas man kūst starp plaukstām kā ledus saulē. Es nedzīvoju, es baismīgi izšķiežu dzīvības spēkus, bet — iet bojā no darba vai no kaut kā cita — galu galā vienalga ...» Republikāņu piekritēja Karo kundze pārmeta Balzakam oportūnismu. «Nevainojiet mani patriotisma trūkumā tāpēc,» viņš atbildēja, «ka mans saprāts man atļauj pareizi novērtēt cilvēkus un lietas. Tas būtu tāpat kā skaisties par aprēķiniem, kuri norāda uz kādas bagātības izputēšanu. Katrā revolūcijā valdības ģenialitātei jāizpaužas vienības panākšanā; tieši tas padarīja Napoleonu un Luiju XVIII par talantīgiem valstsvīriem.» Politika darbībā ir citāda nekā politiska doktrīna. Balzaks to nojauta, Zilina noliedza.

Visu šo pārmetumu, apsūdzību un pretrunu jūrā miera osta Balzakam joprojām palika de Bērni kundze. Varbūt Dilecta vairs nebija iekārojama, — bet kas vairāk nekā viņa allaž bija gatava palīdzēt? De Bērni kundze bija veidojusi Balzaku; tagad rakstnieks pacēlies tālu viņai pāri. Dilecta lūdza vairs tikai, kā rakstījis Fransuā Moriaks, «necilu vietu pie pieaugušā bērna kājām, lai ar mātes acīm varētu viņu mīļi uzlūkot». Rakstnieks uzskata par sievietes vērtīgāko īpašību to, ka viņas klātbūtnē var labi strādāt. 1830. gada maijā—jūnijā Balzaks nolēma aizbraukt ar Loru de Bernī uz Turēnu. Sensīrā pie Luāras (ciems, kurā Onorē bērnībā bija dzīvojis pie aukles zīdītājas) viņi noīrēja burvīgu senatnīgu mājokli Grenadjēru. No mājas terases skats vērās uz skaistu ieleju, uz Tūru, salām, zvanu torņiem, pilīm. Grenadjērā varēja nokļūt pa līčloču ceļu, kas izvijās starp vīnogulājiem. Te bija pasakains patvērums darbam un mīlestībai. Pirms abi ceļotāji šeit apmetās, viņi ar kuģi devās braucienā lejup pa Luāru. Balzaks «smējās, jokoja, šķiet, bija gatavs sacerēt divdesmit rakstus un divdesmit romānus dienā, bet negribēja ne skatīties uz spalvu, papīru un tintnīcu». Viņi apmeklēja So-mīru, Lekruaziku, Gerandu, un rakstnieka nemaldīgās atmiņas krātuvē pievienojās šīs gleznainās pilsētiņas, sāls ezeri, okeāns.

Balzaks Viktoram Ratjē 1830. gada 21. jūlijā Grenadjērā:

Ak, ja Jūs zinātu, kas ir Turēna... Tur aizmirstas viss. Es mīļu prātu piedodu šejieniešiem viņu aprobežotību, viņi ir tik laimīgi! Un, kā Jums zināms, cilvēki, kuri pārāk daudz bauda, gluži dabiski notrulinās. Turēnā kļūst apbrīnojami skaidrs, kā rodas lazzarone *. Esmu sācis skatīties uz slavu, deputātu palātām, politiku, nākotni un literatūru kā uz saindētu ēsmu, ko izmētā klejojošiem suņiem... un saku: «Tikumība, laime, īsta dzīve ir sešsimt franku rentes gadā Luāras krastā .. .»

Turēna man atgādina aknu pastēti, kurā cilvēks labprāt iegremdētos līdz zodam, vīns šeit ir burvīgs, tas nevis skurbina, bet padara stulbi svētlaimīgu. Tāpēc esmu šeit noīrējis mājiņu līdz novembrim, jo, aizvēris logus, es strādāju, un gribu atgriezties baudkārajā Parīzē, tikai bruņojies ar literāriem krājumiem.

Iedomājieties vēl tālāk, ka esmu veicis vispoētiskāko ceļojumu, kādā vien iespējams doties Francijā: aizbraucu līdz pašām Bretaņas dzīlēm, līdz jūrai, kuģodams pa upi; tas nemaksā dārgi — trīs četri sū par ljē, — devos garām visgleznainākajiem krastiem pasaulē; jutu, ka manas domas auga plašumā tāpat kā upe, kas, tuvojoties jūrai, kļūst milzīga ...

Sasodīts! Mīļais draugs, man šķiet, ka literatūra mūsu dienās ir [46] ielasmeitas amats, kura atdodas par simt sū. Tas ne pie kā neved, un manī mostas neatvairāma tieksme doties klejojumos, meklēt, pārvērst dzīvi par drāmu, riskēt ar dzīvību, jo ko gan nozīmē daži nožēlojami gadi vairāk vai mazāk! . .. O, kad jaukā naktī skati šīs pasakainās debesis, tad gribas atpogāties un uzšļākt uz galvas visām karaļvarām! Kopš šeit redzu īstu krāšņumu — skaistu, gardu augli, zeltspārnainu kukaini, manī mostas filozofisks noskaņojums; ieminis ar kāju skudru pūznī, es saku kā nemirstīgais Bonaparts: «Skudras vai ļaudis! . . . Vai tam ir kāda nozīme salīdzinājumā ar Saturnu, Venēru vai Polārzvaigzni? ...»

Vai jābrīnās, ka šī kosmiskā filozofija radīja vieglprātīgus sacerējumus? Kāpēc Balzakam vajadzēja pūlēties būt nopietnam, ja viņš rakstīja skudru pūznim? Viņš strādāja pie «Traktāta par elegantu dzīvi», jautra tērzējuma «Laulību fizioloģijas» garā. Dīkdienības, Brimmeladendija, apģērba elegances slavinājums. «Vai tas ir manis cienīgi?» Balzaks jautāja de Bernī kundzei. Viņa nebija par to pārliecināta. Taču Onorē vairs neklausījās kritiķus. «Ta-ta-ta!» viņš attrauca. Dilecta, aizbraukdama uz Parīzi, paņēma līdzi manuskripta sākumu. Balzaks Grenadjērā bija viens, kad izcēlās 1830. gada revolūcija. Maijā viņš bija dabūjis zināt par sava biedra Ogista Sotlē pašnāvību. Bija taču licies, ka nabaga puisim dzīvē veicas! Advokāts, grāmatizdevējs Sotlē neilgi pirms tam kopā ar Žirardēnu un Balzaku bija nodibinājis «Politisko avīžu feļetonu», iknedēļas žurnālu, kurā sniedza grāmatu apskatus. Sten-dals sacīja, ka Sotlē nogalinājies sievietes dēļ. Armāns Karels uzrakstīja skumju, cildenu, noskaņas bagātu rakstu bez skaļām frāzēm par aizgājušo draugu, jauno, vienmēr smaidošo plikgalvi ar jauneklīgo, laipno seju. Balza-kam arī bija žēl «vājā, bet lieliskā jaunekļa», taču Jūlija revolūcija drīz vien izdzēsa šis atmiņas.

«Piekāpšanās pazudināja Luiju XVI,» Kārlis X bija sacījis, «man ir tikai šāda izvēle: iekāpt seglos vai ari redeļratos, kuros ved uz giljotīnu». Viņš neizdarīja ne vienu, ne otru. «Trīs slavenās dienas» (1830. gada 28., 29. un 30. jūlijs) viņu padzina. Tauta gribēja republiku; Lafaijets ielika trīskrāsaino karogu Orleānas hercoga Luija Filipa rokās un uzdeva pasludināt viņu par franču karali. Francija joprojām bija nemierīga un sašķelta. Balzaks klusajā Grenadjērā maz raizējās par notikumiem. Viņš nobeidza «Eleganto dzīvi», rakstīja «Gastronomisko fizioloģiju» un arī pirmos uzmetumus «Draiskajiem stāstiem» Rablē manierē, «brīnišķīgajā XVI gadsimta valodā, kas ir bagata, krāsaina un sulīga». Rakstīdama viņam no Parīzes, de Bernī kundze nerunāja par «Trim slavenajām dienām», bet par savu aizvien pieaugošo mīlestību, «par mīlas neprātu, dievišķu jūsmu».

Ai, liegā, saldā cerība, nāc pie manas sirds, lai tevi glāstu, atved manu mīļoto, manu dievināto valdnieku, vēstī man par viņa ierašanos. Ja gribi, lai kvēpinu vīraku uz tava altāra, es nenogurdināšu tevi ar daudzām nesmalkjūtīgām vēlmēm; tikai vienu izteikšu un tad klusēšu: viņš, man vajadzīgs viņš, un tas ir viss. Pārējo šķied pilnām riekšavām citiem; nekā vairāk es nelūgšu ne tev, ne lielajam cerību piepildītājam liktenim.

Mīļais, ar manu sirdi šķiet vienojusies arī saule, šodien tā dāvā svaigumu dabai tāpat kā mūsu mīlestība visai manai būtnei; kaut kas mani it kā paceļ pāri zemei, mani, liekas, gaida diženas augstienes. Varbūt es dzirdu savu eņģeli?.. .

Pēc šādas rapsodijas Balzakam atlika tikai izmest parasto «ta-ta-ta!», un tomēr šī kvēlā kaisle viņu aizkustināja; kaut gan viņam bija arī citas mīļākās, Dilecta nerunāja aplam par Onorē «dārgo un uzticīgo pastāvību».

Balzaks gribēja atgriezties Parīzē tikai tad, kad viņam būs pilnas rokas manuskriptu; viņš neinteresējās par to, ka pie varas bija nākuši viņa bijušie skolotāji: Vilmēns, Gizo, Kuzēns. Pēc katras režīma maiņas notiek dzīšanās pēc labām vietām. Balzaka draugi dabūja dažādus posteņus: Zirardēnu iecēla par mākslas muzeju un izstāžu inspektoru, Stendalu — par konsulu Triestā, Dimā — par bibliotēkas pārzini, Filaretu Salu — Francijas sūtniecībā Londonā. Balzaks nekā neprasīja un pat neatzina draugu rīcību par pareizu. Viņa politiskā godkāre sniedzās augstāk. Stāties dienestā par ierēdni — šī doma viņam iedvesa šausmas. «Balzaks atklās savu noslēpumu tikai tanī dienā,» Arsēns Usē vēlāk rakstīja, «kad kļūs par ministru. Viņam jautāja, kad pienāks tā diena. Viņš atbildēja: «Tanī dienā, kad Francija atcerēsies Rišeljē.»»

Septembrī Balzaks atgriezās galvaspilsētā, jo Žirardēns bija viņam pasūtījis žurnālam «Zaglis» rakstu sēriju «Vēstules par Parīzi», kurās autoram vajadzēja pastāstīt lasītājiem provincē par stāvokli pēc Jūlija revolūcijas. Turklāt arī Balzaka draugi — Karo laulātais pāris lūdza viņa aizgādnību, jo pār Sensīru pūta tīrīšanas vēji. Balzaks pieprasīja, lai Karo sniedz viņam ziņas par savu stāvokli: "Rīt es ēdīšu pusdienas kopā ar kara ministra personisko .(-kretāru, viņš ir labs draugs, krietns puisis, kas man nekā neatteiks.» Onorē nolēma arī apspriesties ar savu pastāvīgo zīlnieci, uz kuru ļoti paļāvās. Abi pareģi, ministra sekretārs un zīlniece, izrādījās, bija vienlīdz vāji informēti. «Saistieties Politehniskajā skolā,» Balzaks ieteica draugam Karo, «jo ir gandrīz droši zināms, ka Sensīru likvidēs.» Skolu Sensirā nelikvidēja, bet Karo 1831. gada jūlijā tika iecelts par Angulemas pulvera fabrikas inspektoru, un viņš šo iecelšanu pamatoti uzskatīja par krišanu nežēlastībā.

«Vēstules par Parīzi» likās sākumā objektīvas un bezkaislīgas. Pārāk bezkaislīgas, uzskatīja dedzīgā Zilma. Balzaks aizstāvējās: «Vēstulēm» vajag attēlot «nevis kādus uzskatus, bet politisko kustību un savstarpējā cīņā esošo ideju precīzu gleznu». Draugi bija viņam ļoti liriski aprakstījuši Brīvību uz barikādēm, līdzīgu Delakruā slavenajai gleznai; atgriezies no Tūras, Balzaks atrada Parīzi mierīgu un skeptisku; to viņš arī pateica. Viņš uzzīmēja atsevišķus tipus: kareivīgo stratēģi no «Komerckafejnīcas», kas ir ar mieru pieteikt karu visai Eiropai, un pacifistu, «cienījamu muižkungu, kura zemes īpašumi atrodas uz robežas, pie kuras varētu risināties karadarbība». Balzaks izsmēja dzīšanos pēc «medījuma» *. Visi «Jūlija uzvarētāji» gribēja kļūt par suprefektiem, par konsuliem. «Komēdija sāk pacelt galvu. Jūs sastapsiet dendijus, kuriem lodes trāpījušas viņu kalpotāju žaketē ... un sešsimt varoņu, no kuriem katrs pirmais ielauzies Luvrā.» Kāds Balzaka draugs — ārsts Menjērs bija pārsējis slimnīcā Jūlija dienās ievainotos. Tie visi bija vienkārši cilvēki no tautas. Bet varu sagrāba buržuāzija. Vēl vairāk — tā pret šiem cīnītājiem izturējās kā pret ienaidniekiem. Tjēra kunga un Minjē kunga valdība nebija liberālāka par Kārļa X valdību. «Vai katrai valdībai,» rakstīja Balzaks, «galu galā nav jāpūš tautai acīs tā pati migla un kā burvju māksliniekam jāžonglē ar tām pašām bumbiņām?» Liberālā opozīcija savā laikā bija nosodījusi de Vilela kungu *, tāpēc ka tas prasīja, lai valsts ierēdņiem ir tādi paši uzskati kā valdībai; šī pati liberālā opozīcija, «tikusi pie varas, izlaiž apkārtrakstus ar rikojumiem, ka ierēdņiem jādala liberāļu uzskati».

Pirmajās «Vēstulēs par Parīzi» Balzaks gan kritizēja jauno iekārtu, tomēr kopumā šķita to pieņemam. Itin drīz viņš piedzīvoja vilšanos un atklāti pasacīja to avīzē «Karikatūra». Tur viņš zobojās par Luiju Filipu, par godkārīgo un vājo «varoni» Lafaijetu un par nekautrīgo karjeristu Tjēru. Ko grib Balzaks? Jaunas vēlēšanas un jaunatni pie varas. Gerontokrātija (vecu veču un jaunu večuku vara) ir nejēdzīgās valdīšanas cēlonis. Francijas liktenis atdots niecīgu cilvēku rokās. «Karikatūras» slejas piepilda triumfējošā un smieklīgā Pridona kunga lielīgās tirādes, zobgalības par grotesko un smieklīgo nacionālo gvardi. Kas tagad valda Franciju? Vai tie, kas uzvarēja Jūlija dienās? Nebūt ne. Bodnieki, kuri veikli piesavinājās uzvaru. Kas virza valsts ārpolitiku? Nacionālo robežu piekritēji? Vai Svētās alianses pretinieki? Nebūt ne. Ārpolitiku virza ļaudis, kas grib panākt mieru par katru cenu un ir gatavi ļaut samīdīt beļģu revolūciju un poļu revolūciju.

Ja nav iespējams ieturēt varonīgu ārpolitiku, tad vismaz lai iekšpolitika būtu drosmīga. Pilnu preses brīvību! «Vajāts talantīgs cilvēks vienmēr ir stiprāks nekā vara.» Parlamenta deputātu izvirzīšanu nedrīkst pakļaut cenza prasībām. Cilvēkam nav jāmaksā tik vai tik daudz nodokļu, lai kļūtu par deputāta kandidātu; pietiek, ka viņš ir Francijas pilsonis un sasniedzis divdesmit piecu gadu vecumu. Bez šaubām, šīs prasības atbilda Balzaka interesēm, jo, gan būdams neiedomājami godkārīgs, viņš saprata, ka būs spiests sekot pastāvošajai vēlēšanu kārtībai; taču šīs prasības atbilda arī Francijas interesēm. Sirds dziļumos Balzaks, Impērijas laiku valsts ierēdņa dēls, saglabāja sajūsmu par Napoleonu; Marē kvartāla buržuā vēlas brīvību, bet ne vienlīdzību. Skatīdamies uz sociālo pasauli tā, kā Kivjē un Žofruā Sentilērs skatījās uz dzīvnieku pasauli, Balzaks redz sabiedrībā nelokāmu klasifikāciju, un tā viņa acīs katru utopisku sapni padara par nerealizējamu.

Balzaku neiepriecināja šī dabas nežēlība; viņš konstatēja: «Es neveidoju pēc savas patikas nāciju, pieņemu to tādu, kāda tā ir.» Katra organizēta sabiedrība, pēc Balzaka vārdiem, balstās uz aizsardzības līguma, ko noslēguši bagātie un pārtikušie pret nabadzīgajiem. Trūkumcietēji gan saceļas, bet apspiedēji vienmēr triumfē. Pat tie, kas īstenoja Franču revolūciju, kļuvuši vareni, bagāti un dīk-dienīgi, pasludināja, ka šīs Revolūcijas idejas esot postošas un bīstamas. Franču revolūcija radīja tikai Napoleona despotismu. Un kas gāza Napoleonu? Meternihs un Revolūcijas upuru pēcnācēji. Dzīvo būtņu sociālo skālu var mainīt tikai pakāpeniska pārveidošanās. Romānu rakstnieka uzdevums ir uzmest sociālo šķiru shēmu. Pasaule ir vienota. Attīstība tanī virzās no dzīvnieka caur cilvēku uz eņģeli.

«Jēkaba mistiskās kāpnes *, zooloģiskās kāpnes un sociālās kāpnes; debesu sfēras, dzīvnieku sugas un sabiedrības šķiras; radības augšupejošā kustība, sugu evolūcija, cilvēku godkāre — tie ir trīs tās pašas realitātes dažādie aspekti.» Tādi, pēc Bernāra Gijona vārdiem, bija filozofiskie uzskati, uz kuriem Balzaks gribēja dibināt savu daiļradi. Taču daiļrades process ir sarežģītāks nekā filozofiska sistēma.

XII

sagrEnāda

Debesis ir alegoriskas.

Alēns

Dzīve saīsinās tiešā proporcijā ar tieksmju varenību.

Balzaks

Ģimenes finansiālais stāvoklis pasliktinājās. Balzaka kundze no vīra gandrīz nekā nebija mantojusi. Viņai piederēja dēla Onorē parādzīme, ko diezin vai vispār izdosies realizēt, un personiskie īpašumi: Turēnas ferma, ko viņa

1831. gada janvārī pārdeva par deviņdesmit tūkstošiem franku, un viduvēja māja Parīzē. Balzaka kundzei vajadzēja nodrošināt Loransas bērnus. Lora arī audzināja divas meitas — Sofiju un Valentīnu, kuras pēc buržuā tradīcijām nācās «iekārtot dzīvē». Cenzdamies palielināt savus ienākumus, Sirvils uzņēmās lielu risku. 1829. gadā viņš atstāja slikti atalgoto, bet drošo vietu tiltu un ceļu pārvaldē, lai uzņemtos novadkanāla būvi Luāras lejtecē starp Orleānu un Nanti. «Sirvila-valsts ierēdņa dzīve noslēdzās; uz skatuves uznāca Sirvils-izgudrotājs,» Anna Marija Meiningere rakstīja.

1830. gadā Ežēns un Lora pārcēlās uz dzīvi Parīzē. «Pamezdami Versaļu, viņi bija devušies ceļā uz Eldorādo.» Taču Sirvils nebija pat dabūjis oficiālu pasūtījumu kanāla būvei; viņš vāca naudu «pētniecības akciju sabiedrībai», kurā ar bagātīgiem līdzekļiem piedalījās visi Pomereli, Sirvilu draugs de Valuā, ārsts Nakārs un Mātes kundze, ko aizvien neatvairāmi pievilka apšaubāmas spekulācijas. Inženieris pavēstīja, ka peļņa varētu būt līdzīga aizdotajai summai. Aizdevēji divkāršoja ieguldījumus. Pasakaina spekulācija! Taču «negantais republikānis» Sirvils drīz vien sāka žēloties par sazvērestību (pilnīgi iedomātu), ko jezuīti kaldinot pret viņu. Onorē, kas ģimenes likstās vienmēr smēlās vielu literārām iecerēm, jau sāka rakstīt «Laimīgas idejas administratīvās neveiksmes» un darbam nākotnē loloja lielisku virsrakstu: «Izgudrotāja ciešanas». Tolaik viņš dzīvoja brālīgā draudzībā ar Sirvilu laulāto pāri. Viņi dalījās sarūgtinājumos; gan pienāks laiks, kad viņi dalīs zelta bedres. Pagaidām Onorē cītīgi vēroja abus.

Anrī pievīla visas mātes cerības. Aiz aklās mīlestības Balzaka kundze bija vainojusi par jaunākā dēla vājajām sekmēm mācībās skolotājus, nevis audzēkni. «Anrī ir nelaimīgs! Bērnu vienkārši moka . . . Viņš jāpārved uz citu pansionātu.» Taču arī citur negāja labāk. Zēnam trūka uzcītības un enerģijas. 1824. gadā septiņpadsmit gadus vecais Anrī rakstīja Lorai: «Ko es esmu paveicis kopš gada sākuma, lai virzītos uz priekšu pa izvēlēto ceļu? Nekā.» Mātes pārāk karsti mīlētais un izlutinātais, neapdāvinātais jauneklis kādu laiku sapņoja par vairāku svešvalodu pilnīgu apgūšanu, lai ar to palīdzību sasniegtu «augstu stāvokli».

Anrī Balzaks Lorai Sirvilai:

Domājot par Tavu vīru, es domāju, ka varēšu, ja kļūšu ievērojams angļu milords, iecelt viņu par galveno inženieri.

Onorē būtu varējis uzrakstīt šo graujošo frāzi. Bet kūtrajam Anrī, par spīti vislabākajiem nodomiem, «pāreja no godkārīgām iecerēm uz to īstenošanu vienmēr bija līdzīga pārejai no bezgalības uz nulli». Maigs, gļēvs, nekam nederīgs, viņš «mainīja nodarbošanās, tāpat kā bija mainījis pansionātus». Galu galā 1831. gada 21. martā Anrī nodomāja, ka tagad nu viņam dzīvē uzsmaidīs laime: viņš uzkāpa uz burenieka «Magelāns», kas brauca uz kolonijām. Jūnijā kuģis iegāja ostā Maurīcija salā; Anrī izkāpa krastā un tur palika.

Turpretī Onorē darbojās apbrīnojami rosīgi. Laikraksti un žurnāli ar autoram glaimojošu neatlaidību izlūdzās aprakstus, noveles, stāstus. «Jūs tiekat ļoti pieprasīts,» «Re-vue de Paris» izdevējs doktors Verons rakstīja Balzakam. «Laulību fizioloģija» bija viņam sagādājusi uzdzīvotāja, izpriecu cienītāja reputāciju, viņam, «kura daudzie darbi liecina par vientuļnieka dzīvi.. . Daža laba lasītāja jutīsies vīlusies, atklājot, ka autors ir gados jauns, kārtīgs kā vecs ierēdnis, atturīgs kā slimnieks, kam jāietur diēta, dzer tikai ūdeni un strādā kā apsēsts.» [47] Rakstīdams asprātīgus rakstus «Karikatūrai» un «Modei», Balzaks tai pašā laikā loloja lielāku ieceri; viņš gribēja pārkausēt savu pieredzi un filozofiju romānā «Šagrēnāda».

Piezīmju grāmatiņā, kurā Balzaks mēdza ierakstīt sižetus, lasāma šāda atzīme: «Atrast ādu, kas pārstāv dzīvi. Austrumu pasaka.» Sākumā rakstnieks tur saskatīja tikai fantastisku stāstu Hofmaņa garā un runāja par to kā «par īstu blēņošanos literārā ziņā, tomēr viņš ir mēģinājis tanī attēlot dažas nežēlīgās dzīves situācijas, kādās nonāk ģeniāls cilvēks, iekams kaut ko sasniedz». Sižeta pamatā ir talismans — šagrēnāda, kas ļauj tās īpašniekam piepildīt katru vēlēšanos. Uz ādas trīsstūra veidā uzraksts «sanskrita valodā»:

JA MANI IEGŪSI, TU IEGŪSI VISU.

BET TAVA DZĪVE PIEDERES MAN.

DIEVS TĀ GRIB. VELIES, UN TAVAS VELESANAS PIEPILDĪSIES.

TIKAI PAR SAVAM VĒLMĒM

SAMAKSA AR SAVU DZĪVI. TA IR ŠEIT. AR KATRU PIEPILDĪTU VĒLĒŠANOS ES SARUKŠU.

TAP AT KA TAVAS MŪZA DIENAS. VAI GRIBI MANI? ŅEM. DIEVS TEVI UZKLAUSĪS.

LAI NOTIEK I

Tātad ar katru izpildītu vēlēšanos šagrēnāda samazināsies. Kad no tās vairs nekas nebūs atlicis, tās īpašnieks mirs. Vecais, skeletam līdzīgais antikvārs, kas pārdod talismanu jauneklim Rafaelam, sasniedzis simt gadu vecumu tāpēc, ka piesargājies kaut ko gribēt un pat vēlēties.

Jo vairāk Balzaks pārdomāja par šo teiku, jo dziļāku jēgu tanī atklāja. Ilga mūža ideja viņam bija labi pazīstama. Bernārs Fransuā Balzaks nemitīgi bija atgādinājis, ka Fontenels ieteic veciem cilvēkiem būt taupīgiem ar kustībām un pārdzīvojumiem. Viņu gudrība ir skopums, nekā cita viņi nevar atļauties. Turpretī jaunība alkst «neprātīgas izšķērdības, pārsteidzības, spēcīgas kaislības, trauksmainu meklējumu». Ar to viņa trauc uz postu. Vecais antikvārs, nododams talismanu Rafaelam de Valen-tēnam, saka: «Nedaudzos vārdos atklāšu jums cilvēka dzīves lielo noslēpumu. Cilvēks iznīkst aiz divām instinktīvi veiktām darbibām, kuras izkaltē viņa būtības avotus. Visus veidus, kādos izpaužas šie divi nāves iemesli, ietver divi darbības vārdi: gribēt un varēt...»

Sī filozofija nosoda spožu dzīvi, greznību, uzdzīvi un pat rosīgu darbošanos. Kā lasītājs atcerēsies, Bernārs Fransuā ieteica dzīvot uz laukiem un pārtikt no zemes augļiem. Šajā sabiedriskās dzīves nosodījumā bija kaut kas no Ruso. Onorē savukārt sacīja: «Sabiedrība ir ceļš uz nāvi.» «Šagrēnāda» nebūs tikai fantastisks stāsts Hof-maņa garā. Balzaks šo teiksmu pārnesīs savā laikmetā un pārvērtīs par filozofisku stāstu. Viņa skolotājs Rablē pēc viduslaiku askētisma bija radījis plašu simbolisku romānu miesas reabilitēšanai; Balzaks, kas raksta pēc Impērijas laiku darbības orģijām, parādīs kādā citā simbolā, cik bīstamas ir alkas pēc varenības; viņa sacerējums nebūs nekāda «blēņošanās literārā ziņā», bet drosmīgas un spožas ieceres īstenojums. Viņš bija spējīgs to veikt. «Starp citu, katras patiesīgas teiksmas raksturīgākā īpašība ir tā, ka pats autors neapzinās bagātību, kas tanī slēpjas,» rakstīja Alēns.

Tātad 1831. gada janvārī Balzaks pārdeva Šarlam Gos-lēnam un Irbēnam Kanelam par tūkstoš simt trīsdesmit pieciem frankiem sacerējumu divos sējumos ar virsrakstu «Šagrēnāda», ko autors apņēmās nodot izdevējiem 15. februārī. Viņš bija apsolījis īrbēnam Kanelam arī «Militārās dzīves ainas». Balzaku nebiedēja neviens darbs un vēl

mazāk solījums. Patiesību sakot, «Šagrēnāda» virzījās uz priekšu sākumā lēni. Balzaks daudz gāja sabiedrībā, bija sadraudzējies ar grezno dendiju -— romānu rakstnieku Hžēnu Sī un viņa mīļāko daiļo un gudro kurtizāni Olimpu Pelisjē, kuras salonā mēdza ierasties hercogs Fic-Džeims, hercogs Dirā, Orass Vernē, Rosini, ārsts Verons. Balzakam patika būt šajā asprātīgajā sabiedrībā, un viņš tanī spīdēja. Ar tiem pašiem cilvēkiem viņš satikās kafejnīcā «Parīze», pie Tortoni, «Turku kafejnīcā». Reizēm Balzaks Senmišela krastmalā uzkāpa mansardā, no kura vērās skats uz Parīzes Dievmātes katedrāli un Sēņu; šeit viņš iekoda kotleti un sieru pie mīlnieku pāra Auroras Didevānas * un Zila Sando, pret kuriem juta sirsnīgu labvēlību. «Balzaks ir lielisks puisis,» Aurora sacīja, un savam draugam Šarlam Divernē viņa rakstīja: «Jūs arī saprastu, cik valdzinošs ir Balzaka kungs, vai arī nekad nesapratīsiet, kas ir skatiena burvība un dvēseļu tuvība.» Savā dzīvoklī Kasīnī ielā Balzaks rīkoja lepnas dinejas. Kādreizējais klases biedrs no Vandomas koležas laikiem dedzīgi pateicās Balzakam par ielūgumu.

Zozels Fontmuāns Balzakam:

Nekad neaizmirsīšu jaukās stundas, ko pavadīju Kasīnī ielā, klausīdamies Tavus apburošos lasījumus Tavu asprātīgo draugu vidū un baudīdams šampanieti, ko vēl skurbinošāku vērta neatdarināmā Monjē neprātīgie, bet lieliskie darbi...

īsi sakot, Balzaks savu talismanu netaupīja.

Lai aizbēgtu no Parīzes un tās kārdinājumiem un lai strādātu, viņš martā patvērās pie Karo laulātā pāra, aprīlī — Bulonjērā, jaukā, melanholiski vientuļā muižā, ko de Bernī kundze nomāja Nemūras tuvumā. Tur darbs labi veicās. Taču nepiesātināmais nemiera gars jau prātoja par jaunu traku plānu. Kāpēc lai viņš neizvirzītu savu kandidatūru 1831. gada parlamenta vēlēšanās? Politika pavērtu īsāku ceļu uz bagātību un slavu. Pēc 1830. gada revolūcijas šķita radušās jaunas iespējas. Lamartīns un Viktors Igo jau ieņēma redzamu stāvokli. Bartelemī un Barbjē atkal cēla godā satīrisko poēziju. Stendals 1830. gadā bija publicējis romānu «Sarkanais un melnais», drūmu vēstījumu par plebeju, kas atraujas no savas šķiras. Balzaks brīdi sapņoja par piedalīšanos valsts pārveidošanā. «Lielu

karu mums ir bijis diezgan,» viņš rakstīja, «man šķiet, ka ir pienācis laiks lielam mieram.»

Bez šaubām, lai izvirzītu vēlēšanās savu kandidatūru, bija jāmaksā piecsimt franku nodokļu no ienākumiem, taču Balzaks savos iedomu lidojumos šādiem šķēršļiem tika pāri bez pūlēm. Kur labāk balotēties? Viņš aizrakstīja trijos virzienos: uz Kambrē, kur dzīvoja viņa draugs Zamuels Anrī Bertū, tipogrāfa dēls un «La Gazette de Cambrai» īpašnieks; uz Fužēru ģenerālim baronam de Po-merelam un, beidzot, uz Tūru savam draugam Amedē Fošē, kas bija advokāts. Ģenerālim Pomerelam Balzaks rakstīja: «Dārgais ģenerāl, atzīšos vaļsirdīgi: atcerēdamies, cik grūti Jums Fužērā bija atrast piemērotus deputātus, es nodomāju piedāvāt Jūsu līdzpilsoņiem savu kandidatūru. Jūs pazīstat manus uzskatus un jaunajos apstākļos būsiet man kā īsts tēvs, ja Jums labpatiks ieteikt manu kandidatūru Jūsu apgabala vēlētājiem .. .» Visiem trim rakstnieks aizsūtīja politisku brošūru «Divu valdību darbības apskats», ko bija parakstījis Onorē de Balzaks. Advokāts no Tūras atbildēja ar milzīgām uzslavām par «Revue de Paris» iespiestajām Balzaka novelēm, bet piebilda, ka uz politisku karjeru Turēnā viņam nav ko cerēt: «Jūsu brošūras trūkums ir tas, ka Jūs neizdarāt noteiktu secinājumu, bet mūsu laikos vajag nepārprotami nostāties zem kādas partijas karoga.» Ģenerāļa Pomerela atbilde bija tikpat neiepriecinoša. Vispirms brošūra nesaskanot ar Fu-žēras iedzīvotāju vairākuma uzskatiem, un, galvenais, «viņi grib tikai savas puses cilvēku». Bertū nebija tik pesimistisks, viņš uzaicināja draugu atbraukt uz Kambrē. Tobrīd Balzaks Bulonjērā drudžaini strādāja pie «Šagrēn-ādas». Kurš rakstnieks iztēloto pasauli, kas labi «rodas», upurētu reālajai pasaulei, kura sagādā tik daudz vilšanās? Balzaks pēkšņi atmeta domas par kandidēšanu vēlēšanās un pat neaizbrauca uz Kambrē.

Toreiz klīda valodas, ka viņš cerējis tikt pie bagātības un dabūt ievēlamības cenzu, apprecot kādu Eleonoru deTrimijī, kuras tēvam, politiskam emigrantam, Luijs XVIII bagātīgi atlīdzinājis par uzticību. Balzaki bija radniecībā ar baronu Mālē de Trimijī, kas dzīvoja Duē; šur tur spriedelēja, ka Balzaks nosliecies uz leģitīmisma pusi aiz tieksmes izpatikt baronam. Tas viss ir maz ticams, jo laulības būtu viņam nodrošinājušas ievēlamības cenzu ūkai pēc vēlēšanām, un rakstnieka politiskajiem uzska-i iem bija daudz dziļākas saknes gan studijās, gan pārdomās par cilvēku rīcību.

Ap Balzaku rosījās baironiska, ar gadsimta kaiti sirgstoša jaunatne, kas skumji atcerējās spožās Napoleona uzvaras un nicināja buržuāzisko monarhiju. Filarets Šais savos «Memuāros» rakstīja:

Kāds laiks! ... Skaists bija šis pagājībā aizslīdējušais laikmets. Tas pārāk daudz gribēja, pārāk daudz cerēja, paļāvās uz saviem spēkiem, izkaisīja visos vējos savu kvēli. Neviens neapstājās, lai ieklausītos dzīvē, bet tikai dzīvoja. Dedzīgs, kvēls un brāzmains bija šis laiks . . . Cilvēki arī maldījās, bet maldījās cildeni; klīda pa takām un klintīm, bet gāja. Dzīvoja negaisā, nevis nāves klusumā ...

«Šagrēnādā» Balzaks centās attēlot šo gara anarhiju. Viņa varonis Rafaels de Valentēns, pirmo reizi izmantojot talismanu, pieprasa orģiju, dzīres, sievietes. Rakstnieks ģeniāli parāda, ka vēlēšanās piepildās pavisam dabiski. Tiklīdz Rafaels to ir formulējis, viņš, izejot no anktivāra veikala, sastop draugus Blondē un Rastinjaku; jaunekļi aizved viņu uz teiksmainām pusdienām, kuras sarīkojis kāds baņķieris, kas jau atteicies no darījumiem; nezinādams, ko darīt ar sarausto zeltu, viņš nolemj pārvērst to garīgās vērtībās, tātad dibināt avīzi.

Valdība, proti, baņķieru un advokātu aristokrātija, kas mūsu dienās izrīkojas ar tēvzemi tāpat kā savā laikā garīdznieki ar monarhiju, ir jutusi vajadzību apmuļķot krietno franču tautu ar jauniem vārdiem un vecām idejām, sekojot visu skolu filozofu un visu laikmetu gudrinieku paraugam. Tātad mums grib iekalt galvā karaliski nacionālu uzskatu, pierādot, ka daudz lielāka laime ir maksāt miljardu divsimt miljonu un trīsdesmit piecus santīmus tēvzemei, ko pārstāv tādi un tādi kungi, nekā miljardu vienu simtu un deviņus santīmus karalim, kurš mēs vietā sacīja es . ..

— Oho! Tā mēs drīz vien kļūsim par pamatīgiem blēžiem, — Rafaels vientiesīgi iesaucās. Tad seko spoža un ciniska saruna:

— Jums ir pilnīgi taisnība! Pasniedziet man sparģeļus... Jo galu galā brīvība rada anarhiju, anarhija noved pie despotisma, un despotisms atved atpakaļ pie brīvības ...

— Klau, dārgais! Napoleons mums atstāja vismaz slavu!

— Ē, slava ir bēdīga prece. Tā dārgi maksā un slikti uzglabājas.

-— Jūs esat karlists!

— Kāpēc ne? Es mīlu despotismu, tas liecina par zināmu nicinājumu pret cilvēku sugu . ..

Izņirgājušies par brīvību un monarhiju, pilnīgi apskurbušie dzīrotāji pievēršas kurtizānēm.

Uzlicis kājas uz burvīgas puskailas meičas, Rafaels stāsta par savu dzīvi pirms talismana dabūšanas, un tā bija paša Balzaka dzīve, iztēles izskaistināta. Ievērojamas ģimenes pēcnācējs, jauneklis, ko tēva neprātības bija izputinājušas, noslēdzas kādā mansardā, kur raksta «Gribas teoriju».

«Sieviešu neatzīts, atceros, ka vēroju viņas ar noniecinātas mīlestības aso redzīgumu .. . Gribēju atriebties sabiedrībai, gribēju iegūt visu sieviešu dvēseli... un redzēt man pievērstus visus skatienus, kad sulainis kāda salona durvīs nosauks manu vārdu ... Nolēmu kļūt izcils cilvēks.»

Rafaelā ir daudz pašam Balzakam raksturīgu vilcienu. Autors, tāpat kā viņa varonis, grib visu: slavu, bagātību, sievietes. Baļzaks apzinās, ka viņam ir talismans, kas sniegs visu, un tas ir viņa talants; taču viņš zina arī, ka rītin aprij savas mūža dienas, un tas slikti beigsies. Rastin-jaks, veikls karjerists, viltīgs gaskonis, uzskata Rafaelu par ģeniālu cilvēku un reizē par muļķi. Pēc Rastinjaka domām, panākumu atslēga ir nevis darbs, bet intrigas, egoisms un izšķērdība. Izšķiest īpašumu nozīmē noguldīt to draugos, izpriecās, aizgādņos. Ja izšķērdētājs pazaudē savus kapitālus, viņam var rasties izdevība labi apprecēties, dabūt siltu vietiņu pie kāda ministra vai sūtņa. Tikai vajag balstīties uz draugiem. Jau nākamajā dienā Rastinjaks stādīs priekšā Rafaelu grāfienei Fedorai, skaistākajai un elegantākajai sievietei Parīzē.

Rafaels iemīlas grāfienē. Viņš neatzīst mīlestību nabadzībā.

A, lai dzīvo mīlestība zīdā un kašmirā, ietverta greznības brīnumos, kuri to grezno apbrīnojami labi varbūt tāpēc, ka tā pati par sevi ir greznība! Man tīk iekārē gumzīt krāšņu tērpu, plosīt ziedus, uzlikt postošu roku iesmaržotas frizūras burvīgajai celtnei. Dedzīgas acis, kuru skatiens laužas cauri mežģīņu plīvura aizsegam, tāpat kā liesma izšaujas caur lielgabala dūmiem, fantastiski vilina mani...

Taču kā iekarot Fedoru, kad viņam kabatā nav ne trīsdesmit franku? Šeit atdzīvinātas trūcīga jaunekļa sāpīgās atmiņas. Tikai viņš var zināt, cik dārgi maksā kaislība: karietes, cimdi (ak, cik neizturīgi ir dzeltenie vai salmu krāsas cimdi!), fraka, veļa. Upuri, izrādās, ir veltīgi, jo Fedora ir sieviete bez sirds. Kādu nakti Rafaels iezogas viņas guļamistabā un noslēpjas aiz aizkara. Viņš ierauga visdaiļāko miesu un atklāj viszemiskāko dvēseli. «Fedoru vajag aizmirst, man jāizdziedinās no šī neprāta, jāatgriežas pie cītīga darba vientulībā vai arī jāmirst.»

Runāja, ka šo guļamistabas ainu Balzaks pats pārdzīvojis pie Olimpas Pelisjē. Taču piemīlīgā kurtizāne nemaz nebija līdzīga romāna spožajam, ņirdzīgajam rēgam; Olimpa būtu atdevusies (un atdevās) bez liekuļotas kautrības. Viņa rakstīja Balzakam vairāk nekā draudzīgi. Fedora nebija ne Olimpa Pelisjē, ne kņaziene Bagrationa, ne Marsa jaunkundze, ne kāda cita sieviete, bet simbols, kurš bija dzimis Balzaka smadzenēs un par savu miesu un asinīm varēja pateikties desmit sievietēm.

Veltīgi Rafaels griežas pēc padoma pie zinātniekiem (te Balzakam lieliski noderēja zinātniskās un medicīniskās grāmatas, kuras bija izlasījis): šagrēnāda sarāvās arvien mazāka, un beidzot to varēja ielikt vestes kabatā. Vienīgā iespēja viņam palikt dzīvam ir kļūt līdzīgam izkaltušam večukam un vairs nekā nevēlēties. Ieraudzījis savu mīļāko puskailu, Rafaels viņu iekāro. Atskan pirmsnāves gār-dziens.

Grāmata bija skaista. Fantastika tanī savijās ar īstenību, tā bija jauna māksla. Balzaks bija uzrakstījis savas alkatīgās un nepiepildītās jaunības poēmu. Aiz tās slēpās vesela filozofija. Autors cerēja gūt panākumus un centās iemantot atbalstu presē.

Balzaks Sarlam Goslēnam:

Varu uzņemties nokārtot veiksmīgi: 1) «Temps»; 2) «Revue de Paris»; 3)«National»; 4) «Figaro»; 5) «Messager»; 6) Revue des Deux Mondes»; 7) «Mode»; 8) «La Quotidienne»; 9) «L‘Avenir»; 10) «Zaglis».

Uzņemos sekot, lai raksti parādītos drīz un būtu labvēlīgi; tas ievērojami samazinās Jūsu darbu izdevniecībā, kad Jums patlaban ir tik daudz raižu mājas dzīvē.

Lai nodrošinātu sev labvēlīgas atsauksmes, Balzaks arī pats tās rakstīja. «Balzaka kunga talants šajos divos sējumos sasniedz ģenialitāti. («Mode».) «Mēs ne tikai jutām draudzību pret de Balzaka kungu, bet esam sajūsmināti par viņu.» Parakstījis: grāfs Aleksis deB***, kas bija pats Balzaks. Viņš paredzēja, ka pirmo izdevumu ātri izķers;

Goslēnam vajadzēja būt gatavam iespiest atkārtotu izdevumu. Pretējā gadījumā «Jūs palaidīsiet garām izdevību pārdot daudzus eksemplārus, un šāda izdevība vairs neatgriežas». Patiešām, grāmata tūlīt pat pazuda no tirgotavu plauktiem. Lasītavās uz «Sagrēnādu» pierakstījās rindas.

Saris Filipons Balzakam 1831. gada 7. augustā:

Augsti godājamais kungs, Jūs, bez šaubām, man ticēsiet, ka «Sagrēnādu» nevar sadabūt. Lai to izlasītu, Granvils pameta visus darbus, jo bibliotēkas pārzinis sūtīja pie viņa ik pa pusstundai cilvēku apjautāties, vai viņš nav vēl beidzis. Šis cilvēks Granvilam teica tāpat kā dāmas: «Jūs pārāk vilcināties! Pasteidzieties!» Odibērs un es velti pūlējāmies sadzit šo velnišķīgo grāmatu; tā ir aizrunāta ilgi uz priekšu...

Zans de Margons Balzakam 1831. gada 10. augustā:

Rakstu Jums no Turas, kur ierados vakar vakarā. Šorīt pieprasīju «Sagrēnādu», par grāmatas panākumiem biju lasījis avīzēs, un tā tiešām bijusi šeit atsūtīta gandrīz tūlīt pēc klajā laišanas, bet tikusi tā pieprasīta, ka es vairs nevarēju dabūt.

Aurora Didevāna un Zils Sando rakstīja, ka esot sākuši lasīt «Sagrēnādu» un nevarot no tās atrauties. Šī grāmata žilbinoši apstiprināja panākumus, kas bija sākušies ar «Laulību fizioloģiju» un «Privātās dzīves ainām». Jauneklis no Tūras, ko pirms trim gadiem vēl neviens nepazina, ar trim darbiem bija izvērties par izdevēju lepnumu, grāmattirgotāju lutekli, sieviešu iemīļotāko autoru. Tālredzīgākie nojauta, ka Balzaks kļūs liels rakstnieks. «Šag-rēnāda» bija ne tikai teiksma, bet spilgtā pagrimstošās civilizācijas glezna. Ainā, kurā attēlotas dzīres pie baņķiera, žurnālisti un mākslinieki izsmēja vispārpieņemtos uzskatus un idejas kā kaut kādā «prātu sabatā». Viss viņiem likās melīgs. Vara pārgāja no pils un parlamenta uz bankām, advokātiem, laikrakstu redakcijām. Šādai amorālai un cietsirdīgai pasaulei bija vajadzīga stingra valdība. Balzaks sapņoja par plaša romāna uzrakstīšanu, lai izpaustu tanī savaldošas politikas nepieciešamību.

Viss, ko viņš tanī laikā sacer, atspoguļo šo pesimismu. Viņš bija apsolījis izdevējam Goslēnam fantastisku stāstu sēriju. Tie bija rūgtuma pilni. Stāstā «Ilga mūža eliksīrs» dona Zuāna tēvs mirdams lūdz dēlu, lai tas viņu pēc nāves ieziež ar noslēpumainu eliksīru, kas viņu atdzīvinās . . . Dons Žuāns, kas jau gadiem alkst iegūt tēva man-bijumu, neizpilda mirēja pēdējo gribu un eliksīru patur <‘v. Pēc netiklībā pavadītas dzīves viņš savukārt mirdams lūdz dēlu izdarīt pakalpojumu, kuru pats savam tēvam nebija izdarījis. Dēls paklausa, bet, sabijies no līķa, kas atdzīvojas, izmet no rokām flakonu, iekams darbu beidzis. Haznīcas tēvi, konstatējuši notikušo brīnumu, svinīgi pasludina donu Žuānu par svētu.

Stāstā «Sarkanā mājvieta» kāds vācietis, kas caurbrau-cot uzturas Parīzē, ēzdams pusdienas pie kāda baņķiera, stāsta par 1799. gadā Andernahā izdarītu noziegumu. Viņš nezina, ka slepkava Žans Frederiks Taifērs, kļuvis bagāts un visu godāts finansists, sēž ar viņu pie viena' galda. Slepkavas tagadējā pārticība dibinās uz jaunībā izdarīta nesodīta nozieguma, par kuru notiesāts nevainīgs cilvēks, kas arī domājis izdarīt slepkavību un ar gatavošanos uz to sakompromitējies, taču noziegumu nebija izdarījis. (Šeit saduramies ar to pašu principu, kas izvērsts «Šagrēnādā»: vēlēšanās, nodoms jau ir darbība.) Stāstītājs uzmin baismīgo patiesību, redzēdams, kā izturas Taifērs, ko Hermaņa stāstījums tā samulsinājis, ka viņš aiz nervu satricinājuma ir tuvu sabrukumam. Izrādās, ka stāstītājs iemīlējies Viktorīnā Taifērā, slepkavas meitā. Vai viņš var, apprecēdams Viktorīnu, bez sirdsapziņas pārmetumiem kļūt par noziedzīgā ceļā iegūtas bagātības mantinieku? Draugi, ar kuriem viņš apspriežas par šo jautājumu, vienbalsīgi izsakās par laulībām. «Kur mēs aizietu, ja sāktu pētīt daudzu bagātību izcelšanos?»

Draugs Filarets Šais uzrakstīja «Filozofiskiem romāniem un stāstiem» priekšvārdus, kuros uzslavēja Balzaku ne tikai kā izcilu stāstnieku, bet arī kā domātāju.

Viņš ir saskatījis, ar kādiem mirdzošiem apvalkiem greznojas šī vārgstošā sabiedrība, ar kādām rotām apkaras šis mirējs, ar kādu drudžainu spraigumu šis līķis vēl kustas... Sociālā ķermeņa dziļajam iekšējam tukšumam pretstatīdams māksloto, drudžaino kustīgumu, autors ir domājis ... ka šajā kontrastā ir vēl zināma maģija, ka ir interesanti parādīt sociālo spēku alkatīgo spēli, kura paslēpta zem tik skaistas ārienes... Stāstnieks, kas savus sacerējumus pamato uz apslēptas noziedzības, uz sava laikmeta pagrimuma un bezcerīguma, domātājs un filozofs, kas tiecas attēlot postījumus, pie kādiem noved doma, — tāds ir de Balzaka kungs ...

Tāda, pareizāk sakot, bija loma, ko vēlējās tēlot Bal-zaks: mizantropu, ar līksmu asprātību apveltītu domātāju. 1831. gada novembri viņa popularitāte tā pieaug, ka modina skaudību literātu vidū. Saris Rabū, «Revue de Paris» līdzstrādnieks, ieteic Balzakam piesargāties no literātu greizsirdības un brīdina, ka ietekmīgais kritiķis Zils Ža-nēns gribot apturēt Balzaka straujo, spējo augšupeju, kas citus aizvainojot: «Šādā virzienā viņš ir apstrādājis «De-bats» redakciju, un tur Jūs no visas sirds neieredz. Tas ir īsts dumpis . .. Labi! Saslēgsim savas rindas, deviņi pērkoni! ...» Balzaks atklāja, ka rakstnieka slava nemaz neiepriecina «draugus». Vēl viena zaudēta ilūzija.

Naids tiecās aizžogot viņam ceļu uz panākumiem. Dižciltības partikula «de» sniedza lielisku iemeslu zobgalībām. Viņš nebija pievienojis to savam uzvārdam uzreiz, «Šuāns» un «Privātās dzīves ainas» bija parakstītas: Onorē Balzaks. 1831. gada aprīli rakstnieks riskēja uz kādas politiskas brošūras vāka likt iespiest «Onorē de Balzaks», taču viņš apgalvoja, ka tikai nelabvēļi pievienojuši «d'An-trags», lai padarītu viņu smieklīgu. Visu mūžu rakstniekam bija lemts ciest no visnejēdzīgākajiem, visnepiedienīgākajiem, vismelīgākajiem uzbrukumiem, kas tika vērsti gan pret viņu pašu, gan pret viņa daiļradi. Nenovīdības niknums aprimst tikai tad, kad ir diezgan izvārtījies zemis-kumā.

Par spīti šķēršļiem, «izcilais cilvēks» Balzakā iezīmējās arvien skaidrāk. Jau tanī laikā, kad aiz nepieciešamības viņš uzņēmās jebkuru literāro darbu, nākotnes miglā viņš bija saskatījis savas episkās daiļrades aprises. Jau 1820. gadā, dzīvodams jumtistabiņā, viņš bija veidojis grandiozus, gan vēl ļoti izplūdušus plānus. Kad Balzaks vēl rakstīja Pigo-Lebrēna manierē, viņš domāja par Danti un Šekspīru. Uzvezdams uz skatuves iedomātus «dubultniekus» — Rafaelu «Šagrēnādā», Viktoru Morijonu «Puiša» priekšvārdos, autors tos apveltīja ar ģenialitāti, pēc kādas pats alka un kādu sevī arī apzinājās jau kopš bērnības.

Izcils cilvēks, kaut arī viņš vispirms ir rakstnieks, nevar tomēr palikt vienaldzīgs pret savas zemes politisko un reliģisko dzīvi. Nekārtības, kas sekoja «trim slavenajām dienām», kad satracinātais pūlis Parīzē mežonīgi ielauzās arhibīskapa pilī un to izlaupīja, apgānītie reliģiozās mākslas šedevri — tas viss iedvesa Balzakā riebumu pret Jūlija monarhiju. «Pienāks bridis, kad puse franču slepus vai atklāti nožēlos šī bērnišķīgā sirmgalvja aiziešanu un „iris: «Ja 1830. gada revolūcijai vēl tikai būtu jānotiek, l.id lā nenotiktu.»» Kādi cēloņi bija asiņainajiem dumpjiem Lionā*? Zīda audēju nabadzība, tirdznieciskās buržuāzijas necilvēciskais egoisms, netālredzīga preču ražošanas sistēma. Sensimonisti tolaik aicināja uz strādnieku šķiras stāvokļa uzlabošanu, uz bagātību sadalīšanu. Balzaku interesē problēmas morālais aspekts. Viduvējā buržuāzija viņam liekas necienīga valdīt, tāpēc ka tā domā tikai par savu peļņu, ne par saviem pienākumiem. «Valsti vairs nav reliģijas,» Balzaks raksta un tālāk precizē: «Es netaisos teikt kādus pātarus, runāju par reliģiju no augstās politikas viedokļa.»

Ilgu laiku viņam par reliģiju bija divējādas domas. Tēva un XVIII gadsimta filozofu ietekmē Balzaks bija uzskatījis baznīcas dogmātus un ceremonijas par aizspriedumu sablīvējumu, un tomēr jau kopš bērnības gan Tūras katedrālē, gan Vandomā viņu saviļņoja reliģiskās dziesmas un harmoniskās zvanu skaņas. Nereti viņš viens pats atgriezās Sv. Gasjena katedrālē, lai «neiedomājami majestātiskajā klusumā izjustu svētas trīsas». Pēc 1830. gada Balzaks atzīst katolicismu par politiski nepieciešamu un taktiski derīgu. Reliģija nozīmē saites, — un kādas citas saites var saistīt dažādu šķiru cilvēkus? Tikai kopīga ticība.

Senas brabantiešu leģendas iedvesmots, Balzaks uzraksta un 1831. gadā publicē simbolisku noveli «Jēzus Kristus Flandrijā». Nenoteiktā vēstures laikmetā neliels kuģis ved pasažierus no Kadzanas salas uz Ostendi. Kuģa pakaļgalā sapulcējas bagātie un dižciltīgie, priekšgalā — nabadzīgie ļaudis. Pēdējā mirklī ierodas vīrs ar gaišiem, taisnu šķirtni pārdalītiem matiem un apsēžas nabago vidū. Saceļas briesmīga vētra. Bagātnieki nobāl un kliedz: «Mēs slīkstam!» Kuģa īpašnieks pavēl: «Smeliet ārā ūdeni!» — un cīnās ar bangaino jūru. Kuģis grimst. Svešinieks ar gaišo seju saka: «Tie, kas tic, tiks izglābti. Sekojiet man!» Viņš iet pa ūdens virsu, un tie, kas bija viņam ticējuši, sper drošus soļus pa viļņiem. Bagātie un dižciltīgie noslīkst. Tālāk Balzakam raksturīgs pagrieziens: kuģa īpašnieks, darbīgs, bet ne ticīgs cilvēks, pieķeras pie kāda dēļa, apliecina gluži cilvēcisku enerģiju cīņā par dzīvību — un arī ir glābts. «Šoreiz lai tā notiek,» svešinieks viņam saka, «bet vairs tā nedari, jo tas būtu pārāk slikts piemērs.»

Vai cilvēkam jātic pazemīgi? Balzaks pievieno leģendai vēl vienu alegoriju — baznīcu. Viņš gremdējas sapņos šī brīnuma piemiņai uzceltajā katedrālē, te pēkšņi kāda izkaltusi večiņa saķer viņu aiz rokas un sauc: «Aizstāvi mani, aizstāvi mani!» Večiņa viņu ievelk ar caurumainu audumu iztapsētā istabā, kas piekrauta ar vecām drānām, zeltītiem vara traukiem. «Gribu tevi darīt laimīgu uz visiem laikiem,» viņa saka, «tu esi mans dēls!» Tad caur baismīgās vecenes grumbainajiem vaibstiem viņš saskata jauno sievieti, daiļu un vienkāršu, kāda tā bijusi agrāk. «A, tagad es tevi pazīstu,» viņš saka. «Nelaimīgā, kāpēc tu prostituējies? . . . Pazemodama cilvēku, priecādamās, redzot, cik tālu var aiziet ļaužu muļķība, tu liki saviem mīļākajiem ložņāt četrrāpus, atdot tev savu bagātību, dārgumus, pat savas sievas ... Tu bez pamata esi pazudinājusi miljoniem cilvēku, trencot viņus no Rietumiem uz Austrumiem. Tu esi nokāpusi no domas augstumiem, lai sēstos blakus karaļiem ... Tu prasīji asinis, būdama pārliecināta, ka tās dabūsi. . . Kādēļ tu dzīvo? ... Kur ir tavi dārgumi? Ko labu tu esi darījusi?»

Pēc šiem jautājumiem sīkā večiņa izslējās, aug augumā, viņu ietin starojošs mākonis; viņa parādās jauna un balta, tērpusies linu kleitā. «Raugies un tici!» viņa saka. Tad viņš redz tūkstošiem katedrāļu, apbrīno to akmens mežģīnes, dzird saviļņojošas melodijas. Miljoniem ļaužu saplūst šajos dievnamos, glābj mākslas un literatūras daiļdarbus, palīdz trūkumcietējiem. Pēc tam spīdums nodziest; jaunā sieviete atkal kļūst pretīga vecene, skrandas viņu sedz kā līķauts. «Cilvēki vairs netic,» viņa sarūgtināti saka. Un Balzaks noslēdz: «Redzēju, ka dievnams ietinās tumsā kā cilvēks apmetnī. Ticēt nozīmē dzīvot,»—-es atskārtu. «Nupat es redzēju monarhijas bēru gājienu, vajag aizsargāt baznīcu!»

Pēdējo teikumu rakstnieks pievienos tikai 1845. gadā, atkārtotā izdevumā. Stāsts ir datēts 1831. gada februārī, un ar to pietiek, lai mums kļūtu skaidrs, kāds tolaik bija Balzaka monarhisms un katolicisms. Viņš redzēja uz kuģa, kas aizveda Kārli X, baznīcu un monarhiju, «aizslīdam miglā ari sērās tērptas mākslas». Nožēlodams veco aizejošo karali, Balzaks tomēr ciena republikāņus; Armans Karels * kļūs viens no viņa varoņiem un vēlāk sniegs cēlas rakstura iezīmes Misela Kretjena tēlam. Patiess lielums (kas Balzakā mīt vienmēr) ir atzīt un cienīt lielumu pat savos pretiniekos. Taču vai viņam vispār var būt pretinieki? Viņa ģenialitāte ir spējas visu saprast. Tas ir romānista spēks, tas ir darbības cilvēka vājums.

XIII

NEPRĀTĪBAS un nošķirtība

«Mana nākotne,» viņš nodomāja, «ir atkarīga no sievietes, kura pieder pie šis sabiedrības.»

Balzaks

Tūkstoš astoņsimt trīsdesmit pirmajam — literāru panākumu gadam būtu vajadzējis kļūt Balzakam par finansiāla līdzsvara gadu. Viņš saņēma 1125 frankus par «Šag-rēnādu», 3750 frankus par «Privātās dzīves ainām», 5250 frankus par «Filozofiskajiem romāniem» un «Jocīgajiem stāstiem», 4166 frankus par rakstiem žurnālos un avīzēs, kopsummā -— 14 291 franku, daudz vairāk, nekā vajadzīgs vecpuisim, lai dzīvotu plaši. Taču viņa parādi pieaug par 6000 frankiem. Gada beigās (neskaitot 45 000 frankus, kurus viņam aizdevusi māte) Balzakam ir 15000 franku parādu. Kāpēc?

Tāpēc, ka viņš it nemaz nespēj pretoties kārdinājumiem. Ilgā piespiestā atturība ir radījusi tieksmi uz pārmērībām. Balzaks, tāpat kā Rafaels de Valentēns, ilgi sapņojis par greznām dzīrēm, par ekipāžām ar mīkstiem sēdekļiem, lieliskiem zirgiem. Šos sapņus rakstnieks grib pārvērst par īstenību. Rēķini par šampanieti un dažādām delikatesēm restorāna īpašniekam aug svērteniski; Ežēna Si un tā draugu ietekmē Balzaks cenšas kļūt nevis par dendiju, jo viņam «derdzas muļķības, kādas angļi savās mājās izdara ar svinīgu aukstasinību», bet par «modernu cilvēku». Drēbnieks Bijsons viņam piegādājis par 631 franku jaunus apģērbus, starp tiem trīs baltus mājas halātus, mūku sutanai līdzīgus darba tērpus, ko Balzaks apjoza ar virvi zeltītiem pušķiem galos. Grāmatizdevējam Irbēnam Kanelam viņš prasa samaksai par noveli duci smalkādas cimdu salmu krāsā (ak, šie dzeltenie cimdi — īsta apsēstība!) un vienu pāri briežādas cimdu. Rēķini grāmattirgotājiem, grāmatu iesējējiem būtu gan mazāk peļami, toties bija tikpat postoši.

Pēc tam 1831. gada septembrī seko vislielākā neprātība: viņš nopērk kabrioletu, violetu segu ar monogrammu un kroni, izšūtu ar kazas vilnu, kā arī zirgu; pēc mēneša viņš nopērk otru zirgu. To kopšanai ir vajadzīgs zirgu puisis, grums vai, kā tolaik teica, «tīģeris»; šajā amatā Balzaks pieņem augumā sīko Leklerku, kam Bijsons uzšūs zilu livreju, zaļu amerikāņu žaketi ar sarkanām piedurknēm un svītrotas bikses. Šādā ekipāžā var braukt uz Operu vai uz Itāliešu teātri un izskatīties lieliski arī blakus Lotūr-Mezrē vai Ežēnam Sī.

Lotūr-Mezrē tanī laikā bija diezgan liela loma Balzaka dzīvē. Sis Parīzes modes karalis rakstniekam kļūst par draugu un reizē ari par prototipu viņa romānu personāžiem. Aržantānas notāra dēls, mācījies kopā ar Emīlu de Žirardēnu šās pilsētas koležā, Lotūr-Mezrē darbojās bijušā skolas biedra, tagadējā preses magnāta izdevumos — «Zaglī», «Modē». Viņš bija liels, dzēlīgs, augstprātīgs, seju ieskāva bārda, un uz pieres nepaklausīgi krita brūna matu cirta, tomēr šis provinciālis Lotūr-Mezrē bija iekarojis Parīzi. Šis «lauva» uzskatīja Lielos bulvārus par savu impēriju, Tortonī kafejnīcu par sātana tavernu un Operu par harēmu. Tur viņš kopā ar draugiem aizņēma benuāra ložu pie pašas skatuves, vēlāk to iesauca par «pekles ložu». Tanī arī Balzakam kādu laiku bija vieta, bet tad viņš pārtrauca maksāt savu daļu, kaut gan to viņam pieprasīja ar bezkaunīgu vēstuli, kas bija adresēta «Balzaka d'An-trega de la Grenadjēra kungam». Katru dienu Lotūr-Mezrē iesprauda pogcaurumā baltu kamēliju. Tas maksāja dārgi, taču aiz zieda cenas un nemainīgā paraduma balta kamēlija pogcaurumā kļuva par «īstu sabiedrības lauvas pazīmi». Dīvainības modina ievērību drošāk nekā tikumi un talants.

Lotūr-Mezrē nevar šķirt no slavenā Žirardēnu laulātā pāra. Visspēcīgais Emīls 1831. gadā bija apprecējies ar Sofijas Gē meitu. Delfīne agrā jaunībā bija jauno romantiķu gaišmatainā un smejošā mūza. Kļuvusi de Žirardēna kundze, viņa valdīja nelielā literātu pulciņā, kur tikt pieņemtam pēc izrādes Itāliešu operā vai pirms balles bija liels gods un prieks; ar ūdens zaļu vilnas audumu iztapsē-1,11ā salonā ieradās patērzēt Lamartīns, Igo, Si, Dimā un lialzaks, kas bija Delfīnes mīlulis. «Ai, cik amizants vakar bija Balzaks!» viņa sacīja mazliet greizsirdīgajam I ,otūr-Mezrē. Balzaks, jaunais, lasītāju ļoti iecienītais rakstnieks un spožais žurnālists, bagātīgi kuplināja Žirar-dēna avīzes un žurnālus.

Kasīnī ielas dzīvoklis šim marķīzam Karabasam drīz vien kļuva par šauru. Viņš noīrēja tanī pašā mājas spārnā vēl vienu stāvu. Atkal vesela kaudze rēķinu krāsotājam, dekoratoram un, protams, arī par mēbelēm un paklājiem. It īpaši paklāji — biezi, mīksti, šausmīgi dārgi. Bet kas par to? Viņa kuģis ir iegriezies pa vējam. Žirardēns viņam raksta: «Aiziesim pie izdevēja, kam Jūs sagādājat bagātību...» Tomēr tie, kas Balzaku mīl, ir noraizējušies par viņa parādiem, jaunajiem aizņēmumiem un šķietamo frivolitāti. Jaukā Lora Sirvila aizsūta viņam mazliet naudas, bet uzsauc: «Piesargies!» — un lūdz: «Esi saprātīgs.» Zilma Karo, kas Angulemas pulvera fabrikā dzīvo kā trimdā izraidīta, izsaku nožēlu, ka tik izcila gara cilvēks uzturas sabiedrībā, kas, pēc viņas domām, nav Balzaka cienīga.

Zilma Karo Balzakam 1831. gada 8. novembri:

Pagāja 20. augusts, 20. septembris, 20. oktobris; gaidīju Jūs veltīgi; neviena vārda, ne mazākās zīmes, ka mani atceraties! Onorē, tas nav labi. Jūtos ļoti sarūgtināta, kaut arī nepieskaitu Jūs pie tiem draugiem, kurus vairs neuzdrošināmies saukt par draugiem, kopš esam atstājuši Sensīras skolu. Aizmirstības rūgtumu saldināja tikai doma, ka tās cēlonis ir tikai jauni panākumi, kādus, bez šaubām, esat guvis... Mani Jūs vienmēr atradīsiet tādu pašu, kad jutīsiet vajadzību izkratīt sirdi. Karo saka, Jūs baidoties no aplipšanas ar provinciālu vulgārismu; bet, dārgais Onorē, ja Parīze Jums sniedz pierasto izmeklēto dzīves veidu, — vai Jūs atrodat tur tik patiesu sirsnību, kāda Jūs vienmēr sagaida Frapelā?. ..

Aizņemts ar izdomātu būtņu jūtām, Jūs neviļus pametat novārtā tikpat vērtīgu dārgumu — savas jūtas. Tāpēc es piesargāšos palielināt jau tā pārāk smago nastu ar prasībām, par kurām runāju; negribu un nekad neesmu gribējusi tās burvīgās draudzības, ko Jūs piedāvājat sievietēm ... Es ilgojos pēc cildenākām jūtām. Jā, Onorē, Jums vajag mani cienīt tik daudz, lai, tā sakot, turētu rezervē; un, ja kāda nepiepildīta cerība aptumšos Jūsu prieku, ja kāda vilšanās ievainos Jūsu sirdi, tad piesauciet mani, un Jūs redzēsiet, kā es pratīšu atsaukties ...

Laiku pa laikam labsirdīgais ārsts Nakārs aizdod Balzakam uz neatdošanu četrsimt vai piecsimt franku un raksta aizņēmējam: «Audziet joprojām par lepnumu savai clzimtenei un par prieku saviem draugiem.» 1831. gada beigās Balzaks ir izdevis trīs reizes vairāk nekā iepriekšējā gadā. Toties viņš ir papriecājies par savu naudu. Kāda laime jauneklim, kas pirms neilga laika neviena nepazīts un nožēlojams no Pērlašēza kapsētas augstumiem meta izaicinājumu Parīzei, sēdēt tagad TortonI kafejnīcā pie viena galda ar visslavenākajiem parīziešiem, ar visiem iecienītākajiem autoriem un daiļākajām kurtizānēm kā Olimpu Pelisjē! Balzaks apzinājās, ka viņa asprātību vērtē augsti.

Olimpa Pelisjē Balzakam 1832. gada 2. janvāri:

Vai varu gaidīt Jūs ierodamies nākamajā pirmdienā, 9. janvārī? Rosini būs pie manis uz pusdienām; patīkama sabiedrība gada iesākumam; Jums laipnāk nekā jebkad jāpiekrīt ierasties. Pēc atpūtas Jūs būsiet kļuvis vēl spožāks ...

Un vēl pēc dažiem mēnešiem:

Delline de Zirardēna Balzakam 1832. gada 9. maijā:

Neesam Jūs redzējuši kopš gadu simteņiem. Atnāciet rītvakar pastāstīt, ko labu darāt. Jūs šeit sastapsiet savas pēdējās grāmatas kaislīgu apbrīnotāju un labus draugus, kas nevar Jums piedot, ka esat viņus aizmirsis ... Līdz ritam — vai jā? ...

Bez šaubām, šis nesalīdzināmi lieliskās dzīves aizkulisēs ložņāja nemiers par nesamaksātajiem rēķiniem, bailes no tiesu izpildītājiem, izbadējušies radinieki, taču, jo vairāk kādam ir raižu, jo vairāk vajag apskurbināties. Jau slavenajā rakstniekā bija vēl palicis daudz zēniskas bezbēdības. Viņš priecājās par triumfa ārējām pazīmēm, par gara un juteklības dzīrēm. Viņš tik ļoti bija alcis slavas, ka tagad lieliem malkiem dzēra panākumus; viņš tik sāpīgi bija cietis no nabadzības, ka tagad tīksminājās ar savu greznību, kaut arī tā bija uz parāda. Viņš tēloja jaunu triumfējošā Balzaka lomu. Kad stāvoklis kļuva pārāk smags, viņš aizgāja no skatuves un savas mājas pārvaldīšanu uzticēja Mātes kundzei, kas gan vaidēdama un stenēdama tomēr, kā vienmēr, pašaizliedzīgi kaut cik saveda kārtībā dēla lietas. Pa to laiku Balzaks atrāvās nošķir-lībā — gan Bulonjērā pie de Bernī kundzes, gan Sašē pie Zaņa de Margonna, gan Angulēmā pie Zilmas Karo, lai, paglābies no kreditoriem, rakstītu mūžībai.

K.iblēzietis Balzaks bez mazākās liekulības apgalvoja, i i i akstniekam jābūt cik vien iespējams tiklam. Dzīvodams .ķīstibā, indivīds sasniedz augstāku domas skaidrību. Tomēr Balzakam vēl arvien bija divas mīļākās. Lora de Bernī bija un palika rakstnieka Dilecta — mīlošā, maiga, neaizrijama korektūru labotāja. Hercogiene d'Abrantesa bija pieķērusies Balzakam tāpēc, ka viņš tai palīdzēja literārajā karjerā un to uzjautrināja. Balzaks saņēma daudzas viņa romānu lasītāju vēstules. 1831. gada oktobri pienāca vēstule, kas bija parakstīta ar izdomātu angļu vārdu un pārsteidza Balzaku. Adresēta: Balzaka kungam Parīzē. Tīri brīnums, kā pastnieki viņu bija sameklējuši — vispirms KasīnI ielā, pēc tam Sašē. Noslēpumainā svešiniece pārmeta Balzakam «Laulību fizioloģijas» cinismu un viņa spriedumus par sievietēm. Rakstnieks pateicās nepazīstamajai: «Jūsu pārmetumi man netieši glaimo, jo liecina, ka manas grāmatas Jūs spēcīgi ietekmējušas.»

Sievietei, kas jau pārcietusi dzīves negaisus, manas grāmatas jēga ir tā, ka vainu par visiem sievu pārkāpumiem es uzlieku viņu vīriem. Tā ir it kā grēku atlaide ... Nedomājiet, ka Jūsu vēstule, kurā izteiktas tik aizkustinošas, sievietes sirdij tik dabiskas žēlabas, man būtu vienaldzīga; šīs tālumā izraisītās simpātijas ir viss mans dārgums, visa mana bagātība, tās man dāvā vistīrāko prieku ...

Augstsirdīgās vēstules aizkustināta (kāds pagodinājums: no tik aizņemta rakstnieka saņemt četras lielas lappuses!), rakstītāja atklāja savu īsto vārdu. Tā bija marķīze Klēra Klemansa Anrieta de Kastrī, dzimusi de Maijē, viņa piederēja pie Senžermēna priekšpilsētas izsmalcinātākās aristokrātijas. Marķīzes dzīve varētu noderēt par sižetu romānam. Viņas laulība ar marķīzu (vēlāko hercogu) de Kastrī bija pavisam nelaimīga; 1822. gadā marķīze iepazinās ar Austrijas kanclera dēlu Viktoru fon Meternihu, romantisku, trauslu un valdzinošu jaunekli. Marķīze viņu dievināja. Šķīrusies no vīra, viņa dzīvoja ar Viktoru, un no šī sakara 1827. gadā bija piedzimis dēls Rožē. Pēc kanclera — puisēna vectēva lūguma Austrijas imperators ārlaulībā dzimušo bērnu iecēla muižnieku kārtā un dāvāja viņam barona fon Aldenburga titulu.

Pēc tam kritienā no zirga marķīze de Kastrī smagi ievainoja mugurkaulu un kļuva gandrīz kropla. 1829. gadā viņas mīļākais Viktors fon Meternihs nomira ar turberku-lozi. Marķīze jutās miesīgi un garīgi salauzta, sabiedrība viņu nosodīja, negribēdama piedot skandalozo mīlestības sakaru, un Anrieta patvērās reizēm pie tēva hercoga de Maijē Lormuā pilī, reizēm pie tēvoča — hercoga Fic-Džeimsa Kevijonas pilī. Stjuartu pēctecis — ievērojamais augstmanis Fic-Džeimss (Anglijā partikula Fic norāda, ka tās valkātājs ir karaļnama locekļa ārlaulības pēcnācējs) bija iepazinies ar Balzaku pie Olimpas Pelisjē. Marķīze tātad zināja, kādam cilvēkam adresēja savu vēstuli.

Otrajā vēstulē marķīze uzaicināja Balzaku viņu apmeklēt. Rakstnieks izteica visdziļāko atzinību par šo uzticēšanās zīmi.

Balzaks marķīzei de Kastā 1832. gada 28. februāri:

Sastapt cildenas sirdis un īstu draudzību ir retums; man jo sevišķi ir trūcis sirsnīga atbalsta, tāpēc es pieņemu Jūsu cēlo piedāvājumu, kaut gan baidos, ka daudz zaudēšu Jūsu acīs, kad iepazīsiet mani personiski. Ja es nebūtu pilnīgi iestidzis steidzamā darbā, tad nekavējoties ierastos ar Jums tik dārgo vaļsirdību apliecināt savu cieņu, bet diemžēl pēc daudzām cīņām un nelaimēm, kas ir godājamas, ar kurām cilvēks var lepoties, man vēl jāsper nedaudzi soļi, lai iekarotu dažas brīvas stundas, kurās nebūšu vairs ne literāts, ne mākslinieks, bet varēšu būt es pats, un šīs stundas, ja atļausiet, gribētu veltīt Jums...

Stunda pienāca, un Balzaku šī sastapšanās satricināja. Savu neveiksmīgo laulību laikā marķīze de Kastrī ar rūsganiem matiem uz sniegbaltās pieres esot bijusi tik starojoši svaiga, «ka tanī mirklī, kad viņa spēra kāju pār kāda salona slieksni, tērpusies koši sarkanā kleitā, ar Ti-ciāna otas cienīgiem atsegtiem pleciem, viņa vārda pilnā nozīmē aptumšoja daudzo sveču zaigu», Filarets Sals raksta savos «Memuāros». 1832. gadā marķīzei, pēc viņas izteikumiem, bija trīsdesmit pieci gadi, pēc nelaimīgā kritiena no zirga muguras viņa ar grūtībām staigāja, tomēr joprojām bija daiļa un valdzinoša. Turklāt kāda laime — Grenelsenžermēna ielā, lepnas savrupmājas pagalmā iebraukt ar jaunu kabrioletu, pātagu rokā, spilgtā livrejā tērptu grūmu aizmugurē! Tomēr pēc pirmā apmeklējuma Balzaks tēloja it kā atkāpšanos: «Lai cik salda ir sievietes līdzjūtība, tā aizvaino vairāk nekā izsmiekls; kad jūsma un iztēle savienojas, tās aiziet ļoti tālu. Es varētu saglabāt no Jums burvīgu atmiņu ...»

Vai te viņš, romānu rakstnieks, spēlēja prasmīgu koķe-li lijas spēli? Vienalga, Balzaks atgriezās pie marķīzes un ' "Mija savai jaunajai draudzenei vairākus manuskriptus; • Vienošanās» («Pulkvedis Sabērs»), «Sūtījums» un «Salikšanās».

Balzaks marķīzei de Kastrī 1832. gadā starp martu un maiju:

Autora darbi ir nokārtoti. Tagad, lūdzu, atļaujiet izteikt Jums atzinību, visdziļāko atzinību par stundām, kuras man veltījāt. Tās iespiežas manā atmiņā kā nezināmas dzejas, kā sapņi, kas dzimst debešķīgos .vetlaimes mirkļos vai klausoties skaistu mūziku. Es varētu Jums teikt, ka sāku baidīties no tik liegiem un valdzinošiem mirkļiem, ja Jūs, kā inan šķiet, nestāvētu pāri šādiem banāliem komplimentiem; Jums nedrīkst glaimot, jāsaka tikai patiesība — apliecinu vispadevīgāko cieņu...

Viņš sāka lolot neprātīgas cerības. Kļūt par mīļāko vienai no nepieejamākajām aristokrātēm — kāda uzvara! «Balzaku bija pārņēmušas ārkārtīgi spēcīgas jūtas, kurās godkāre dīvaini jaucās ar mīlestību; šī sieviete toreiz bija viņu it kā apbūrusi,» Bernārs Gijons raksta. Balzaks nekad nebija sapratis, ka mīlestība var mosties nabadzībā. Marķīzes izsmalcinātība viņu sajūsmināja. De Kastrī kundze šķita pieķeramies Balzakam un ļāva līdz vēlai naktij uzkavēties viņas buduārā—tikai godbijīgā attālumā. 1832. gada 16. maijā, Balzaka vārda dienā, viņa tam aizsūtīja krāšņu ziedu pušķi. Balzaks nemitīgi pateicās par «jaukajām stundām, kuras viņa tam dāvāja», un vēstules nobeidza ar vārdiem: «Vismaigākajā draudzībā». Likās, viņa ceļā bija iestājies labs pagrieziens. Tikai šis iekarojums maksāja daudzus vērtīgus vakarus, kurus viņš būtu varējis veltīt darbam.

Vai tādēļ, lai izpatiktu marķīzei de Kastrī, Balzaks sāka publicēt rakstus jaunajā leģitīmistu avīzē «Le Rénovateur»? Hercogs Fic-Džeimss bija viens no partijas vadītājiem. Balzakam droši vien bija patīkami pakalpot ar savu talantu draugiem, kuru labvēlība viņam glaimoja. De Kastrī kundze prata sevišķi smalki saskaņot uzslavu ar maigumu. «Man vienmēr žēl, kad Jūs neredzu, taču es nekad neatļaušos traucēt Jūs darbos, par kuriem jūsmoju. Man patīk lasīt visu, ko Jūs uzrakstāt. Šorīt, tikko atmodusies, ar lielu prieku izlasīju «Le Rénovateur», un tomēr man šķiet, ka vēl vairāk man patīk Jūsos klausīties...» Bez šaubām, liegajā Grenelsenžermēna ielas atmosfērā

Balzakam šķita, ka šīs valdzinošās aristokrātijas neapstrīdamais pārākums dabiski saistās ar politisko taisnīgumu.

Balzaks joprojām palika stipras varas piekritējs. Viņš vienmēr ir uzskatījis, ka pavēlēt drīkst tikai viens cilvēks, lai koncentrētu enerģiju. Balzakam nebija svarīgi, vai šis cilvēks būtu Bonaparts vai Kārlis X, imperators, diktators vai karalis. Galvenais, ko rakstnieks pārmeta Jūlija monarhijai, bija tās vājums. Savu jauno draugu leģitīmistu vidū viņš nopēla partijas ekstrēmistus, kas aicināja pilnīgi atturēties no vēlēšanām; hercogs Fic-Džeimss ieteica lo kanāku politiku, kas ļautu izmantot parlamenta tribīni. Šis gudrais augstmanis uzstājās pret «emigrāciju iekšienē». Fic-Džeimss bija piekritis zvērēt uzticību Luijam Filipam, tāpēc ka to prasīja Francijas labklājība, bet viņš atteicās no pēra titula, saglabādams sev iespēju kļūt par apakšpalātas deputātu, ja vēlētāji kādā Francijas nostūrī gribētu, lai viņus pārstāv «vīrs, kas nekad nav vilcinājies pateikt acīs patiesību». Šī veiklā un reizē augstprātīgā gudrība atbilda Balzaka godkārīgajām tieksmēm.

Balzaka «pagrieziens pa labi» ļoti sāpināja viņa draugus liberāļus. Amedē Fošē no Tūras žēlojās; «Tad nu Jūs esat kļuvis galīgi par leģitīmistu! Ticiet man, neaizstāviet šo necienīgo virzienu, kam mūsu zemē nav nākotnes. Lai cik slikti pie mums klāsies, taču tik ļauni nebūs nekad, ka mums atkal vajadzēs redzēt atgriežamies Anrī V melnsvārču un uzpūtīgo muižnieku pavadībā.» Zilma Karo, kas mīlēja Balzaku, rāja viņu.

Zilma Karo Balzakam 1832. gada 3. maijā:

Dārgais Onorē, vai patiesi nekad Jūs neatteiksieties no šis vētrainās dzīves? ... Kā alķīmiķis, izšķiedis sava zeltu, Jūs neatradīsiet tīģelī nekā . . . Onorē, jūs esat ievērojams autors, bet bijāt aicināts uz kaut ko lielāku. Popularitāte nav Jums piemērota; vajadzēja tiekties augstāk. Ja es uzdrošinātos, tad gan varētu pateikt, kāpēc jūs tik veltīgi izšķiežat savas neparastās spējas! Izsmalcināto dzīves veidu atstājiet tiem, kam nav nekā vērtīgāka, vai ari tādiem, kuriem smagas morālas rētas dara to par nepieciešamu, lai viņi apskurbinātos. Taču Jūs, Jūs.. . Nenobeigšu savu domu, jo nojaušu, ka varbūt pārsniegšu tiesības, kuras Jūs man piešķirat, — bet cik ļoti es lepotos ar Jūsu slavu, ar īstu slavu, kā es to saprotu! ...

Man stāstīja, ka Jūs intensīvi nodototies politikai. Ai, piesargieties, piesargieties! Esmu Jūsu draugs un baidos par Jums, Jūs neesat tas cilvēks, kam der kalpot atsevišķām personām; tā var iemantot slavu

ii l.ids, kas dzīvojis tuvā saskarē ar šlspasaules varenajiem. Tad tā i liut uzticība aiz pieķeršanās. Turpretī Jums vajag sevi pārdzīvot os darbos, tāpēc uzcītīgi, ar visu savu aso prātu kalpojiet kādam īlenam principam, kas atbilst Jūsu paradumiem un ir Jums tīkams, i'.rvišķas personas lai aizstāv galma ļaudis, neaptraipiet ar šādu at-ilaistīšanu savu pelnīto slavu... Dārgais, patiesi dārgais, cieniet pats vi, kaut arī Jums nāktos upurēt savus angļu zirgus un gotiskos kicslus...

Dedzīgajai republikānietei bija taisnība, un sirds dziļumos Balzaks to zināja. Bet kurš cilvēks nedzenas pakaļ ,avām vēlmēm? Balzaks vairāk nekā jebkurš cits bija nepiesātināms. Pēc viena romāna — desmit citu romānu; pēc vienas sievietes — cita sieviete; pēc panākumiem — Iriumfs. Bija kaut kas vulgārs šajā nekad nepiepildāmajā tieksmē pēc baudām, pēc atspēlēšanās, šajos nepārtrauktajos aprēķinos par literārā darba materiālajiem labumiem, neapvaldītajā kārē pēc paklājiem, gleznām, mēbelēm. Taču, iekārodams to visu, Balzaks spēja ari atteikties no visa savas daiļrades labā. Iedvesmas pacilātība, tiklīdz tas bija vajadzīgs, pārvērta baudītāju par vientuļnieku.

Balzaks Zilmai Karo:

Veselu mēnesi neatstāšu savu rakstāmgaldu, metu uz tā savu dzīvi kā alķīmiķis savu zeltu tīģelī...

Kādā citā vēstulē viņš tai raksta:

Es dzīvoju vissmagākā despotisma jūgā, tādā, kuru pats sev izvēlas. Strādāju dienu un nakti... Nekādu izpriecu.. . Esmu spalvas un tintes katordznieks, īsts ideju tirgonis . ..

Kad Balzaks iet gulēt sešos vakarā, liek sevi modināt pusnaktī, pēc tam raksta divpadsmit līdz piecpadsmit stundu, — cik daudz laika viņam atliek izpriecām? Kādu vakaru viņš aizbrauc pie Žirardēniem vai uz Operu, piedalās vecpuišu pusdienās, taču tas notiek pēc nedēļām ilgas noslēgtības — tā uzdzīvo jūrnieks, kas sasniedzis ostu pēc ilga kuģojuma. Ka viņš runā tik daudz par saviem līgumiem un peļņu, tas nemaz nenozīmē, ka viņš strādā tikai naudas dēļ. Nebeidzamie labojumi korektūrās, milzīgie papildinājumi, daudzie svītrojumi rāda, ka viņam pret sevi ir visstingrākās prasības. Ar vieglprātīgo Balzaku lieliski sadzīvo dziļš Balzaks. Zilma to neatrod vēstulēs? Viņai vajadzēja to meklēt Balzaka grāmatās.

Lora de Bernī savukārt gribēja Balzaku attālināt no Parīzes. Tagad viņai jau bija piecdesmit pieci gadi, diezgan liels vecums, lai būtu dedzīga mīļākā. Hercogiene d'Ab-rantesa likās, ja ne pilnīgi atstāta, tad vismaz neitralizēta.

1832. gada aprīlī — maijā de Bernī kundzei izdevās aizvest Balzaku uz Senfirmēnu, Šantijī meža malā. Tur Bal-zaks ar lielisku iedvesmu uzrakstīja «Turas kirē» un nobeidza «Trīsdesmitgadīgo».

«Tūras kirē» ir brīnišķīgs stāsts un reizē drošsirdības apliecinājums. Ikdienišķu notikumu par nenozīmīgu katedrāles vikāru, vientiesīgo un pamuļķo abatu Biroto, ko izspiež no dzīvokļa naidpilna vecmeita un viltīgs kanoniķis, kurš sapņo kļūt par bīskapu, Balzaks izvērtis par plašu audeklu, kurā iemūžināti visi Tūras iedzīvotāju slāņi, atspoguļota Kongregācijas slepenā vara un garīdzniecības apslēptā ietekme. Stāsts ir ne tikai vērtīgs Restaurācijas vēstures dokuments; šajā darbā autors parāda, ka pārsteidzoši labi pazīst to šķietami necilo garīdznieku dvēseles un nolūkus, kuriem īstenībā ir liela vara. Dilecta noteikti iedvesmoja Balzaku.

Atgriezies Parīzē, viņš redzēja, ka pilsētā valda satraukums. Plosījās holera; Bērī hercogiene ieradās Vandejā *. Balzaks sašuta, ka valdība neprasīja padomu gaišreģiem, tie uzreiz būtu norādījuši uz epidēmijas cēloni. Tikko atbraucis galvaspilsētā, Balzaks vēlējās atkal doties projām. Ak dievs, kā maldījās tie, kas viņu uzskatīja par skaļas sabiedriskas dzīves tīkotāju. Ko viņš vēlējās? Dzīvot uz laukiem ar ideālu laulātu draudzeni. Apprecēties ar Eleonoru de Trimijī Balzakam nebija izdevies. Tagad viņš meta acis uz jaunu, ļoti bagātu atraitni baronesi Derbruku, dzimušu Landriēru de Bordu. Balzaks cerēja satikt baronesi Karolīnu Derbruku vasarā pie Margonniem, Sašē pilī. Kas var būt labāks par šādu atraitni? Viņai pieder neatkarīgs īpašums un ir zināma pieredze mīlestībā. Maija beigās Balzaks piedzīvo nelaimes gadījumu: jau otro reizi apgāžas viņa kabriolets. Pirmais upuris (aprīlī) bija Del-fīne de Žirardēna.

Balzaks de Žirardēna kundzei 1832. gada 31. maija:

Kundze, izrādās, ka mums abiem ir bijis lemts iepazīties ar kabrioleta īpašībām to visdažādākajos veidos, jo netālu no tās vietas, kur šī ekipāža izturējās tik nedelikāti pret Jums, arī es spēji nonācu saskarē ii Iullja dienu varonīgo bruģi. Sī galva, lieliskā galva, īsi sakot, galva, ļumi Jūs labi pazīstat, ļoti nelaimīgā kārtā ir cietusi, un es nezinu, vai Imulās smadzenēs nav salūzis kāds mehānisma ritenītis...

Balzaka smadzenēs nekas nebija salūzis, tomēr ārsts Nakārs noguldīja viņu gultā, nolaida viņam asinis, noteica lingru diētu un aizliedza rakstīt un domāt. Jūnijā rakstnieks aizvien vairāk vēlējās aizbēgt no Par'ffies. No vienas puses, lai izvairītos no kreditoriem, naudas raizēm, izdevēju sūdzībām, no visām nepatikšanām, kuras viņš uzvēla nabaga mātei, ko ar visām pilnvarām nometināja savā dzīvoklī; no otras puses, Balzaks tiecās attālināties no hercogienes d'Abrantesas, kas vēl gribēja viņu izkalpināt, taču viņam vairs nebija ne laika, ne patikas; beidzot, rakstnieks vēlējās aizbraukt, lai strādātu, jo juta, ka viņā briest milzums sižetu romāniem. Marķīze de Kastrī bija uzaicinājusi Balzaku augustā atbraukt uz Ekslebēnu, kur viņa dzīvos, un pēc tam pavadīt viņu uz Šveici un Itāliju. «Kā Jums tas patīk?» viņš lepni rakstīja Mātes kundzei, savai saimniecības vadītājai un uzticības personai. Ar šādiem diezgan aizkustinošiem jautājumiem Balzaks it kā pārsūdzēja visus bargos spriedumus, kādus māte savā laikā bija par viņu izteikusi.

Viņam nebija naudas braucienam uz Ekslebēnu; uzturēšanās nošķirtībā Sašē pilī deva iespēju kaut ko ietaupīt. Tātad Balzaks apmetās pie viesmīlīgajiem Margon-niem. Mājasmāte, dievbijīgā kuprīte, rakstnieku gan apgrūtināja, toties viņam tur bija ērta istaba, laba kafijkanna, lampa pie gultas galvgaļa un relatīvs miers. Drīz vien viņam radās vēl viens iemesls priecāties par to, ka bija aizbraucis no Parīzes. Pilsētā atkal sākās nemieri. Izcili leģitīmisti — Šatobriāns, Berjē, Ids de Nevils un pat hercogs Fic-Džeimss bija arestēti pēc Bērī hercogienes neprātīgā izlēciena Vandejā.

Pēc desmit dienām augstdzimušie aizturētie tika atbrīvoti, tomēr šie aresti bija sajūsminājuši de Bernī kundzi, «jo, kad nu šo ļaužu partija ir iznīcināta, tad Tev jāizvēlas cita». Viņa ienīda leģitīmismu, tāpēc ka saistīja to ar Anrietu de Kastrī. Šķirta no sava gados jaunā mīļākā, Lora de Bernī dzīvoja Njevras departamentā pie kāda veca drauga ģenerāļa Aliksa, krietna, bet galīgi kurla cilvēka, kurš nemitīgi kūpināja pīpi. Tur viņa strādāja Balzakam, lasīja un laboja korektūru kaudzes, ieteica grozījumus «Privātās dzīves ainās» un brīdināja Onorē piesargāties no «Senžermēna priekšpilsētas personām».

Tomēr reizēm nāves bailes man sažņaudz sirdi; es iedomājos, ka Tu, ja zināma dāma Tev atrakstītu un aicinātu ierasties pie viņas, Tu spētu aizbraukt. Vai tad savā laikā viena cita dāma Tevi jau neaizvilināja no Turas uz Versaļu, lai Tu viņu mierinātu bēdās, kuras viņa savā patmīlībā milzīgi pārspīlēja? Patlaban apstākļi ir vēl nopietnāki, un diemžēl Tava godkāre vienmēr ir nomodā, tā ir rosīga un ietekmē Tavu rīcību jo vairāk tāpēc, ka Tu neapzinies tās spēku. Mans dārgais mīļotais, mans draugs un lolotais dēls, mazliet uzklausi saprātu, kas runā no manām lūpām visdraudzīgākajā balsī, kādu Tev jebkad būs lemts dzirdēt. Padomā mazliet, ka zināmās personas nedos Tev nevienu no trim vai četriem tūkstošiem ekiju, kuri Tev ir nepieciešami vajadzīgi; padomā, ka šie ļaudis, ja ari kļūtu uzvarētāji, vienmēr ir aiz principa bijuši nepateicīgi un nemainīsies Tevis dēļ, draugs; viņiem piemīt visi egoisma trūkumi, viltus un nekrietnība, kas rodas aiz vājuma, nevērība, pat nicinājums pret visiem tiem, kuru dzīslās nerit «zilās asinis». Draugs, pie visa, kas Tev dārgs, pie Tavas slavas, Tavas nākamās laimes un mana dvēseles miera (jo Tu mani mīli), lūdzos Tevi: netici viņiem, nepaļaujies uz viņiem.

Kāpēc Onorē nebrauc pie viņas? Ģenerālis Alikss piedāvājās Balzakam dot mājokli un izstāstīt Bonaparta augstās politikas noslēpumus. Cik jauki būtu dzīvot kopā, tālu no pasaulīgās kņadas, kas ir tik nepiemērota jūtīgām un cēlām dvēselēm! De Bernī kundze joprojām ticēja Onorē «maigajai sirdij», — bet kā saglabāt to skaidru šajā samaitātībā? «Privātās dzīves ainas» modināja Lorā de Bernī dārgas atmiņas: «Atceros, kur mēs bijām, kad Tu man lasīji to vai citu fragmentu, un ko Tu man par to teici; atceros, draugs, mīlas vārdus, kādi raisījās; un tad es patvēros pie Tavas krūts un Tavā sirdī... Vai atceries? ...»

Ak, vēl arvien viņa bija tik jutekliski iemīlējusies! «Domāju, ka joprojām esmu Tava mīļotā, iztēlē glāstu Tevi kā vienmēr. Skūpstu, skūpstu...» Un vēl pēc dažām dienām: «Ai, dārgumiņ! Mans mīļotais! Mans dievinātais valdniek! Nāc un pieņem Tevis uzkurtās kaisles meslus, pieņem pēc Tavas patikas izveidotās mīļākās glāstus. Ak, es ceru, ka mēs drīz satiksimies; būtu pārāk sāpīgi ļaut citām plūkt skaistos ziedus, kuru smarža atplūst līdz ma-nim vēl tagad un skurbina, kuru košās krāsas man ielīksmo sirdi; ar kādu mīlestību es norautu to ziedlapiņas, piekļāvusies pie Tavas maigās krūts...» Vai Balzaks viņu

rl mīlēja? Vai bija atdāvājis savu sirdi citai? Dilecta i mēja nomirt, iekams tas notiks: «Dievinātais mīļotais, rs nezinu, kas var būt necilvēciskāk kā dzīvot, vēl jopro-l<im pieķeroties cilvēkam, kuram tava dzīve vairs nav vajadzīga . . .» No vira viņa bija šķīrusies, bērni, kas paši savā starpā naidojās, mocīja māti, viņai bija palicis vienīgi mīļākais: «Jūtos pilnīgi salauzta.»

Žēlabas pienāca arī no Mātes kundzes, kurai Onorē bez kautrēšanās uzkrāva uzdevumu pēc uzdevuma. Viņai vajadzēja Onorē papīros sameklēt kaut kāda manuskripta kopiju un aizsūtīt to grāmatizdevējam Mamem. «Un tad vēl, labā māt, man ir vajadzīgas vasaras bikses. Bijsons droši vien tās jau būs uzšuvis.» Un itin drīz atkal: «Aizsūtīšu Tev ar diližansu trešdienas rītā saini, kurā būs stāsta manuskripts Goslēnam («Luijs Lambērs»)... Tiklīdz tas būs nokārtots, es dūšīgi ķeršos pie «Kaujas» *.. . Liec atbildēt visiem, kas nāks Tev prasīt naudu, ka es esmu aizceļojis un atgriezīšos 15. augustā . .» Starp diviem rīkojumiem Onorē pastāstīja savai «labajai mātei» par precību nodomiem ar atraitni Derbruku. Diemžēl iecerētā atraitne nemaz neatbrauca uz Turēnu, taču Balzaks (kas viņai bija aizsūtījis «Privātās dzīves ainas») iztēlojās, ka viss būs kārtībā. «Viņa man atrakstīja pāris laipnu pateicības vārdu.» Balzakam piemita apskaužamā īpašība savus vēlējumus uzskatīt par drošiem laimes solījumiem.

Tikai laulības nevarēja notikt laikā, lai pagūtu samaksāt steidzamākos parādus. Tad viņš ir ar mieru nest upurus.

Balzaks savai mātei:

Ja vari pārdot zirgus, tad pārdod; ja gribi atlaist Leklerku, tad samaksā viņam algu un atlaid.

Svarīgi bija noturēties kādu pusgadu:

... jo vēl nekad mans stāvoklis nav bijis tik labs. Agri vai vēlu literatūra, politika, žurnālistika, izdevīgas laulības vai kāds liels pasākums padarīs mani bagātu. Mazliet mums vēl jāpacieš. Ja es ciestu viens! Bez de Bernī kundzes es pēdējo četru gadu laikā jau divdesmit reižu būtu bijis spiests izcejot no dzimtenes. Un tagad ari Tev tik daudz ciešanu — Tu neviļus kļūsti par manu slepeno mocību iemeslu... Tu lūdz, lai rakstu Tev sīkāk, bet, mīļā māt, vai tad Tu nezini, kā es dzīvoju? Kad esmu spējīgs rakstīt, tad rakstu manuskriptus vai domāju par tiem. kad nerakstu. Katra lappuse, ko neuzrakstu aiz kaut kādām darīšanām, sabiedriskiem vai draudzības pienākumiem, man saīsina mūžu...

Balzakam bija taisnība. Kā lai rada iztēlotu pasauli, ja pastāvīgi ar grūtībām un pārmetumiem traucē reālā pasaule? Un tomēr smagi bija arī nabaga novecojošajai un slimajai sievietei, kura darīja ko spēdama un kuru dēls tik bieži tramdīja.

Balzaks mātei 1832. gada 19. jūlijā:

Šorīt es sparīgi grasījos ķerties pie darba, kad pienāca Tava vēstule un pilnīgi izsita mani no sliedēm, taisni vai jāraud! Vai tu domā, ka ir iespējams īstenot mākslinieciskas ieceres, redzot piepeši manu postu, kā Tu to man apraksti? Vai tu domā, ka es strādātu tik daudz, ja es pats to neapzinātos? ... Ardievu . . . Ardievu ...

Balzaka kundzi tik dziļi satrauc viss, kas norisinās viņas neprātīgā dēla mājoklī, ka Lora Sirvila iejaucas, lūgdama Onorē, lai viņš saudzē māti. Labsirdīgais Balzaks ir aizkustināts līdz asarām, vismaz tik ilgi, kamēr raksta vēstuli.

Balzaks Lorai Sirvilai 1832. gada 20. jūlijā:

Nabaga māte, zini, Lora, man sirds asiņo, kad iedomājos, ka viņa ir slima un tik spaidīgos apstākļos. Tāpēc ari manī rodas šī velnišķīgā drosme, kas man liek tā strādāt. . . Diemžēl viņai ir tikpat spilgta iztēle kā man, brīžiem viņa saskata tikai postu un grūtības, brīžiem viņa redz tikai triumfu. Es to visu viņai piedodu un milu viņu vairāk nekā jebkad. Mīļā Lora, pasaki to viņai; rakstot šīs rindas, man acīs ir asaras ...

Balzakam par atvainojumu pateiksim, ka, uzturēdamies Sašē, viņš uzrakstīja «Biogrāfiskas piezīmes par Luiju Lambēru», darbu, kurā viņš ir centies pielīdzināties Gētem un Baironam, «Fausta» un «Manfrēda» radītājiem. «Luijam Lambēram» vajadzēja kļūt par draudīgu atbildi Balzaka naidniekiem un «likt nojaust viņa neapstrīdamo pārākumu». Sājā darbā sniegts brīnumbērna portrets, kurā apvienoti Vandomas koležas un mansarda Balzaka vaibsti. Izdomātajam varonim zēnam Luijam Lambēram autors liek lasīt grāmatas, kuras pats ir lasījis, kad bija jau vecāks — no piecpadsmit līdz divdesmit pieciem gadiem, — un domāt tā, kā viņš domāja 1832. gada, tātad trīsdesmit Iris gadu vecumā. Tomēr pamatos Balzaka filozofiskie uzskati nemainījās, un ir svarīgi uzmanīgi izlasīt «Luiju l .ambēru», lai izprastu autora pasaules uzskata izveidošanos.

«Vecā un Jaunā derība nokļuva Luija rokās, kad viņam bija pieci gadi; šīs divas grāmatas, kurās ietvertas Iik daudzas grāmatas, izlēma viņa likteni... Kopš šī laika lasīšana Luijam bija kļuvusi par kaut ko līdzīgu izsalkumam, ko nekas nespēja remdināt.» Luijā ir nepārvarama tieksme uz mistiskām grāmatām. «Mūsu gars ir bezdibenis, kam tik gremdēties bezdibeņos.» Luija Lambēra noslēpums ir gaišredzība, spējas tik spilgti iztēloties to, ko viņš lasa vai kas viņam ir stāstīts, ka viņš visā pilnībā pazīst būtnes un notikumus, ko nekad nav redzējis. Lasīdams stāstījumu par kauju pie Austerlicas, Luijs Lambērs dzird lielgabalu dunu, cīnītāju kliedzienus, zirgu spārdīšanos; viņš saož šaujampulvera smaku; viņš ir Apokalipses skatītājs. Pilnīgi iegrimdams lasīšanā, Lambērs aizmirsa apkārtējo pasauli. Taču viņš spēja arī, ja gribēja, zināmos mirkļos koncentrēt savus spēkus kādā izvēlētā virzienā — un tad bija neuzveicams. Intensīvi domājot par to, ko pārdzīvotu cilvēks, kam iedurtu ar nazi, viņš izjuta asas sāpes. «Doma, kas rada fiziskas sāpes? ... Ko tu par to sacīsi?»

Luija Lambēra filozofiskie uzskati bija paša Balzaka uzskati; viņš bija pieķēries kabalistu ezoteriskajai doktrīnai, kura bija atdzīvojusies ar Senmartēnu un Svēden-borgu un uz kuras dibinājās okultās zinātnes. Balzakam, tāpat kā Svēdenborgam, katrā cilvēkā dzīvo divas būtnes; ārējais cilvēks, kas pakļauts dabas likumiem, un iekšējais cilvēks, kam piemīt zinātnei līdz šim neizdibināts dzīvības spēks, kuram tomēr ir tā pati materiālā spēka daba. Atsevišķām izņēmuma būtnēm {piemēram, Luijam Lambē-ram) iekšējais cilvēks var atraisīties no ārējā cilvēka. Tā iespējams izskaidrot parādības tālumā, gaišreģu aso redzi, mocekļu varonīgo vienaldzību, jo mocību laikā viņi ir citur.

Idejas un vēlēšanās ir emanācijas, ko iekšējais cilvēks raida kā vibrācijas, kas ir vairāk vai mazāk spēcīgas atkarībā no katra būtības. Lambērs to sauc par «domas materialitāti»; tā izskaidro, kāpēc kāda ideja vai vēlēšanās var novārdzināt miesu. Šeit atkal sastopam «Šagrēnādas» tēmu. Luijs Lambērs, ar gaišreģa spējām apveltīts bērns, pieder (tāpat kā Balzaks) pie to ļaužu sugas, kuri ir intuitīvā kontaktā ar universu; viņš jūtas tuvu pilnīgai radības izprašanai. Taču pārāk bagātā iekšējā dzīve nogalina viņā ārējo cilvēku, Parīzē, «šajā egoisma atvarā», Lambēra sirds aizlūst; domu viņš vērtē augstāk nekā darbību, ideju augstāk nekā īstenojumu. Viņš varētu kļūt varens cilvēks, bet viņam trūkst pastāvīgās uzmanības, kas nepieciešama ikvienam, kurš grib gūt panākumus; viņš tiks samīts. Aiz pārmērīgas ģenialitātes Luijs Lambērs iet pretī ārprātam, kaut arī viņu mīl daiļa un cēlsirdīga sieviete Polina Salomona cle Vil-nuā, kurai ir daļēji ebrejiska izcelšanās; vēl gluži jauns, «divdesmit piecu gadu vecumā juzdamies kā simt gadu vecs sirmgalvis», viņš mirst savas draudzenes skavās.

Balzaks patiesi ticēja, ka «Luiis Lambērs» ir viņa šedevrs. Šajā romānā viņš iekausēja visu, ko viņam bija mācījuši mistiķi, magi, filozofi un zinātnieki. Autors vairākkārt pārstrādāja grāmatu, pievienojot sociālus un filozofiskus spriedumus, mēģinot izskaidrot dažādos pasaules radīšanas etapus ar domas progresējošo iesūkšanos matērijā. Pārcilvēciskā ģenialitāte, ar ko rakstnieks apveltīja Luiju Lambēru, bija paša Balzaka ģenialitāte. «Taču dievs var radīt visu, tikai ne citu dievu; ģēnijs var visu pārradīt, tikai ne ģēniju.» Autoram neizdevās iedvest dzīvību Luijā Lambērā. De Bērni kundze, kurai Balzaks bija aizsūtījis šo viņai veltītās (Et nunc et sempei dilectae dicatum *.) grāmatas pirmo variantu, lasīja to ar bažām: «Šķiet, ka Tu esi pasācis neveicamu darbu.» Neviens lasītājs, pēc de Bērni kundzes domām, necietīs autora apgalvojumu, ka viņš ir izpratis Visuma noslēpumus. Lai cik liels būtu rakstnieks, taču lasītājs viņā saskatīs tikai augstprātību. «Piemēram, šādas frāzes: «Apbrīnojamā cīņa, ko veic doma, sasniegusi savu vislielāko spēku, vispilnīgāko izpausmi... morālā pasaule, kuras robežas viņš sev bija paplašinājis . . .» ir pilnīgi nepieņemamas ... Dārgais, dari tā, lai pūlis no visām pusēm saredz Tevi tanīs augstumos, kur Tu būsi nostājies, bet neprasi, lai Tevi apbrīno, jo tad uzreiz no malu malām Tev tiks pievērsti [48] \ i spēcīgākie palielinātāji stikli, — un par ko pārvēršas pat visjaukākais priekšmets, kad uz to skatās mikro-.kopā?» Sievietei, pat ja viņa ir iemīlējusies, piemīt vai-i <ik vesela saprāta nekā ģēnijam. «Luijam Lambēram» — ■ uitora iemīļotākajai un, pēc viņa domām, nozīmīgākajai vi.imatai trūkst prometejiskas dzirksteles.

«Apspriedies ar Karo kundzi», ieteica Dilecta, kas uzticējās vienīgajai otrai īstajai Balzaka draudzenei (ir kaut kas ļoti cēls šajās divās lieliskajās sievietēs, kuras, viena otru nepazīdamas, kopīgi bija nomodā par savu poētu). Angulema atrodas tikai sešdesmit ljē attālumā no Sašē. Balzaku ļoti vilināja doma aizšauties uz Pulvera fabriku, jo aiz naudas trūkuma viņš uz Ekslebēnu aizbraukt nevarēja, «kas ļoti skumdina», viņš rakstīja māsai Lorai, «de Kastrī kundzi, kura pret mani ir ļoti sirsnīga. Tur es atrastu de Bernī kundzi jaunībā, turklāt viņa vēl vairāk varētu man palīdzēt. ..» Zilina aicināja viņu, un šī draudzība Balzakam vēl arvien bija dārga, tikai viņš baidījās, ka būs drūms viesis: «Esmu spalvas un tintes katordznieks, īsts ideju tirgonis.» Viņu sāka nomākt uzturēšanās Sašē pilī, turklāt Angulema viņam bija palikusi ļoti labā atmiņā jau no pirmās viesošanās 1831. gada decembrī. Karo mājoklis bija pieticīgs, drīzāk ferma nekā muiža, taču nopietnā un gudrā Zilma darīja to burvīgu.

Balzaks Zilmai Karo 1832. gada 10. jūlijā:

Šeit mani apgrūtina dzīves kārtība pilī. Te pastāvīgi ir viesi; noteiktā stundā vajag pārģērbties, un šiem provinciāļiem liktos dīvaini, ka cilvēks paliek bez pusdienām, lai sekotu savam domas risinājumam. Viņi man jau ir apnikuši ar savu zvanu, kas aicina pie galda...

Apkārtējo ļaužu vidū nebija neviena, kas spētu saprast Balzaku. Iedomājieties de Margonna kundzi, lasot «Luiju Lambēru»! Mesti ir kauliņi: viņš dosies uz Angu-lemu; tikai lai Zilma atnāk viņam pretī uz diližansa pieturu. Veikt nedaudzos kilometrus, kas šķir pilsētu no Pulvera fabrikas, Balzakam likās tikpat grūti kā aizbraukt uz Ķīnu; viņš bija un palika bērns, kam nepieciešama mātes aizgādnība.

Uzturēdamies Karo mājās, Balzaks uzrakstīja vienu no savām skaistākajām novelēm — «Atstātā sieviete». Kaut gan ir bīstami meklēt avotus, no kādiem smelts kāds sacerējums, kurā pēc noslēpumainiem daiļrades likumiem sakausēti īstenības fakti ar autora māksliniecisko izdomu, šajā gadījumā saliedē juma elementi ir skaidri saskatāmi. Novele ir veltīta hercogienei d'Abrantesai, kas savos «Memuāros par Restaurāciju» atstāstījusi līdzīgu atgadījumu, patiesu notikumu, kura dalībnieki ir zināmi cilvēki. Tur, tāpat kā Balzaka novelē, kāds vīrietis pārtrauc mīlestības sakaru, lai apprecētos ar citu sievieti, bet nespēj aizmirst savu mīļāko un nonāvējas, kad tā atsakās ar viņu satikties. Notikums visos sīkumos ir tik līdzīgs, ka nav šaubu par sižeta avotu. No Loras d' Abrantesas apbrīnojamās atmiņas Balzaks ir daudz guvis. Turklāt savā laikā uzturoties Baijē, viņam bija izdevība vērot kādu citu «atstātu sievieti» — d'Otfeija kundzi, kas bija «garā tikpat izsmalcināta kā visievērojamākā Parīzes dāma». Savukārt noveles jūtu noskaņu Balzaks bija ļoti labi iepazinis no vēl vienas pamestas sievietes — Loras de Bernī.

Balzaks nekad pavisam «neatstāja» Loru de Bernī. Taču viņš nemitīgi loloja divus nodomus, kuri atbīdīja pēdējā plānā patiesi sirsnīgo draudzeni: aizbraukt uz Ekslebēnu pie marķīzes de Kastrī vai apprecēt baronesi Derbruku. Tieksme pēc nodrošināta stāvokļa vedināja viņu uz laulībām ar bagāto atraitni. Taču viņš apzinājās, ka laulības dzīves vienmuļība kaitēs viņam kā rakstniekam, kas smeļ vielu sacerējumiem dzīves nedienās un satraukumos. Domājot par braucienu uz Ekslebēnu, Balzaku tirdīja bažas: viņš baidījās sāpināt de Bernī kundzi, zaudēt mīlestību, ko viņam Dilecta tik dāsni dāvāja, un tai pašā laikā sapņoja par priekiem, kādus varbūt sniegs de Kastrī kundze. Vai Balzaks, attēlodams Klēras de Boseānas un Gastona de Nieija mīlas sakara sākumu, nebija naivi izmantojis savas Vilparizī atmiņas? Tur, tāpat kā Gastons, viņš bija iepazinis «bijušās kaislības skandalozo atmiņu oreolā ietvertu (epizode ar korsikāni Kampi)» sievieti ar aizlauztu sirdi, kas dzīvoja, atrāvusies lauku vientulībā. Tur viņš bija rakstījis kaislīgas vēstules, kuru uzmetumus joprojām uzglabāja. Tanīs viņš smēlās iedvesmu. Kāpēc gan ne? Ab-rantesa, Bernī, Otfeija, — vai viņam nebija tiesības izmantot visas šīs melanholiskās ēnas, lai tās sakausētu savas noveles saviļņojošajā varonē? Un kas vēl atcerētos viņas pēc tik daudziem gadiem, ja Balzaks no viņu sāpēm un vaļsirdīgās atzīšanās nebūtu radījis Klēru de Boseānu?

Kuro mājās darbs Balzakam veicās. Viņš tur ieradās salauzts pēc «Luija Lambēra» radīšanas. Zilmai rakstnieks atzinās, ka reizēm, tāpat kā viņa varonis, viņš baidījās zaudēt prātu. «Ja jūs kļūtu traks, es jūs koptu,» /ilma dedzīgi sacīja. Balzaks nekad neaizmirsa ne šos vārdus, ne viņas skatienu. Daiļrades drudzī rakstnieks jūt sevī briestam jaunu darbu ieceres. Gatavojas kaut kas milzīgs. Lorai Sirvilai viņš raksta: «Šajā pusgadā esmu kolosāli progresējis savā daiļradē visos virzienos.» Apskaidrotības brīdī Balzaks atzīst, ka ir izputinājis savu māti. «Bet pienāks lielas laimes un slavas lielā diena, kas viņai atmaksās par visu.» Ir gan taisnība, ka viņš piebilst: «Mīļotā māt, vajag taču man mazliet Tevi mierināt, tāpat kā mierinu pats sevi ar sapņiem! ...» Taču viņam šie sapņi liekas gaišas nākotnes droša ķīla, un priekpilnas pacilātības mirkļos viņš nešaubās, ka vērtīs tos īstenībā.

Pie sirsnīgajiem Karo Balzaks atguva dvēseles mieru; draugi jūsmoja par viņu, un — kas rakstnieku iepriecināja vēl vairāk — par viņu jūsmoja arī nepazīstami cilvēki. Kādam Angulemas studentam, kad tas izdzirdēja Balzaka vārdu, aiz saviļņojuma izkrita no rokām mape un grāmatas. Pie friziera, kur Onorē lika sev apgriezt matus, sievietes rāva cita citai no rokām ārā viņa cirtas. Mātei viņš rakstīja ar ģimenē ierasto nekautrīgo vaļsirdību, ka piespiestā tiklība viņu nomācot un laupot viņam miegu. Vai tāpēc Balzaks pēkšņi sāka uzmācīgi un pārsteidzoši lenkt savu draudzeni Zilmu? Cik liels kārdinājums šai brīnišķīgajai sievietei! Jo viņa taču mīlēja Onorē, mīlēja īsti, un majors Karo, kam bija piecpadsmit gadu vairāk nekā sievai, strauji novecoja. «Jūs esat kaislīga sieviete,» Onorē sacīja Zilmai, «un jūs pretojaties savai kaislībai!» Viņš solīja draudzenei atklāt «nepazītu paradīzi». Tas ir parastais pavedinātāju paņēmiens, Zilma tomēr nepadevās. Viņa saprata, ka Onorē viņu iekārojis tieši tagad «tāpēc, ka Jums vajadzīga sieviete . .. ilgā atturība no intīmas tuvības ar mana dzimuma būtnēm dara Jums mīļu katru ... Esmu pārāk lepna, lai ļautos šādai Jūsu tieksmei.»

Beidzot kļuva iespējams ceļojums uz Savoju. Apbrīnojamai Mātes kundzei bija izdevies dabūt no labsirdīgās Delanuā kundzes ilgtermiņa aizdevumu desmittūkstoš franku apmērā. Tas deva iespēju nomierināt visbadīgākos kreditorus un samaksāt par vietu diližansā.

Delanua kundze Balzakam 1832. gada 27. jūlija:

Es mīlu Jūsu talantu un ari Jūs pašu, tāpēc negribu, ka Jūsu talantam tiktu likti šķēršļi un Jūs pats mocītos, ja man iespējams to novērst. Man talkā nāk laimīgs gadījums, jo patlaban es saņēmu kādu naudas summu, ko vēl neesmu ieguldījusi vērtspapīros. Šī nauda noderēs Jums parādu nomaksai un dos iespēju veikt ilgoto ceļojumu, kas man liekas isti savlaicīgs ...

Tā divas vecas dāmas bija laipni sazvērējušās, lai iemestu Onorē Anrietas de KastrI skavās. No Angulemas Balzaks bija aizsūtījis viņai fragmentu no «Luija Lambēra», mīlestības vēstuli Polīnai de Vilnuā.

Viss tā saskaņojās, lai man iedvestu baudkāras vēlmes, lai man liktu izlūgties pirmās laipnības, kuras sieviete vienmēr liedz droši vien tāpēc, lai mīļotais viņai tās laupītu; bet nē, Tu, manas dvēseles dzīvība, nekad iepriekš nezināsi, ko spēji sniegt manai mīlestībai, un tomēr to dāvāsi, varbūt pat negribēdama, jo Tu esi patiesa un paklausi tikai savai sirdij ... Tu esi izjutusi debešķīgo poēziju, Tu, kas apvieno sevi tik daudz dažādu jūtu un tik bieži pacēli acis uz debesīm, lai man neatbildētu! Tu, lepnā smējēja, pazemīgā un despotiskā, kas atdodies visa, ar dvēseli un domu, bet atraujies no visbiklākā glāsta ...

Šai liegajai pagātnes izvairību gleznai būs pretstatīta, par to Balzaks nešaubījās, laime Ekslebēnā. Aizbraukšanas brīdī viņam nepietika naudas. Viņš aizņēmās no majora Karo simt piecdesmit frankus un lūdza, lai māte nomaksā šo parādu un vēl aizsūta viņam uz Lionu trīssimt frankus. Angulemas Pulvera fabrikā Balzaks bija uzrakstījis noveles «Grenadjēra» (vienā naktī!) un «Atstātā sieviete». Rakstnieka ģēnijs plūda kā droša un varena upe.

Mēs jau teicām, ka kopš 1830. gada Balzaks starp diviem nopietniem darbiem atļāvās it kā atelpu un sacerēja «Draiskos stāstus», rotaļīgas, amizantas miniatūras Rablē un citu Turēnas stāstnieku garā, uzrakstītas arhaiskā valodā. Šo literāro rotaļu Balzaks turpināja arī 1831. un 1832. gadā. Izvēlētais virsraksts skaidri atklāja autora nodomus: «Simt draisku stāstu*, kas savākti Turēnas abatijās; tos laidis klajā de Balzaka kungs, lai izklaidētu pantagrielistus, nevis citus.»

Kāpēc viņš tik neatlaidīgi pieķērās šiem atdarinājumiem, kas prasīja milzīgu darbu? Pa daļai tāpēc, ka tēvs viņā bija ieaudzinājis sajūsmu par Rablē, un Onorē pats jutās kā pantagrielists. Lielāko tiesu tādēļ, lai protestētu

Iirc.it romantisma (cik bezjēdzīgs vārds!) necilvēciskajām .kumjām un atdzīvinātu gailu jautro garu, kas nebija kavējis nākt klajā ne Paskala «Domām», ne Monteskjē «Likumu garam». Balzaks rakstīja žurnālā «Mode»: «Smiekli Francijā ir nepieciešami, un lasītāji vēlas izkļūt no kata-kombām, kurās viņus ieved, sablīvējot līķi uz līķa, gleznotāji, dzejnieki un prozaiķi. Pretoties šai liekulībai ir pilsoņa pienākums.» Vēl vairāk tas ir franču pilsoņa pienākums, jo mums ir sveša britu cant un ģermāņu fantastika.

Uz to var iebilst, ka Balzaks pats licis mirt ne vienam vien savam varonim un ka viņa mīlestības romāni visumā neaizvaino kautrību. Taču viņš grib būt vispusīgs cilvēks, atdot, kā darīja Rablē, pienācīgu vietu miesai, atdzemdi-nāt mūsu dižo XV gadsimta literatūru, «kas dzirkstīja ar talantiem, bija brīva no žņaugiem un zaigoja vārdu bagātībā, jo tie tanīs laikos vēl netika uzskatīti par nepieklājīgiem». Kad Onorē bija divdesmit gadu, viņa māte sūdzējās, ka Rablē un Sterns viņam kaitējot. Balzaks turpretī uzskata, ka, kļūdams par XIX gadsimta Rablē, viņš nostiprinās savu slavu. Taču viņš nevēlējās, ka pantagrie-lisms iezīmētos arī viņa romānos. ««Simt draiskos stāstus» es rakstu aiz cieņas pret Rablē,» Balzaks paskaidrojis. Priapam ir tiesības uz pieminekli, taču Balzaks to novieto dārza galā.

Sižetus viņš aizguvis no daudziem veciem stāstniekiem; stāstījuma veids ir tikai viņa paša, turklāt vietumis iestarpināti izsmalcinātu mīlas prieku atainojumi, kādi Rablē bija pavisam sveši.

Tūkstoš dažādu izdarību, vilcināšanās, tielēšanās, ķiķināšanās, mīlīga kaitēšanās, sīku žagaru iemešana krāsnī, lai tā iekarstu, mīlas mežā salasītie zari degot smaržo kā balzams, un tad — prieciņi, nieciņi, dudi-nāšana, murrāšana, ņurrāšana, divatā apēsti gardumi, aplaizot trauku pa kaķu modei, un vēl citas sīkas mīlināšanās viltības un paradumi, kurus zina izvirtuļi un uzmina mīlnieki un kuri dāmām ir dārgāki nekā dvēseles glābiņš, jebšu viņas vairāk ir kaķes nekā sievietes ...

Šeit zem rablēiskās valodas atklājas Loras de Bernī izdarīgais mīļākais. Ko domāja Dilecta par pirmiem desmit «Draiskajiem stāstiem»? Tas nav zināms, bet Zilma Karo (un tas ļoti pārsteidz) atrakstīja autoram, ka šie stāsti esot tik «asprātīgi, ka pārdzīvos visu pārējo». Hercogs Fic-

Džeimss, erudīts pantagrielists, stāstus uzslavēja bez iebildumiem. Gan paredzēdams, ka Balzaku «pamatīgi strostēs svētuļi un akadēmiķi», hercogs, stāstus lasīdams, bija «hercogiski» amizējies.

Žorža Sanda ierindojās to sieviešu vidū, kuras draisko sacerējumu uzņēma naidīgi. «Kad viņš gribēja pret manu gribu nolasīt fragmentus,» Žorža Sanda atceras «Manas dzīves stāstā», «es gandrīz iemetu viņam grāmatu sejā, Atceros, es viņu nosaucu par resnu bezkauņu, viņš mani — par svētuli, un, jau projām iedams, no kāpnēm uzkliedza: «Jūs neesat nekas vairāk kā muļķe!» Tomēr mēs palikām vislabākie draugi, jo Balzaks bija patiesi vientiesīgs un labsirdīgs.» Toties Delfīnes de Žirardēnas salonā ar tīksmi baudīja šos piparotos gardumus. Fontanē «Dienasgrāmatā» 1832. gada 12. janvārī lasām: «Balzaks ar apbrīnojamu, gandrīz neticamu pašapziņu atstāstīja mums fantastiskus un draiskus stāstus, kas ļoti uzjautrināja dāmas. Delfīne viņam palīdzēja un ieteica jaunas domas. Bet mēs, mēs klausījāmies un jūsmojām: pārsteidzoša izrāde!»

Pirmo Desmitnieku publicēja 1832. gadā izdevējs Gos-lēns. Kritika bija, kā pret Balzaku bieži, naidīga. «Revue des Deux Mondes»: «Vai «Draiskie stāsti» ir saistoši? Nepavisam ne. Tie ir piedauzīgi un nav saldkaisli. . .» «Revue de Paris»: «Š. Goslēna kungs salīdzina savu autoru ar bērnu, kas mums parādās kails savā pilnīgajā nevarībā. Mēs atbildēsim S. Goslēna kungam, ka literatūrā bērni de Balzaka kunga vecumā jau sen valkā bikses. Ļoti žēl, ka tāpat nav grāmatizdevniecībā.» Vienīgi Barbē d'Orviljī bija sajūsmināts par stāstnieka vientiesību un labsirdību: «Literatūras vēsturnieki, kuri kādreiz pētīs Balzaka daiļradi ar to godbijību un nopietnību, kādu šis majestātiskā gara cilvēks ir pelnījis, atzīs, es nešaubos, par pareizu vērtējumu, ko šodien uzmetu tikai vispārējā formā, un neapstrīdēs to.» Franču literatūras dižvīrs bija cienīgs spriest par XIX gadsimta Rablē. Patiesību sakot, «Draiskie stāsti», kas autoram prasīja milzīgu darbu, viņa slavu nepalielināja. Tāpat kā viņa skolotājā Rablē, vērtīgākais Balzakā ir doma, nevis izlaidīgie joki, bet varbūt šāda īslaicīga aizraušanās ar rotaļīgajiem «Draiskajiem stāstiem» bija derīga domas stimulēšanai.

RŪSGANA GAIŠMATE

Bjanšons: Kādu mīl tāpēc, ka mīl.

Rastinjaks: Jā, bet es viņu mīlu aiz gluži citiem iemesliem.

Balzaks

Balzaks devās uz Eksu starojošs. Beidzot viņam piederēs pirmā «augstdzimusl dāma». Kā var par to šaubīties? Hercogiene bija viņu aicinājusi; tā pavadīs ar viņu divatā katru vakaru. Dienu Balzaks strādās; viņš jutās dažādu nodomu pārpilns: jāuzraksta «Kauja», bet «Šuāni» un «Luijs Lambērs» jālabo, jāsacer noveles žurnālam «Revue de Paris», ar ko rakstnieks negaidīti bija noslēdzis līgumu, kurš viņam nodrošināja piecsimt franku mēnesī. Limožā Balzaks, gaidot nākamo diližansu, uz dažām stundām apstājās. Tur viņš apmeklēja Zilmas māsu Lisilu Nivē (dzimušu Tūrā), kuras vīrs, porcelāna trauku tirgotājs, apsolīja visā drīzumā nogādāt Kasīnī ielā galda servīzi. Rakstnieks gribēja pastaigāt pa pilsētu. Lisilas dēls, jaunais Remi Nivē, aizveda viņu uz Koku laukumu, uz Montanmaniņa ielu un pavadīja no Senmarsiala līdz Klizo. Balzaks piezīmēja vietu nosaukumus un vērīgi aplūkoja senatnīgos kvartālus.

Ceļā starp Limožu un Lionu viņam notika nelaimes gadījums. Lai ērtāk varētu apjūsmot pasakaini skaistās ielejas, viņš bija iekārtojies uz diližansa jumta. Pieturā Tjērā, Pijdedomas departamentā, viņš jau bija uzrausies augšā un atlaidis vaļā ādas siksnas, pie kurām pieķeras, kāpjot uz imperiāles, te pēkšņi zirgi strauji sakustējās, un Balzaks nogāzās. Krītot viņš gan paguva pieķerties pie siksnas un palika karājoties gaisā. Taču viņš ar visu savu smagumu (astoņdesmit kilogramu) atsitās pret ekipāžas dzelzs kāpsli un pārsita kāju pušu līdz kaulam.

Brūce asiņoja, sāpēja, brauciens no Limožas līdz Lionai ilga četras dienas. Līdzjūtīgie diližansa konduktori iekārtoja Balzakam guļvietu uz imperiāles. Brūce pa ceļam aizvilkās, taču kāja bija uzpampusi, un Balzaks tikko varēja paiet. Draudēja asins saindēšanās, taču viņš nolēma aizkļūt līdz Eksai un tur ārstēties. «Bibītis» viņu nekavēja baudīt ceļojuma priekus. Balzakam vienmēr bija patikušas skaistas ainavas. Limuzēnas un Overņas peizāžas viņu sajūsmināja.

Eksā de Kastrī kundze Balzakam bija noīrējusi glītu, nelielu istabu, kurā līdz sešiem pievakarē viņš baudīja pilnīgu vientulību. Brokastīs viņš lika atnest no blakus mājas kafejnīcas olu un tasi piena. Sešos Balzaks devās pie marķīzes, pie viņas ēda pusdienas un palika līdz vienpadsmitiem vakarā. Tādā veidā Balzaks varēja, kā viņš rakstīja mātei, visu dienu strādāt pie stāsta «Kauja» (viena no «Militārās dzīves» ainām). Īstenībā Balzaks «Kauju» nemaz nebija sācis rakstīt; viņš laboja «Atstāto sievieti» un ar mīlestību «laizīja» savu iemīļotāko lācēnu — «Luiju Lambēru».

Eksā pēc trim peldēm kāja Balzakam sadzija, palika tikai krevele. Par istabu viņam vajadzēja maksāt divus frankus dienā, par brokastīm piecpadsmit sū; par pusdienām Anriete de Kastrī neļāva maksāt. «Ko teiksi, māt? Kaut arī esmu pa daļai dzejnieks un sapņotājs, taču Tev jāatzīst, ka esmu arī taupīgs.» Balzaks ne ar vienu nesatikās. Viņa vienīgā izklaidēšanās bija divvientulībā ar marķīzi pavadītie novakari. Viņa izturējās pret rakstnieku ļoti laipni, taču nekā viņam neatļāva; tikai retumis Balzakam izdevās marķīzei noglāstīt plecu, kaislīgi paspiest roku. Tas viņu kaitināja.

Balzaks Zilmai Karo 1832. gada septembra sākumā:

Esmu šeit atradis maz un arī daudz. Daudz, tāpēc ka satiekos ar laipnu, piemīlīgu personu; maz, ka viņa mani nekad nemīlēs. Kāpēc Jūs mani sūtījāt uz Eksu? . . . Viņa ir visizsmalcinātākā sieviete — de Bo-seāna kundzes vēl pilnīgāks variants; bet vai visas šīs burvīgās manieres neslēpj dvēseles tukšumu?

Lepnā Zilma sašuta: «Nabaga Onorē! Jūs ciešat, un es nevaru atvieglot Jūsu mokas!» Zilma esot cerējusi, ka, skatot skaistos kalnus un ezerus, Balzaka gars atbrīvošoties no tukšās godkāres, kura viņu nomāca. «Jā, viscienījamākais, tā esmu es, necienīgā, kas uzdrošinās tā runāt ar Jums, ar mūsdienu elku!» Uzticīgā draudzene atzina, ka Balzaku grauž aizspriedumi nevis tāpēc, ka tie būtu viņa dabā, -— tā ir cēla un labsirdīga, — bet aiz tieksmes gūt vienas zināmas šķiras uzslavas («vienīgi šos ļaudis Jūs vērtējat augsti; tos, kas smaržo pēc angļu krēma vai por-

luga liešu tualetes ūdeņa»). Kā ar tik dziļu prātu apveltīs cilvēks, kas uzrakstījis «Luiju Lambēru», var saredzēt i ātrā, kurš ģērbies vecmodīgi, tikai aprobežotu prātu, liādniekā tikai mehānismu, darbarūķī ar tulznainām rota m tikai apsūdzēto sola kandidātu? «Onorē, man sāp, kad neredzu Jūs lielu!» Zilmai bija arī sāpīgi uzzināt, ka Balzaks atkal izlīdzis ar Pišo no «Revue de Paris», ne-krietneli, kas bija rakstnieku apvainojis un nekavēsies paņirgāties: «Par naudu viņu var dabūt vienmēr.»

Naudu! Jā, un tas ir tāpēc, ka Jūsu smalkajā sabiedrībā uzskata par sliktu toni iet kājām. Cik mīļš man ir Rafaels mansardā, cik liels viņš ir, un Polīnai ir par ko jaunekli pielūgt; jo nešaubieties — vēlāk viņa mīl Rafaelā tikai atmiņas par bijušo; bagātu viņa to mīl vienīgi par visu labo, ko viņa tam bija sniegusi nabagam; cik mazs kļūst Rafaels, kad viņam pieder miljoni! Vai pats esat izmērījis savu šagrēn-ādu, kopš pilnīgi pārveidojāt savu dzīvokli un sākāt katru nakti divos savā modernajā kabrioletā atgriezties mājās no Baķa ielas *? Kādēļ es Jūs, Onorē, sūtīju uz Eksu? Tādēļ, ka tikai tur bija tas, kā Jūs alkāt... Ļāvu Jums aizbraukt uz Eksu tāpēc, ka mums vairs nav nevienas kopīgas domas; tāpēc, ka es nicinu to, ko Jūs dievināt; tāpēc, ka es esmu no tautas, no tautas izglītotā slāņa, tomēr vienmēr spēju just līdzi cietējiem un apspiestajiem; tāpēc, ka es ienīstu katru varu, jo vēl nekad neesmu pieredzējusi taisnīgu varu . .. Jūs atrodaties Eksā tāpēc, ka Jūs grib nopirkt kāda partija, un Jums samaksās nevis ar naudu, bet ar sievieti; es, neglīta, maza, kliba, es nekad nevēlētos par savu saukt vīrieti, ko cer šādā veidā uzpirkt.. . Jūs atrodaties Eksā tāpēc, ka esat pats sev kļuvis neuzticīgs, tāpēc, ka sīkumainas godkārības labā atsakāties no īstas slavas; tāpēc, ka mana būtne rokas spiedienā nekad nesakusīs tuvībā ar tādu cilvēku, kam sagādā baudu Buloņas mežā aizbraukt garām kājām gājējiem un pirmajam sasniegt Luija XV laukumu. Visu vērtīgo Jūs aizstājat ar vistukšākajām izpriecām. Dārgais Onorē, es izsakos ļoti skarbi, bet daru to pārliecībā, ka mani nepārpratīsiet, jo manī ir tik daudz dziļas sirsnības pret Jums, ka ik brīdi varu Jums atlīdzināt par šiem pārāk bargajiem vārdiem; kad hercogienes Jūs pametīs, es vienmēr būšu Jums līdzās un sniegšu Jums patiesas draudzības mierinājumu .. .

Varbūt sirds dziļumos godīgā laulātā draudzene izjuta nožēlu, ka bija atraidījusi mīļotā vīrieša glāstus. Ja šīs skaudrās patiesības Zilma būtu izteikusi Onorē aci pret aci, tad balss noskaņas viņu būtu nodevušas. Vēstules beigās viņa augstsirdīgi paredz, ka Balzaks Eksā būs laimīgs: «Tas taču nevarēja notikt jau pirmajā dienā. Bet jūs kopā ēdat pusdienas, kopā pavadāt laiku; godkāre un alkas pēc izpriecas jūs savienos, un Jūs gūsiet to, ko vēlaties. Ticiet man, Jūsu partija ir pārāk ieinteresēta iekarot Jūs galīgi, tāpēc nepieļaus, ka Jūs iemīlētu zemas kārtas sievieti.» Par spīti mīlošas sievietes un draudzenes nojautai, Balzaks iecerētajā mīlas dēkā neguva nekādus panākumus, Marķīze de Kastrī «no dabas bija apveltīta ar koķetes lomu tēlošanai nepieciešamajām īpašībām... Viņas brīvajos, izteiksmīgajos skatienos, glāsmainajā balsī, rotaļīgajā valodā it kā dīglī slēpās visi mīlas prieki. Viņa ļāva saskatīt sevī valdzinošu kurtizāni... Šķita, ka viņa kļūs visburvīgākā mīļākā, tiklīdz noņems korseti.»' Diemžēl viņa to nenoņēma.

Kas alkst, bet neiegūst, uzkrāj sevī indi. Apburošie vakari, kas ne pie kā nenoveda, saniknoja Balzaku. Ja viņš mēģināja marķīzi apskaut, viņa sadusmojās, tēloja izbailes un padzina savu platonisko mīļāko «no dīvāna tanī mirklī, kad šis dīvāns viņai kļuva bīstams»2. Aizbildināšanās viņai netrūka: reliģija, atmiņas par lielu mīlestību, kurai viņa gribot palikt uzticīga, fiziskais savārgums, kas viņu mocīja kopš kritiena no zirga. Bez šaubām, visos šajos ieganstos bija daļa patiesības. Marķīze de Kaslrī bija, kā savās «Atmiņās» rakstījis Šais, «slima sieviete, ar ievainotiem krustiem», mīlestībai mirusi. Savā laikā ticība gan nebija marķīzi kavējusi kļūt par jaunā firsta fon Meterniha mīļāko, taču atmiņas par valdzinošo Viktoru attālināja viņu no Balzaka. Rakstnieka slava marķīzei glaimoja, gudrība ieinteresēja, asprātība uzjautrināja. Viņa apbrīnoja Balzaku, juta pret to pat zināmu sirsnību, bet ne mazāko vēlēšanos kļūt par šī nekoptā resnuļa mīļāko, jo vairāk tāpēc, ka rakstnieka īsto, apslēpto daiļumu marķīze nespēja saskatīt un dāvāja viņam tikai to labvēlību, kādu saskaņā ar nerakstītiem jezuītiskiem noteikumiem pacieš šajā sabiedrībā, «kur no mīlestības grib gūt visu, tikai ne to, kas varētu apliecināt mīlestību».

Par spīti neveiksmei, Balzaks nezaudēja cerību. Savā parastajā sentimentalitātē rakstnieks bija lūdzis marķīzei atļauju saukt to viņa paša izvēlētā vārdā. Tas atkal bija Marija. Viņa bija piekritusi. «Ko teiksi, māt, vai tas par kaut ko neliecina?» Anrieta de Kastrī bija nodomājusi doties ceļojumā uz Šveici un Itāliju; viņu vajadzēja pavadīt tēvocim hercogam de Fic-Džeimsam, kas Balzakam bija ļoti labvēlīgs; marķīze uzaicināja arī savu pakalpīgo

'•2 Balzaks, «Hercogiene de Lanžē».

kavalieri piedalīties ceļojumā. Tā bija laba zīme. Ceļojot noteikti radīsies daudz lielisku izdevību. Naudas jautā-jums? To bija viegli atrisināt. Māte saņems katru mēnesi no «Revue de Paris» līgumā paredzēto summu; «Draiskie ■ l.isti» sacels furoru; Balzaks jau pieskaitīja ienākumus no st.ista «Kauja», kas pagaidām vēl bija tikai viņam galvā. 1 iksā Balzaks bija iepazinies ar Džeimsu Rotšildu (ko viņš vienmēr sauca par Rostšildu), un tas noteikti iedos viņam ieteikuma vēstuli savam brālim Neapolē. Cik daudz naudas vajadzēja braucienam uz Itāliju? Tūkstoš ekiju. Mātes kundze saņēma rīkojumus: jāatsūta dēlam tūkstoš divi simti franku, zābaki, pomāde un flakons portugāliešu tualetes ūdeņa, kas, pēc Balzaka domām, bija tikpat neatvairāms savaldzināšanas līdzeklis kā salmu krāsas cimdi. Turklāt viņš aizsūtīja Balzaka kundzei divus flaneļa gabalus, ko bija valkājis ap vēderu. Tos, neiztinot no papīra, lai neizgaistu fluīdi, Mātes kundzei vajadzēja aiznest pie gaišreģes, lai tā izdibinātu, kāpēc Onorē moka sāpes. Vēstules noslēgumā: «Ieliec sainī arī pusduci dzeltenu cimdu.»

Kopā ar saviem augstdzimušajiem draugiem Balzaks devās ekskursijā uz klosteri «Granšartrēze». Tur blakus >• savai «Marijai» viņš izbaudīja Alpu ainavu majestātisko skaistumu, priecājās par čalojošu strautu, par vecām dzirnavām. De Kastrī kundze arī likās dziļi saviļņota. Bal-zakam tā bija svinīga diena. To viņš aprakstījis «Lauku ārstā» šādi:

Es apmeklēju klosteri «Granšartrēze», pastaigājos zem senatnīgajām, klusajām velvēm, klausījos, kā zem arkādēm avota ūdens krita piliens pēc piliena. Iegāju vienā cellē, lai pilnībā apjaustu savu niecību; ieelpoju dziļo mieru, kuru tur bija baudījis agrākais iemītnieks, un aizkustināts izlasīju uzrakstu, ko tas pēc klosteru paraduma bija uzšņāpis virs durvīm; trijos latīņu vārdos bija ietverti visi tās dzīves priekšraksti, kādu es gribēju dzīvot: Fuge, late, tace ...'

Klostera apmeklējums dziļi ietekmēja Balzaku. Viņš jau veselu mēnesi dzīvoja līdzās iekārotai sievietei; viņš cieta, juzdams, ka netiek mīlēts. Klostera miers pēkšņi viņā bija modinājis domu par to, ko varētu izjust cilvēks, kas, vīlies mīlestībā, atraujas no pasaules vientulībā. Prātā [49] iešāvās «frāze-talismans»: «Ievainotām sirdīm tumsa un klusums.» Galvā drūzmējās ieceres. Rakstnieks bieži it kā zibšņa uzplaiksnījumā paredz savu nākamo iespējamo grāmatu. īss mirklis, bet tas spēji apgaismo plašas ainavas, «satrauktā prāta dievišķīgs uzbangojums, kad radīšanas mokas pazūd uzbudināto smadzeņu gavilēs». Viss vēl jādara, «iecere nav izpildījums». Tomēr varam saprast, kāpēc Onorē rakstīja mātei: «Strādāju trīs dienas un trīs naktis, sacerēju grāmatu «Lauku ārsts».» Tā nebija taisnība. Gatavs bija tikai grāmatas plāns, taču Bal-zaks pēkšņi bija nojautis tās būtību. Viņš patiesi domāja, ka romāns ir tikpat kā gatavs.

Balzaks grāmatizdevējam Mamcm 1832. gada 30. septembri:

Divkāršojiet uzmanību, meistar Mame! Jau sen es ilgojos un tīkoju pēc plašas popularitātes, ko var iemantot, kad neliela formāta grāmatas pārdod neskaitāmi daudzos eksemplāros, kā pārdeva «Atālu», «Polu un Virdžīniju», «Vekfildas vikāru», «Manonu Lesko», Perro pasakas utt.

Nelielo apjomu kompensē daudzkārtējie izdevumi, taču ir vajadzīgs, lai grāmata varētu nokļūt jebkura lasītāja rokās — gan jaunavas, gan bērna, sirmgalvja vai pat dievbijīgas sievietes rokās. Kad grāmata kļūst vispārpazīstama, — kas agri vai vēlu notiek atkarībā no autora un grāmattirgotāja talanta, — tad šī grāmata izvēršas par ienesīgu darījumu. Piemēri: Lamartīna «Meditācijas» četrdesmit tūkstošos eksemplāru u. c.

Savu grāmatu esmu iecerējis tieši šādā garā, lai to varētu lasīt gan vārtsargs, gan dižciltīga dāma. Par paraugiem es ņēmu Evaņģēliju un Katķismu, divas grāmatas ar lielisku noietu, un veidoju savu. Darbība norisinās uz laukiem, starp citu, drīz Jūs pats izlasīsiet visu grāmatu, — un tas pie manis gadās reti...

Pirmo reizi izlasot vēstuli, tā nepatīkami pārsteidz. Kā tā? Autors ir pārdzīvojis dziļu, svētu saviļņojumu, grib to iemūžināt romānā un runā par šo romānu kā par ienesīgu darījumu: Evaņģēliju un Katķismu viņš raksturo kā «grāmatas ar lielisku noietu»! Varētu sacīt: «Balzaks pieņēmis šādu toni, lai iedvestu paļāvību veikalniekam Ma-mem.» Taču nē, pie šīs pašas domas Balzaks atgriežas, rakstīdams mātei, ka ar šo grāmatu varēs segt izdevumus par ceļojumu uz Itāliju. Nopietnāk padomājot, var saprast, ka neatlaidīga vajadzība pēc naudas var kļūt par cēloni šedevra radīšanai. Kāpēc ne? Atsevišķi elementi jau eksistē autora prātā. Ir vajadzīga augsta temperatūra,

ii los sakausētu. Nepieciešamība, neatliekama vajadzība i. ul.i nepieciešamo šoku.

Bet kāds romāns, kāda intriga dos viņam iespēju izpaust spēcīgās, nesen pārdzīvotās jūtas? Kā jau redzējām, i'cilzaks ir nodomājis uzrakstīt īsu, pamācošu grāmatu.

( alvēks ar lauztu sirdi atraujas «tumsā un klusumā», tur-klāt atrautībā no pasaulīgās kņadas viņš izdara svētīgu ūarbu, nesot civilizāciju nomaļā kalnu kantonā. Sižets ir vienkāršs un reizē cēls. Tas varētu atgādināt Gētes plašās Ireskas. Olivjē Goldsmita romāns «Vekfildas vikārs» bija pirmais paraugs, kas Balzakam ienāca prātā, un sākumā viņš nodomāja par savu varoni izvēlēties garīdznieku. Taču rakstnieks pārāk maz pazina baznīcas kalpu dvēseli, lai spētu iedvest dzīvību lauku kirē. Balzaks liks savas grāmatas centrā ārstu. Vai tāpēc, ka, dodoties uz «Grand-šartrēzi», viņš bija redzējis ar kāda doktora Roma pūlēm pārveidoto Vorepas ciemu? Vai ari tāpēc, ka savā laikā Liladānā Balzaks, viesodamies pie Vilēlafē, bija iepazinies ar apkaimes labdari doktoru Bosjonu? Vai, beidzot, tāpēc, ka viņš bija lasījis un savā tipogrāfijā iespiedis stāstus par filozofu un filantropu, mācītāju Oberlēnu? Nepūlēsimies izvēlēties kādu no šim hipotēzēm, jo daļa patiesības ir katrā no tām. Lai radītu doktora Benasī tēlu, Balzaks neapzināti sakausē jaunības atmiņas, nesen gūtus iespaidus, sastapšanās, izlasītas grāmatas. Pienāks diena, kad Benasī, visu šo rēgu piesātināts un ar sava radītāja domām bagātināts, sāks dzīvot patstāvīgi. Romāna varonis būs tas, kas būtu bijis Balzaks, ja viņš pārveidotu reālo, nevis veidotu iztēloto pasauli. «Rakstnieki nekad nekā neizdomā,» Balzaks mēdza sacīt. Tas ir tiesa, bet viņam vajadzēja arī piebilst: «Rakstnieki nekad nekā nekopē.»

Otrā plānā Balzaks ievedīs lieliskas Impērijas zaldātu figūras. Napoleons vēl joprojām ir tautas varonis; viņa vārda pieminēšana veicinās nelielās divsimt lappušu grāmatas «lielo noietu». Benasī sarunu biedrs, ar kura starpniecību uzzināsim par kalnu ciemā veikto darbu, būs majors Ženestā, kura prototips daļēji (bet tikai daļēji) ir bijis Karo pāra draugs Periolā. Veci Napoleona gvardes zaldāti, kas pēc niknajām kaujām atrāvušies šajos nomaļajos kalnu ciemos, sarunāsies par imperatoru. No draugiem Sensīrā Balzaks ir dzirdējis milzīgi daudz stāstījumu par karagājieniem. Un kurš gan vairāk nekā Balzaks jūsmo par Napoleonu? Taču, kad rakstnieks 10. oktobrī aizbrauc no Eksas, «Lauku ārsts» vēl ir tikai iecerēts, «Kauja» — neskaidra vīzija.

Pirms došanās ceļojumā Balzaks centās attaisnoties Zilinās Karo acīs. Viņš tai piedeva tik skarbo vēstuli:

Jūs bijāt netaisnīga ... Es esot par sievieti pārdevies kādai partijai? . . . Cilvēks, kas veselu gadu dzīvo pavisam tikli! . . . Manas iztēles rotaļas Jūs pārvērtāt par briesmoņiem. .. Skaisti iekārtots dzīvoklis man sagādā prieku, tas man nepieciešams tāpat kā tīra veļa un pelde. Esmu izcīnījis sev tiesības tērpties zīdā, tāpēc ka jau rīt, ja vajadzēs, es bez nožēlas, bez nopūtām atgriezīšos kailajā mākslinieka mansardā, bet nekad nedarīšu nekā apkaunojoša, nekad nevienam nepārdošos. Nenomelnojiet cilvēku, kas Jūs mīl un grūtos mirkļos ar lepnumu domā par Jūsu draudzību! Lieli darbi prasa lielas pārmērības — tas ir pavisam vienkārši! ...

Tālāk Balzaks apgalvoja Zilmai, ka nevajag bažīties par viņa politiskajiem uzskatiem: tie būs liberāli, tiklīdz viņš tiks pie varas.

Visu aristokrātijas privilēģiju atcelšana ārpus pēru palātas; baznīcas šķiršana no Romas; Francijas dabiskās ģeogrāfiskās robežas; pilnīga vidusšķiras vienlīdzība tiesībās; īsta pārākuma atzīšana; izdevumu samazināšana, ienākumu palielināšana ar nodokļu sistēmas uzlabošanu; izglītību visiem — šādi ir manas politikas galvenie punkti, kuriem es palikšu uzticīgs. Mani darbi saskanēs ar maniem vārdiem ...

Balzaks tikai lūdza, lai draudzene nevienam nekā neizpauž par šo programmu, citādi viņa partija sāks viņu nīst. Kāpēc viņš saistījies ar šiem cilvēkiem? Tāpēc, ka bez viņu atbalsta Balzaku neievēlēs. Hercogs Fic-Džeimss palīdzēs rakstniekam iekļūt deputātu palātā. Ar «Lauku ārstu» viņš iemantos jaunus draugus. «Tas ir labdarīgs sacerējums, kas būtu pelnījis saņemt Montiona prēmiju* ...»

Kas vēl? Zilma lai neiedomājoties, ka viņš ir marķīzes de Kastrī vergs: «Man ir skaidrs, ka tādam cilvēkam kā es jādzīvo, nepieķeroties nevieniem brunčiem; man brīvi jāiet nolemtais ceļš un jāskatās augstāk nekā sieviešu jostas.»

Balzaks mātei 1832. gada 23. septembri:

Esmu visu labi aprēķinājis, šī nauda mani aizvedīs uz Romu. Brauksim četri de Kastri kundzes ekipāžā; ceļojums no Zenēvas līdz Romai m-ilv-;,is tūkstoš franku, šajā summā ieskaitīts viss: uzturs, zirgi, viesnī-. imana ceturtdaļa ir divsimt piecdesmit franku... Tas būs brīnišķīgs Imiuciens kopā ar hercogu, kas pret mani izturas kā tēvs. Visur mani pieņems augstākajā sabiedrībā. Šāda izdevība man nekad vairs negadi-ies. Viņš jau ir bijis Itālijā, pazīst to un pasargās mani no liekiem 1.nku zaudējumiem, turklāt viņa vārds man atvērs daudzas durvis. I Incogiene un viņš izturas pret mani ļoti labi...

Vai izturējās labi?... Hercogs varbūt, bet marķīze ļoprojām katru vakaru sūta projām Balzaku, ko satracina viņas skopi atļautās vaļības; skaidri redzēdama, cik kaisli viņu iekārojis Onorē, viņa liedzas tam piederēt. Ar šo Selimēnu Balzakam būtu vajadzējis izturēties drosmīgi — kā īstam siržulauzējam, kas sievieti nelūdzas, bet paņem. Domu miriādes, kas virmoja Balzaka smadzenēs, varēja reducēt uz vienu: «Ļaujiet jūs iegūt.» Zenēvā viņš ar marķīzi apmetās «Kroņa» viesnīcā, un Balzaks bija pārliecināts, ka beidzot sasniegs mērķi. Ak vai! Atgriežoties no svētceļojuma uz villu «Diodati», kur kādreiz bija dzīvojis Bairons, pēc daudzsološa skūpsta, kas Balzakā uzpūta liesmās maldīgas cerības, marķīze pateica, ka nekad nekļūs viņa mīļākā. Viņš atgriezās pilsētā raudādams. Viņš neizsakāmi cieta aiz nepiepildītajām alkām un vēl daudz vairāk aiz aizvainota pašlepnuma. Kādēļ vēl turpināt šo necienīgo spēli? Neatzīdamies, ka cietis neveiksmi, Balzaks raksta Karo kundzei: «Ak dievs! Atkal man uzbrukušas visgrūtākās raizes .. . Jāatsakās no ceļojuma uz Itāliju.. . Man ir tik daudz nepatikšanu, ka nemaz nevaru Jums tās izstāstīt...»

Mums ir pierādījums, ka Zilmai izteiktie iemesli Itālijas ceļojuma nodoma atmešanai («Māte vairs nevēlas kārtot manas darīšanas Parīzē») bija izdomāti, jo tanī pašā laikā viņš ir rakstījis Balzaka kundzei: «Mīļotā māt, būs prātīgāk, ja es uz kādiem trim mēnešiem atgriezīšos Francijā... Tātad es braukšu atpakaļ, bet ne uz Parīzi; par manu atgriešanos neviens nezinās, un februārī es no Marseļas ar kuģi došos uz Neapoli. ..» Ar marķīzi de Kastrī Balzaks nesastrīdējās; viņa tam joprojām rakstīja vēstules. Taču viņa bija rakstnieku sāpīgi pazemojusi. Grāmatai «Lauku ārsts» Balzaks uzrakstīja «Doktora Be-nasī grēksūdzi», kurā tas izskaidroja atraušanos no sabiedrības ar vēlēšanos bēgt no bezsirdīgas sievietes.

Tas ir viss mans stāsts. Šausmīgs stāsts! To vēsta cilvēks, kas vairākus mēnešus ir baudījis dabas skaistumu, priecājies par spožas saules pielietu krāšņu zemes malu un pēkšņi zaudējis redzi. Jā, kungs, daži mēneši svētlaimes un pēc tam nekas. Kāpēc vajadzēja man sniegt tādu pacilātību? . . . Kāpēc dažas dienas viņa mani sauca par savu mī|olo, ja pēc tam laupīja šo vārdu, vienīgo, pēc kura mana sirds tiecās? . . . Viņa apliecināja visu ar skūpstu, šo saldo un svēto solījumu . . . Skūpstu nekas neizdzēš no atmiņas . . . Kad viņa meloja? Vai tad, kad skurbināja mani ar skatieniem, čukstot viņai aiz mīlas dāvāto vārdu (Marija), vai arī tad, kad vienpusīgi lauza līgumu, kas bija uz visiem laikiem saistījis mūsu sirdis, mūsu domas vienotā dzīvē? Kaut kad viņa meloja... Jūs man jautāsiet, kā norisinājās šī baismīgā katastrofa? Pavisam vienkārši. Iepriekšējā dienā es viņai biju viss, nākamajā nebiju nekas. Iepriekšējā dienā viņas balss bija liega un maiga, skatiens pilns burvības, nākamajā dienā viņas balss skanēja skarbi, skatiens bija ledains, izturēšanās salta; pa nakti viena sieviete bija mirusi, tā, kuru es mīlēju. Kā tas varēja notikt? Es nezinu. . . Dažas stundas mani kārdināja atriebes dēmons. Es spēju šo sievieti padarīt nīstamu visai pasaulei, parādīt visiem saistītu pie kauna staba ...

Šī «Grēksūdze» bija uzrakstīta niknuma uzplūdumā. Galīgajā grāmatas tekstā Balzaks to neievietos, un tomēr viņš pienaglos cietsirdīgo koķeti pie «kauna staba» kāda citā romānā, kas jau trīso un rosās viņa apziņas dzīlēs. «Rakstnieks atlīdzina sev, kā spēj, par likteņa netaisnībām.» Taču kurp tagad doties? Parīze bija pilna kreditoru. Zilina piedāvāja savu māju un draudzību. Balzaks bija to sagaidījis: «Cik dziļu atzinību jutu pret Jums, lasidams Jūsu laipno, sirsnīgo vēstuli, kādu, starp citu, biju cerējis no Jums saņemt tāpat kā Lafontēns savā laikā no Ervāra kundzes . . .» Protams, Balzaks ciemosies Angulemā, taču iepriekš šis ievainotais putns nolaidīsies Bulonjērā pie tās, kura vienmēr bija dziedinājusi viņa brūces, pie baltā eņģeļa Loras de Bērni,

Tur, Nemūras apkaimē, Balzaku uzmeklēja grāmatiz-devējs Luijs Mame, cerēdams saņemt no autora rokām «Lauku ārsta» manuskriptu. Balzaks varēja viņam parādīt tikai to, kas bija: nodaļu virsrakstus. Ja autora acīs iecerēta grāmata bija tikpat kā gatava, tad izdevējs bija citādos ieskatos. Lai Balzakam atvieglotu darbu, kāds Zilmas draugs, jaunais gleznotājs Ogists Boržē, liels rakstnieka cienītājs, jauks un pašaizliedzīgs puisis, piedāvājās uzņemties rūpes par izcilā autora mājas dzīvi un apmesties Kasīnī ielā. Boržē tur ieradās nomainīt Mātes kundzi. Itin drīz arī viņu satricināja viesuļvētras, kas plosījās ap Balzaku.

i gaisi seko cits citam, Jūs sakāt, baismīgā ātrumā. Draugs, mani j > it , i'' 111 /, tikai tas, ka Jūs tos neesat paredzējis... Jūs esat darījis visu i,"i|>. ļ.iino, lai sabiezinātu mākoņus, un tagad brīnāties, ka beidzot

/11 o>]11 . ..

I’dlzaks bija apņēmies maksāt mātei katru mēnesi simt piecdesmit franku. Ļoti pieticīgs procents par aizdoto iiiīnmu. Viņai vēl piederēja māja (Montorgeija ielā), Bal-a.ikd kundze dzīvoja trūcīgi, bet ne nabadzīgi. Decembra ■ ikumā Balzaks atgriezās Kasīnī ielā, neaizbraucis uz An-gulemu. Pēc ilgās prombūtnes viņš bija ļoti noilgojies pēc Parīzes. Ežēns Sī viņam rakstīja «pekles ložā» parastajā nekautrīgajā tonī:

Dārgais Balzak, atbildēšu uz Jūsu jautājumiem pēc kārtas. Vispirms — mīlestība? Es uzturu vienu meiču un, kā Jums jau teicu, uz-ļ,mlrinos ar to, ka modinu viņā naidu un nicinājumu pret mani. Viņai jabūt ļoti izsalkušai, ja viņa mani pacieš. Tanī pašā laikā man ir sakars ar kādu augstāko aprindu dāmu, kura man ir diezgan vienaldzīga un es viņai tāpat. . . bet mēs saejamies aiz ieraduma — galu galā mūsu gados cilvēks redz pārāk skaidri, lai cerētu, ka mīlestība var būt mērķis, līksmes un ticības avots ...

Sis cinisms bija pilnīgā pretstatā ar de Bernī kundzes maigo dudināšanu, atgādinot laiku, ko viņi bija pavadījuši kopā pirms diviem gadiem «Grenadjērā». Bet ko lai dara? Dilecta bija dāvājusi Balzakam īstu mīlestību, taču «tai bija lemts beigties». Viņa jau bija zaudējusi jebkādu sievišķīgu pievilcību. Kur citur Balzaks varētu gaidīt mierinājumu? Viņu nevilināja ne grizetes, ne uzturamas mīļākās. «Labas sabiedrības dāma pati man netuvosies, un es, kam astoņpadsmit stundas diennaktī strādāt liekas par maz, — man nav laika kropļot savu raksturu un iet tēlot dendiju kaut kādam sievišķim . .. Laulība sniegtu mieru. Bet kur atrast sievu?»

Lielākais šķērslis bija viņa nabadzība. Slavas Balzakam bija diezgan. Izskats, bez šaubām, neuzlabojās. Ar gadiem viņš bija kļuvis arvien tuklāks, resnais vēders un īsās kājas viņu profilā darīja līdzīgu pīķa dūzim. Tomēr La-martēns, kas Balzaku redzēja pie Žirardēniem, atzīmē, ka rakstnieka trauksmainais domas lidojums uzreiz liek aizmirst viņa drukno, neveiklo augumu.

Viņam nebija nekā kopīga ar šī gadsimta cilvēku. Paskatoties uz viņu, šķita, ka esi nokļuvis citā laikmetā, ka redzi vienu no diviem vai trim nemirstīgajiem, kas pulcējās ap Luiju XIV... Balzaks stāvēja pie marmora kamīna. . . Tukls kā Mirabo, bet nekāda smaguma; Balzakā dzirkstīja tāds dvēseles spēks, kas nesa augumu viegli, līksmi, kā elas-j tīgu apvalku, nevis kā nastu. . . Izteiksmīgā seja, no kuras nevarēja atraut skatienu, pilnīgi apbūra un savaldzināja. Taču vaibstos raksturi-1 gākā bija nevis gudrība, bet aizraujoša labsirdība... Sī fizionomija nekad nespētu izpaust naida vai skaudības jūtas; viņam vienkārši bija neiespējami nebūt labam. Turklāt tā nebija vienaldzīgā, bezrūpīgā labsirdība, ko redzam Lafontēna epikūriskajā sejā, tā bija mīloša, sevi un citus saprotoša labsirdība . . . Tāds bija Balzaks. Kad sēdāmies pie galda, es jau biju viņu iemīlējis . ..

Balzaku varētu iemīlēt arī sieviete. De Bērni kundze un Zilma Karo to labi zināja. Taču Balzaks prasīja no savas nākamās sievas bagātību, skaistumu, jaunību, stāvokli sabiedrībā, bet viņam pašam pūrā bija tikai ģenialitāte, ko notāri nevērtēja augsti, un simttūkstoš franku parāda.

xv

DZĪVE IENĀK SVESZEMNIECE

Mīts par Ādama ribu vēsta: viņš sev bija radījis tādu sievieti, par kādu sapņo^ katrs jauneklis, un viņa parādījās Ādamam miegā.

Balzaks

Jau vairākus mēnešus viņš sevi mierināja ar neparastu, neiespējamu un tomēr tīkamu sapni. Daudzo vēstuļu vidū, kuras Balzaks saņēma no sievietēm, viņš bija ievērojis vienu — tā bija izsūtīta no Odesas 1832. gada 28. februārī, vēstuli bija parakstījusi Svešzemniece. Rokraksts un stils liecināja, ka rakstītāja ir «sieviete no labākās sabiedrības» un pat mazliet vairāk. Pēc jūsmīgiem cildinājumiem par «Privātās dzīves ainām» korespondente, pārmeta Bal-zakam, ka, rakstīdams «Šagrēnādu», viņš piemirsis to, kas sagādājis «Ainām» panākumus, proti, jūtu smalkumu. Orģija, kurtizānes, «sieviete bez sirds» — tas viss esot samulsinājis noslēpumaino lasītāju, un viņa nolēmusi ano-

....... atrakstīt autoram. Balzaks katram gadījumam ievie-

t■ i|.i «Gazette de France» paziņojumu par anonīmās vēs-iuh's saņemšanu, taču šis avīzes numurs nenonāca noslēpumainās korespondentes rokās. 7. novembrī Svešzemniece atrakstīja atkal:

C'.odājamais kungs, Jūsu dvēselē ietilpst gadsimti; Jūsu filozofiskie h '.kciti liekas ilgu un laika gaitā pārbaudītu meklējumu augļi; un tomēr, l i man stāstīts, Jūs vēl esot jauns; gribētu iepazīties ar Jums, taču iīķmt, ka tas nav vajadzīgs: es instinktīvi nojaušu Jūsu būtību; iedomā-|ug Jūs pēc sava prāta, un, kad ieraudzītu Jūs, es iesauktos: «Tas li viņš!»

Jūsu izskats droši vien nemaz neliek nojaust Jūsu liesmaino iztēli; ,1us vajag iekustināt, uzpūst Jūsos ģēnija svētuguni, un tad atklāsies, Kas Jūs esat, un Jūs esat tas, ko es jūtu: nepārspējams cilvēka sirds

pazinējs.

Lasot Jūsu darbus, sirds man notrīs; Jūs paceļat sievieti tās cienīgā augstumā; mīlestība viņai ir debesu dāvana, dievišķa emanācija; es apbrīnoju Jūsu brīnišķīgi jūtīgo dvēseli, kas Jums ļāvusi uzminēt sievietes

sirdi.

Viņa vēl arvien negribēja nosaukt savu vārdu: «Jums es esmu Svešzemniece un tāda palikšu visu mūžu.» Taču šad tad viņa atrakstīšot Balzakam, lai viņam atgādinātu, ka viņā mīt dievišķa dzirksts. Svešzemniece nojauta, ka viņas iemīļotākajam autoram ir «eņģeļa dvēsele», kas spētu saprast viņas «ugunīgo dvēseli». Dzīvodama tūkstoš ljē attālumā, viņa gribēja kļūt par Balzaka sirdsapziņu un atklāt viņam mūžīgo patiesību. «Pāris vārdu lieciet iespiest avīzē «La Quotidienne»[50], lai es gūtu pārliecību, ka esat manu vēstuli saņēmis un varu Jums rakstīt bez bažām. Parakstiet: O. B.»

Šī noslēpumainība, eņģeliskais tonis, pacilātais stils pārāk labi atbilda dažām Balzaka pastāvīgām prasībām, lai viņš palaistu garām šādu izdevību. 1832. gada 9. decembrī «La Quotidienne» bija ievietots neliels sludinājums: «De B. kungs viņam adresēto sūtījumu ir saņēmis; viņš tikai šodien varēja to paziņot ar šīs avīzes starpniecību un nožēlo, ka nezina, kur adresēt atbildi.» Tad korespondente atklāja savu inkognito. Tā bija grāfiene Evelīna Hanska, dzimusi Rževuska, cēlusies aristokrātiskā, ar Krieviju saistītā poļu ģimenē; 1819. gadā Evelīna bija apprecējusies ar Venceslavu Hanski, muižniecības maršalu Volīnijā, kurš bija divdesmit divus gadus vecāks nekā viņa. Evelīnas vecākā māsa Karolīna*, izcili skaista un gudra sieviete, bija pametusi savu pirmo viru — piecdesmit gadus veco Žeromu Sobanski un aizgājusi pie krievu ģenerāļa Vita, ar ko dzīvoja atklāti piecpadsmit gadus. Sī «oficiālā sakara» laikā viņa bija koķetējusi gan ar Mickeviču, gan ar Puškinu un tuvinājusi abus vienu otram. Cars Karolinu uzskatīja par bīstamu un tikpat neuzticīgu mīlestībā kā politikā. Sīs ģimenes sievietēm patika izcili cilvēki. Evelīnu uzskatīja par uzticamāku nekā Karolīnu.

Venceslavam Hanskim Ukrainā piederēja muiža Ver-hovņa ar 21000 hektāru zemes un 3035 dzimtcilvēkiem. Balzaks savā jaunajā iekarojumā saskatīja kaut ko līdzīgu austrumu pasakai. Viņa pašlepnums, ko bija aizvainojusi neveiksme ar marķīzi de Kastrī, tagad guva lielisku gandarījumu. Šeit likās savienots viss: jaunība (Hanska kundze, kurai īstenībā bija trīsdesmit trīs gadi, teica, ka viņai esot divdesmit septiņi), skaistums (par to Balzaks nešaubījās), pasakainas bagātības un vecs vīrs. Viņa dēļ vajadzēja ievērot zināmu piesardzību. Drīz vien tika atrasta uzticama līdzzinātāja šveiciete Anrieta Borela, saukta par Liretu, Hanska kundzes meitas Annas audzinātāja; no pieciem Evelīnas bērniem Anna vienīgā bija palikusi dzīva. Audzinātāja bija ar mieru saņemt uz sava vārda vēstules, kuras slavenais rakstnieks divkāršā aploksnē sūtīs romantiskajai muižkundzei.

Romānu rakstniekam ir pārmaiņus simt siržu. Sveš-zemniecei Balzaks izvērtās pavisam citāds nekā tas, ko viņš tēloja Ežēnam Sī un Lotūr-Mezrē. Vai tā ir Mēdīšanās jūtās? Nemaz ne. Dedzīga sirds, šķīsta iztēle, tikls maigums, sajūsma, kuru Balzaks aprakstīja, — tas viss patiesi veidoja vienu no viņa daudzajiem aspektiem. Zemes virsū mīt, — viņš rakstīja nepazīstamajai, — no debesīm padzīti nelaimīgi trimdinieki, kas sastapušies iemīl viens otru. Viņi abi esot šīs cilts piederīgie.

Versmainajā kaujā, ko es izcīnu, smagajā darbā, nebeidzamajos meklējumos šajā vienmēr satrauktajā Parīzē, kur politika un literatūra man paņem septiņpadsmit astoņpadsmit stundas diennaktī, es, nelaimīgs cilvēks un ļoti atšķirīgs no tā, kādu visi iztēlojas rakstnieku, pārdzīvoju burvīgas stundas, par kurām man jāpateicas Jums. Aiz atzinības biju

vi■ 111 jjs Jums «Privātās dzīves ainu» ceturto sējumu, liekot Jūsu zīmoga m ■.piedūmo pēdējās ainas virsrakstā, jo tieši šo ainu es rakstīju, kad -nu mu Jūsu pirmo vēstuli. Taču kāda persona, kura man ir tik tuva i i māte un kuras untumus un pat greizsirdību man vajag respektēt, pie-IH.isija, lai šis manu jūtu mēmais apliecinājums tiktu svītrots. Izstāstu ļums vaļsirdīgi gan par veltījumu, gan par tā noņemšanu, jo domāju, ka Jūs esat cēlsirdīga un nebūtu vēlējusies pieņemt cieņas apliecinā-mmu, kurš skumdinātu personu, kas ir tikpat cildināma un godājama l a tā, kura man dāvājusi dzīvību, jo viņa man palīdzēja noturēties nelaimju jūrā, kurā es jaunībā tikko nenoslīku. ..

Šī persona, protams, bija Dilecta. Balzaka aizkustinoši <11 tēlotā cieņas pilnā attieksme pret viņu visumā atbilda patiesībai. «Mūžīgās saites un sarautās saites.» Mazāk paliesi viņš atainoja savu vientuļo dzīvi un briesmas, kas viņam draudot politiskajā cīņā. «Būdams uzvarētas partijas vidutājs, visu cildeno un reliģisko ideju paudējs, esmu jau iemantojis daudz naidnieku. Jo vairāk vieni cer no manas balss, jo vairāk citi tās baidās.» Lai panestu smago darbu nastu un skaudros sarūgtinājumus, rakstniekam vajadzīga, — viņš izteicās, —■ pielūgtas un godātas sievietes līdzjūtība. Verhovņas muižkundze pilnīgi varētu uzņemties šo jauko lomu. Viņa jau gandrīz padevās kārdinājumam, bet tad pēkšņi viņā modās neuzticība, saņemot ar citu rokrakstu un citādā stilā rakstītu, ar melnu zīmoglaku aizzīmogotu vēstuli. To bija rakstījusi Zilma Karo, kas tanī laikā valkāja sēras; Balzaks reizēm uzdeva viņai atbildēt uz vēstulēm, kuras saņēma no nepazīstamām sievietēm.

Balzaks Hanska kundzei 1833. gada janvāri:

Jūs baidāties tikt izjokota? Un no kā? No nabaga cilvēka, kurš vēl vakar bija un rīt būs savas sievišķīgās kautrības, bikluma un paļāvības upuris. Neuzticīgi Jūs prasāt paskaidrot divus atšķirīgos rokrakstus; man ir tik daudz atšķirīgu rokrakstu, cik gadā ir dienu, un tomēr es esmu vispastāvīgākais cilvēks pasaulē. Mainīgumu rada mana iztēle, kas spēj sadomāt it visu un palikt neaptraipīta .. .

Paskaidrojumam trūka ticamības, un Balzaks ātri pārgāja uz citu tematu, ierunājās par «Luiju Lambēru», ko pašreizējā formā uzskatīja par «nelaikā dzimušu», un izteica apņēmību pārstrādāt šo romānu. Patlaban (1833. gada jahvārī) viņš nobeidza «pilnīgi evaņģēlisku darbu», kas viņam šķita «poetizēta Jēzus Kristus atdarināšana» *.

Runa bija par «Lauku ārstu», kuram vajadzēja sekot «Kaujai». No tās Balzaks vēl nebija uzrakstījis nevienu lappusi, taču sīki aprakstīja nākamo grāmatu.

Man jāpanāk, lai vienaldzīgs lasītājs, sēdēdams savā atzveltnes krēslā, redzētu apkaimi, paugurus, cilvēku masas, stratēģiskās norises, Donavu, tiltus, apbrīnotu šīs cīņas detaļas un kopumu, dzirdētu artilērijas dārdus, ieinteresēti sekotu karaspēka kustībai kā uz šaha galdiņa figūrām, redzētu visu, izjustu katrā šā milzīgā korpusa sastāvdaļā Napoleonu, ko es tieši neparādīšu vai arī ļaušu saskatīt, vakarā ar laivu braucot pāri Donavai. Nevienas sievietes sejas; tikai lielgabali, zirgi, divas armijas, uniformas. Pirmajā lappusē lielgabals grand, pēdējā tas apklust. Jūs lasīsiet, šāviņu dūmos ietīta, un, aizverot grāmatu, Jums būs tāda sajūta, ka esat domās skatījusi un atcerēsieties kauju, it kā pati būtu tanī piedalījusies ...

Kādas masas jāpārcilā! Un cik ļoti ģeniālajam «nabaga cilvēkam» nepieciešama uzmundrinoša balss, kas viņu ievirzītu vīrieša cienīgā dzīvē, «ļaujot plūkt pa ceļa malu kaisles ziedus». Kopš agras jaunības viņš ir ilgojies pēc jaunas un skaistas sievietes mīlestības. Mīlestību viņš ir guvis, taču sieviete diemžēl nebija vairs jauna. «Nepazīstamā, es Jūs mīlu, tas var likties dīvaini, bet ir tikai manas līdz šim nepiepildītās un nelaimīgās dzīves dabisks rezultāts.» Hanska kundzei šī spēle uzreiz iepatikās. Viņa izjautāja par Balzaku ceļotājus, kas atgriezās no Francijas. Viņai stāstīja, ka rakstnieks esot dzērājs («Es dzeru tikai kafiju»), ka viņš draudzējoties ar netikļiem, piemēram, ar Ežēnu Sī («Ežēns Sī ir jauks un patīkams jauneklis, kas tikai forsē ar iztēlotu netikumību»), ka viņš pastāvīgi ejot sabiedrībā (jā, bija laiks, kad Balzaks mēdza uzkavēties pie draugiem tālu pāri pusnaktij un stāstīja dažādus amizantus notikumus; tagad viņš no tā ir atteicies, lai netiktu uzskatīts par vienkāršu uzjautrinātāju), turklāt «pēc lielās vilšanās, par ko runā visa Parīze» (neveiksmīgais romāns ar marķīzi de Kastrī) viņš no jauna atgriezies vientulībā un klusībā pie neatlaidīga darba.

1833. gada pirmajos mēnešos Balzaks patiesi strādāja apbrīnojami daudz. «Luiju Lambēru» laida klajā 31. janvārī, un kritika tūlīt to saplosīja. Tas jau bija gaidāms. Lai lasītāju saviļņotu abstraktas idejas, tās jāiemieso leģendā vai stāstā. «Luijs Lambērs» bija neapstrādāta, ne-noslīpēta, dzīvā tēlā neiekļauta doma. Taču uzticīgā Zilma vērtēja šo grāmatu, «neņemot vērā draudzības jūtas, kādas manī ir pret Jums, daudz augstāk nekā Gētes «Paustu»». Laikam gan «draudzības jutām» šaja vērtējuma bija lielāka loma, nekā Zilma Karo kundze domāja.

Balzakam skarbi tika atgādināts par neizpildītajām līgumu saistībām. «Revue de Paris» neatlaidīgi pieprasīja noveles, uz kurām redakcijai bija tiesības, jo tā ik mēnesi maksāja rakstniekam honorāru. Balzaks steigā nobeidza pirmo epizodi no sen iecerētā «Trīspadsmitu stāsta». Sižets bija autoram īsti pa prātam. «Impērijas laikā Parīzē sastapās trīspadsmit cilvēki. . . visi pietiekami stipri, lai paliktu uzticīgi kopīgam nodomam, pietiekami godīgi, lai cits citu nenodotu. . .» Brāzmaina enerģija, tieksme pēc varas, slepenas apvienības — Balzakam vienmēr ir patikuši šie temati. Viņa tēvs brīvmūrnieks bieži bija stāstījis dēlam par apslēptiem spēkiem sabiedrībā. Brīvmūrniekus un amatnieku apvienību strādniekus vienoja zināmas saites. Visu Franciju pārklāja šādas slepenas apvienības, kas cita citai sniedza atbalstu. Kādreizējais katordznieks Vi-doks, vēlāk kļuvis par slepenpolicijas priekšnieku, publicēja «Memuārus», no kuriem lasītāji dabūja zināt, ka noziedznieku pasaulē valda nesalaužama solidaritāte.

Slepenas apvienības atbilst mūžsenākajām cilvēcisku būtņu prasībām. Noslēpumu uzticēšana un maģiskas saites atklājas pat vissenākajās civilizācijās. Balzakam vairāk nekā jebkuram citam patika iztēloties vienu vai vairākus cilvēkus, kas, līdzīgi dieviem, valdīja pār Parīzi un visu pasauli. Ar lielu sirdslīksmi viņš radīja Feragisa tēlu, skarbu, nevaldāmu pārcilvēku, bandas vadoni, vienu no Trīspadsmitiem; «Revue de Paris» lasītāji ar tikpat lielu prieku lasīja šo fantastisko stāstu, kura darbība norisinājās viņu pašu sabiedrībā un laikmetā. «Tūkstots un vienas nakts» pasaka nonāca Parīzē. Pa tās ielām naktīs klīda trīspadsmit taisnības aizstāvji. Neviens, kas sāka lasīt «Feragisu», nespēja no grāmatas atrauties. Blē cietoksnī ieslodzītā Bērī hercogiene arī lasīja «Feragisu» un lika savam ārstam doktoram Menjēram, Balzaka draugam, aizrakstīt autoram un pavaicāt, kā beidzas šis sātaniskais stāsts.

Doktors Men jērs Balzakam:

Jūsu darbu lasot, tika lietas asaras un skanēja nopūtas. . . Paldies, burvi, Jūs gūstekņiem esat īsta providence.

Balzakam šie vardi glaimoja, viņš iepriecināts atbildēja:

Dārgais Menjēr, būt gūstekņu providencei ir visskaistākais uzdevums pasaulē, un iespēja sniegt mierinājumu kādai no eņģeliskajām būtnēm, kuras sauc par sievietēm, kad vienalga, aiz kāda iemesla viņa cieš, ir man vērtīgāka par katru iespējamo slavu.

Rakstnieks pieteica jaunu epizodi no «Trlspadsmitu stāsta» ar virsrakstu — «Nepieskaries āvai!». Tā bija nākamā «Hercogiene de Lanžē». Šajā darbā autors paredzēja atainot savu neizdevušos romānu ar Anrietu de Kastrī. Balzaks gatavoja iztēlē cietsirdīgu atriebību, likdams Trīspadsmitiem apzīmogot ar sakaitētu dzelzi augstprātīgo koķeti. Pēc tam autors viņu glābtu, aizsūtīdams uz karmelitu klosteri (tāds atradās netālu no Kasīnī ielas, mūķeņu dziedāšana aizkustināja Balzaku).

Taču viņš atzinās, ka šī «ideju fabrika» viņu galīgi novārdzinājusi. Lai izturētu neganto darba slodzi, Balzaks jau kopš tām dienām, kad vēl dzīvoja mansardā, lietoja stimulējošus līdzekļus, it īpaši kafiju, kas aizdzina miegu. Kafija, kādu dzer parastie mirstīgie, iedarbojas tikai divas trīs nedēļas: «Par laimi, ar to pietiek, lai komponētu operu», sacīja Rosini. Balzaks paildzina iedarbību, dzērienu pastiprinot. Viņš ir atklājis: pirmkārt, ka pēc turku parauga sasmalcināta kafija ir garšīgāka nekā malta; otrkārt, ka tā ir iedarbīgāka, ja to aplej ar aukstu, nevis ar verdošu ūdeni; treškārt, ka iedarbību var paildzināt pat vienu vai divām nedēļām, ja samazina ūdens daudzumu, tā ka rodas kaut kas līdzīgs kafijas koncentrāta biezenim. Ja tādu iebauda tukšā dūšā, tad kafija apdedzina kuņģa sieniņas, savelk tās, žņaudz. «Un tad viss sāk darboties: domas sakustas kā Lielās armijas bataljoni kaujas laukā, un kauja norisinās. Ar plīvojošiem karogiem kaujas kārtībā uzsoļo atmiņas; lieliski auļo salīdzinājumu viegla kavalērija; ar apkalpi un lādiņu kartušām piesteidzas loģikas artilērija; kā strēlnieki trauc asprātības.» [51] īsi sakot, papīrs noklājas ar tinti, tāpat kā kauja nobeidzas melnos pulvera dūmos. Grāmata top, un rakstnieka sirds plok.

Literārā Parīze vēl vairāk nogurdināja Balzaku un viesa viņā riebumu. «Kādi dubļi!» Viņš rakstīja Svešzemniecei

(loti nepareizi) par Viktoru Igo, kas, «apprecējies aiz mīli stibas, jauku bērnu tēvs, tagad tīksminās necienīgas kurtizānes skavās». Viņu pašu, Balzaku, debesis paglābušas no šī muklāja, dāvājot dažus cildenus draugus; tie bija Dilecta, dāma no Angulemas (Zilma Karo), gleznotājs ' īgists Boržē, māsa Lora un tagad — mīļotā Svešzemniece. Ak, lai viņa biežāk atraksta!

Sirsnīgi lūdzu Jūs, pastāstiet man sīki jo sīki, glāsmaini un jauki, lūs tik lieliski tā protat: kā norit Jūsu dzīve stundu pēc stundas, ļaujiet man saskatīt visu. Aprakstiet telpas, kurās Jūs dzīvojat, pat mēbeļu Krasu... Dariet tā, lai, domās Jums pievēršoties, es Jūs sastaptu visur, lai es Jūs redzētu, noliekušos pār izšuvumu, pār aizsāktu ziedu, lai es redzētu katru Jūsu stundu. Ja Jūs zinātu, cik bieži nogurusī doma grib atpūsties, bet kaut kādā rosībai Cik daudz laba man dara liegs sap-ņojums, kas sākas šādi: «Patlaban viņa ir tur, viņa aplūko to vai citu priekšmetu!» Es taču uzskatu, ka doma spēj pārvarēt un uzveikt attālumus! Tie ir mani vienīgie prieki nepārtrauktajā darba jūgā . ..

Un kādi darbi tie bija! Balzaku aizrāva vēlēšanās radīt kolosālu pieminekli, un tai pašā laikā viņu tirdīja vajadzība pēc naudas, tāpēc viņš parakstīja līgumus ne vairs par atsevišķiem romāniem, bet par veselām sērijām: ar Goslēnu par «Filozofiskām skicēm», ar Mami par «Tikumu skicēm». Kaut gan Balzaks bija apveltīts ar neticami lielām darba spējām, tomēr šādas saistības arī viņš nespēja pildīt. Viņš apsolīja desmit sējumus. Viņš rakstīja dienu un nakti, bet, kad pienāca grāmatas nodošanas termiņš, tā nebija gatava. Tad viņš strādāja ar pārcilvēcisku piepūli.

Balzaks Zilmai Karo:

Teikšu Jums, ka esmu iegrimis pārmērīgā darbā. Es dzīvoju kā mehānisms. Gulēt eju sešos septiņos vakarā kā vistas; vienos no rīta mani atmodina, un es strādāju līdz astoņiem, tad vēl stundu pusotras paguļu, pēc tam iekožu vieglas brokastis, tasi tīras kafijas, un no jauna iejūdzos daibā līdz četriem; pieņemu kādu apmeklētāju, eju vannā vai pats kaut kur aizcilpoju un, paēdis pusdienas, liekos gulēt. Tā man jādzīvo vairākus mēnešus, citādi uzņemtās saistības mani nogremdēs. Ienākumi aug lēnām, parādi ir nelokāmi un stabili. Tagad esmu pārliecināts, ka tikšu pie lielas bagātības, taču uz to vēl jāgaida un jāstrādā trīs gadi; visu vajag pārveidot, pārlabot, izvērst monumentālu; nepateicīgs darbs, turklāt bez tūlītējiem rezultātiem ...

Arī sievietes kāroja laupīt viņam tik vērtīgo laiku. Gan ne Kastrī kundze: «Nedzirdēts saltums pakāpeniski nomaina jūtas, kuras es uzskatīju par kaislību šīs sievietes sirdī; sākumā viņa taču izturējās pret mani diezgan cildeni.» Toties hercogiene d'Abrantesa, apvaicājusies Balzakam, vai viņš vēl ir dzīvs, sūdzējās, ka neredzot viņu biežāk. Prātīgā Zilma piekodināja Balzakam izturēties piesardzīgi pret Žirardēniem: «Viņš pats ir spekulants . . . Viņa ir nejūtīga ... Ja Jūs vienmēr saietos ar tādiem vienkāršiem un veselīgi domājošiem cilvēkiem kā mēs, Jūs būtu daudz laimīgāks, kaut arī Jūsu stāstu nokrāsa tāpēc kļūtu varbūt mazliet bālāka!» Ikviena rakstnieka draugi mēdz tam ieteikt satikties tikai ar viņiem. Ārsts Nakārs jau nezin kuro reizi Balzakam deva padomu atpūsties. 1833. gada aprīļa otro un maija pirmo pusi Balzaks pavadīja Angulemā.

Kad rakstnieks atgriezās Parīzē, viņam atkal uzbruka milzīgas nepatikšanas. Jaundibinātais žurnāls «L'Europe littéraire» bija uzaicinājis Balzaku iesniegt savus darbus, viņš jau bija nodevis redakcijā spožu etīdi Lavatera garā «Gaitas teorija» un gatavoja tam pašam žurnālam jaunu «Provinces dzīves ainu» — romānu «Eiženija Grandē». Grā-matizdevēji Goslēns un Mame, saniknoti par šādu neuzticību, draudīgi vicināja neizpildītos līgumus. Mame pārtrauca ar Balzaku visus diplomātiskos sakarus un iesūdzēja viņu komerctiesā. Balzaks mēģināja atriebties diezgan bērnišķīgi: viņš aizgāja pie tipogrāfa Barbjē (sava bijušā kompanjona, tipogrāfijas pārņēmēja), lai izjauktu «Lauku ārsta» salikumu. Tas bija atklāts karš, taču rakstnieks tanī varēja tikai zaudēt, jo taisnība nebija viņa pusē. Pēc tam Balzaks lūdza iejaukties Loru d'Abrantesu, kurai savā laikā bija stādījis priekšā Mami, kas tagad izdeva viņas darbus. Hercogiene esot, pēc viņa izteiciena, aizstāvējusi Balzaku «kā māsa būtu aizstāvējusi mīļotu brāli». Lora d'Abrantesa pārliecināja Mami, ka «Lauku ārsts» būs visskaistākā grāmata pasaulē. Toties viņa izteica vēlēšanos, lai Balzaks viņu apmeklē vientuļajā mājoklī, «stundā, kad nav vairs īsti diena un kad nav vēl arī satumsusi nakts . . . Atbrauciet drīzāk un, galvenais, paļaujieties uz mani kā uz savu labāko draugu.» Taču viņš neaizbrauca, nepateicās hercogienei un pat gluži neloģiski noliedza starpnieci, ko pats bija lūdzis iejaukties.

Balzaks hercogienei d'Abranlesai:

Jūs esat man izdarījusi nožēlojamu pakalpojumu, runājot par manu darbu ar necienīgo bendi, kura vārds ir Mame; uz viņa sirdsapziņas ir «Imidžu asinis un bankroti, lai tad viņš pievieno tām asarām, ko lējuši vi 1,1 a izputinātie ļaudis, arī viena nabadzīga darba rūķa sarūgtinājumu. Izputināt mani viņš nevarēja, man nekas nepieder; viņš centās mani nomelnot, mocīja mani. Neeju pie Jums tādēļ, lai nesastaptu to karā-lavu putnu ...

Šādi neapvaldīti vārdi neuzlaboja Balzaka stāvokli, un pieaicinātie šķīrējtiesneši atzina viņu par vainīgu. Rakstnieks mierinājās ar domu par slavu, ko viņam sagādās «Lauku ārsts», kas beidzot nāca klajā 9. septembri. «Nudien, man liekas, tagad varu mirt mierīgi, jo esmu dāvājis savai zemei kaut ko lielu. Šī grāmata, pēc manām domām, ir vairāk vērts nekā likumi un uzvaras kaujās. Tā ir Evaņģēlijs darbibā.» «Lauku ārsts» nebija parasts romāns. Doktors Benasi, izcils ārsts, kas aiz noslēpumainiem iemesliem uzmeklējis nomaļā Alpu nostūrī «tumsu un klusumu», laipni uzņem viesi majoru Ženestā kalnu ciemā, ko pats izglābis no bojā ejas. Doktors iepazīstina viesi ar ciema iedzivotājiem: ar kirē Žanvjē, ar aizkustinošo Kaprača meitu (vienai no romāna personām Balzaks dāvājis viņam svēto Evelīnas vārdu), ar veco Napoleona zaldātu Goglā. Benasi izklāsta paša Balzaka politiskos uzskatus. Viņš ir vispārēju vēlēšanu tiesību pretinieks un paredz, ka buržuāziskā liberālisma panākumi drīz novedīšot pie ilgas cīņas starp buržuāziju un tautu, kas tanī saskatīšot jaunu, tikai sīkumaināku aristokrātiju. «Pieņemsim, ka Francijā būs simt peru, tie radīs simt sadursmju.» Atceliet peru titulu; visi bagātnieki kļūs par privileģētiem ļaudīm; sociālā nevienlīdzība pavairos sadursmju iemeslus.

Šajā romānā Balzaks atklājas nevis kā reakcionārs, bet kā radošs revolucionārs. Viņš konstatē, ka daudzi iedzīvotāji pamet laukus, bīstami pieaug no ierastās vides atrauto un sarūgtināto skaits. «Cilvēks, kas gribēja būt sava laika franču sabiedrības precīzs aprakstītājs un reizē tās domu valdnieks, nevarēja palikt vienaldzīgs pret šādām parādībām,» Bernārs Gijons dibināti aizrādījis savā grāmatā «Balzaks un lauku dzīve». Viņa romāna varonim Benasi izdevās atveseļot dzīvi mazā Francijas nostūrī. Kādā veidā? Vispirms ar reālajām prasībām atbilstošu rīcību. Vajag izdot likumus ne eņģeļiem, ne briesmoņiem, bet zemniekiem, kādi viņi ir. Viņu skarbums izskaidrojams ar viņu skarbo dzīvi. Svarīgi ir viņiem iekalt interešu kopības apziņu. Tagadējie relormatori ir vienis prātis ar

Balzaku: asociācija, kooperācija, lauku saimniecību palielināšana. To visu var veikt tikai ar milzīgu pacietību. Lai gūtu panākumus šādā pasākumā, Benasī saka, «ik rītu pieceļoties jāatrod sevī pietiekami daudz tās šķietami nenozīmīgās vīrišķības, ar kādu skolotāji nemitīgi atkārto vienu un to pašu».

Lasītājs piedalās zemnieku vakarēšanā. Ierakušies sienā, Benasī un viņa viesis noklausās brīnumainas tautas teiksmas, kā, piemēram, par drošsirdīgo kuprīti. Pēc tam vecais zaldāts stāsta par imperatoru: «Redziet, draugi, Napoleons piedzima Korsikā, tā ir franču sala, ko silda Itālijas saule...» Un tad, ar naivu poētismu apdvesta, risinās gigantiskā epopeja. Garajai epizodei nav nekāda sakara ar grāmatas sižetu. Iespējams pat, ka autors to bija sacerējis izdaudzinātajai «Kaujai»; šī epizode guva milzīgus panākumus un vairākkārt tika izdota atsevišķi. Galu galā Ženestā noklausās Benasī atzīšanos; kā zināms, tā uzglabājusies divās versijās: pirmajā, ko Balzaks uzrakstīja tanī laikā, kad dusmoja de Kastrī kundzei, viņa varoni doktoru Benasī novedusi izmisumā kāda cietsirdīga koķete; otrajā versijā romāna varonis atrautībā no pasaules izpērk jaunības grēku, kas darījis nelaimīgas divas meitenes. Visumā diezgan nesakarīgi konstruētajam romānam tomēr piemīt savdabīgs valdzinājums.

Zilma Karo izteicās ļoti atzinīgi par «Lauku ārstu»: «Brīnišķīgi! Man ļoti patīk, kad Jūs tā rakstāt.. . Romānā nav nekādu sevišķu asprātību, tas manās acīs vērš to tik skaistu.» Plašajai publikai un kritikai tieši tas nepatika. Sievietes jaunajā romānā neatrada to, ko parasti meklēja Balzaka darbos. Rakstnieka politiskie pretinieki uzgavilēja.

Balzaks Hanska kundzei:

Visas šejienes avīzes uzbrūk «Lauku ārstam». Katra cenšas asi iedzelt.

Feļetonisti rakstīja, ka Balzaks labi pārzinot mežkopības darbus, lauksaimniecību un lauku apgabalu pārvaldīšanu, bet no viņa esot gaidīts romāns, nevis higiēnas, politikas un morāles maisījums. Balzaks turējās pretī. Viņš bija pārliecināts, ka, tāpat kā Voltērs, kādā jaukā dienā pakļaus Eiropas intelektuālo pasauli, pārliecināts, ka lasītājs atklās «Lauku ārstā» Evaņģēliju darbībā; Balzaks nešaubījās, ka grāmatai piešķirs Montiona prēmiju. Fran-■ 11«is akadēmija diemžēl izlēma citādi.

Grāmatas priekšvārdos, kurus Balzalcs nekad nepubli-(eja, viņš apgalvo, ka nav parakstījis romānu ar savu vardu, lai nesaņemtu Montiona prēmiju: «Ja gadītos, ka akadēmiķi viņu apbalvotu ar kaut kādu summu, viņa patmīļa ļoti ciestu; autors nodomātu, ka sacerējis tikai blēņas, lnrpretī viņš ir tiecies iesildīt vienkāršas dvēseles, kuras spēj saviļņot necila labestības poēzija...» Balzaks gan zobojās par nelaiķa Montiona muļķīgo labdarību, taču jutās dziļi sāpināts, ka darbu, kam viņš bija veltījis tik daudz pūļu, uzņēma tik naidīgi; viņš atkal vēlējās aizbēgt no Parīzes.

Lai gūtu mierinājumu, Balzaks nolēma beidzot satikties ar Svešzemnieci. Evelīnai Hanskai bija izdevies pierunāt vīru, lai tas aizved viņu uz Šveici, uz audzinātājas Anrie-tas Borelas dzimto pilsētu Nevšatelu. Tanīs laikos katrs krievu bagātnieks, ceļodams pa ārzemēm, vadāja līdzi veselu svītu. Anna Hanska, viņas audzinātāja, divas vecas radinieces, kalpotāji, visa Verhovņa apmetās Nevšatelā, Andriē mājā, kas atradās pretī viesnīcai «Piekūns». Gaidīdama tur Balzaku, Svešzemniece viņam rakstīja, ka baidoties no viņa. Par viņu tik daudz mēļo! Vai viņš neesot viltnieks, salts aprēķinātājs?

Balzaks Hanska kundzei:

Ak, mana nepazīstamā mīlestība, nebaidieties no manis, neticiet nekam ļaunam, ko par mani runā! Es esmu kā bērns, tas ir viss, tikai varbūt mazliet aušīgāks bērns, nekā Jūs domājat; toties esmu tikpat tīrs kā bērns un arī mīlu kā bērns. . . Sieviete vienmēr ir bijis mans sapnis, taču vienmēr esmu izstiepis rokas pretī vienīgi ilūzijām ...

Jā, viņš ieradīsies; pēc tik smagām cīņām viņam nepieciešama atpūta; viņš pieņems citu vārdu, piemēram, marķīza d'Antraga vārdu. «Visi kļūs vērīgi, dzirdot de Balzaka kunga vārdu, bet kas pazīst d'Antraga kungu? Neviens.» Balzaks tik ļoti bija pieradis dzīvot iztēlē, ka jau aprakstīja viņu satikšanos: «Es jau redzu Jūsu ezeru, un reizēm man ir tik spēcīga nojauta, ka esmu pārliecināts: ieraudzīdams Jūs īstenībā, es iesaukšos: «Tā ir viņa! Viņa, mana mīlestība, tā esi Tu! .. .»

Radās lielisks iegansts, lai attaisnotu Balzaka ceļojumu, nemodinot nekādas aizdomas. Viņš loloja domu par milzīgu veikalniecisku darījumu: pārdot grāmatas par vienu franku pēc abonementiem, īsi sakot, radīt kaut ko līdzīgu «grāmatnieku klubam». Katru mēnesi nāktu klajā viens romāns, metieni būtu milzīgi; Balzakam jau bija kompanjoni. Viņš piedāvāja akcijas Zilmai, Sirvilam. Taču šim pasākumam bija vajadzīgs īpašs papīrs, plāns un stiprs, līdzīgs Ķīnas papīram, ko varētu ražot Bezansonā. Kas var būt vieglāk nekā aizbraukt no Bezansonas uz Nevšatelu? Toties pati satikšanās nelikās tik viegla. Balzaks zināja tikai to, ka Svešzemniece apmetusies viesnīcā «Piekūns». Kā viņam pazīt mīļoto? Pēc desmit gadiem (1844. gada 29. februārī) Balzaks atgādināja Hanskai to mirkli, kad bija viņu ieraudzījis iztālēm pirmo reizi.

Ak, jūs vēl arvien nezināt, ko es pārdzīvoju, kad, stāvēdams pagalmā, kura sīkākais olis, sakrauto dēļu kaudze un ratu nojumes man iespiedušās atmiņā uz mūžu, es ieraudzīju kādu seju pie loga! . . . Nejutu vairs savu ķermeni, kad Jūs uzrunāju, biju kā sastindzis. Sis stingums, kurš bija kā brāzmains strauts, kas uz mirkli aptur straujo plūsmu, lai pēc tam trauktu ar jaunu spēku, ilga divas dienas. «Ko viņa par mani domās?» es kā neprātīgs bažīdamies nemitīgi atkārtoju.

Todien Hanska kundzei mugurā bija tumši violeta kleita, un Balzaka mīļākā krāsa bija violeta. Tikko ieradies Nevšatelā, viņš aizsūtīja Svešzemniecei īsu vēstulīti uz Anrietas Borelas vārda.

No vieniem līdz četriem došos pastaigā pa pilsētas apkaimi. Visu laiku aplūkošu ezeru, ko nemaz nepazīstu. Varu palikt šeit tik ilgi, kamēr Jūs te būsiet. Atrakstiet pāris vārdu, vai varu Jums droši rakstīt šeit pastā uz pieprasījumu, jo baidos Jums sagādāt kaut mazākās nepatikšanas, un, lūdzu, paziņojiet, kā pareizi rakstāms Jūsu uzvārds.

Domāju par Jums ar nebeidzamu maigumu. Kopš izbraucu no Parīzes, līdz šim brīdim nav aizritējis neviens mirklis, ko nepiepildījāt Jūs, un uz Jūsu ieteikumu es apjūsmoju Travērās ieleju. Tā patiesi ir burvīga.

Ir uzglabājies nostāsts, ka šīs pastaigas laikā Balzaks ieraudzījis kādu dāmu, kas lasījusi grāmatu. Viņai nokritis mutautiņš. Balzaks piegājis pie lasītājas un ieraudzījis, ka tai rokās bijis viņa romāns. Tas abiem bijis saviļņojošs mirklis — pēc pacilātā tonī ieturētās sarakstes pēkšņi sastapties aci pret aci dzīvām būtnēm. Kaut gan Svešzem-riiece savā pirmajā vēstulē bija rakstījusi: «Jūsu izskats droši vien nemaz neliek nojaust Jūsu liesmaino iztēli,» --lotnēr viņa nebija sagaidījusi ieraudzīt šādu zemu resnīti bez priekšējiem zobiem, ar izspūrušiem matiem, bet, kā notika vienmēr, Balzaka inteliģentā seja, ugunīgais skali ens, labsirdīgais smaids un kvēlā daiļrunība drīz vien izdzēsa pirmo nepatīkamo iespaidu. «Laikam gan visā pasaulē nav otra tik sprigana un asprātīga cilvēka,» viņa nodomāja. Balzaks savukārt ieraudzīja sievieti ar kuplu, kārdinošu augumu, izliektu pieri, patuklu kaklu, jutekliskām lūpām. Viņa izskatījās «neatkarīga un lepna, ar augstprātīgu un baudkāru izteiksmi sejā», viņas nepareizā izruna Balzaku apbūra. Viņš Svešzemnieci būtu dievinājis, kaut vai kā viņa izskatītos, taču tagad jutās patīkami pārsteigts. Kam pastāstīt par savu laimi, ja ne mīļajai māsai, kurai kopš bērnības bija uzticējis savus priekus un bēdas?

Balzaks Lorai Sirvilai 1833. gada 12. oktobri:

Atradu viņā visu, kas var glaimot neizmērojamai godkārei, kura mīt par cilvēku nosauktajā dzīvniekā, un, kā zināms, dzejnieks ir šīs sugas visgodkārīgākā pasuga; bet ko es runāju par godkāri, nē, no tās te nav ne jausmas. Esmu laimīgs, bezgalīgi laimīgs savās domās, un cits nekas man nav prātā. Diemžēl sasodītais vīrs piecas dienas neatkāpās no mums ne mirkli. Viņš staigāja no savas sievas brunčiem uz manu vesti un atpakaļ. Nevšatela ir mazpilsēta, kurā sieviete, turklāt dižciltīga ārzemniece, nevar spert ne soli, daudzu nepamanīta. Jutos kā uz karstām oglēm. Šķēršļi man nepatīk.

Galvenais tomēr ir, ka esam divdesmit septiņus gadus veca, apbrīnojami daiļa, ka mums ir viskrāšņākie melnie mati pasaulē, maiga, liega tumšmates āda, maza, skūpstiem radīta rociņa, jaunavīga, vientiesīga sirds — īsta Linjola kundze*, tik neprātīga, ka spēj visu acu priekšā krist man ap kaklu. Nemaz nerunāšu Tev par kolosālajām bagātībām. Kāda tām nozīme, ja to īpašniece ir īsts skaistuma šedevrs, ko varu salīdzināt tikai ar princesi Beldžozo, turklāt viņa ir daudz pārāka par šo princesi. Ilgu pilns skatiens, kurā reizēm iedzalkstās baudkārs spīdums. Esmu apskurbis aiz mīlestības ...

Ak dievs, cik skaista ir Travēras ieleja, cik burvīgs Bilas ezers! Tur, kā jau varēsi iedomāties, mēs lūdzām vīru parūpēties par brokastīm. Taču mūs varēja redzēt, un tad milzīga ozola paēnā mēs zagšus sniedzām viens otram pirmo mīlas skūpstu. Tā kā vīram drīz būs sešdesmit, es zvērēju gaidīt un viņa — glabāt man savu roku un sirdi. Vai tas nav jauki — vīru, kas man šķiet līdzīgs tornim, izkustināt no Ukrainas, turklāt likt viņam nobraukt sešsimt ljē, lai satiktos ar iemīļoto, kurš — grēka pagalei — braucis tikai simt piecdesmit ljē? ...

Virs (bajārs ar brillēm un kažokādas apkakli) bija uzņēmis labvēlīgi slavenā rakstnieka klātbūtni (protams, nejaušu!) un, gluži dabiski, pieķērās Balzakam. Hanskis izskatījās vārgulīgs; doma par drīzām laulībām ar viņa nākamo atraitni rakstniekam likās diezgan ticama. Kas tās būtu par laulībām! Ar īstu valdnieci, kas pavēlēja tūkstošiem dzimtļaužu! Balzaks un Hanska zvērēja viens otram uzticību. Abi kopā aizairēja Bilas ezerā uz kokiem apaugušo Senpjēra salu, kurai bija krauji krasti. Tūlīt viņi arī norunāja, ka Balzaks ziemsvētkos atbrauks satikties ar Hanskiem Ženēvā. Attiecības vajadzēja nostiprināt. Šoreiz pretēji de Kastrī kundzei dāma bija tā, kas izteica pārmetumus, ka viņš apmierinājies tikai ar skūpstu.

Ļaunā! Vai tad Tu neizlasīji manos skatienos, pēc kā es ilgojos? Neraizējies: manī dega visas alkas, kuras mīloša sieviete tiecas modināt iemīļotajā; un, ja neteicu Tev, cik karsti es ilgojos, lai Tu atnāktu kādu rītu, tad tikai tāpēc, ka biju apmeties ļoti nedrošā vietā. Tikai mājoklī slēpās briesmas. Citur tas varbūt bija iespējams. Toties Ženēvā, mana dievinātā, Ženēvā man mūsu mīlas labā būs vairāk viltīgas gudrības, nekā vajadzīgs desmit cilvēkiem, lai viņi būtu gudri! ...

Hanskai rakstnieks bija licies mazliet vulgārs. Tomēr viņa nojauta, ka Balzakam versmainās vitalitātes dēļ viss jāpiedod; viņš bija lielisks savā nesātībā, kad skatījās uz skaistu sievieti vai uz skaistu augli. Daiļrade šķita pārāka par tās radītāju, cildenāka, dziļāka, bet tā varēja tikai šķist. Jo darbus taču bija izauklējis to radītājs.

Atceļš Balzakam bija mokošs: viņam nelaimējās ar diližansiem, ar viņu apgājās it kā ar saini, un viņš ieradās Parīzē viss vienos zilumos; galvaspilsētā, kā vienmēr, rakstnieku sagaidīja finansiālas grūtības. «Šeit pretēji manām cerībām stāvoklis ir pavisam nelāgs. Ļaudis, kas ir man parādā un bija devuši godavārdu, ka samaksās, nav to izdarījuši. Toties mana māte, kura, kā es zinu, atrodas visai spaidīgos apstākļos, izturējās nepārspējami pašaizliedzīgi.» Negaidīti radās jauna cerība: Bešē kundze, grāmat-izdevēja Bešē meita un Pjēra Adāna Šarlē atraitne, valdzinoša un bagāta sieviete, bija pārņēmusi izdevniecības vadību un piedāvāja Balzakam nopirkt no viņa kopotu rakstu izdevumiem divpadsmit sējumus «Tikumu skiču», kuros ietilptu jau agrāk izdotās «Privātās dzīves ainas» un vēl neiespiestās «Provinces dzīves ainas» un «Parīzes dzīves ainas», par visu maksājot milzīgu summu — divdesmit septiņus līdz trīsdesmit tūkstošus franku. «Te nu gan būs ko iegaudoties visiem slaistiem, rējējiem, skribentiem! ... Mana dievinātā, mīļotā Eva, viss būs kārtībā!

\ 11,1 i pārsprāgs aiz skaudības!» Lieliskais līgums dotu ikstniekam iespēju dzēst visus parādus (protams, tikai no Mātes kundzei, kas bija ar mieru gaidīt) un samaksāt atkāpšanās naudu «bendesmaisam» Mamem, kas prasīja savu mārciņu gaļas*: «Trīs kardinālus»* vai līgumsoda naudu.

«Provinces dzīves ainu» otrā sējuma noslēgumam Bešē kundze lūdza autoru steidzami uzrakstīt vēl papildus as-loņdesmit lappuses. Balzaks vienā naktī uzmeta. īsu noveli — «Plaši pazīstamais Godisārs». Rakstnieks pats to uzskatīja par mazsvarīgu darbu. Tā varonis bija komivojažieris, viens no «modernajiem tipiem», ar kuriem Balzaks apbrīnojami ražīgi pildīja «Modes» un «Karikatūras» lappuses. Taču Godisāram, kura uzvārds atvasināts no diviem franču vārdiem, kas nozīmē «izsmiekls» un «vaļīgs joks», bija lemts ilgs mūžs. Komivojažierim buržuāziskās sabiedrības vēsturē ir sava nozīme. Vai viņš nav «posms, kas savieno laukus ar galvaspilsētu», cilvēks, kas Parīzes izgudrojumus ievieš atpalikušajā provinces dzīvē? Sākot ar 1830. gadu, viņš ne tikai pārdod cepures, kalikonu un Parīzes modes preces, bet arī izplata idejas. «Globuss», nopietns sensimonistu periodisks izdevums, kuru lasa Gēte un kurā raksta Sentbēvs, par daudziem saviem abonētājiem var pateikties nesalīdzināmā ceļotāja, savas kārtas ļaužu paraugtipa Godisāra kalambūriem, svētulīgajai sejai un rabiēiskai asprātībai.

Bramanīgā novele veltīta (gluži negaidīti) marķīzei de Kastrī. Balzaks tomēr bija viņai aizrakstījis niknu vēstuli, pilnu bargiem spriedumiem. Varbūt Svešzemnieces laipnā izturēšanās kā pretstats bija atdzīvinājusi Balzakā jau norimušās dusmas? Lai nu kā, taču šī vēstule marķīzi satrieca.

Marķīze de Kastrī Balzakam:

Cik šausmīgu vēstuli Jūs man atsūtījāt! Ar sievieti, kura tādu pelnījusi, vairs nevar satikties! Tāpat kā nevar satikties ar vīrieti, kurš tādu uzrakstījis! Jūs mani sāpinājāt; vai tad man vajadzēs atvainoties? Es daru aplami, Jums rakstīdama šajā drudžainajā satraukumā. Jus vel vairāk salaužat manu jau lauzto sirdi...

Svešzemniecei Balzaks lielījās, ka viņas dēļ upurējis de Kastrī kundzi. Īstenībā ķilda drīz rīmās un atkal nodibinājās vētraina draudzība. Balzaks nespeja pretoties nevienam kārdinājumam, un šinī mūža posmā viņam līdzās senajai, uzticīgajai, slimajai draudzenei de Bernī kundzei, kas vienmēr raizējās par viņu, bija slepens sakars ar «ļoti piemīlīgu būtni, visnaivāko radījumu pasaulē, kurš ir kā debesu dāvāts zieds; viņa nāk pie manis slepus, neprasa vēstules, nesagādā nekādas rūpes un saka: «Mīli mani vienu gadu! Es tevi mīlēšu visu mūžu!» Debesu dāvāto ziedu sauca par Mariju Luīzi Fransuāzu Daminuā, viņa bija godājamas tiesnešu ģimenes atvases Gija Difrenē laulātā draudzene. 1833. gadā viņai bija divdesmit četri gadi un viņa gaidīja bērnu no Balzaka. Rakstnieks viņai veltījis romānu «Eiženija Grandā», pie kura tolaik strādāja.

MARIJAI. Jūsu portrets ir šī darba skaistākais rotājums, Jūsu vārds lai būtu šeit kā vienmēr zaļojošs svētā bukša zars, norauts no nezināma koka, bet neapšaubāmi reliģijas svētīts un bijīgu roku vienmēr atjaunots, lai aizsargātu māju.

Ja Eiženijas Grandē portretā autors atspoguļojis Marijas Difrenē vaibstus, tad varam viņu iztēloties: «Eiženija bija liela un spēcīga, viņai nepiemita nekā no parastā glītuma, kāds patīk visiem,» — bet mākslinieks viņā atrada grieķisku daiļumu, ko apskaidrojis kristietības jūtu maigums; apgarotā piere slēpa veselu mīlestības pasauli un iedzimtu, pašas neapjaustu cildenumu. Bagātai iztēlei lieliski izdodas visu izdaiļot.

«Eiženija Grandē» bija iecerēta kā «Privātās dzīves aina», kurā visam vajadzēja risināties ap apbrīnojami balzakisku personāžu Grandē tēvu. Sī grāmata, kas gan aiz estētiskiem iemesliem (vienkārša kompozīcija, vienots sižets), gan aiz attēloto jūtu dziļuma (Eiženijas cēlā mīlestība, lielās Nanonas uzticība) bija un paliek viena no Balzaka slavenākajām grāmatām, pēc autora domām, bija tikai «jauka, maza novelīte, ko būs viegli pārdot», pilnīgi nenozīmīga salīdzinājumā ar «Luiju Lambēru». Te nu Balzaks maldījās. «Eiženijā Grandē», šajā skaistajā grāmatā, lasītāju interesēja viss: gan Grandē tēva veikalnieciskie darījumi, kas attēloti visiem saprotami un ticami, gan cīņa, kura bagātās mantinieces rokas dēļ iedegās starp divām nometnēm; mājas dzīves gleznas ar spilgtajiem gaismu un ēnu pretstatiem starp Grandē skarbumu, viņa sievas lēnību, meitas cēlsirdību; visinteresantākais l< mic i ir pats Grande, raksturīgs jaunbagātnieks, kura ■ mgšupeja apgaismo viņa laikmeta vēsturi.

«Skopuļa dzīve ir nemitīgs spēku sasprindzinājums,» balzaks ir sacījis. Varbūt ar to izskaidrojama lielā ziņkā-uba, ko modina prasmīgi attēloti skopuļi. Grandē ir vai-i.ik nekā skopulis: «viņš ir cilvēks, kas prot pelnīt naudu» un kam naudas jautājumi, gluži dabiski, ir svarīgāki nekā jūtas. Veco Grandē neaizkustina tas, ka māsasdēls zaudē-|is mīļoto tēvu, bet viņš nožēlo jaunekli, ka tam zudusi bagātība. Nodarbodamies ar piegādēm armijai, Grandē piekukuļo bargu republikāni un iemanās dabūt savā īpašumā lieliskas pļavas, kas agrāk bija piederējušas klosterim. Tāpat kā savā laikā par Bernāru Fransuā Balzaku, arī par Grandē ļaudis domā, ka viņš «aizrāvies ar jaunām idejām», taču īstenībā viņš aizrāvies vienkārši ar vīna dārziem. Būdams Somīras mērs, viņš panāk, ka viņa māju un zemes īpašumus ļoti izdevīgi kadastrē. Restaurācija paver jaunas iespējas viņa alkatībai — valsts renti. Piec-procentīgu renti varēja nopirkt 1814. gadā par četrdesmit pieciem frankiem un pēc sešiem gadiem pārdot par simt frankiem. Grandē «apveda ap stūri Restaurāciju», tāpat kā bija «apvedis ap stūri Revolūciju». Šis romāns labāk nekā jebkurš speciāls darbs izskaidro, kādā veidā varēja rasties jaunās buržuāzijas milzīgās bagātības. Vienkāršie ļaudis, kas kļuvuši par miljonāriem, visos laikos ir bijuši Grandē kaluma cilvēki. Ātra uztvere, ātra realizēšana, jūtu taupība — lūk, kas veido šos nesaudzīgos iedzīvošanās ģēnijus.

«Eiženijas Grandē» darbība norisinās Somīrā; tikpat labi romāns varētu būt situēts Tūrā vai Vuvrē. Pētnieki ir meklējuši Somīrā varoņu prototipus, taču Balzaks tikai reizi ir bijis šajā pilsētā, turklāt uzturējies tur tikai dažas stundas. «No Somīras autors aizguvis tikai patiesa fona elementus,» aizrāda Pjērs Žoržs Kasteks «Eiženijas Grandē» priekšvārdā. Vairākas neprecizitātes liecina, ka romāna darbība norisinās drīzāk Tūras apkaimē. Iespējams, ka, veidojot Grandē tēlu, Balzaks aizguvis dažus vaibstus no Margonna sievastēva de Savarī kunga. Bet vai gan atkal vajadzēs atkārtot, ka romāna personāžs, ja rakstnieks pār-zin savu amatu, nekad nav viena vienīga modeļa portrets?

Zilmai Karo Grandē tēls likās neticams. Vispirms viņš esot pārāk bagāts; ne ar kādu taupību, ne skopumu mucinieks nevarot iedzīvoties tādā bagātībā. Balzaks atbildēja: «Fakti ir pret Jums. Tūrā dzīvo pārtikas preču bodītes īpašnieks, kam ir astoņi miljoni; Enāra kungam, vienkāršam kolportierim, ir divdesmit miljoni. . . Tomēr nākamajā izdevumā es samazināšu Grandē īpašumu par sešiem miljoniem.» Lorai, kas bija izteikusi tādus pašus iebildumus, viņš rakstīja: «Muļķīte, tas taču ir patiess notikums, — vai Tu gribi, lai es rakstu pretēji patiesībai?» Zilma sprieda ari, ka personāžs esot «pārāk spilgts», un piebilda: «Provincē nekas nav spilgts.» Taču Balzaks centās panākt nevis līdzību, bet iespaidīgu tēlu. Autoram ir cits viedoklis nekā lasītājam. Arī šajā darbā Balzaks bija gribējis vēl lieku reizi parādīt, cik postīgs spēks piemīt uzmācīgai idejai, kas izraisa pat ģimenes sairšanu.

Domas bīstamais spēks bija kļuvis par Balzaka filozofijas centrālo tēzi jau kopš mācībām Vandomas koležā; to varētu apliecināt arī viņa kādreizējais skolas biedrs Baršū de Penoens, kas bija kļuvis ievērojams filozofs. Izgudrotāji un skopuļi rakstnieku saistīja ar savu kaislību intensitāti. Līdz šim viņš bija izstrādājis divus virzienus: filozofisko romānu («Šagrēnāda», «Luijs Lam-bērs») un «Privātās dzīves ainas». 1832.—1833. gada sacerējumos («Feragiss», «Eiženija Grandē») viņš īsteno sintēzi. Katrs romāns pastāv pats par sevi, un tomēr katra grāmata ir zināmas sistēmas sastāvdaļa. Balzaks sāk saskatīt vēl vāji apgaismotās apziņas dzīlēs savas nākamās epopejas aprises: viņš aprakstīs visus slāņus, novietos varoņus rūpīgi izstrādātā sociālā vidē, pilsētās, kuru uzbūvi sīki analizēs, viņš radīs vienotu pasauli, kurā izskats un morālās īpašības būs vienas un tās pašas īstenības divi aspekti. Tāpēc rodas gari autora spriedumi par Parīzi, par Somīru, par labāko aprindu sievietes gaitu; par to, kā skopulis taupa savus spēkus. Dramatiskā romānā, no kura lasītājs nevar atrauties, ietilpināts arī vesels traktāts Lavatera garā vai eseja par arhitektūru. Kivjē no viena kaula rekonstituēja dzīvnieku; Balzaks no kāda priekšmeta vai mājas rekonstituē cilvēkus, pilsētas un veselas tautas.

Patiesi jāpabrīnās, ka sava laika dziļākais rakstnieks tikai ar lielām pūlēm panāca, ka kritika sāka uz viņu skatīties nopietni. «Balzaka kungs noteikti nekad neuz-i.ikslls nevienu labu romānu,» presē izteicās Peltāns. Lai i>.ii.ielītos raksti, kuros atzīta viņa meistarība, Balzakam |MŠam tie bija jāuzraksta vai jālūdz, lai to dara draugi, riitbēvs un citi «ietekmīgie» kritiķi izturējās pret viņu .ir nicīgu iecietību. Viktors Igo šiem kritiķiem iedvesa ■ ieņu ar pacilāto toni, sižetu izvēli, ar savu olimpisko mieru. Balzaks neiekļāvās sava laikmeta ietvaros. Viņš aprakstīja ikdienas dzīvi, naudas darījumus, jutekļu drāmas, tāpēc tika uzskatīts par pliekanu, vulgāru, turklāt viņa līksmā seja, izturēšanās, kustīgums šķita apstiprinām so spriedumu.

Jāievēro, ka viņš sasniedz pilnību mākslā tad, kad aizmirst savu sistēmu. Vairākas reizes viņš ir uzvedis uz skatuves domātājus, gleznotājus, mūziķus, kuri nomokās, cenzdamies izdibināt pasaules jēgu, un cieš neveiksmi aiz saviem pārāk augstajiem centieniem. Balzaks pats piedzīvotu līdzīgu neveiksmi, ja pārāk neatlaidīgi būtu turpinājis izklāstīt savu filozofiju. Lai no šīm briesmām izvairītos, viņam arvien no jauna vajadzēja gremdēties reālajā pasaulē. Tanī dienā, kad Balzaks atzina, ka savas idejas vislabāk izpaudīs, piepildot tās ar konkrētu saturu, ar dzīvi, viņš bija glābts. LuijsLambērs nomira jauns; Grandē tēvs būs nemirstīgs.

XVI

ABSOLŪTA MEKLĒJUMI

Viņa kaisli uzkurināja godkāre, bez kuras, mīlestība nevar būt stipra.

Balzaks

Viņš dedzīgi vēlējās satikties ar Hanska kundzi Že-nēvā. Tur beidzot viņš uzliks līdz šim platoniskajai uzvarai piederēšanas zīmogu, ko prasīja gan viņa mīlestība, gan patmīļa. Viņš jau uzrunāja Hanska kundzi ar «tu» — tā ir pirmā pilnīgas tuvības pazīme. «Uz drīzu redzēšanos! Darbs man īsinās laiku, kas mūs šķirs. Cik skaistas dienas mēs pavadījām Nevšatelā! Teic — vai mēs vēl dosimies turp svētceļojumā? ...» Pirms garā ceļojuma uzsākšanas

Balzakam Parīzē vajadzēja nokārtot «naudas lietas». Ar Bešē atraitni noslēgtais līgums visas grūtības nenovērsa.

Balzaks Hanska kundzei 1833. gada 29. oktobri:

Mīļotā Eva, ceturtdien man jānomaksā četri līdz pieci tūkstoši franku, un man, burtiski, nav ne sū. Tās ir sīkas kaujas, pie kurām jau esmu pieradis ...

Eva bikli piedāvāja nelielu summu. (Viņai bija tikai kabatas nauda; bagātības piederēja viņas vīram.) «Mīļotā, dārgā, esi tūkstoškārt svētīta par ūdens lāsi, par Tavu piedāvājumu; tas man ir viss un reizē nav nekas. Padomā pati, kas man ir tūkstoš franki, kad ik mēnesi vajadzīgi desmit tūkstoši...»

«Lai paliek bēdīgā saruna par naudu . ..» Šajā jautājumā Eva izrādīja saprātīgu cēlsirdību, toties viņa nomocīja Balzaku ar nepamatotu greizsirdību. Uz ko, augstais dievs, viņa varētu būt greizsirdīga? Uz de Kastrī kundzi? «Mums ir ļoti vēsas attiecības.» Uz Rekamjē kundzi? Kāda iedoma! «Pieklājība prasa uzturēt sakarus ar pazīstamām zināmu aprindu sievietēm, bet es domāju, ka vizīti pie Rekamjē kundzes vispār nevar saukt par sakariem.» Kā Eva drīkst viņam pārmest, ka viņš atliek ceļojumu uz Šveici? Viņš nokauj sevi ar pārmērīgu darbu, lai pasteidzinātu šo satikšanos. «Es pārdodu vairākus savas dzīves gadus, lai tiktos ar Tevi.. .» 20. novembrī Balzakam vēl bija jāuzraksta simt lappuses «Eiženijai Grandē», jānobeidz «Nepieskarieties āvai» (ko vēlāk autors pārdēvēja par «Hercogieni de Lanžē») un jāsacer «Sieviete ar kvēlajām acīm» («Meitene ar zeltainajām acīm»), «Ieradīšos pie Jums pusdzīvs... Vakar salūza atzveltnes krēsls, manu nomoda nakšu biedrs. Tas jau ir otrs krēsls, ko esmu sabeidzis, kopš uzsāku pašreizējo cīņu ...» Toties viņš ir atradis brīnumainu sižetu darbam, ko strādās 2e-nēvā. Notika tas šādi: svētdien, 17. novembrī, Balzaks ciemojās pie skulptora Teofīla Brā, savas draudzenes Mar-selīnas Debord-Valmoras* brālēna.

Redzēju visskaistāko šedevru pasaulē. Tas ir «Marija, kas tur rokās Kristus bērniņu, ko pielūdz eņģeļi» . . . Tur man radās iecere brīnišķīgai grāmatai, nelielam sējumam, kam «Luijs Lambērs» būs kā ievads, un šis darbs sauksies «Serafita». Serafitā, apmēram tāpat kā Fragoletā, divas dabas būs saplūdušas vienā būtnē, tikai ar to starpību, ka es šo radī-

I>111111 iedomājos kā eņģeli, kas sasniedzis pēdējo pārvērtības pakāpi un .■ I >I■ -sis savu miesas apvalku, lai uzkāptu debesīs. Viņu mīl viens vīrie-im un viena sieviete, kuriem eņģelis, uzlidodams debesīs, atklāj, ka abi mīlējuši viņā mīlestību, kas abus vieno, saskatīdami to viņā — šķīstā i nģeli; viņš atklāj abu sirdīs kvēlojošo kaislību, atstāj tiem mīlestību, ļi.ds pamezdams šīszemes posta dzīvi. Ja būs iespējams, tad rakstīšu šo I uislo darbu Ženēvā, Tavā tuvumā ...

Marselīna Debord-Valmora, maiga un melanholiska dzejniece, viduvēja aktiera laulātā draudzene, Latuša mīļākā, kopš 1833. gada draudzējās ar Balzaku. «Kundze, mēs esam no vienas zemes, no asaru un posta zemes.» Ivžēnam Sī Balzaks šādu teikumu nebūtu rakstījis; katram savu patiesību. Marselīna iepazīstināja Balzaku ar Brā, kurš, tāpat kā viņa, bija dzimis Duē; šis samērā nenozīmīgais mākslinieks bija pārsteidzošs cilvēks, viņš bija divas reizes precējies — un abas reizes ar «gaišreģēm»! Brā, tāpat kā Balzaks, interesējās par Svēdenborga filozofiju, hermafrodītiem un debesu leģioniem. Šādā garīgā klimatā viņš bija iecerējis savu skulpturālo grupu — dievmāti un eņģeļus, kurā Balzaks saskatīja «cildenu ģenialitāti».

Brā skulptūra bija ierosinājusi Balzaku, kas pastāvīgi tīkoja valdzināt Svešzemnieci, radīt visdīvaināko no saviem romāniem. Viens no eņģeļiem būs viņš pats, otrs — Evelīna; no viņu vienības radīsies divējāda būtne: Sera-fits-Serafita, vīrietis un reizē sieviete; zemes virsū mīlestības saistītiem, viņiem, kā piezīmēs par Serafitu raksta Filips Bērto, «katram jāatbrīvo eņģeliskais radījums, kas ieslēgts viņu miesīgajā čaulā». Balzakam allaž viena no mīļākajām teiksmām ir bijusi par hermafrodītu; vīrietis tanī ienes gudrību, sieviete — skaistumu, vīrietis kustīgumu, sieviete stabilitāti; viņi kļūst vārda pilnā nozīmē par vienu miesu un uzlaižas debesīs kā vienota būtne, kad atguvuši savu eņģelisko veidolu.

Šāds bija darbs, ko Balzaks bija nodomājis dāvāt dievišķajai Svešzemniecei. Šādu grāmatu uzrakstīt nebija viegli. Debesbraukšanai grāmatas beigās vajadzēja būt līdzīgai Dantes dziedājumam. Lai atrautu lasītāju no ierastajiem priekšstatiem un jau no paša sākuma ievestu viņu svešādā, civilizācijas neskartas dabas atmosfērā, Balzaks grāmatas darbību risinās Norvēģijā. Vispirms būs aprakstīts, kā «agrā rīta stundā, kad spožie saules stari apspīdēja ainavu, iededzot visos sniega un ledus dimantos starojošas dzirkstis, divi stāvi pārslīdēja pār aizsalušo līci un brāzās gar Falberga pakāji, līčloču celdamies arvien augstāk, pretī kalna virsotnei. Vai tie bija dzīvi radījumi? Vai divas bultas? Kas viņus ieraudzītu tādā augstumā, tas nodomātu, ka tur divas gāgas viena aiz otras trauc caur mākoņiem ...» Īstenībā šīs eņģeļiem līdzīgas būtnes ir divi slēpotāji, kas paceļas uz Norvēģijas kalna Ledus Cepure smaili.

Balzaks Norvēģiju pazīst tikai no grāmatām, bet gan jau mīļotā viņu iedvesmos! Kopīgā patika uz pārdabisko bija abus vienojusi jau pašā sākumā, tikko modās mīlestība. Evelīnas prātu viss vedināja uz mistiku. Vairāki Rževusku dzimtas piederīgie bija uzņēmuši savās muižās noslēpumainus klejotājus. Neskaitāmi stāstījumi par parādībām un priekšnojautām veidoja šīs ģimenes dīvaino antoloģiju. Polijā daudzi nemiera gari mēģināja atbrīvoties no miesas čaulas cietuma. Mesmers tur bija atradis sekotājus, Svēdenborgs daudzus lasītājus. Evelīnas tante — grāfiene Rozālija Rževuska uzskatīja brāļameitu par labsirdīgu, maigu, bet mazliet jukušu. Daudzās izlasītās grāmatas bija atstājušas jaunās sievietes prātā vispretrunīgākās ietekmes. «Ļoti spilgtās iztēles izpušķoto domu juceklīgais maisījums spoži izraibināja viņas runu, kas klausītājus reizēm uzjautrināja, bet bieži vien nogurdināja.» Tāda bija Evelīna Hanska stingrās tantes Rozālijas vērtējumā. Turpretī Balzaku tieši valdzināja Evelīnas poētiskā ticēšana priekšnojautām un paredzējumiem.

Materiālu «Serafitai» Balzaks gribēja plaši smelties zviedru mistiķa darbos, kuros šķietamā zinātniskā stingrība jaucās ar bībeles poētiskumu. Šāda gara barība bija rakstniekam ļoti piemērota. Svēdenborgs piekrita dabas vienotības idejai. Viņš, tāpat kā Balzaks, uzskatīja, ka matērija un gars ir vienas un tās pašas realitātes divi aspekti. Katrā organiskās, kā arī garīgās dzīves izpausmē Svēdenborgs saskata materiālās pasaules likumiem pakļautu kustību kopumu, un otrādi — visos matērijas veidos viņš atklāj «garīgā un dievišķā degradētu rezultātu». Nevar apgalvot, ka Balzaks būtu aizguvis no Svēdenborga savu «unitāro» filozofiju. Tā jau atklājās rakstnieka jaunības laika «Filozofiskajās piezīmēs»; vēlāk to nostiprināja Bifona, Kivjē, Žofruā Sentilēra uzskati; no Svēdenborga Balzaks smēla domu, ka dabas pasaule ir tikai gara

i i < i iiIes simbols, un starp abām var atrast «līdzības».

' . iks saskata šajā miglainajā lirismā «brīnišķīgu cil-

11.1 gara izpausmi, kas pārspēj Danti un Miltonu». Tāpat 1 Igo, viņš domāja, ka matērija ir noslēpumu pilna; no i izrietēja «balzakiskā labirinta noslēpumainais un sa-h Mīcošais raksturs». Reālie priekšmeti viņam ir tikai pie-i'inti apzīmējumi. Svēdenborga ietekme Balzaku nepar-■ l idoja, tā tikai pastiprināja uzskatus, kādi viņam jau Im ja par sevi pašu un par pasauli.

Pa to laiku maigi vārdi, apgalvojumi un nodomi pie-iilldīja vēstules, kas joprojām pienāca uz Anrietas Bo-< ias vārda. Protams, bija vajadzīgas arī «neslēpjamas vēstules», ko var rādīt vīram. Hanska kungs brīnītos, ja i ik labs viņa sievas un viņa paša draugs nekad viņiem nerakstītu. Tad lirisko toni nomainīja ceremoniāls vai rotaļīgs tonis: «Kundze, es ceru, ka Hansku nams nav gremdējis aizmirstībā atmiņas par jauko un laipno viesmīlību, kuru glabā atmiņā Balzaku nams.» Rakstnieks solīja aizsūtīt pieticīgu brošu, kurā licis iedarināt Annas jaunkundzes salasītos akmentiņus, un Rosini autogrāfu, ko Balzaks dabūjis no maestro, «lai pasniegtu viņa mūzikas dedzīgam pielūdzējam . . . Kundze, nododiet savam vīra kungam manus vissirsnīgākos sveicienus, pasakiet, ka es bieži atceros viņu, noskūpstiet no manis Annas jaunkundzi uz pieres un pieņemiet vispadevīgākās cieņas apliecinājumus...» Par Svešzemnieces jūtām varam spriest pēc vēstules, ko viņa rakstījusi vienam no saviem brāļiem.

Hanska kundze grāfam Anrl Rževuskam 1833. gada 10. decembrī:

Mēs Šveicē iepazināmies ar de Balzaka kungu, «Šagrēnādas» un daudzu citu burvīgu darbu autoru, un esam sajūsmināti par šo pazīšanos. Tā ir pārvērtusies par īstu draudzību, kas, es ceru, ilgs visu mūžu ... Balzaks ļoti atgādina Jūs, dārgais Anrī; viņš ir tikpat jautrs, dzīvespriecīgs un laipns; pat izskatā Jums ir kaut kas kopīgs, un Jūs abi esat līdzīgi Napoleonam.. . Balzaks ir īsts bērns. Ja viņš kādu mīl, tad pateiks to šķīstā, bērnišķīgā vaļsirdībā... Redzot viņu, vienkārši ir grūti aptvert, kā tik gudrs un izcils cilvēks spēj saglabāt tādu spirgtumu, valdzinājumu un bērnišķīgu naivitāti garā un jūtās ...

Tā ir mīlošas sievietes vēstule. «Nekad mūžā vēl nebiju pavadījusi divus tik laimīgus un mierīgus mēnešus kā jūliju un augustu Nevšatelā.» Tur viņa bija iemīlējusi visu: ezeru, pastaigas, turienes iedzīvotājus. Un, ja cilvēks iemīl visu, tad viņš kādu mīl.

Mīlošām laiks aizrit strauji. Gandrīz viss decembris pagāja sarakstēs, darbos, strīdos ar grāmattirgotājiem, iespiedējiem un versmainā daiļradē. Lai atspēlēšanās būtu pilnīga, Balzaks labprāt apmestos «Kroņa» viesnīcā, kur savā laikā Anrieta de Kastrī bija viņu pazemojusi, taču Evelīna Hanska viņam aizrunāja istabu «Loka» mājvietā, kas atradās daudz tuvāk Mirabo mājai Prēlevekā, kur dzīvoja viņa pati ar savu klejojošo cilti. Mājvietai, kas stāvēja parka vidū Ovīvu kvartālā, uz jumta bija graciozs lokveidīgs vēja rādītājs, kura bulta griezās uz visām četrām debess pusēm. Atbraucis šeit ziemsvētku dienā, Balzaks atrada uz galda Evelīnas atsūtītu gredzenu un zīmīti, kurā viņa jautāja: «Vai Tu mani mīli?»

Vai es Tevi mīlu? Bet es taču esmu pie Tevisl Es būtu gribējis, lai man būtu bijis tūkstošreiz grūtāk nokļūt pie Tevis, lai man būtu vajadzējis vairāk ciest. Lai nu vai kā, bet mēnesis, varbūt pat divi, ir iekaroti. Skūpstu Tevi nevis reizi, bet miljons reižu. Esmu tik laimīgs, ka, tāpat kā Tu, nevaru uzrakstīt vairāk. Uz drīzu redzēšanos!

Jā, istaba man ir laba, un gredzens ir tāds kā Tu, mana mīlestība, — burvīgs un smalks!

Ženēvā Balzaks pavadīja četrdesmit trīs darba un mīlestības pilnas dienas. Tā kā Hanska kungs bija pilnīgi apradis ar viņu, tad attiecības starp Mirabo māju un «Loka» mājvietu nekas neaptumšoja. Puses apmainījās ar dāvanām: Orleānas cidoniju ievārījums (kuru Balzaks, kas vienmēr no sirds uzlielīja to, ko viņš dāvināja, uzskatīja par ļoti vērtīgu un garšīgu), kafija, tēja, malahīta tintnīca. Balzakam Eva noteikti ļoti patika. Viņa dalīja rakstnieka gandrīz slimīgo tieksmi uz augstām abstrakcijām; «Serafitas» sižets dāmu sajūsmināja. Taču Zehēvā, kur Balzakā atdzīvojās svelošas atmiņas, viņam vairāk gribējās strādāt pie «Hercogienes de Lanžē» (tanī laikā romāna virsraksts bija «Nepieskarieties āvai»). Tas būs atmaksas romāns, kurā hercogiene de Lanžē (citiem vārdiem, marķīze de Kastrī) iemīlēsies marķīzā de Monrivo (proti, Balzakā), kas viņu atraidīs. Tagad dižciltīga ārzemniece atklāti izrādīja Balzakam savu labvēlību, un aizvainotā pašmīla viņu mocīja arvien mazāk. Viņš atkal kļuva līksms, rotaļīgs, labsirdīgs cilvēks, ko visi iemīļoja.

Ar «dārgo grāfieni» viņš uzjautrinājās par katru nieku, pazoboja Evu, kad viņa jocīgi izrunāja dažus vārdus (liepa:; viņa sauca par ljēpām). Viņa savukārt rakstīja Bālākām — «Marķīzs» (šķelmīgs mājiens uz viņa šķietamo ladniecību ar marķīziem d'Antragiem); viņš atbildēja —

■ Maršaliene» (Hanskis bija Volīnijas muižniecības maršals).

Viņas augstībai Rževusku Hanska kundzei Zenēvā:

Ļoti dārgā pavēlniece, svētā majestāte, cēlā Pavlovskas un tās apkaimes karaliene, siržu valdniece, Rietumu roze, Ziemeļu zvaigzne utt., utt., lļēpu feja! . ..

Tā sākās uzaicinājums izbraukt karietē uz Kopē kopā ar «viņas pazemīgo muziķu».

Šī maigā tuvība bija ļoti valdzinoša, bet Balzaks panāca vēl vairāk. Vakarā, mēnesnīcā, tērpusies pelēkā kleitā, «kas tik liegi slīdēja pa grīdu», viņa zagšus ielavījās viesnīcas istabā, kur dzīvoja rakstnieks. Dažas dienas viņa vēl liedza augstāko velti. Viņa teica, ka esot greizsirdīga uz citām dāmām, kas uzturējās Ženēvā, uz savu māsīcu grāfieni Potocku, kurai pati bija stādījusi priekšā savu izcilo cilvēku, uz de Bernī kundzi. Evelīna pārmeta Balzakam, ka viņš esot «nepastāvīgs francūzis». «Atvaino, mīļā, tas, ko Tu sauc par manu koķetēriju . .. Es vairs ne pie viena neiešu ciemos.» Un Dilecta? Viņu Balzaks, protams, nenoliedza, bet viņa ir bijusi tikai Evelīnas pirmveidols: «Tu esi mana prēdilecta, Dilecta jaunībā .. . Nekurni par šo divu siržu vienību. Es gribu ticēt, ka viņā mīlēju Tevi.. .» Kazuistikai jūtās ir neizsmeļamas iespējas.

Balzakam bija svarīgi, lai Eva pilnīgi piederētu viņam: «Mūsu biklais skūpsts, kurā vēl nebija nekā no mūsu nākamās laimības, skāra tikai Tavu sirdi, bet es gribētu, kaut tas aptvertu visu Tavu būtni. Tu redzēsi, ka pilnīga tuvība tikai kāpina, palielina mīlestību .. .» Viņa turpretī baidījās, ka pilnīga tuvība var nokaut mīlestību. «Ak dievs, kā Tev izskaidrot, ka man reibst galva jau no Tavas tuvības vājākās smaržas; jo biežāk Tu man būsi piederējusi, jo vairāk es skurbšu, tāpēc ka tad man saplūdīs kopā cerības un saldas atmiņas, turpretī tagad manī ir vēl tikai cerība . .. Savā laikā es raudāju, atgriežoties no

Diodati, jo kāda sieviete, kas ļāva sevi glāstīt tā kā tagad Tu, pēkšņi ar vienu vārdu pārrāva mīlas metus, ko pati bija šķietami ar lielu patiku audusi! ... Tev jāsaprot, ka es dievinu Tevi, jo Tev ir svešs šāds pretīgs viltus, Tu ar skaidru prieku ļaujies mīlestībai un radi atbalsi manas būtnes dziļumos! . . .» Beidzot svētdienā, 1834. gada 19. janvāri, Balzaks svin uzvaru.

Manu mīļoto eņģei, esmu bez prāta no Tevis, esmu gluži neprātīgs; nespēju sakarīgi saistīt ne pāris domu, jo tām vidū stājies Tu. Varu domāt vienīgi par Tevi. Neatkarīgi no manis iztēle mani aiznes pie Tevis. Skauju Tevi, spiežu pie sirds, skūpstu, glāstu, un mani sagrābj milas maiguma vilnis! Vai zini, mīļotā Eva? Paņēmu Tavu vizīt-kartīti, noliku to sev priekšā uz galda un sarunājos ar Tevi, it kā Tu būtu šeit. Redzu Tevi tādu, kāda Tu biji vakar — daiļa, pasakaini daiļa. Vakar es nemitīgi sevī gavilēju: «Viņa ir mana!» Eņģeļi paradīzē nav tik laimīgi, cik es biju laimīgs vakar!

Tomēr vēl laimīgāks viņš bija 26. janvārī, kas viņa atmiņā palika «neaizmirstamā diena». Kāpēc? Varbūt saņemts solījums, ka Eva kļūs viņa sieva? Varbūt mīlas nakts? Tas nav zināms. Taču vēstule, kas rakstīta nākamajā dienā pēc brīnumainā vakara, liecina, ka Balzaks bijis ārkārtīgi pacilāts. «Mana mīļotā, mana mīlestība, Tu ar vienu glāstu man dāvāji jaunu dzīvi. . .» Šis «saldais un ugunīgais glāsts» mīļākajam «ir atklājis vēl nepazītu mīlas svētlaimi». Kopš jaunības Balzaks ir sapņojis par metresi, kas būtu augstdzimusi dāma un reizē kurtizāne. Viņš juta, ka māksliniekiem, tāpat kā rosīgiem darbības cilvēkiem, reizēm nepieciešams «vētraini izklaidēties, jo viņu eksistence ļoti atšķiras no parasto ļaužu dzīves». Kā Rafaela pirmā vēlēšanās «Šagrēnādā» bija piedalīties orģijā, arī Balzaku vilina brāzmainas baudas. Viņš bija juteklisks cilvēks un, šķiet, izmanīgs erotiskās rotaļās, Skaudīgi laika biedri mēļoja, ka viņš esot impotents. Tas ir pilnīgi neticami. Pārāk daudzas sievietes viņam pieķērās, un visas jūsmoja par viņu. Balzakam patika baudkāras sievietes, taču viņš gribēja arī, lai mīļākā būtu jūtīga, inteliģenta, spējīga saprast, apbrīnot viņa darbus un varbūt pat viņu iedvesmot. Viņam šķita, ka Eva Hanska ir tieši tāda sieviete.

Arī viņa likās laimīga. Eva bija pietiekami saprātīga viņu sajūsmināja iespēja dalīties domām ar ģeniālu cilvēku; piedzīvojušais mīļākais arī fiziski nesagādāja šai

• iisligajai sievietei vilšanos. «Vienīgi mākslinieki spēj ; urgt sievietēm baudu, jo viņos pašos ir kaut kas no .ievietes .. .» Laimīgais pāris kala nākotnes plānus. Līdz iramam viņiem vēl bija gadi trīsdesmit. Nevēlot nekā .11111a Venceslavam Hanskim, tomēr varēja paredzēt, ka lec gadiem pieciem, ilgākais desmit, mīļotā būs brīva, liet tad man jau būs četrdesmit gadu,» viņa sacīja. Viņš .11bildēja: «Man tu vienmēr būsi skaista.» Kā Eva spējot iedomāties, ka saloni, slava, citas sievietes varētu Balzaku . 11 raut no viņas? Abu grēcīgā devīze būs —«Adoremus in ucternum».[52] «Manā turpmākajā dzīvē būsi tikai Tu un darbs.» Negodbijīgi viņš bija ierakstījis Evas albumā: «Izēdi cilvēki ir kā klintis; tām var pieķerties tikai austeres.» I tanska kundze parakstīja apakšā: «Tātad es esmu aus-lere.» Pazemība mīlestībā. Dažas dienas Balzaks slimoja; Eva ar laulātā drauga atļauju ieradās viņu kopt. Kad viņam februārī vajadzēja braukt atpakaļ uz Parīzi, viņi norunāja, ka mazliet vēlāk Balzaks pievienosies Hanskiem Itālijā vai Vīnē; rakstnieku uzaicināja arī ierasties Ver-hovnā un pavadīt pāris mēnešu Ukrainā; Eva un Onorē nolēma (slepus), ka vienā jaukā dienā viņi apprecēsies.

Mījā muļķīte, pēc desmit gadiem Tev būs trīsdesmit septiņi un man četrdesmit pieci; šādā vecumā cilvēki var mīlēt viens otru, laulāties, dievināt viens otru visu mūžu. Mans cēlais draugs, dārgā Eva, atmetiet šaubas; Jūs man to solījāt. Mīliet un paļaujieties. «Serafita» esam mēs abi. Izpletīsim spārnus vienotā trauksmē, mīlēsim viens otru vienlīdz stipri...

Balzaks atgriezās Parīzē 1834. gada 12. februārī. Viņš atveda manuskriptus: gandrīz pabeigtu «Hercogieni de Lanžē», daļu no «Antikvitāšu muzeja», «Draiskos stāstus» un Evas dāvināto gredzenu. «Kad es strādāju, tad uzmaucu pirkstā savu talismanu.» No Ženēvā dzīvojošā ievērojamā botāniķa Pirama de Kandola Balzaks bija ievācis «Se-rafitai» vajadzīgās ziņas par Norvēģijas floru. Galvenais — viņš atgriezās bagāts ar brīnišķīgām atmiņām: Evelīna «Loka» mājvietā; piesardzība, sperot soļus, lai neiečīkstētos grīda; pelēkā kleita, kura beidzot noslīdēja un no kuras viņš paņēma gabaliņu līdzi, lai liktu tanī iesiet «Serafitas» manuskriptu; mīļotās seja prieka brīžos.

«Atceros vienu no Taviem laimīgajiem Smaidiem, kas tik burvīgi pārvērta Tavu seju, atceros bālumu, kāds iezagās Tavos vaibstos baudas mirklī, — šīs skurbinošās atmiņas mani bendē nost.. .»

Reizēm Balzaks rakstīja Hansku laulātajam pārim «neslēpjamu vēstuli», kur runāja par laimīgajām Zenēvā pavadītajām dienām: «Jūs pat nenojaušat, ka pēdējos četrpadsmit piecpadsmit gados man Nevšatelā un Zenēvā pavadītais laiks bija vienīgais, kad aiz nezin kādas debesu žēlastības bija ļauts nedomāt ne par pagātni, ne par nākotni, dzīvot bezrūpīgi, neraizējoties ne par grūtībām, ne sarūgtinājumiem, ne trūkumu ...» Dziļi saviļņots, Balzaks atgādināja Evai, kā viņš un viņa kādu dienu, sēdēdami dārzā, bija jūsmojuši par skurbinošo smaržu, ko izplatīja ūdenī pūstoša zirgkastaņa. Mīlestība atrod prieku katrā niekā, ja vien dalās ar mīļoto. «Reizēm es skaļi pasaku Ijēpas un smejos kā bērns.» Pat «neslēpjamās vēstulēs» Balzaks dedzīgi izpauda dziļu atzinību. Galvenais, kaut Anna justos labi, kaut Hanska kungs nekristu melnā melanholijā un kaut Borela jaunkundze vienmēr smaidītu! Savai mīļotajai Evai Balzaks izteica padomus, kā saglabāt veselību un nekļūt resnākai. Zēl, ka viņš pats nesekoja šiem padomiem!

Francijā viņam uzreiz pašam uznāca «melna melanholija». Smagi slimā de Bērni kundze vienā mēnesi bija novecojusi par divdesmit gadiem. «Neizrādīju viņai savas bažas, bet esmu bezgalīgi noraizējies. Kamēr mans ārsts vai kāda gaišreģe nebūs mani nomierinājusi, es būšu pastāvīgā satraukumā par šo dzīvību — Jūs taču zināt, cik tā man dārga ...» Zilma Karo bija zaudējusi savu mīļoto veco tēvu. Tagad, kļuvusi Frapelas muižas īpašniece Isu-dēnas tuvumā, viņa sirsnīgi aicināja Balzaku atbraukt tur strādāt. Zilma gaidīja otro bērnu, un grūtniecība viņai bija smaga, pat bīstama.

«Debešķīgā ģimene» kā vienmēr sagādāja ellīgas nepatikšanas. Balzaka kundze bija ielaidušies riskantās finansiālās operācijās un galīgi izputējusi; muļķīgi greizsirdīgais Sirvils darīja sievai dzīvi ļoti smagu. Lorai pat brālis bija jāapmeklē slepus! Bet vai Lora pati laulības dzīvē reizēm arī nekļuva neciešama? Balzaks arvien biežāk sāka par to domāt. Brālis piedeva visu, atceroties ilgos gadus, ķad viņš māsai bija sacījis: «Tava roka manā rokā; mēs , 11>i esam draugi,» — tomēr rakstnieks saskatīja arī god-l ,ingu, ērcīgu sievieti; viņa piezīmēs uzglabājies plāns lomiņam, kurā darbotos divas māsas: «Viena — patiesi lielisks cilvēks, klusa, padevīga, viņa mirst jauna un nesaprasta; viņas vīrs — melīgs balamute; otra māsa — izcili spoža sieviete, bet pastāvīgi tramda savu vīru, vienkāršu, pieticīgu cilvēku.» Vai tās būtu Loransa un Lora,

k.idas Balzaks viņas redzēja tagad, pēc desmit gadiem? Tas nav neiespējami. Būdama karjeriste, Lora mudināja Sirvilu uzņemties pārāk daudzus pasākumus: kanālu būvi, protams, bet arī ūdens sadali, tiltu Andelī pilsētā, tiltu Sillī pilsētā. Nabaga cilvēks naktīs vairs nevarēja aizmigt, aiz pārpūles viņu mocīja drudzis. «Šie nabaga radījumi galīgi zaudējuši prātu,» Balzaks rakstīja par saviem radiem Svešzemniecei. Viņš baidījās, ka vienā jaukā dienā māte un māsa, palikušas plikas kā baznīcas žurkas, neapmetas pie viņa Kasīnī ielā.

Stāvoklis bija bēdīgs, taču netrūka arī labu ziņu. «Eiženiju Grandē» ātri izpirka, un lasītāji jūsmoja par šo grāmatu. Delfīne de Zirardēna rakstīja: «Eiženija Grandē ir burvīga, un lielā Nanona, Grandē tēvs — kāds talants, kāds talants! Ģeniālais Balzak! Mana māsa, māte un es esam sajūsminātas, visa ģimene Jūs fanātiski dievinām. Vēl nekad neviens no Jūsu darbiem nav guvis tik lielus panākumus. Apmeklējiet mūs drīzāk, lai mēs visas varētu Jums pateikt, cik augsti Jūs cienām . . .» Cerēdams padarīt nekaitīgu marķīzi de Kastrī, no kuras dusmām un ietekmes Balzaks baidījās, rakstnieks tūlīt pēc atgriešanās Parīzē bija aizgājis pie viņas nolasīt «Hercogienes de Lanžē» sākumu. Marķīze izteicās par to atzinīgi, un patiesi — pirmajās nodaļās viņas tēls varēja valdzināt. Turpinājums viņai droši vien patika mazāk.

Balzaks šajā romānā vaļsirdīgi izsacīja savus uzskatus par Senžermēna priekšpilsētas aristokrātiju, kas Restaurācijas laikā nevis uzstājās par citu aizstāvjiem, kā pieklātos diženajiem, bet izturējās kā rijīgi un sīkumaini par-vēniji. Rakstnieks nopēla alkatību, ar kādu dižciltīgie bija dzinušies pēc bagātībām un labām vietām. Valdzinošās manieres slēpa gara un dvēseles tukšumu. Hercogiene de Lanžē teica dīvainas un ciniskas runas: «Reliģija vienmēr paliks politiska nepieciešamība. Vai jūs uzņemtos vadīt brīvdomātāju tautu? Napoleons to neuzdrošinājās,

241

16 — 227

viņš vajāja ideologus ... Tātad pieņemsim katoļu ticību ar visām tās konsekvencēm. Ja mēs gribam, lai Francija iet uz mesu, — vai tad mums pašiem vispirms nav uz to jāiet? Reliģija, kā redzat, ir saite, kas savieno konservatīvos principus, kuri ļauj bagātajiem dzīvot mierā. Reliģija ir cieši saistīta ar īpašumu.» Balzaks rojālists nenoliedza savus politiskos un reliģiskos uzskatus; Balzaks rakstnieks nesaudzīgi parādīja, par ko pārvēršas šie uzskati, kad tos pauž augstāko aprindu dāmas mute.

Grāfiene Potocka bija ieteikusi Balzakam apmeklēt Austrijas sūtņa sievu grāfieni Aponjī un apliecināt viņai savu cieņu. Mēdz būt sūtņi, kas valstī, kurā viņi akreditēti, kļūst par spēcīgiem pievilkšanas punktiem. Parīzē kopš 1826. gada tāds bija grāfs Antuans Aponjī un viņa laulātā draudzene. Viņi pieņēma savā mājā gan leģitīmis-tus, gan Luija Filipa piekritējus, gan rakstniekus, gan māksliniekus. Viņu greznās pieņemšanas un brokastis ar dejām pievilka visu Parīzi. Balzaks karsti tīkoja saņemt ielūgumu uz Austrijas sūtniecību. Grāfiene Potocka, baidīdamās, ka viņš nesāk stāstīt divdomīgas anekdotes, bija viņam piekodinājusi: «Izturieties ļoti rātni pie Aponjī kundzes. Viņa ir īsts eņģelis. Nekas nedrīkst sagandēt šķīstības atmosfēru, kas viņu apņem .. .»

Ar eņģeļiem Balzaks prata apieties. 18. februārī viņš devās uz sūtniecību un netika pieņemts, toties sūtņa kundze atvainojās ar laipnu vēstuli: «Esmu mazliet samulsusi, redzot, ka mana mīļā un jaukā Marija sastāstījusi Jums pārāk daudz laba par mani. . . Jūs mani iepriecinātu, ja ierastos parīt pulksten trijos ...» Grāfiene Marija Potocka rakstīja Balzakam: «Vai esat jau atgriezies savā elegantajā vientuļnieka mītnē? Vai Jūs to reizēm pametat, lai apmeklētu Aponjī kundzi? Viņa sūdzas par Jums un, par spīti visiem saviem valdzināšanas līdzekļiem, ir zaudējusi cerību ievilināt Jūs savā mājā. Tur tagad sāk rīkot brokastis ar dejām; Jūs pie viņiem sastapsiet visu Parīzi ar tās skaistākajām sievietēm ...» Balzaks kļuva pastāvīgs viesis sūtniecībā. «Balzaku namam jādzīvo labā draudzībā ar Austrijas valdošo namu,» viņš rakstīja Svešzemniecei. No saviem poļu draugiem, kas uzturējās Parīzē, Hanska kundze saņēma vēstules, kurās bija stāstīts par viņas mīļākā panākumiem augstāko aprindu sabiedrībā; viņa uztraucās: vai Balzakā no jauna i' i līņājusies «francūža sirds»? Un kapec viņš sarakstās • ii grāfieni Potocku?

«Neesi greizsirdīga par P*** kundzes vēstuli, ir jāpa-M ik, lai šī sieviete stāv mūsu pusē; es paglaimoju viņai ii n gribu, lai viņa domātu, ka esmu Tevi piemirsis.» Han-i <i kundze to nemaz negribēja, jo tas aizvainotu viņas lepnumu. Viņai tika rakstīts, ka Balzakam esot mīļākās. Viņš mierināja Evu: «Jūsu bengāli uzvedas saprātīgi.» Katrs, kas lasījis Balzaka un Hanskas saraksti, zina, ko viņš sauca par «bengāli», kuram «kaķīte Eva» gatavo «burvīgu sprostiņu». Balzaks taisnojās: viņš pārāk daudz strādājot, lai ietu sabiedrībā. Ja cilvēks pulksten sešos vakarā liekas gulēt, lai pusnaktī sēstos pie rakstāmgalda, tad viņam neatliek laika tēlot galantu kavalieri. Viņš pat esot saķildojies (īslaicīgi) ar Žirardēniem — diezgan nenozīmīga starpgadījuma dēļ sakarā ar kādu publikāciju. «Ak, Zirardēna kundze jau vairākkārt pūlējās mani pielabināt, bet Jūsu stūrgalvīgais mužiks — viņš taču nebūtu mužiks, ja neprastu pateikt nē, — atbildēja šai dāmai nē, — gan visgoddevīgākā veidā, jo Jūsu padevīgais mužiks ir mazliet civilizēts.»

Neviens nevar strādāt dienu un nakti nesodīts. Aprīļa sākumā Balzaks izjuta ārkārtīgu nogurumu, arvien pieaugošu nespēku. Ārsts Nakārs brīdināja rakstnieku, ka viņam draud smadzeņu iekaisums, noteica gaisa pārmaiņu un pilnīgu atpūtu. Tas jau izvērtās par ikgadīgu rituālu. Balzaks aizbrauca uz Bērī, kur neilgu laiku (deviņas vai desmit dienas) uzturējās Frapelas muižā, patīkamajā un plašajā Karo mājoklī. Viņš nespēja palikt bezdarbīgs. Fra-pelā Balzaks strādāja pie romāniem «Sezārs Biroto» un «Sabiedrības zieds» (kas vēlāk dabūja virsrakstu «Vecmeita»)[53]. «Serafitu» viņam bija ļoti grūti rakstīt, darbs virzījās uz priekšu lēni.

Balzaks marķīzei de Kastu 1835. gada 10. maitā:

Šis sacerējums mani baismīgi izvārdzina. Esmu ap to cīnījies un vēl tagad cīnos dienas un naktis. Es rakstu, pārrakstu un sarakstu no jauna, pēc nedaudzām dienām tomēr viss būs galā: vai nu es iemantošu jaunu slavu, vai arī parīzieši nekā nesapratīs.

Grāmatas sižets rakstnieku pilnīgi bendēja. Viņam bija tāda sajūta (diemžēl pilnīgi pareiza!), ka viņš strādā izretinātā gaisā kaut kur virs zemes. Taču viņš ticēja šīs grāmatas panākumiem, gribēja «Serafitu» padarīt par savas daiļrades kalngalu, turklāt viņa to gaidīja no rakstnieka.

Balzaks devās pastaigās pa dārzu kopā ar Zilmu, kas smagi panesa grūtniecību. Viņš palīdzēja draudzenei izdaiļot māju, stāstīja viņai par saviem panākumiem mīlestībā. Par tiem Zilma jau bija dzirdējusi no jaunā gleznotāja Ogista Boržē, kas nejauši bija sastapis Hanskus Balzaka sabiedrībā. Zilmai rakstnieks atklāja, ka drīz atkal satiksies ar saviem bajāriem Vīnē. Kopā ar majoru Karo viņš klaiņāja pa Isudēnu, iztaujāja iedzīvotājus, noklausījās nostāstus par dažādiem notikumiem šajā apvidū. Tas viss vēlāk atspoguļojās romānā «Vecpuiša dzīve». Sis neparastais cilvēks dažās dienās izdibināja par kādu mazpilsētu vairāk, nekā par to zināja tās vecākie iedzīvotāji.

Rakstnieka dzīve ritēja divos plānos. Reālajā pasaulē viņš mierināja Zilmu, rakstīja maigas vēstules Evai, intriģēja Anrietu de Kastrī, spriedelēja Austrijas sūtniecībā par magnētismu, ēda brokastis ar slepenpolicistu Vidoku, ar bendēm Sansoniem — tēvu un dēlu. Savā iztēlotajā pasaulē Balzaks pamazām radīja veselu sabiedrību. Isu-dēna tur ieņems zināmu vietu, tāpat kā Alansona. No atmiņām par Marē kvartālu lēnām iznira «Sezārs Biroto»; villas «Diodati» ceļā pārdzīvotie sarūgtinājumi radīja «Hercogieni deLanžē». Viss veidojās vienoti: sīkie literārie darbi peļņas dēļ, tikumu skices un lielās ieceres. īstais Balzaks izpaudās nevis naudas rūpēs un mīlas dēkās, bet daiļrades spēkā.

20. aprīlī viņš aizgāja uz Konservatoriju noklausīties Bēthovena Piekto simfoniju un saskatīja komponistā savu brāli, sev līdzīgu mākslinieku. Balzaks rakstīja Hanskai:

Ak, kā es nožēloju, ka Jūs nebijāt man blakus! Sēdēju ložā viens. Viens pats. Tas man sagādāja neizsakāmas ciešanas. Mani mīt neatvairāma prasība pēc jūtu izplūdumiem, ar darbu es apklusinu šo prasību, bet, līdzko gadās kāds saviļņojums, man rit asaras . . . Apskaužu tikai jau mirušus dižgarus — Bēthovenu, Mikelandželo, Rafaelu, Pusēnu,

f 111toņu; visi, lcas bijuši lieli, cildeni un vientuļi, mani aizkustina. Par ........ viss vēl nav pateikts; esmu tikai pie varena darba nelielām

tl(tlii|Sm.

Balzaks bija līdzīgs celtniekam, kas nes sevī katedrāles tēlu, bet kam trūkst nepieciešamo līdzekļu grandiozā projekta īstenošanai, tāpēc viņš veido un izcērt tikai fragmentus. Nezinātāji, apskatījuši dažus akmeņus, kritizē to formu, neizprazdami, kam tie domāti. «Mēs dzīvojam tikai ar stilu, un, kad ir jāsteidzas būvēt celtni, iekams mākslinieks pagūst nogludināt kapiteļus un saskanīgi izvietot kolonnas, pie mums Francijā bieži, nenogaidot darba nobeigumu, mākslinieku nesaudzīgi notiesā . ..» Brīžiem Balzaks pagura: «Baidos, ka esmu jau pārāk daudz izšķiedis savu kapitālu. Ta$ būtu savādi, ja «Šagrēnādas» autors nomirtu jauns. Es gandrīz vairs neceru, ka spēšu nobeigt savu mūža darbu. ..» Taču itin drīz dibināts lepnums ņēma virsroku. Cik ražens gads! «Eiženija Grandē», «Šuāni» (pārstrādāti), «Sabiedrības zieds»; un drīz nāks klajā «Serafita», «Skats uz pasauli», «Jaunas sievietes atmiņas». Bez šaubām, viņš mazliet aizsteidzās priekšā, uzskatīdams par nobeigtiem darbus, kuri vēl tikai brieda; bet kurš cits rakstnieks būtu paguvis radīt tik daudzus šedevrus?

Vajadzēja arī dzīvot, un reālā pasaule arī prasīja vērību. Balzaka jaunākais brālis Anrī vienmēr bija sapņotājs, viņam pilnīgi trūka dzīves spara, kura Onorē bija pārpilnām. Izlutināts, mātes dievināts, Anrī «iegāja dzīvē, jau iepriekš nolemts sakāvei». Lasītājs atcerēsies, ka, bez panākumiem klīdis no darba uz darbu, Anrī beidzot bija aizceļojis uz Maurīcija salu. Šķita, ka tur viņam beidzot veicās. Viņš bija dabūjis skolotāja vietu. Anrī dzīvoja pie atraitnes Marijas Fransuāzas Balānas, kurai nelaiķis vīrs (Konstans Dipons) bija atstājis dēlu, māju un diezgan glītu kapitālu. Nobriedusī atraitne Dipoņa iemīlējās Anrī un viņu apprecēja. Viņš, būdams īsts Balzaku dzimtas pārstāvis, pieprasīja zirgus, kabrioletu, kalpotājus, lepnas dinejas un itin drīz izputināja savu laulāto draudzeni. Tomēr Lora Sirvila, kas bija optimiste un turklāt vāji informēta, rakstīja savai draudzenei ģenerāļa de Pomerela sievai: «Anrī tur dara brīnumus, pelna naudu, labi uzvedas . .. Viņš nupat apprecējies ar sievieti, kurai ir simt piecdesmit tūkstoši franku pūrā. Māmiņa ir ļoti priecīga par šīm jaunajām ziņām. . .» Sākumā Onorē tīri vai apskauda brāli: vienam Balzakam izdevies bagāti apprecēties! Drīz vien rakstnieks zāles pret skaudību atrada spalvā: viņš attēloja savos romānos, kā ļaudis kolonijās tiek pie turības. Saris Grandē tika aizsūtīts uz salām.

Pēc tam paris gadu no Anrī nepienāca vēstis. Viņa stāvoklis Maurīcija salā arvien pasliktinājās. Angļu valdība, lai piešķirtu viņam uzturēšanās atļauju, pieprasīja garantiju: skolu, kurā viņš strādāja, slēdza. 1834. gada jūnijā viņš paziņoja, ka atgriezīsies Francijā. Nemiera tirdītā Mātes kundze jau noīrēja savam mīļotajam dēlam nelielu mēbelētu dzīvokli mājā, kur dzīvoja Sirvili, Kok-nāra ielā 6.

Beidzot pārāk karsti mīlētais Anrī ieradās Parīzē ar sievu un padēlu Anžu Dipoņu. No salām viņš atveda tikai piecdesmit tūkstošu franku parādu un sievu, kas bija daudz vecāka nekā Anrī pats. «Vai bija vērts braukt piectūkstoš ljē tālu, lai atrastu tādu laulātu draudzeni?» Balzaks sarkastiski jautā, rakstīdams Svešzemniecei. Krietnais Sirvils bija ar mieru nodarbināt neveiksmīgo-svaini būvkantorī Andelī pilsētā Normandijā, kur viņš vadīja tilta būvi. Anrī tur nekā sevišķa nepaveica. Viņa sieva gaidīja bērnu. Balzaka kundze, kas spēja nebeidzami bēdāties, krita izmisumā. «Viņa saņem sodu, ka mīlējusi Anrī vairāk par citiem bērniem,» vecākais dēls konstatēja. Vienmēr izpalīdzīga Lora pieķērās nelaimīgajai svainei, kurai vajadzēs dzemdēt Andelī, tālu no savas sau lainās salas. Kad bērns piedzima, Onorē bija tā krusttēvs un uzdāvināja krustbērnam šūpuli (protams, ļoti greznu), «līdzīgu mazai gondolai, ar aizkariņiem». Lai glābtu dievināto Anrī, Balzaka kundze pārdeva pēdējo, kas viņai piederēja: māju Montorgeija ielā. Turpmāk viņai iztikai palika tikai rente, kas pienācās no Onorē.

Balzaks nešaubījās, ka varēs pilnīgi nodrošināt visu ģimeni. Rakstnieks ne tikai bija noslēdzis «lielisku» līgumu ar Bešē atraitni par «Tikumu skicēm», bet pie viņa ieradās arī Bešē firmas «vecākais komijs» Edmons Verdē, tikpat godkārīgs balamute kā Godisārs, un piedāvājās izdot viņa grāmatas, riskējot ar visiem saviem ietaupījumiem, trīstūkstoš piecsimt frankiem, lai nodrošinātu sev šo pagodinājumu. Balzaks, tērpies baltajā mājas ha-i i i, .ipjozies ar venēciešu zelta važu, pie kuras karājās

il,i šķēres, kājās apāvis ar zeltu izžūtas sarkana safjāna ■ l,ikurpes, pieņēma apmeklētāju ļoti nelaipni un izsmēja m u: «Kas jums nāk prātā? Piedāvāt trīstūkstoš piecsimt i iiikus autoram, kas nupat saņēmis divdesmit septiņus i ukstošus un kam «Revue de Paris» maksā piecsimt franku mi nēsi?» Pirmais un pareizais nodoms bija noraidīt pieši vājumu. Otrs bija — atsaukt Verdē. Balzaks nekad ne-,pēja pretoties «skaidras naudas» kārdinājumam, kaut vai i ik niecīga būtu summa. Galu galā ar trīstūkstoš piecsimt Irankiem varēja dzēst dažus neatliekamus parādus, turklāt «saprātīgus izdevējus sastop reti». «Plaši pazīstamais Verdē» jutās glaimots un atdeva visus savus ietaupījumus vienkārši par tiesībām atkārtoti iespiest «Lauku ārstu». Grāmatu tik ātri izpirka, ka Verdē pārgalvīgi nolēma kļūt turpmāk parTBalzaka vienīgo izdevēju. Kāpēc ne? Pat Valteram Skotam bija tikai viens izdevējs, jo daiļdarbu vienotība panākama, ja tos iespiež viena izdevniecība.

Pasākumu likās grūti īstenot. Vajadzēja atpirkt no Goslēna, no Levavasēra un no Bešē kundzes izdošanas tiesības. Balzakam nāktos piedalīties atpirkšanā un iemaksāt naudu, kuras viņam nebija. Par spīti visam, līgumus

parakstīja.

«Tagad esmu izkūlies no šī nejēdzīgā murga,» Balzaks rakstīja Svešzemniecei. «Plaši pazīstamais Verdē, kas mazliet līdzīgs plaši pazīstamajam Godisāram, pērk no manis «Filozofisko skiču» pirmizdevumu (divdesmit piecus sējumus), ko publicēs piecos izlaidumos, pa pieciem sējumiem katrā, un ik mēnesi iznāks pa izlaidumam ... Kā redzat, lai es laikā nokārtotu saistības ar Bešē kundzi, kurai vēl jānodod tris «Tikumu skiču» krājumi, man būs vajadzīgs Ve-zuvs smadzenēs, bronzas torss, labas spalvas, tintes, cik uziet, neaptumšots garastāvoklis un neatlaidīga tieksme janvārī apceļot Strasburgu, Ķelni, Vīni, Brodus utt. un tur cīnīties ar sniegputeņiem. Nemaz nerunājot par tādu sikumu, ko sauc par veselību, un vēl par citu sīkumu, ko dēvē par talantu ...»

Talanta Balzakam gan netrūka. 1834. gada jūnijā viņš bija sācis strādāt pie jauna romāna «Absolūta meklējumi», kas ietilpa «Filozofiskajās skicēs». Tāpat kā «Eiženijā Grandē», Balzaks te parādīja aizvien pieaugošu kaislību, kas galu galā iznīcina ģimenes labklājību. Pirmsākumā (1832. gadā) autors bija iecerējis uzrakstīt «Izgudrotāja ciešanas», dibinoties uz epizodes no Vronska, pēc tam no Bernāra Palisī dzīves* (arī Ežēns Sirvils Balzaku uz to ierosināja). Par Palisī darbību rakstnieks bija savācis daudz dokumentu. Taču nodzīvota dzīve, nepilnīga kā ikviena dzīve, nevarēja apmierināt dedzīgo sapņotāju, un Balzaks pievērsās iztēlei. Flāms Baltazars Klāss, pasakainas bagātības mantinieks, veltī savu dzīvi ķīmijai un cenšas atrast «absolūtu», vienreizēju elementu, no kā radītas visas lietas. Mēģinādams «sadalīt slāpekli», viņš izputina savu brīnišķīgo sievu (ko mīl) un abus bērnus, pārdod seno, slaveno ģimenes gleznu galeriju. Brīžiem viņš apjauš savu neprātu, bet ikreiz atkal ļaujas tam; pat sievas izmisums nespēj viņu no tā atraut. Izputināts, iegrimis nabadzībā, Klāsa nams aiziet bojā. «Absolūta meklējumi bija postoši kā ugunsgrēks.»

Klāsa teorijas bija paša Balzaka teorijas. Autors, tāpat kā viņa personāžs, tic Visuma vienotībai un iespējai atrast «absolūtu», kas, mainoties atkarībā no vides, spēj radīt visu esamību. Interesantākais ir tas, ka Klāsam un Balza-kam, acīm redzot, bija taisnība, un viņi par veselu gadsimtu aizsteidzās priekšā zinātnei. «Divi Zinātņu akadēmijas locekļi man mācīja ķīmiju, jo es gribēju, lai grāmata būtu pareiza no zinātnes viedokļa. Viņi lika man pārlabot korektūras vienpadsmit divpadsmit reižu. Man vajadzēja studēt Berceliusu, apgūt zinātnes pamatus un izstrādāt stilu, turklāt negarlaikot ar ķīmiju vienaldzīgos franču lasītājus, rakstot grāmatu, kuras sižets tik cieši saistīts ar ķīmiju...» Balzaks centās izprast Berceliusu, Arago; viņš nokāvās ar darbu. Zozefīne Klāsa teic vīram: «Izcilam cilvēkam nedrīkst būt ne sieva, ne bērni. Ej viens savu posta ceļu! Tavi tikumi nav parasto ļaužu tikumi; tu piederi visai pasaulei un nevari piederēt ne sievai, ne ģimenei. Ap tādiem kā tu izkalst zeme kā ap milzīgiem kokiem!» To Balzaks teica pats sev.

Viņš joprojām ziņoja Hanska kundzei par Parīzes dzīvi. Lai viņa nebaidās no de Kastrī kundzes! Arī ne no Žoržas Sandas-Didevānas, kuras jaunie romāni Balzakam likās tukši un samāksloti un kuras pamesto mīļāko Zilu Sando viņš nupat bija uzņēmis pie sevis Kasīnī ielā, apartamentā, kuru atstāja Boržē. «Sando tur dzīvos kā princis;

viņš īsti nespēj ticēt šādai laimei...» Balzaks gribēja 1/mantot «mīļo Zilu» kā «nēģeri» un likt viņam kopā šī Emanuēlu Arago rakstīt drāmas, kuras viņi parakstīs .11 pseidonīmu «Sandrago», un visi trīs kļūs no tām bagāti.

Romāns «Absolūta meklējumi» bija Balzaku galīgi novārdzinājis. «Grāmata «Absolūta meklējumi» noteikti palielinās manu slavu, tomēr šādas uzvaras maksā pārāk dārgi...» Viņa mati, kādreiz bijuši melni kā piķis, kļuva aizvien sirmāki un krita laukā veselām šķipsnām. Viņš sēdās pie darba «kā spēlmanis pie kāršu galda», gulēja piecas stundas, pēc tam strādāja piecpadsmit līdz astoņpadsmit stundas. «Šāda eksaltācija pārņem tikai tos, kas vīlušies dzīvē.» Brīnišķīgais ārsts Nakārs (kā savā laikā viņu bija nosaukusi nabaga Loransa) no jauna ieteica rakstniekam lauku gaisu. Šajā ieteikumā nebija nekā ģeniāla, -— bet ko lai ieteic cilvēkam, kura smagākā kaite ir viņa paša ģenialitāte? 25. septembrī Balzaks aizbrauca uz Sašē, kur Margonns viņam viesmīlīgi piedāvāja pajumti. Tur rakstnieks ķērās pie jauna romāna — «Gorio tēvs».

«Absolūta meklējumus» laida klajā Bešē kundzes izdevniecība. Romānu pirka vāji. ««Absolūts» ir, pēc manām domām, desmitreiz nozīmīgāks nekā «Eiženija Grandē», taču panākumus negūs,» Balzaks sūdzējās Svešzemniecei. Īstenībā grāmata lasītājiem bija daudz grūtāka nekā «Eiženija Grandē». Bet ko lai dara vīlies autors? Viņš vaino izdevēju. Zināmu gandarījumu Balzaks tomēr guva. Viņš raksta Svešzemniecei: «Māte ļoti lepojas ar «Absolūta meklējumiem» . .. De Kastrī kundze man atrakstīja, ka esot raudājusi, lasīdama romānu . .» Augstprātīgā koķete lika savam tēvocim hercogam de Fic-Džeimsam uzaicināt Balzaku atbraukt pie viņas uz Kevijonas pili; rakstnieks atteicās. Hercogienei de Lanžē vairs nebija nekādas varas pār viņu, un tas šo sievieti mazliet sarūgtināja.

Jaunas nepatikšanas: Hanska kunga rokās bija nonākušas «slēpjamās» mīlestības vēstules. Balzaks pūlējās tās izskaidrot — gan diezgan neticami. Pretēji šķietamībai viss esot vienkārši un skaidri: Hanska kundze kādreiz jokodamās esot teikusi, ka gribētu zināt, kāda ir mīlestības vēstule; viņš uzrakstījis šīs pāris vēstules, domādams, ka viņa vēl atceroties šo sarunu. Ja viņš grāfieni esot aiz-

vainojis, tad ļoti lūdzot Hanska kunga aizstāvniecību: «Es ceru, cienījamais kungs, ka šis tik dabiskais izskaidrojums Jūs pārliecinās. ..» Nav zināms, vai vīram šis izskaidrojums likās «tik dabisks», taču viņš uzskatīja par labāku aizmirst šo starpgadījumu. Balzaks jau nodarbojās ar kaut ko nopietnāku: viņš rakstīja «Gorio tēvu».

XVII

LIELAIS NODOMS

Atskatījies uz saviem sacerēju-miem it kā svešinieks un reizē arī kā to radītājs, Balzaks pēkšņā ap- j skaidrotībā atklāja, ka tie kļūs pil- | nīgāki, ja tos apvienos vienā ciklā, > kur arvien atgriezīsies tās pašas personas; ar šo apvienošanu rakst- ļ nieks pielika savam darbam pēdējo un vislieliskāko otas vilcienu.

Marsels Prusts •

Kādu dienu 1833. gadā Balzaks aizsteidzās no Kasīnī ielas uz Puasonjēras priekšpilsētu, kur toreiz dzīvoja Sir vili, un viņiem pateica: «Apsveiciet mani, es patiesi gata- j vojos kļūt par ģēniju.» Staigādams pa salonu, viņš māsai un svainim izklāstīja savu plānu. Tagad viņš jutās spējīgs | apvienot vienā celtnē visus savus romānus. Tas nebija miglains projekts. Jau nākamajā gadā Balzaks aprakstīja Svešzemniecei sīki jo sīki monumentu, par kādu izvērtīsies viņa nobeigtais darbs.

Es domāju, ka 1838. gadā šī gigantiskā darba trīs daļas būs ja ari ne pilnīgi nobeigtas, tad vismaz sagrupētas cita pāri citai, tā ka varēs spriest par visu kopumā.

«Tikumu skices» attēlos visas sociālās parādības, nebūs aizmirsta neviena dzīves situācija, neviena fizionomija, neviens vīrieša vai sievietes raksturs, neviens dzīves veids, neviena profesija, neviens sabiedrības slānis, neviens Francijas nostūris, nebūs aizmirsts nekas no tā, kas attiecas uz bērnību, vecumu, brieduma gadiem, uz politiku, justīciju, karu.

i kI tas būs veikts, cilvēka sirds pārdzīvojumi atspo-11< >11 visās niansēs, sabiedrības vēsture vispusīgi aprak-

I I.i, tad monumenta pamats būs gatavs. Tanī neietilps ■ lumati notikumi; tikai īstenības fakti, kādi norisinās

visur.

Sekos otrs slānis: «Filozofiskās skices», jo pēc parā-

II hu sekām es aplūkošu to cēloņus. «Tikumu skicēs» būšu .illclojis jūtu izpaudumus un dzīves plūdumu. «Filozofis-k.ijās skicēs» izskaidrošu, kā dēļ Todas šīs jūtas, un kas ir it/īve-, kāda ir tā daļa, kādi ir tie nosacījumi, ārpus kuriem nevar pastāvēt ne sabiedrība, ne atsevišķs cilvēks; pēc i.nn kad būšu sabiedrību aplūkojis, lai to aprakstītu, es to .1 plūkošu (sic/), lai tiesātu. Tādā veidā «Tikumu skicēs» ietvertas tipizētas individualitātes, «Filozofiskajās skicēs — individualizēti tipi. Visur es būšu ienesis dzīvību: tipā, to individualizējot, indivīdā — to tipizējot. Fragmentā būšu iedvesis domu; domā būšu iedvesis indivīda dzīvību.

Pēc sekām un cēloņiem nāks «Analītiskās skices» (kurās ietilpināšu arī «Laulību fizioloģiju»), jo pēc sekām un cēloņiem jāizpēta to pirmsākumi. Tikumi ir izrāde, cēloņi ir skatuves kulises un mehānismi. Pirmsākumi ir — autors; daiļdarbs, sasniedzot arvien lielākus domas augstumus, spirālveida saraucas un sabiezinās. Ja «Tikumu skicēm» vajadzīgi divdesmit četri sējumi, «Filozofiskajām skicēm» būs vajadzīgi tikai piecpadsmit un «Analītiskajām skicēm» — deviņi sējumi. Tā cilvēks, sabiedrība, visa cilvēce būs aprakstīti, novērtēti un izanalizēti bez atkārtojumiem šajā daiļdarbā, kas izvērtīsies it kā par Rietumu «Tūkstots un vienu nakti».

Kad viss būs veikts, mana Madlēnas baznīca uzcelta, frontons izcirsts, sastatnes novāktas, pēdējie otas triepieni uzklāti, tad noskaidrosies, vai esmu rīkojies pareizi vai aplam. Kad būšu pabeidzis visas sistēmas poētisko atklāsmi, ķeršos pie tās zinātniskās aprakstīšanas «Esejā par cilvēka spēkiem». Uz pils pamatiem es, bērnišķīgais smējējs, uzvilkšu monumentālu «Simt draisko stāstu» ara-besku...

Arhitekts milzīgos blāķus jau bija izvietojis. Balzaks lūdza vienu no Bertū draugiem, jauno, apdāvināto literātu Fēliksu Davēnu, uzrakstīt divus plašus priekšvārdus «Filozofiskajām skicēm» un «Tikumu skicēm», Davēns pēc

Balzaka norādījumiem un pat pēc diktāta rakstīja, ka šo lielo nodomu autors nav iecerējis tūlīt sākumā, un tā ir bijis labāk. Ja šis gigantiskais plāns Balzakam būtu radies tūlīt pēc pirmo grāmatu sacerēšanas, tad varbūt viņam būtu pietrūcis spara ķerties pie tik grandioza darba. Tā aprises izveidojās rakstnieka iztēlē pakāpeniski. Sacerējumu vienotība nav mākslota, bet īsta, dzīva. Grāmatas rodas tāpat kā sabiedriski iestādījumi vai kā bērni, nevis apzinātas darbības rezultātā, bet nekontrolējamu spēku rotaļas iznākumā.

Varam pieņemt, Fēlikss Davēns rakstīja, ka viena jaukā diena, salīdzinādams savos darbos izpaustās dažādās domas, autors ir rīkojies tā, kā dažkārt rīkojas audējs, kas pēkšņi apgriež paklāju uz labo pusi un aplūko zīmējumu visā pilnībā. Kopš tā laika rakstnieks sāka sapņot par sava darba kopīgo iespaidu, jo viņa smadzenēs jau sen bija briedusi ideja par šādu diženu sintēzi. Domās aizpildot ar freskām greznotās celtnes robus, iztēlojoties šeit vēl kādu skulpturālu grupu, tur — majestātisku statuju, vēl tālāk otro plānu vai gaismēnas rotaļu, viņš iejūsmo-jās par šīm gleznām un tad ķērās pie darba ar īsti francisku dedzību, jo bija vēl tanīs gados, kad ne par ko nešaubās. Reiz stājies pie titāniskā darba, šis cilvēks, kura nesalaužamo gribas spēku augstu vērtē visi, kas viņu pazīst, un kādreiz ļaudis pratīs novērtēt tāpat kā viņa talantu, šis cilvēks gāja vienmēr uz priekšu, no rīta vairs neatcerēdamies vakardienas piepūli un pārgurumu . . .

Varbūt viņš gribēja izmēģināt spēkus, iekams atklāja lasītājiem savu plānu; varbūt viņš neatbrīvoja no sastatnēm un dēļu žogiem celtni tāpēc, ka iepriekš gribēja nobeigt vairākas skulptūras, lai skaidri iezīmētos galvenās aprises, lai vismaz frontons paceltos plašs, ar skaidrām līnijām ,..

Davēns pamatoti nopēla tos kritiķus, kuri, neizjuzdami proporcijas, bija nosaukuši viņa drauga grāmatas par «pasakām» vai «novelēm». Šos kritiķus kauninādams, Davēns izlietoja Balzaka iemīļoto tēlu:

Vai ar šīm šķietami sīkajām lietām nav tāpat kā ar aptēstiem akmeņiem, atsevišķiem kapiteļiem, pa pusei ar ziedu un pūķu attēliem noklātiem metopiem, kas, ieraudzīti būvlaukumā starp amatnieka zāģi un kaltu, liekas nenozīmīgi un sīki, bet pēc arhitekta ieceres ir domāti krāšņa antablementa rotāšanai, velves izliekuma veidošanai, bultveida spriešļa greznošanai viņa katedrālē, pilī, kapelā vai lauku mājā?...

Bija pienācis laiks būvēt katedrāli. 1834. gada septembrī Balzaks aizbrauca uz Sašē, nolēmis tur ātri uzrakstīt romānu, kas kļūtu par vienu no viņa daiļdarbu celtnes stūrakmeņiem: «Gorio tēvu». Ir uzglabājusies sākotnējā šū-m ņa, no kuras izauga šī grāmata, proti, piezīme burtnīcā, kura Balzaks ierakstīja savus plānus: «Krietns vecs vīrs — ģimenes pansionāts — sešsimt franku rentes, — atteicies no visa savu meitu labā, kurām katrai ir piecdesmit tūk-: .1 oši franku rentes, — mirst viens kā suns.» Marķīzei de Kastrī Balzaks rakstīja, ka gribot attēlot «jūtas, kas pašas par sevi ir tik stipras, ka pat pastāvīgi aizvainojumi nespēj tās nokaut», un Hanska kundzei viņš rakstīja, ka izvēlējies par romāna varoni «cilvēku, kas ir tēvs, tāpat kā svētais vai moceklis ir kristietis». Tātad rakstnieks atkal parādīs, cik postīga kļūst kaislība, kas pieaug līdz neprātam. «Kaislība neielaižas kompromisos, tā ir gatava nest jebkuru upuri.»

«Gorio tēva» kompozīcija ir daudz sarežģītāka un drosmīgāka nekā «Eiženijas Grandā» kompozīcija. Jaunajā romānā savijušās vairākas sižetiskās līnijas. Vispirms Gorio drāma: šo tēvu ir izputinājušas un noliegušas viņa meitas Anastazī de Resto un Delfīne deNisenžēna; tālāk Vot-rēna drāma — viņš ir jauns Feragisa iemiesojums, bijušais katordznieks, kas ar svešu vārdu dzīvo Vokē pansionātā, dēmonisks kārdinātājs, kurš meistariski vērpj veselu intrigu tīklu līdz tam brīdim, kad policija viņu atmasko; Rastinjaka drāma — šis jaunais gaskonis, cēlies lauku muižnieku ģimenē, ierodas Parīzē ar diezgan tīru dvēseli un sašausmināts atklāj galvaspilsētas samaitātību; beidzot, Rastinjaka māsīcas Klāras de Boseānas drāma —šo augst-dzimušo dāmu pamet mīļākais, ko viņa dievinājusi; tā ir traģēdija, ko apgaismo «jau uzrakstīta nākotnes lappuse» — romāns «Pamestā sieviete». Ģimenes pansionāts ir krustceles, kurās saplūst kopā šo cilvēku likteņi. Vai īstenībā visa augstāko aprindu sabiedrība nav tikai «apzeltīts ģimenes pansionāts» un Tilēriju galms — ģimenes pansionāts, virs kura durvīm rotājas kronis?

Kopš šī laika Balzaka iztēlē dzīvo vesela sabiedrība; lai iedvestu dzīvību šajā paša radītajā pasaulē, viņš nemitīgi ieved tanī reālās pasaules elementus — gan atmiņas, gan vērojumus. Radīdams Gorio, bijušo miltu izstrādājumu fabrikantu, rakstnieks sīki izvaicāja savu mājsaimnieku Kasīnī ielā, kurš agrāk bija tirgojies ar miltiem; tādus iestādījumus kā Vokē pansionātu Balzaks labi pazina: viņš neatveidoja kādu noteiktu, bet sakausēja daudzus «ģimenes pansionātus abu dzimumu personām un citām»;

uzvārds Vokē viņam bija palicis atmiņā no Tūras. Kāds interesants sīkums dos zināmu priekšstatu par negaidītiem atradumiem daiļrades procesā: pretīgā Vokē kundze izrunā «Ijēpas» tāpat kā Eva Hanska. Balzaku šī iedoma traki uzjautrināja. Veidojot Rastinjaku, rakstnieks viņā iezīmējis pa daļai (bet tikai pa daļai) pats savus rakstura vilcienus. Rastinjaka godkāre gan ļoti atšķiras no jaunā rakstnieka godkāres, taču romāna varonim, tāpat kā Bal-zakam, ir divas māsas; vecākā, vārdā Lora, atdod visu savu kabatas naudu brālim; Rastinjaks no Pērlašēza kapsētas augstumiem met Parīzei izaicinājumu, uzsaukdams: «Tagad — kurš kuru uzveiksim!» — tāpat kā savā laikā, dzīvodams Ledigjēra ielā, bija darījis viņa radītājs. Skaidrības un godkāres sajaukums, kas raksturīgs Rastin-jakam, nebija svešs arī Balzakam jaunībā.

Votrēnā atspoguļots Vidoks un tomēr daļēji atkal pats autors. Divdesmit gadu vecumā Balzaks bija sapņojis par maģisku varu, ar kuru pakļaut sev pasauli. Jau viņa pirmajos romānos darbojās daudz pirātu, korsāru, ārpus likuma stāvošu cilvēku. 1834. gadā viņš domā gandrīz tāpat kā Votrēns, ka «cilvēki aprij cits citu kā zirnekļi» un ka neviens neprasa norēķinus blēdim, kurš guvis panākumus. «Neviens man nejautās: «Kas tu esi?» Es būšu Četri Miljoni kungs.» Balzaks jūsmo par Votrēnu: «Liels noziegums reizēm ir īsta poēma.» Taču, tāpat kā Rastin-jakā, viņā mīt arī bažas. Ja pasaule ir džungļi, tad ir vajadzīgi likumi, valsts, reliģija, ģimene.

Tēva mīlestības tēma skar Balzakā dziļas un jūtīgas stīgas. «Gorio tēvā» runa ir par īsto tēvu: «Mana dzīve ir manās meitās,» saka Gorio. «Ja viņām iet labi, ja viņas ir laimīgas, grezni apģērbtas, — vai tad nav vienalga, no kāda auduma šūts mans svārks un kādā kaktā es guļu? Man nesalst, ja viņām ir silti, man nav garlaicīgi, ja viņas smej.» Gorio skatās uz savām meitām kā dievs uz savu radību: «Tikai es mīlu savas meitas vairāk nekā dievs pasauli, tāpēc ka pasaule nav tik skaista kā dievs, bet manas meitas ir skaistākas nekā es.» Katrā Balzaka darbā atradīsim dedzīgu tieksmi dzīvot ar citas personas starpniecību laimīgāku un pilnīgāku dzīvi. Bez šaubām, šī problēma pa daļai ir saistīta ar prometejiskās radīšanas problēmu. Rakstnieka rīcībā ir vesels harēms, kurā mīt visas sievietes, kas viņam nav piederējušas; viņš bauda mīlestību, varenību

un .1,1 vu savos personāžos tāpat kā Gorio ir laimīgs savās

t īs. Tāpat kā Gorio tēvam, ari Balzakam vajadzēja i ' Ieties starp radīšanu vai dzīvi; savas daiļrades labā ■, 11 iš sevi nokaus tāpat kā krietnais sirmgalvis savu meitu

l<ll)(l.

No visām romānā «Gorio tēvs» skartajām problēmām iiiloram vistuvākā ir Rastinjaka mācību gadi. «īsts rakstnieks, radīdams savus varoņus, vada viņus pa tiem neskai-lami daudzajiem ceļiem, pa kuriem pats dzīvē būtu va-leļis iet.» Ežēns de Rastinjaks, iebraucis no provinces Pauzē, tic ģimenes sirsnīgajām saitēm, taču galvaspilsētā v i i,iš visur saskata samaitātību un zaņķi, meitas, kas noliedz savu tēvu, sievas, kuras ņirgājas par saviem vīriem, ciet-irdīgus un augstprātīgus mīļākos. «Starp Anastazī de Kesto gaišzilo buduāru un Klēras de Boseānas sārto salonu viņš trijās stundās apguva Parīzes tiesību trīs gadu kursu.» Rastinjaka radiniece de Boseāna kundze, lepna un kaislīga sieviete, viņam pasniedza pirmo mācību stundu: «Jo saltāks būs jūsu aprēķins, jo tālāk tiksiet. Sitiet bez žēlastības, tad no jums baidīsies. Uz vīriešiem un sievietēm skatieties kā uz pasta zirgiem, izdzeniet tos, cik spējat, lai tie kaut nobeidzas katrā stacijā; tā jūs sasniegsiet savu alku kalngalus. Paturiet vērā — jūs nekas nebūsiet, ja par jums nerūpēsies kāda sieviete. Tai jābūt jaunai, bagātai, elegantai. Bet, ja jūsos mostas īstas jūtas, slēpiet tās kā dārgumu; neļaujiet nevienam tās pat nojaust, citādi jūs būsiet pazudis.»

Baismīgais Votrēns apstiprina šos vārdus: «Varu saderēt, ka jūs Parīzē ik uz soļa uzdursieties uz velnišķīgām intrigām... Tāda. ir dzīve. Tā nav labāka par virtuvi: ož tāpat, un tev jāaptraipa rokas, ja gribi kaut ko sameistarot... Principu nav, ir tikai notikumi; likumu nav, ir tikai apstākļi. Saprātīgs cilvēks pieskaņojas notikumiem un apstākļiem, lai tos vadītu.. .» Kad cilvēks izpratis šīs patiesības, ceļš uz panākumiem viņam ir brīvs, citus nicinot. Māceklim norit pēdējā jauneklīgi tīrā asara pie Gorio tēva kapa. Pēc tam, «metis pirmo izaicinājumu sabiedrībai, Rastinjaks devās uz pusdienām pie de Nisenžēna kundzes».

Grāmatas savdabība, tā, kas attaisno Balzaka uzvaras gaviles pie Sirviliem, tā, kas patiešām padara šo romānu par nākamās epopejas stūrakmeni, ir lasītājam jau pazīstamu personāžu atgriešanās. Rakstniekam arī agrāk bija gadījies atkārtot kādu uzvārdu vai raksturu no iepriekšējām grāmatām. Turpmāk šis paņēmiens izvēršas par sistēmu. Balzakam būs savi ārsti (Bjanšons, Deplēns), savi slepenpolicisti (Korantēns, Peirads), savi finansisti (Nisen-žēns, brāļi Kelleri), savi augļotāji (Gobseks, Palma, Bido, saukts par Žigonē). De Resto kundze? Ar viņu mēs jau iepazināmies «Gobsekā». Rastinjaks? Viņš jau parādījās «Šagrēnādā» — gan vēl tikai kā vārds, kā siluets; mēs viņu redzēsim visā viņa karjeras gaitā, turklāt viņš mainīsies, tas gleznai piešķirs laika dimensiju. Votrēns vēlāk slīdēs pār de Ribamprē likteni tāpat, kā bija slīdējis pār Rastin-jaka dzīves gaitu. De Boseāna kundze? Romānā «Gorio tēvs» mēs iepazīstamies ar viņas mīlestības drāmu, kura izskaidro «Pamestajā sievietē» aprakstītos notikumus. Visa aristokrātija (Listomeri, Kergarueti, Mofrinjezi, Granljē) drūzmējas vikonteses de Boseānas salonos. Turpmāk Bal-zaka smadzenēs radītā pasaule viņam liksies daudz īstāka nekā reālā pasaule, kurā viņš dzīvo; rakstnieks stāstīs par iztēlotās pasaules jaunajiem notikumiem tā, kā mēdz stāstīt par īstenību: «Tagad parunāsim nopietni. Kam mēs izprecināsim Eiženiju Grandē?» Vai mazliet vēlāk: «Vai zināt, ar ko precēsies Fēlikss de Vandeness? Ar jaunavu no Granvilu ģimenes. Tā ir lieliska partija.»

Doma par to pašu personāžu atgriešanos ir gluži dabiska. To varētu izmantot katrs liels rakstnieks: ikviens auklē sevī zināmu skaitu personāžu, kuri viņam ir tuvu pie sirds un kurus viņš it kā parāda vairākos variantos ar dažādiem vārdiem. Stendalam tādi ir vīrieša ideāltips, kāds viņš pats gribētu būt, — Fabricijs del Dongo, Lisjens Lē-vens; sieviete, kādu autors būtu gribējis mīlēt, — de Re-nala kundze, de Šatelē kundze; cinisks un asprātīgs sirmgalvis — Lēvens-tēvs, marķīzs de la Mols. Līdzīgi Balzaks bija radījis dubultnieku Feragisu-Votrēnu, kas abi atspoguļo autora tieksmi pēc varenības. Vēlāk autoram šķita vienkāršāk likt Votrēnam pazust un tad atkal parādīties, jo dzīvē tādi briesmoņi sastopami diezgan reti. Turpretī gandrīz vai katrā romānā Balzakam jāuzved uz skatuves vesela grupa godkārīgu dendiju, sākot no Anrī de Maršē (tas ir dzelzs cilvēks, kas kļūs premjerministrs), La Pal-ferīna, Maksima de Traija līdz pat nenozīmīgajam Polam de Manervilam; un vesela virkne augstdzimušu koķešu:

......iļjinne de Lanžē, firstiene de Kadinjana, marķīze

il'l'.para.

Protams, lai pirms «lielā nodoma» pieņemšanas uzrak-111 (r; romānus varētu ietilpināt attiecīgajā vietā, tos va-

I. n l / ('S mazliet pārstrādāt, mainīt dažus vārdus, dažus il.ilmnus. Bet cik daudz romāni no tā iegūs! Nenozīmīgas • 'pr/odes tagad paver bezgalīgas perspektīvas. Reizēm nākotne apgaismo tagadni. Visbiežāk jaunie romāni izriet no pagātnes. Tērzēšanā pēc vakariņām pēkšņi atklājas panesība par kādu līdz šim noslēpumainu personu. Viss noliek tā kā dzīvē, kas ari tikai pamazām iznirst no tumsas. Iepazīt cilvēkus mums palīdz gadījums, nejauši pusvirus atstātas durvis, negaidīta atzīšanās. Vislieliskākais piemērs ir de Maršē, ko nekad neredzam darbojamies politikā un ko tomēr, kā rakstījis Alēns, visi atzīst par «vienīgo īsto valstsvīru pēc Taleirāna»; vēl raksturīgāks ir Konkerols, «brīnišķīga skice... Viņu var sastapt visur, taču pazīt īsti nevar; un tomēr mēs pazīstam viņu pietiekami. Ronkerols ir viens no Trīspadsmitiem un vairāk nekas...»

Tā rodas veselā reālistisks attēlojums, kas ir daudz iespaidīgāks nekā atsevišķu daļu attēlojums. Daudzi kritiķi ir sacījuši: «Kā lai uzskata par sabiedrību šo komediantu trupu, kurā katram ir savs šaurs ampluā? Kā lai notic, ka visu Parīzi ārstē Bjanšons vai ka visi parīzieši izmanto advokāta Dervila pakalpojumus? Ka Serizī, Bo-vāns un Granvils tik ilgi vadījuši franču maģistratūru?» Taču ir taisnība, ka visos laikos skaitā ļoti maza izlase ir vadījusi zemi un katrā zināmā laikmetā var uz vienas rokas pirkstiem uzskaitīt lielu mīlas dēku varones. No otras puses, romāna konvencionalitāte, kas jāpieņem, jo ir nepieciešama, ļauj ar dažām tigūrām pārstāvēt lielas ļaužu grupas. Viena no mākslas funkcijām ir dzīves raibo jūkli aizstāt ar saprātīgu kārtību. Mākslinieks prot savā iztēles radītajā pasaulē saglabāt pietiekami daudz noslēpumainības un nejaušību, lai lasītājam radītu pilnskanīgas dzīves ilūziju.

Vēl nekad Balzaks nebija strādājis ar tādu pārliecību. Romānu «Gorio tēvs» viņš sāka rakstīt Sašē, taču lielāko daļu darba veica Parīzē, Kasīnī ielā, strādādams pa septiņpadsmit astoņpadsmit stundām dienā (1834. gada novembrī pat divdesmit stundas dienā). «Tas būs mans lieliskākais

romāns,» rakstnieks vēstīja Svešzemniecei. Viņš ļoti gribēja grāmatu ātri nobeigt un aizbraukt uz Vīni, lai satiktos ar Hanska kundzi «neaizmirstamās dienas» (26. janvārī) gadskārtā. Taču, izstrādājot romāna beigas, Balza-kam jau vajadzēja labot sākuma korektūras, jo «Gorio tēvu» iespieda «Revue de Paris». 15. decembrī rakstnieks ir «tuvu sabrukumam, nepieceļas no gultas, nespēj vairs nekā darīt, nekā dzirdēt». Veltīgi hercogiene d'Abrantesa aicina Balzaku, pārmet viņam, ka viņš to aizmirsis. «Manā dzīvē valda nepārtraukts darbs bez atelpas,» viņš atbild. «Pat rakstīt vairs nevaru, nogurums ir pārāk liels... Tāpēc nedomājiet par mani ļauni. Sakiet sev — viņš strādā nakti un dienu — un brīnieties tikai par to, ka vēl neesat dzirdējusi par manu nāvi. Paretam aizbraucu uz Operu vai pie Itāliešiem, tā ir mana vienīgā izklaidēšanās,; jo tur nevajag ne domāt, ne runāt, tikai skatīties, klausi-; ties...» |

Zilma Karo bija laidusi pasaulē otru dēlu, ko nosauca; neparastā vārdā — par Joriku (aiz mīlestības uz Sternul tātad uz Balzaku); rakstnieks «skūpsta puisēnu uz pieres» tikai iztālēm. Viņam nav laika pat ne uz brīdi aizbraukt uz Frapelu. «Vēl nekad straume, kas mani aiznes, nav bijusi tik ātra; vēl nekad tik majestātiski baiss daiļdarbs nav nobriedis cilvēka smadzenēs. Sēžos pie darba kā trumpotājs pie kāršu galda; guļu ne vairāk par piecām stundām, strādāju astoņpadsmit, galā nonākšu pusdzīvs; atceroties Jūs, es reizēm jūtu spēku uzplūdu. Es pērku «Grenadjēru», maksāju parādus .. .»

«Mīļmāmiņai», ko bērni kopā ar viņas draudzeni bija j novietojuši Šantijī, apritēja piecdesmt seši gadi, Lora un ļ Onorē būtu gribējuši viņu apciemot, — bet kā to izdarīt? ļ Nevienam no abiem nebija iespējams izrauties no Parīzes, i Vainas izpirkšanai viņi par abiem aizsūta Mātes kundzei 1 ievērības cienīgu dāvanu — zilā lentē uzvērtu pulksteni. Tikai lai viņa nebilstot ne vārda par to Sirvilam, «jo mans vīrs nekā nesaprot no tādiem sirsnīgiem uzmanības pie- , rādījumiem», rakstīja Lora.

Vēlreiz de Kastrī kundze bija likusi ļoti laipni uzaicināt Balzaku uz Kevijonu tēvocim hercogam de Fic-Džeim-sam. Taču vēl nepilnveidotais «Gorio tēvs» bija svarīgāks nekā jau nobeigtā «Hercogiene de Lanžē», turklāt Balzakam derdzās marķīzes pēkšņā interese par kādu

t.ii J nieku, ko viņš ienīda, proti, par Sentbēvu. 1834. gada |nii|,i las bija publicējis romānu «Saldkaisle». Nelabojamā ii11Hi'drības lauvu medniece de KastrI kundze bija aiz-i -1 11 jusi grāmatas autoram: «Mēģināt Jums izteikt, cik .1 i|i Jūsu skaistā grāmata mani aizkustināja, būtu pārāk nni.igs uzdevums nelaimīgai sievietei, kas dzīvē iepazi-tiir-a vienīgi sarūgtinājumus...» Vecais pārbaudītais pa-u< rniens bija sekmējies. Literāts ir viegli notverams putns pi.i;migai putnu ķērājai. Kritiķis un viņa lasītāja sadraudzējas; pēc dabas flegmatiskajam Sentbēvam trūka Bal-/,ik,i dedzīgo prasību, viņu apmierināja intelektuāla draudzība. Tā turklāt bija ļoti maiga, jo marķīze uzdāvināja 'n iitbēvam sudraba krustu, ko Viktors fon Meternihs bija noskūpstījis nāves gultā, un tas kaitināja Balzaku. Tāpēc viņš aizrakstīja ļoti skarbu vēstuli, kurā marķīzi uzrunāja «cienītā kundze». Sākumā viņa sašuta, pēc tam atkal < :entās atgūt Balzaku.

Marķīze de Kastrī Balzakam 1834. gada 29. oktobrī:

Netaisos atprasīt no Jums tik daudz reižu apsolīto draudzību. Nē, ja tās Jums vairs nav sirdī, tad nerunājiet par to. Šonakt mani nomocīja nežēlīgs sapnis, un es jūtu neatvairāmu tieksmi patērzēt ar Jums. Draugs, var pārtraukt attiecības ar mīļāko, bet ne ar draudzeni, ar tādu draudzeni, kas grib priecāties Jums līdzi priekos un dalīt Jūsu bēdas, ar draudzeni, kas trīs gadus ar Jums kopā ir tik daudz pārdomājusi un tagad ir skumja un slima! Ak dievs, man tik nedaudz ir atlicis dzīvot, — kāpēc aptumšot šīs dienas ar jaunām bēdām un sāpēm? Jūsu uzruna «cienītā kundze» mani sāpināja! Atcerieties Eksu, Luiļa Lambēra vēstuli, ko Jūs man atsūtījāt! Vai esat aizmirsis strautu, vecās dzirnavas, Granšartrēzes klosteri, — vai tikai man vienīgai tas palicis atmiņā? ... Ja tā ir, tad neatbildiet man nekā; Jūsu klusēšana man pateiks, ka viss ir beidzies. Viss beidzies! Nē, tas nevar būt! Jūs mani vēl mīlat. Esmu Jūsu draudzene, Jūsu Marija. Ardievu, nelieciet ilgi gaidīt vēstuli, no kuras mana sirds sāks pukstēt straujāk...

Kā pazemojās šī lepnā sieviete! Balzaks ilgi vilcinājās ar atbildi; tomēr pilnīgi atrauties no marķīzes de Kastrī viņš nespēja un atzinās savā vājumā: «Jūs lēnām pārrāvāt citu pēc citas neskaitāmās saites, ar kurām man savā laikā patika pie Jums saistīties, bet Jūsu priekšrocība ir tā, ka ar vienu vārdu Jūs atkal varat tās sasiet ...»

Tomēr 1835. gada sākumā, kad rakstnieks, darbā pārguris, piešķīra sev dažas dienas atpūtu, viņš devās pavadīt

tās Bulonjērā pie savas dārgās sirdzējas — pie de Bērni kundzes. «Viņai ir sešdesmit gadu. Bēdas viņu ir pārvēr-tušas, salauzušas. Mana sirsnība pret viņu ir divkāršoju-sies. Stāstu to bez iedomības, jo nesaskatu tur nekāda nopelna. Tādu raksturu dievs man ir dāvājis: es aizmirstu pāridarījumus, bet vienmēr atceros, ja kāds pret mani bijis labs. Būtne, kas mani mīl, vienmēr saviļņo mani. Cildenās ■ jūtas ir tik auglīgas. Kāpēc meklēt zemiskas jūtas?...» Citam draugam, Ogistam Boržē, Balzaks uztic savas sā- ļ pes: «De Bernī kundzes slimība ir bezcerīga — sirds anei- < risma; to nevar izdziedināt. Esmu satriekts līdz dvēseles dziļumiem. Ja šī debesu gaisma tiks man laupīta, katra mūža diena man būs aizēnota. Jūs jau zināt: viņa ir mana ; sirdsapziņa un spēks; viņa ir pāri visam kā debesu jums, kā ticības un cerības gars; es nezinu, kas ar mani notiks. Viņai nesaka, ar ko viņa sirgst, taču nelaimīgā skaidri jūt, ka mirst...»

Hanska kundzei Balzaks rakstīja: «Ja šī draudzene man zudīs, Jūs būsiet vienīgā, kas man atvērusi savu sirdi. Jūs vienīgā zināsiet burvju vārdus «Sezam, atveries!», jo Karo ļ kundzei no Isidūnas pret mani ir apmēram tādas pašas jūtas kā manai māsai...» Apraudādams mīlestību, ko nāve grasījās laupīt, Balzaks jo vairāk pieķērās otrai draudzenei, kas bija jaunāka un, kaut gan viņš pats to varbūt ne- ; apzinājās, jo vērtīgāka tāpēc, ka attālums tik pārslogo-tam cilvēkam kā Balzaks darīja šo draudzību mazāk ap-grūtinošu. Kāds spēks un valdzinājums ir mīļākajai, kura ļ mīt tālumā! «Sievietei mūsu dzīvē ir liela loma, kad viņa ir kā Beatriče, Laura un varbūt vēl vairāk . ..» Beatriče, ļ Laura — sevišķu pieticību Balzakam pārmest nevar!

Kad «Gorio tēvs» bija nobeigts 26. janvārī (tā šī diena i kļuva divkārt neaizmirstama), autors Špahmana iesietu manuskriptu aizsūtīja Evai Hanskai ar veltījumu: «E. de H. kundzei. Viss, ko darina Jūsu muziķi, pieder viņu kungiem. De Balzaks. Lūdzu, ticiet: ja arī man nebūtu tas jādara saskaņā ar likumiem, kuriem pakļauti Jūsu nabaga vergi, es tik un tā noliktu šo darbu pie Jūsu kājām aiz vispatiesākās sirsnības. 1835. gada 26. janvārī. «Loka» viesnīcas iedzīvotājs, Ženēvā.» Tas bija neslēpjams veltījums, ko varēja lasīt arī Venceslavs Hanskis.

«Revue de Paris» lasītāji un Svešzemniece bija sajūsmināti par «Gorio tēvu». Balzaks pats ari apzinājās, ka

ri iiirita ir pārāka par visu iepriekš uzrakstīto. «Ļaudis 'I ■ »balsīgi atzīst: «Eiženija Grandē», «Absolūts» — viss n |Misniegts.» R.omāna pirmizdevumu izķēra, tiklīdz tas

.....11jās. Taču kritiķi nenolika ieročus. Viņi pārmeta

i '.aru pārspīlējumus. «Kāda pasaule! Kāda sabiedrība!»

( minier français» svētulīgi iesaucās. «Kāda tēva mī-lr iibas karikatūra! Cik pretīgi tikumi! Cik ciniskas ainas!

« ik daudz netiklu sieviešu!» Veltīgi Balzaks pa pusei humoristiskā priekšvārdā uzdeva statistiskus datus par savu:» varonēm, aizrādīdams, ka trīsdesmit astoņas (no sešdesmit) ir tikumīgas; viņš pat aizgāja tiktāl, ka piekāpīgi apsolīja likt turpmākajos sacerējumos darboties tikai labajam jau pazīstamām grēciniecēm, lai nepalielinātu to skaitu. Pret viņu apvienojās politiskie pretinieki, farize-liskie bļāvēji un, galvenais, niknie skauģi.

1834. gada decembrī «Mode» (agrāk bijis rakstniekam draudzīgi noskaņots žurnāls) izsmēja Balzaka visur klāte-sību, «viņa vārds nemitīgi ņirb jums acu priekšā kā fantastiska parādība... Balzaka kungs ir grāmatnīcu neatņemama sastāvdaļa; nepārprotiet mūs: grāmatnīca un literatūra nav sinonīmi... Nav mūsu vaina, ka šī doma mums iešāvās prātā sakarā ar Balzaka kungu... Balzaka kungs ar Polu de Koka kungu dala apšaubāmo godu redzēt savu vārdu ar četru collu augstiem burtiem uz visu lasītavu logu rūtīm Parīzē, tās priekšpilsētās un provincē... Grāmatizdevēju katalogos Balzaka kungs mums apsola barību, ar ko apmierināt turpmākos desmit gados visnepiesātināmākos moderno sacerējumu lasītājus. Lai dievs mums stāv klāt! ...» Žurnālisti ņirgājās par rakstnieku pašu, par viņa vārdu ar muižniecības partikulu de, par tieksmi pēc greznības un pat par mīlestības sakariem. Kad popularitāte pārsniedz parastus apmērus, nenovīdība pārkāpj pieklājības robežas.

Balzaks būtu varējis sacīt: «Dievs, pasargi mani no draugiem; ar ienaidniekiem es pats tikšu galā.» Taču viņš izvēlējās darbu un — klusēšanu. Svešzemniecei viņš rakstīja: «Lai cik nikni ir uzbrukumi un apmelojumi, es stāvu tiem pāri. Es neatbildu nekā... «Gorio tēvs» ir sacēlis furoru; vēl nekad lasītāji nav tik dedzīgi vēlējušies izlasīt kādu romānu; grāmattirgotāji izziņo iepriekš par tā iznākšanu. Tas nudien ir grandiozi...»

2C1

xvm

BATAIJA IELA

Noslēpumainais hermafrodits, kas visbiežāk ir līdzīgs sacerējumam divos sējumos.

Balzu ks j

Iekams Balzaks ķērās pie «Gorio tēva» uzrakstīšanas,, viņš bija publicējis Bešē kundzes izdevniecībā, «Parīzes dzīves ainās», neparasta un skaista stāsta sākumu —«Meitene ar zeltainām acīm» (darbu autors nobeidza 1835. gadā). Diezgan īsajai novelei, kas iecerēta kā epizode no «Trīspadsmitiem», ir visai svarīga nozīme. Pateiksim, kāpēc. Novele sākas ar spožu eseju par Parīzi, «milzīgu klajumu, kurā nemitīgi plosās savtīguma vētra» un kur sastop nevis cilvēku sejas, bet maskas. «Vājuma maskas, spēka maskas, posta maskas, prieka maskas, svētulības maskas; tās visas ir pārgurušas, ar neizdzēšamu alkatību apzīmogotas. Ko tās grib? Zeltu, varbūt baudas?»

Šajā peklē, «kur viss kūp, viss deg, viss spīd, viss verd, viss liesmo, izgaro, izdziest», Balzaks izšķir piecus lokus. Pirmais — tie, kam nepieder nekas, strādnieks, proletārietis, sīks bodnieks; pēc tam otrs loks: tie, kuriem jau kaut kas pieder — vairumtirgotāji, ierēdņi, klerki, īsi sakot, buržuā. Ko grib buržuā? Nacionālās gvardes zobenu, pusdienās — vienmēr gaļu ar saknēm, vecumdienās — likumīgi nopelnītu zelta mazumiņu un beidzot — pieklājīgu vietu Pērlašēza kapsētā. Šīs pekles trešais loks, «kuram varbūt kādreiz radīsies savs Dante», veidojas no pilnvarniekiem, advokātiem, ārstiem, notāriem — viņi visi ir tās sabiedrības biktstēvi, kuru nicina. Ceturtais loks: mākslinieku pasaule, cildenas, bet satriektas, skaudības un apmelojumu sagrauztas sejas. Beidzot, piektais loks: aristokrātija, lielgruntnieki, plaši, zeltījumiem rotāti saloni, bagāta, dīkdienīga, nodrošināta sabiedrība. Tanī nav nekā īsta. Goddevības maska sedz pastāvīgu nicinājumu. Te valda godkāre un garlaicība. Tukšā eksistence veidojusi nedzīvas sejas, kurās vaikstās nevarība, atspoguļojas zelts un no kurām saprāta pazīmes ir gaisušas.» Pāris lappusēs Balzaks ir radījis gigantisku fresku, gan ieturētu tumšos toņos, tomēr apbrīnojamu.

' uisprindzinātā Parīzes trauksmainība, Balzaks tur-I >i i ia, dažām izredzētajām būtnēm nāk par labu; šeit var .,i lapt sievietes, kas dzīvo pēc Austrumu paradumiem un

i.i uzglabā savu skaistumu, var sastapt arī dažas valdzino-r.as jaunekļu sejas. «Ar jauneklīgo, anglisko daiļumu tās upvieno dienvidnieku vaibstu stingrību, franču apgarotību, Immu tīro zīmējumu. Ugunīgās acis, tīksmais lūpu sār-liims, melno matu zīdainais spīdums, baltā ādas krāsa, smalkais sejas ovāls padara viņus par burvīgiem cilvēciskiem ziediem, kas krāšņi izceļas pārējo bālo, vecīgo, :.Irupdegunīgo, vaikstīgo fizionomiju masā ...»

Tad parādās noveles galvenais personāžs, daiļš kā Adoniss, — tas ir noslēpumainais Anrī de Maršē, lorda Dedlī ārlaulības bērns, viens no Trīspadsmitiem. «Sievietei viņu ieraudzīt nozīmēja zaudēt galvu.» Taču de Maršē dzīvīgais svaigums, skaidrās acis ir tikai maska, viņš vairs netic ne vīriešiem, ne sievietēm, ne dievam, ne velnam. Pastaigājoties pa Feijānu terasi, viņš sastop neparasti skaistu meiteni, abos iedegas mīlestība no pirmā skatiena. Kaut gan Pakitu Vaidēšu, meiteni ar zeltainajām acīm, stingri uzrauga, jauneklim izdodas iekļūt viņas mājoklī. Baltā, neiedomājami greznā buduārā, kas radīts mīlestībai, meitene kļūst viņa mīļākā. Viņš atklāj, ka Pakita ir jaunava un tomēr jau diezgan pieredzējusi. Viņai nav svešas baudas, jo viņa mīl kādu sievieti, to pašu, kura liek viņu uzraudzīt mulatam, kas gatavs pat uz slepkavību; šī sieviete ir marķīze de Sanreala, arī lorda Dedlī meita, tātad Anrī de Maršē pusmāsa. Pakita Tilērijās bija atskatījusies uz jaunekli tieši tāpēc, ka viņu pārsteigusi ārkārtīgā līdzība ar marķīzi. Turpmāk meitene ar zeltainajām acīm mīlēja vienu un to pašu būtni vīrietī un sievietē. Tā nobriest briesmīgs un mazliet ekstravagants atrisinājums: tanī mirklī, kad Anrī de Maršē, atklājis, ka meitenei ar zeltainajām acīm ir vēl cita mīlestība, atsteidzas, lai ar Trīspadsmitu atbalstu atriebtos, marķīze ar dunci saplosa neuzticīgās Pakitas ķermeni. Brālis un māsa aci pret aci sastopas asinīm aptraipītajā istabā. Marķīze ieies klosterī; Anrī kļūs Delfīnes de Nisenžēnas mīļākais.

Tāds ir, rakstīja Hugo von Hofmanstāls, «šis lieliskais, neaizmirstamais stāsts, kurā saklkaisle dzimst no noslēpuma un Parīzes bezmiega naktī Austrumi atver smagos plakstus, neparasts piedzīvojums savijas ar īstenību... un

- I

tagadne tiek apgaismota ar tik spožu lapas gaismu, ka šķiet līdzīga senseno laiku grandiozajiem sapņiem ... Sākumu būtu varējis dot Dante, beigas liekas paņemtas no «Tūkstots un vienas nakts», bet viss kopumā varēja ras- ! ties tikai no tā autora spalvas, kurš to uzrakstījis...» Tā šo sacerējumu vērtē dzejnieks. Patiesību sakot, pārmērības greznību aprakstā, kā arī stilā mazliet aizskar. Taču atcerēsimies gudro Latuša izteicienu: «Atstājiet melno punktiņu zem jūsu mīļākās kreisās krūts — tas ir dzimum- | zīmīte.»

Sacerējuma temats, par spīti saistošajam sižetam, | šausmināja Hanska kundzi; Zilma Karo sašutumā novērsās, j Tomēr Balzaks nebija pirmais rakstnieks, kas interesējās j par lezbietēm. Viņš bija lasījis XVIII gadsimta erotisko literatūru, un Didro «Mūķene» viņam bija atklājusi šīs kaisles neprātīgos izpaudumus. Latuša «Fragoletā» bija : attēlota lēdijas Hamiltones un Neapoles karalienes Marijas Karolīnes divdomīgā draudzība. Pats Balzaks «Laulību fizioloģijā» bija rakstījis: «Meitene iznāks no pansionāta : varbūt jaunava, bet ne šķīsta,» — un attēlojis «pirmos priekus, biklos saldkaisles izpaudumus, svētlaimes šķietamību». Burtnīcā, kurā rakstnieks piezīmēja savus plānus, figurē «Mīlestība harēmā»: «Viena sieviete mīl otru un dara visu, lai to pasargātu no valdnieka.» Turklāt Balzaks, pro- j tams, bija dzirdējis valodas, kas tolaik klīda Parīzē par Zoržas Sandas un Marijas Dorvalas maigajām savstarpē-jām jūtām. Balzaks bija devis Kasīnī ielā patvērumu Zilam Sando, kas «bija dievinājis pirmo no šīm sievietēm un kļuvis otrās mīļākais» pēc šķiršanās ar Zoržu Sandu, «jo tā viņš atguva zudušo dienu skurbinošo smaržu». Balza-kam intīms draugs bija arī ārsts Emīls Renjo, viens no Orasa Bjanšona prototipiem un Sando-Sandas uzticības persona. Ka Balzaks domājis par Dorvalu, varam secināt no teikuma pēcvārdā romānam «Meitene ar zeltainajām acīm»: «Ja kāds interesējas par Meiteni ar zeltainajām acīm, tas varēs, kad luga būs beigusies un priekškars nolaists, viņu atkalredzēt kā vienu no aktrisēm, kuras, lai saņemtu savus ātri vīstošos slavas vainagus, pieceļas sveikas un veselas, pēc tam kad ir publikas acu priekšā nodurtas ...» Taču ne tikai nesenais piemērs bija ierosinājis Balzaku izvēlēties šo sižetu. Autors, kas gribēja aprakstīt visu sava laika sabiedrību, nevarēja paiet secen plašajai

m Min'ibu jomai. Votrēna draudzība pret Ežēnu de Rastin-ļ.il.ii ir ļoti līdzīga marķīzes de Sanrealas kaislībai pret i il.itu. «Tāpēc ka es jūs mīlu!» Votrēns saka Ežēnam, un r il/.iks, šo tēlu radītājs, piedēvē vīriešu savstarpējai drau-«izibai gandrīz mistisku nozīmi. Teofīls Gotjē, kas labi pani Balzaku, rakstīja: «Viens no Balzaka sapņiem bija va-innīga un pašaizliedzīga draudzība, kurā divu vīriešu dvē-M'les, drosme un gudrība saplūstu kopīgā gribā.» Pjērs un Džafjers angļu dramaturga Otveja lugā «Izglābtā Venē-«-īja», sazvērnieki, kas gatavi mirt viens par otru, bija dziļi saviļņojuši Balzaku, un viņš vairākkārt tos piemin; Votrēns saka Rastinjakam: «Pjērs un Džafjers — tā ir mana kaislība.»

«Trīspadsmitos» atspoguļota veselas grupas gribas saplūšana (bet bez jūtu tuvības). Šī ideja neatkāpās no Balzaka, vēlāk viņš nodibinās slepenu apvienību «Sarkanais zirgs», tās locekļiem vajadzēs atbalstīt citam citu visos gadījumos, nekavējoties atsaukties uz katru «staļļa» aicinājumu un sagrābt «noteicošās pozīcijas» izdevniecībās, presē un teātros. «Zirgu» vidū, kurus Balzaks sapulcinās restorānā pie galda, lai izklāstītu sava karagājiena plānu, būs Teofīls Gotjē, Leons Goslēns, Granjē de Kasanjaks, Alfonss Karrs, Luijs Denuajē, Žans Tusēns Mēris. «Šim sātaniskajam vīram,» raksta Teofīls Gotjē par Balzaku, «bija tik varens iztēles spēks, ka viņš katram no mums sīki aprakstīja spožo, slavas vainagoto dzīvi, kādu mums nodrošinātu apvienība.» Jau kopš jaunības Balzaku neatstāja doma par sabiedrības iekarošanu, lai «mūžu nobeigtu pieticīgi kā Francijas pērs, ministrs un miljonārs».

Rakstniekam gan itin drīz vajadzēja likvidēt «Sarkano zirgu», un viņš secināja: «Francijā vīriešu apvienības nevar pastāvēt.» Taču vēl ilgi viņu vilināja kāda jaunekļa aizgādņa loma. Kasīnī ielā viņš bija devis patvērumu Ogistam Boržē, pēc tam Zilam Sando. Filarets Šais savu «Memuāru» nepublicētajā daļā izsakās, ka šīs draudzības uzskatītas par netiklām: «Sievietes viņu (Balzaku) nesaistīja, un vienīgā dāma, par kuru viņš, kā ļaudis runāja, esot jūsmojis, bija Kanēļa kundze (Balzaka grāmatu izdevēja sieva); tā viņu valdzināja ar saviem neparasti skaistajiem kuplajiem matiem, kuri, vaļā atlaisti, nosedz visu tās augumu, un romānists naturālists ar lielu tīksmi gremdēja pirkstus krāšņajos viļņos.»

Sievietes neesot saistījušas Balzaku! Fakti un sarakste pierāda, cik absurds ir šāds apgalvojums. Neviens nav labāk par viņu aprakstījis jaunekļa dedzīgās alkas pēc sievietēm. Neviens nav vairāk par Balzaku sagaidījis no sievietes, neviens tai nav vairāk sniedzis. Visas viņa met-reses rakstnieku ir cildinājušas kā lielisku mīļāko. De Bernī kundzes vēstules ir apmierinātas juteklības piesātinātas; vēstules Hanska kundzei atklāj pārgalvīgu intimitāti; hercogiene d'Abrantesa, kas pazina vīriešus, Balzaku nenicināja. Viņš bija ne tikai mīļākais, bet vispār sieviešu draugs. Viņš tās saprata labāk par kuru katru. Uz to Filarets Šais iebilstu: tieši šāda intuīcija liecina, ka Balzaka dabā ir kaut kas sievišķīgs. Bez šaubām, ir. Lielam rakstniekam jāaptver visas cilvēku eksistences iespējas. Lai uzrakstītu dažas lappuses, viņam jājūt kā sievietei. Protams, kad Balzaks apraksta daiļu jaunekli, viņa tonis liecina, ka viņš jūsmo par vīrieša skaistumu. Varbūt viņš izjuta pret šādu jaunekli apslāpētu patiku. Rakstnieks izprata Votrēnu, iejutās tēlā, varbūt pat to apskauda, taču dzīvē to neatdarināja.

Esam jau aizrādījuši, ka Balzaku vienmēr bija interesējis hermafrodīts. Serafitus-Serafita, būtne, kas reizē ir vīrietis un sieviete, gan mazliet savādākā veidā sastopama arī «Meitenē ar zeltainajām acīm» (Anrī de Maršē un viņa māsa). Šī dualitāte atbilst pašā autorā it kā līdzās esošajiem diviem cilvēkiem: viens ir stiprs un dumpīgs, grib sasniegt visu, daudzkārt aiz alkām pēc varenības vēlējies iemantot maģisku spēku vai slepenas apvienības atbalstu, viņš var kļūt varonīgs un negants «šajā briesmīgajā cīņā ar eņģeli» — ar literāro daiļradi; otrs cilvēks ir viegli aizvainojams un vientiesīgs «nabaga bērns», kam vajadzīga mātes aizgādnība (de Bernī kundze, Hanska kundze, Zilma Karo) un kas, runājot sentimentālajā valodā, kādu viņš lieto mīlestībā, «pieskaņojas sievietei». Tā nav ne ačgārnība, ne samaitātība, bet tikai vājums, kas Balzakā savienojies ar milzīgu enerģiju, un, bez šaubām, šāds duālisms radošam māksliniekam ir nepieciešams.

Gadījumā ar Sando nav nekā neskaidra. 1834. gada augustā, ēzdams brokastis ar Balzaku, Sando izstāstīja, ka pēc šķiršanās ar Žoržu Sandu viņš gandrīz izdarījis pašnāvību; viņš esot zaudējis paļāvību sev, mērķi dzīvē,

I << I < к Jūs. Balzaks nolēma kļūt par nelaimīgā jaunekļa i'.iugo tēvu un uzaicināja viņu apmesties Kasīnī ielā, i. >i.iik kaut kur aizceļojušā Boržē apartamentā. Lai neaizmetu jūtīgo Sando, Balzaks viņam uzdeva uzrakstīt ilminu par hercogieni de Monpansjē, kurai plānu jau pats l • ■ ļ. i uzmetis. «Ņemšu Žilu Sando pie sevis», Balzaks rak-ii|,i Svešzemniecei. «Šo dzīves jūrā avarējušo nabaga •.nsnīgo jaunekli vajadzēs iekārtot un pēc tam ievadīt Meratūras okeānā . . .» Iekārtot Sando maksās dārgi, ievadi I. viņu literārā darbā būs grūti. Taču vienalga! «Mīļais Sando» visu atlīdzinās, kad luga būs viņu padarījusi ba-g'ltU.

1. novembrī «nabaga avarējušais» piedalījās pusdienās, kuras Balzaks rīkoja pieciem sabiedrības lauvām vai «pekles ložas» tīģeriem. «Es atļaujos nepamatotu greznību. Manu viesu vidū būs Rosini un Olimpi ja, viņa cara dona^54 .. . Vissmalkākie Eiropas vīni, visretākie ziedi, izsmalcinātākie ēdieni.. .» Foreles, cāļi, saldējums — par visu tiek samaksāts ar vekseļiem. Zeltkalis Lekuants bija atsūtījis piecas sudraba bļodas, trīs dučus dakšiņu, zivju lāpstiņu ar greznu rokturi, un tam visam pēc svinīgajām pusdienām vajadzēja doties taisnā ceļā uz lombardu. Ko par to domāja «mīļais Sando»? Viņu apstulboja šāds dzīves veids un jo sevišķi izbiedēja Balzaka negantā strādāšana. «Sando saka, nekāda slava nevarot atlīdzināt par šādu darbu, un viņš labāk gribot mirt nekā tik sasprindzināti strādāt...»

Te sākās abpusējā vilšanās. Zilam Sando reiba galva. Balzaks bija viņam uzdevis vākt materiālus lugai, taču darbs nevirzījās uz priekšu. «Es, elpu neatvilkdams, vācu izrakstus,» Sando sacīja, «bet Balzaks nekad nebija apmierināts. Kad es pārguruma nokausēts atlaidos savā šaurajā dzelzs gultā, tad jutos laimīgs, ja šis titāns mani pēkšņi neuzmodināja, lai nolasītu kādas nupat uzrakstītas jaunā romāna lappuses vai nenosēdināja pie savu neskaitāmo korektūru labošanas.» Balzakam Sando rakstīja: «Cīņa dara Jūs lielu; mani tā nogalina; Jums ir vajadzīga vētra, man vajadzīgs miers.» Balzaks tagad vērtēja jauno Zilu apmēram tā, kā viņu bija novērtējusi Zorža Sanda.

Darbarūķi laiskums pārsteidz un kaitina. «Jūs nevarat ne iedomāties, kāds viņš ir slaists un nevīža. Viņam nav ne | mazākās enerģijas, ne gribas spēka . .. Draugu viņš apbēdina tāpat, kā apbēdināja iemīļoto ...»

Tomēr šķiršanās ierosinātājs bija Sando, un Balzaks cieta no tā «finansiāli un morāli». Kādreiz 1836. gada martā jauneklis aizbēga, nesamaksājis par dzīvokli un atstājis mājastēvam savus parādus un laipnu vēstuli: «Dārgais Mar, man jau sen rādās, ka es dzīvoju necienīgu dzīvi. Ap mani bija greznība, ko ar savu darbu nenopelnīju, mani parādi diendienā auga, un brīžam man šķita, ka eju taisnā ceļā uz pašnāvību. Gribēju strādāt, bet nevarēju ... Tagad atstāju Tevi. .. Ardievu, vecais draugs, Mušs joprojām Jūs mīl.» Un mazliet vēlāk: «Dārgais Mar, biju cerējis, ka pēdējā dienā varēšu Jūs apskaut...» Daži cilvēki ir gribējuši šajā Mar un Mušs saskatīt aizdomīgas draudzības pierādījumus. Īstenībā tās bija tikai joka pēc pieņemtas iesaukas. Tāpat kā Votrēns pievienoja vārdiem lama un sauca Rastinjaku par marķīzu de Rastinjakoramu, Balzaks pārvērta žargona sufiksu mar par prefiksu un sauca sevi par mar-šalu, par mar-abū. Tāpēc ka viņš valkāja mūka sutanai līdzīgu mājas tērpu, draugi viņu bija iesaukuši par donu Māru. Turklāt, kad tika rakstīta šī vēstule, Balzaks jau sen bija pametis Sando vienu ar virēju Kasīnī ielā un pie mājas žoga piestiprinājis paziņojumu: Izīrējams dzīvoklis. Rakstnieks pats bija iekārtojies Šaijo, Bataija ielā, «nepieejamā patvērumā».

Kāpēc? Pa daļai tāpēc, lai izvairītos no kreditoriem, kas viņu vajāja. Kaut gan viņš pēdējos četros gados bija nopelnījis daudz naudas, parādus Balzaks nebija nomaksājis. Neskaitot summu, ko rakstnieks bija parādā mātei, viņam bija vēl četrdesmit seši tūkstoši franku parādu. Mēdza sacīt, ka tie viņam palikuši pēc tipogrāfijas bankrota, bet patiesībā to cēlonis ir pārāk grezns dzīves veids. Bal-zaka izdevumi joprojām ir milzīgi. Lai veiksmīgi strādātu, viiiam nepieciešami dzīvot istabās, kur ir skaistas mēbeles, uz plauktiem stāv krāšņi iesietas grāmatas un bronzas statuetes, grīdas nosedz biezi paldaji. Zeltkalis Le-kuants piegādāja Balzakam ne tikai galda sudrablietas, bet arī divus spieķus: viens rotāts ar sarkanu karneolu, otra rokturis inkrustēts ar tirkīziem. Balzaka spieķi ar zelta, ar degunradža kaula rokturiem, greznoti ar dārgakme-iiicm, kļūst plaši pazīstami. Delfīne de Žirardēna uzraksta romānu ar virsrakstu «Balzaka kunga spieķis»; rakstniece i liekas ticam, ka spieķis ir apburts un ar tā palīdzību ( iiiorē, kad vēlas, var kļūt neredzams, lai labāk novērotu ■ ilvēku slepeno dzīvi.

Tas viss ir dekorācija, nomoda sapnis, feēriska pasaule. H.ilzakam sagādā prieku uz vienu vakaru notēlot, ka viņam pieder talismans, kas viņu padara par bagātnieku, laika un telpas pavēlnieku. Kad Rosini pēc greznām pusdienām skaļi paziņo, ka pat valdnieku namos nekā labāka nav redzējis, ēdis un dzēris, Balzaks atkal ķeras pie darba, atgriežas bargās patiesības pasaulē, kurā ir Vokē pansionāts un Nisenžēna bankas nams. Te rakstnieks kļūst īsti viņš pats; te viņš ar skaidru prātu nosoda Gorio tēva neprātīgos izdevumus; viņš uzvelk mugurā balto mūka tērpu, apjož gurnus ar auklu un strādā; šajā pasaulē viņš milzīgi spekulē un ar nemaldīgu prasmi uzkrāj kolosālās Nisenžēna bagātības. Šad tad Balzaks mēģina pārcelt dzīvē savu personāžu spožās izdomas, taču bez panākumiem, jo, tiklīdz ārējā pasaule izrāda pretestību, viņš patveras iztēles pasaulē. Nodomātais darījums vairs nav izdevīgs un kļūst par romāna tematu.

Vai šo tieksmi pēc greznības radīja godkāre? Nē, jautājums ir daudz sarežģītāks. Tas viss ir daļa no monumentālas fikcijas, kuras varonis ir pats Balzaks, kas šo fikciju veido ne tikai galvā, bet arī reālajā pasaulē. Viņam robeža starp iztēli un dzīvi nekad nav bijusi skaidri novilkta. Kad viņš draugus pamielo ar pusdienām, tad katrai vīna pudelei ir sava vēsture. Šis bordo ir trīs reizes apceļojis apkārt pasaulei; rums iztecināts no mucas, kura vairāk nekā gadsimtu peldējusi pa jūru. Viņš pasniedz viesiem tēju, kas uzlieta uz lapiņām, kuras mēnesnīcā plūkusi Ķīnas imperatora meita. Un, ja kāds klausītājs pajautā: «Balzak, vai tas patiesi ir taisnība?» — viņš iesmejas kā bērns un atbild: «Tur nav ne kripatiņas patiesības.» Bataija ielā, «nepieejamajā patvērumā», Balzaks sev iekārtojis pasakainu buduāru, ko viņš piedēvē «Meitenei ar zeltainajām acīm» marķīzes de Sanrealas savrupmājā. Dīvāns piecdesmit pēdu apkārtmērā, pārvilkts ar baltu kašmiru, apmalots ar rombveidā izstrādātām melna un koši sarkana zīda lentēm ...

Milzīgās gultas galvgalī atzveltne pacēlās vairākas collas augstāk par spilveniem, kuri ar saviem jaukajiem izrotājumiem kopiespaidu darīja vēl krāšņāku. Buduārs bija iztapsēts ar sarkanu audumu, uz tā korintiešu kolonnas kaneluras veidā sadrapēts Indijas muslīns, ko augšā un lejā saturēja koši sarkana auduma lente, uz kuras bija uzzīmētas melnas arabeskas. Caur muslīna drapējumu sarkanā krāsa izskatījās sārta, un šo mīlestības krāsu atkārtoja Indijas muslīna logu aizkari ar rožaina tafta oderi, greznoti ar koši sarkanām un melnām bārkstīm. Seši apzeltīta sudraba svečturi ar divām svecēm katrā, vienmērīgos atstatumos piestiprināti pie sienas, apgaismoja dīvānu. Griesti, no kuriem vidū nokarājās matēta apzeltīta sudraba lustra, Īrija balti kā sniegs un karnīzs vizuļoja zeltā. Paklāja zīmējumi atgādināja austrumnieku šalli, atsauca atmiņā persiešu dzeju un Persiju, kur vergu rokas bija šo brīnumu darinājušas. Ar baltu kašmiru pārvilktās mēbeles jo sevišķi izcēla melnais un koši sarkanais rotājums. Pulkstenis, kandelabri — viss bija balta marmora ar zeltu ...

Sienu tapsējums zaigoja un mainīja krāsu atkarībā no skatiena, virziena, te kļūdams gluži balts, te sārts, saskaņodamies ar gaismas vizmu, kas caurspīdīgajā muslīna drapējumā radīja gaisīgu, sniegainu iespaidu. Dvēseli nezin kāpēc īpaši saista balta krāsa, mīlestībai tīk sarkanā, bet zeltainā sagādā baudījumu kaislībām, jo spēj īstenot to iedomas. Viss, kas cilvēkā ir neskaidrs un noslēpumains, visas viņa neizdibinātās un pat neapzinātās tieksmes atrada šeit atbalstu. Sājā pilnīgajā harmonijā valdīja krāsu saskaņa, kas radīja dvēselē saldkaislas, nenoteiktas, netveramas atbalsis . . .

No rakstnieka bērnibas un jaunības sapņiem, no vilšanās un pazemojumiem pēc tik daudziem gadiem iznira šī «Tūkstots un vienas nakts» sultānam un viņa verdzenēm piemērotā iekārta.

No Kasīnī ielas Balzaks bija aizmucis, ne tikai vairīdamies no kreditoriem, bet vēl aiz cita svarīga iemesla: nacionālā gvarde truli un neatlaidīgi gribēja rakstnieku pataisīt par sargkareivi*, it kā viņš būtu kāds reālās pasaules pilsonis, un par atteikšanos paklausīt draudēja viņu aizlikt aiz restēm. Balzakam vajadzēja pazust. Bataija ielā 13 dzīvoklis bija noīrēts nevis uz Balzaka, bet uz neesošas atraitnes Dirāna kundzes vārda. Mājā varēja iekļūt, vienīgi pasakot paroli, kas bieži mainījās: «Ir pienācis ābolu novākšanas laiks ...», «Esmu atnesis beļģu mežģīnes». Tikai pēc tam zinātājs uzkāpa trešajā stāvā (divi pirmie bija neapdzīvoti), izgāja cauri divām tukšām, noplukušām istabām, drūma gaiteņa galā pacēla smagu portjeru— un pēkšņi atradās austrumnieciskā pilī. Vai tas bija Balzaka darba kabinets vai Pakitas Valdesas buduārs? Viņš bija licis sienas izpolsterēt, lai telpā valdītu pilnīgs klusums un varbūt ari tāpēc, lai apslāpētu Pakitas Valde-r; kliedzienus. Viņš cerēja, ka uz šī mīlas dīvāna nāks ies viņa jaunā feja, daiļa angliete, ar ko Balzaks l>ii.i iepazinies Austrijas sūtniecībā... Un — kas zina?

11 būt arī Anrieta de Kastrī, no kuras pilnīgi atrauties - inš nespēja.

Balzaks marķīzei de Kastrī 1835. gada 10. martā:

Ak dievs, kā Jums var ienākt prātā, ka es dzīvoju Kasīiiī ielā? At-milos nedaudzu soļu attālumā no Jums. Man nepatīk Jūsu skumjas; es Iirs stingri norātu, ja Jūs būtu šeit. Atsēdinātu Jūs uz milzīgā dīvāna, Kur Jūs justos kā feja savā pilī, un tad es Jums pateiktu, ka šajā dzīvē vajag mīlēt, lai dzīvotu . . .

Tālāk rakstnieks paziņoja, ka strādājot pie romāna, kurā būs «lielisks apsolītās sievietes tēls»; grāmatas nosaukums — «Lilija ielejā». Varones vārds būšot Anrieta; tā sauc de Kastrī kundzi — šāds pagodinājums pēc tik daudzām nesaskaņām pārsteidz. Balzaks tagad visus spēkus veltot šim darbam.

Tāpēc es nedzīvoju vis, ieslēdzies divatā ar mīļāko, kā ļaudis Jums melš. Ja, strādājot tik daudz, cik es strādāju, man vēl būtu piecas sešas metreses, kuras man piedēvē, tad es pieprasītu, lai mani publiski vainago ar lauru vainagu. Herakls salīdzinājumā ar mani būtu liliputs ... Stundu izklaidēties patīkamas sievietes sabiedrībā man varbūt daudz dotu, taču baltais dīvāns, kas gaida liliju, ir un paliek tukšs. Pirmo reizi mūžā man izdevies īstenot ap sevi savas poētiskās iztēles ziedu, kādu gribēju redzēt. Zils Sando, ienācis pie manis tanī dienā, kad sāku strādāt, sacīja, ka viņam radies iespaids, it kā viņš ienācis Palermo katedrālē operā «Roberts Velns». Mans mājoklis ir sievišķīgs, bet ļoti jauks, ļoti graciozs. Paldies par spalvām; paldies ļ^jg irbulenēm, šī necilā puķe mani iepriecina darba bezdibenī. Kāpēc Jūs* pati nevarētu atnākt tanī stundā, kad es pieceļos? Jūs uzmestos uz dīvāna kā putniņš. Kas visā pasaulē to zinātu? Tikai mēs divi. Starp vienpadsmitiem no rīta līdz vieniem dienā Jūs pārdzīvotu poētisku, noslēpumainu brīdi, taču Jūs esat pārāk atsalusi pret prieku, lai es ticētu, ka var piepildīties šāds skaists jaunības sapņojums.

Ar firstu Alfrēdu Šēnburgu, Austrijas ārkārtējo sūtni, kas bija ieradies paziņot Luijam Filipam par imperatora Ferdinanda I uzkāpšanu tronī un apmeklēja arī Balzaku Bataija ielā, rakstnieks nosūtīja Evai Flanskai romāna «Meitene ar zeltainajām acīm» manuskriptu. Par «Sera-fitu» Balzaks atzinās, ka nespējot nobeigt šo grūto grāmatu. Pārmērīgais darbs viņu novārdzinājis. Daba ir nepielūdzama. «Mana dzīve koncentrējas smadzenēs, ķermenis aiz bezdarbības arvien vairāk piebriest.»

Balzaks Svešzemnlecei:

Beidzot es apmēram trīs nedēļas strādāju nepārtraukti divpadsmit stundas dienā pie «Serafitas». Ļaudis nezina, cik milzīgu darbu tas prasa; ļļ ļaudis redz, un viņiem arī jāredz tikai iznākums. Bet man vajadzēja aprīt visus mistiķu sacerējumus, lai rakstītu par misticismu. «Serafita» ir ārkārtējs darbs tiem, kas tic. Diemžēl mūsu nožēlojamā Parīzē pat eņģelis iļ var kļūt par tematu baletam ...

Ar zināmu lepnumu Balzaks paziņoja Evai, ka viņa ! spieķis ar kaldinātu zelta rokturi, kurā iedarināti tirkīzi, joprojām noder par sarunas tematu Parīzē un pat Neapolē un Romā: «Šis greznais spieķis var iemantot popularitāti visā Eiropā ... Ja Jums ceļojuma laikā kāds stāsta, | man esot burvju spieķis, ar ko var dzīt zirgus vēja ātrumā, atvērt pils vārtus vai atrast briljantus, tad nebrīnieties un pasmejieties kopā ar mani. Vēl nekad tik plaši nav izrādīta Alkibiada suņa aste*!» Cilvēkam, kas alkst slavas, radīt sev konkrētu leģendu bija veikls izdomājums. Masu iztēli vieglāk aizraut ar nocirstu suņa asti vai spieķa rokturi nekā ar filozofisku doktrīnu.

Tagad ardievu! Pulkstenis ir divi naktī. Esmu pusotru stundu noza- '■* dzis «Serafitai». Viņa rājas, sauc mani, viņu vajag nobeigt, jo «Revue de Paris» arī rājas; žurnāls ir man izmaksājis tūkstoš deviņi simti franku avansa, un ar «Serafitu» tikko varēs segt šo summu. Ardievu! Jūs varat iedomāties, ka domāju par Jums, nobeigdams Jums veltīto darbu. Ir pēdējais laiks laist klajā šo grāmatu; šejienes literāti domā, ka es šo darbu nekad nenobeigšu, ka tas ir neiespējami...

Neiespējami? Tikai ne Balzakam. Viņš apsolīja aizvest Svešzemniecei «Serafitas» manuskriptu, iekams viņas Rževusku augstība atgriezīsies savos īpašumos. Taču to viņš Evai nerakstīja, ka ar pavasara iestāšanos viņš bieži brauca uz Versaļu, lai tur redzētos ar savu jauno kaislību — ar grāfieni Gidoboni-Viskonti.

Balzaks Zilmai Karo 1835. gada 17. aprīlī:

Manī ir vairāki cilvēki: finansists; mākslinieks, kas cīnās pret žurnāliem un lasītājiem; tad vēl — mākslinieks, kas cīnās ar saviem darbiem un sižetiem. Beidzot, manī ir arī kaislīgs cilvēks, kas spēj krist pie kājām daiļam ziedam, apbrīnot tā krāsas un ieelpot smaržu. Tagad Jūs teiksiet; «Viltnieks Onorē!» Nē, nē, es neesmu pelnījis šādu apzīmējumu. Es atkal atteikšos no visiem man pieejamiem priekiem un ieslēgšos savā istabā, lai turpinātu darbu. Cara *, kāpēc Jūs man nemaz

Dārgā, (liai.)

•ii. ni'rakstāt? Vai domājat, ka esat zaudējusi kaut niecīgāko daļiņu ii nsnības, kādu pret Jums jūtu? Dzīves pieredze tikai spēcina senas ai iini -.1 bas. Pēc nedaudzām dienām Jūs mani redzēsiet. Jau ilgi es loloju n ii Inu aizlavīties pie Jums... Tikai nu jau vairākas dienas esmu i i ims kādas gluži neatvairāmas personas varā, un es nezinu, kā no tās i i.mlies, jo esmu kā nevarīga meitene, man nav spēka pretoties tam, I i; man patīk ...

Balzakam par nelaimi, Parīzē dzīvojošie poļi informēja I lauska kundzi par viņas rakstnieka pavasarīgajām aiz-iāutībām. Viņa rakstīja Balzakam tikai vairs īsas vēstuli Ies, kurās strostēja neuzticīgo. Viņš manīja, ka pašam vajadzēs aizbraukt uz Vīni attaisnoties. Taču viņam bija grūti atrauties no rakstāmgalda. «Esmu kā pie mieta piemeta kaza. Kad likteņa untumainā roka mani atbrīvos? Es nezinu,» Balzakam sāpēja aknas: «Bet pagaidiet, kundze ar izkapti! Ja jūs nākat, tad tikai tādēļ, lai man atkal uzveltu nastu. Es vēl savu uzdevumu neesmu veicis.»

XIX

LILIJA IELEJA

Pastāvība ir viens no mana rakstura stūrakmeņiem.

Balzaks

1835. gada pavasarī Balzaks strādāja pie vairākiem lieliem darbiem — vienus jau rakstīja, citus plānoja: «Lilija ielejā» (polemiska atbilde Sentbēva «Saldlcaislei», bet «labāks romāns»), «Sabiedrības zieds», «Draisko stāstu» trešais desmits, «Jaunās sievas atmiņas», «Māsa Marija» (grāmatu viņš neuzrakstīja); turklāt vēl pārstrādāja «Luiju Lambēru», «Serafitu». Taču Bešē atraitne sūdzējās, Verdē šausminājās, žurnālu redakcijas nikni ārdījās. Balzaks, kā vienmēr, ticēja, ka ir tuvu mērķim. Kā lai viņš nepaļautos uz saviem spēkiem? Vēl pirms sešiem gadiem viņš bija žurnālists ar iekritušiem vaigiem un strādāja kā algādzis grāmatizdevējiem. Pagājuši tikai seši gadi, un viņa darbus jau lasīja visa Eiropa. Bagāts viņš kļūs 1837. gadā, kad visus savus sacerējumus, kurus būs atguvis savā pilnīgā īpašumā, pārvērtīs par «Sociālām skicēm». Ticis pie

273

18 - 227

bagātības, viņš nomaksās visus parādus, atdos parādus pat mātei un tad aizbrauks pie Evas, lai pēc šāda milzīga darba beidzot gūtu atalgojumu.

«Savā draņķīgajā balsī es dziedu: Diodati! Diodati!» Balzaks rakstīja Hanska kundzei. Viņa vēl uzturējās Vīnē, bet jau gatavojās atgriezties Ukrainā. Balzakam bija svarīgi satikt Evu pirms aizbraukšanas. Rakstnieks viņu apbēra ar rokrakstiem un stāstīja par savām nākamajām grāmatām: «Es gatavoju lielu, skaistu darbu ar virsrakstu «Lilija ielejā», tanī attēlošu valdzinošu, sirsnīgu, tikumīgu sievieti, kurai būs īgns vīrs. Viņa būs šīszemes pilnības iemiesojums cilvēciskā tēlā, tāpat kā Serafita ir debesu pilnības iemiesojums.. .» Taču kuplā Evelīna atbildēja arvien retāk un runāja gandrīz tikai par savu greizsirdību. Balzaks gaidīja vienīgi mājienu no Evas, viņš tūlīt aizsteigtos pie tās: «Jūs taču zināt, ka viena no bengāli labajām īpašībām ir bezgalīga uzticība. Mazais Āzijas putniņš bez savas rozes, bez savas peri ir mēms un skumjš, bet mīl tikpat stipri...» Bengāli ilgojās doties uz Vīni, «uz Vīni, kur es aizmirsīšu savas raizes. Parīzes gaiss mani nokauj; te man ir tikai darbs, pienākumi, ienaidnieki! Man ir vajadzīga oāze.» Vīnē viņš nobeigs «Liliju ielejā», apmeklēs Eslingas un Vagramas kauju laukus (tas bija vajadzīgs «Militārās dzīves ainu» uzrakstīšanai). Pirms aizbraukšanas viņš gan vēlētos nopirkt Turēnā māju, kas viņam bija dārga: «Grenadjēru» (īsti balzakisks sapnis,jo viņam nebija neviena sū no pirkšanai vajadzīgās summas). Piepeši maijā Balzaks stingri nolēma: viņš pavadīs Vīnē četras dienas. Rakstnieks lūdza, lai Hanski mazliet atliek aizceļošanu uz Ukrainu: «Esmu laimīgs kā bērns par šo izraušanos. Pamest savu katorgu un apskatīt pasauli! Uz drīzu redzēšanos!»

Ceļa nauda? Vai tad Balzakam nebija dziļi padevīgais aizgādnis Verdē? Tam vīram pašam nebija naudas, taču viņš griezās pie barona Džeisma Rotšilda, kas izsniedza vajadzīgo summu, piebilzdams: «Ar de Balzaka kungu esiet uzmanīgs, tas ir ļoti vieglprātīgs cilvēks.» Vieglprātīgais cilvēks, būdams arī nepārspējami izšķērdīgs, devās uz Vīni īrētā karietē sava kambarsulaiņa Ogista pavadībā. Netālu no Heidelbergas, Veinheimas pilī, Balzaka draugs firsts Alfrēds Šēnburgs rakstnieku stādīja priekšā lēdijai Elenboro, ļoti skaistai sievietei, kas pastāvīgi bija

_ _ _ _ _ _ ■* pii |udzeju pūļa ielenkta, nevairījās no galantam dekam

m i nešaubījās, kad Balzaks brauca tālāk, ka viņa sniegusi li.mču romānistam daudzus elementus Arabellas, lēdijas I >i dli, rakstura radīšanai romānā «Lilija ielejā». (Tālāk re-'li sim, ka rakstniekam bija cits anglietes modelis, kas v ui.im pozēja tuvāk.) «Tanīs pāris stundās, kamēr pastaipīties lēdijas Elenboro parkā, kur nejēga firsts Šēnburgs nemitīgi lenca šo skaistuli, kā arī pusdienu laikā es par no sievieti uzminēju visu patiesību .. .» Uzkavēšanās Vein-lieimā bija ļoti auglīga, jo rakstnieks tur ne tikai iepazinās «ii «Arabellu», bet ari sacerēja Luija Lambēra «vēstuli kursīvā», miglainu varoņa filozofiskās doktrīnas izklāstu, ko pats autors uzskatīja par ģeniālu. Šo tekstu Balzaks uzšņāpa, sēdēdams parkā uz sola, un vēlāk pievienoja romānam.

Caur Štutgarti un Minheni Balzaks sasniedza Vīni, kur 1 Ianski bija viņam pasūtījuši istabu «Zelta Bumbiera» viesnīcā, «Landštrāsē». Mīlētāju satikšanās ne tuvu nebija tik gaiša kā Zenēvā. Eva Hanska bija ļoti neapmierināta ar Balzaku, un viņiem nekādi neizdevās palikt divatā; dažus skūpstus viņš tomēr slepus nočiepa. Taču dedzīga sirds un spraiga iztēle ir postīgas dievu dāvanas, kad nevar iegūt tieksmēm atbilstošu pilnīgu laimi. «Vēstulē no netīra un nevērīga cilvēka,» ko Balzaks aizrakstīja Evai, ir norādījumi uz viņas aizvainojošajiem pārmetumiem. «Netīrs cilvēks es neesmu, bet gan noteikti muļķis, jo neparko nevaru saprast, kāpēc Jūs mani pagodināt ar tādiem izteicieniem.. .»

Vīnes aristokrāti visi bija lasījuši Balzaku un tīkoja viņu sagūstīt. Viņš pa daļai ļāvās laipnajai varmācībai, tomēr centās saglabāt savas darba stundas un pat ceļojumā neatkāpties no klosteriskā dzīves veida.

Balzaks Hanska kundzei:

Es nevaru strādāt, ja zinu, ka man vakarā kaut kur jāiet, un uz vienu vai divām stundām nekad nesēžos pie rakstāmgalda. Jūs tik labi izdarījāt, ka es likos gulēt tikai vienos naktī... Es gribētu no rīta iet apskatīt Prêtera, kad tur vēl nav cilvēku. Būtu ļoti mīļi, ja Jūs vēlētos pievienoties; pie «Lilijas ielejā» ķeršos tikai nākamajā dienā, un tad man sākumā vajadzēs strādāt četrpadsmit stundas diennaktī, lai atgūtu zaudēto laiku. Esmu nozvērējies uzrakstīt šo darbu Vīnē, ja ne, tad metīšos Donavā...

Balzakam visai glaimoja, ka viņu laipni pieņēma Austrijas kanclers firsts fon Meternihs, ar ko rakstniekam caur dažu personu starpniecību (hercogiene d'Abrantesa, marķīze de Kastrī), bija radušās jūtu saites. De Kastr! kundze bija uzticējusi Balzakam slepenu misiju pie kanclera sakarā ar viņas ārlaulības dēlu Rozē fon Aldenburgu, kam Meternihs bija vectēvs.

Firstienes Melānijas fon Meternihas dienasgrāmata, 1835. gada 20. maijā: «Šorīt Klements (viņas vīrs, firsts fon Meternihs) satikās ar Balzaku. Sarunu ar rakstnieku viņš sāka šādi:

«Mans kungs, neesmu lasījis nevienu jūsu darbu, bet es jūs pazīstu, un man ir skaidrs, ka jūs vai nu pats esat neprātis, vai uzjautrināties par citiem neprāšiem, kurus gribat izdziedināt ar vēl lielāku neprātu.»

Balzaks piekrita, ka Klements esot pareizi uzminējis, tieši tas esot viņa mērķis, un viņš to sasniegšot. Klements ir sajūsmināts par to, kā Balzaks skatās uz lietām un tās vērtē.»

Patiesi, politiskajā filozofijā Balzaks labi sapratās ar kancleru. Firstienei fon Meternihai Balzaks likās «vienkāršs un labsirdīgs, bet viņa apģērbs gan gluži fantastisks».

Firsts Fēlikss fon Švarcenbergs izvadāja rakstnieku pa Vagramas kaujas lauku. Šēnburgu un Kiseļevu ģimenes strīdējās savā starpā par godu pieņemt Balzaku. Viņš iepazinās arī ar orientālistu baronu Jozefu fon Hammer-Purg-štallu, kas viņam pārtulkoja arābiski slaveno uzrakstu uz Šagrēnādas. Arābiski tas skanēja ļoti labi, tāpēc ka bija «aforistiski lakonisks». Pēc romāna teksta ierakstam vajadzēja būt sanskrita valodā, bet Hammer-Purgštalls to neprata. Nekā darīt! Kas gan saskatīs atšķirību? Barons pasniedza Balzakam vērtīgu dāvanu, talismanu, zīmoggredzenu Beduku, sacīdams: «Kādu dienu jūs novērtēsiet šīs mazās dāvanas nozīmīgumu.» Sēkla krita auglīgā zemē. Drīz vien Balzaks stāstīja (pats tam ticēdams), ka gredzens savā laikā piederējis pravietim Muhamedam, angļi Beduku nolaupījuši Lielmogolam, kas ir gatavs atdot par to kaudzēm zelta un briljantu. Beduks cēlies taisnā līnijā no Ādama. Beduks padara cilvēku neredzamu. Beduks nes laimi mīlestībā. Beduks dziedina visādas kaites. Vēl viens

n<)slepumains spēks bija pievienojies tiem, kuri, kā Balti, s ne bez pamata domāja, viņam piemita. Barons fon 11 unmer-Purgštalls, runādams par sava viesa milzīgo daiļ-i. k Ies veikumu un daudzajām viņa radītajām varonēm, ilīdzināja rakstnieku ar «Heraklu, kas vienā naktī piecdesmit jaunavas padara par sievietēm».

Astolfs de Kistīns, kas arī atradās tanī pašā laikā Vīnē, • dzina, ka Balzaks gūst milzīgus panākumus, un tomēr aiz-i nkstīja Sofijai Gē:

Mūsu draugs man sagādāja nepatīkamu bridi ar savām manierēm; iepazīstinādams mani ar kādu polieti, asprātīgu dāmu no Ukrainas pla-•• 'liniem, ļoti izglītotu sievieti no Donas krastiem, Balzaks viņai iepriekš pateica, ka daiļrunīgāku cilvēku par mani viņš savā mūžā neesot saslapis. Nezināju, ko sacīt; ja es būtu paklausījis sava lepnuma balsij, tad izturētos tā, kā mūsdienās kungi mēdz izturēties: es neatvērtu muti. Centos tomēr būt laipns, taču visu laiku jutos tā, it kā es tēlotu kādu lomu. Man šķita, ka es vingrinos asprātībā. Nevarēju justies nepiespiesti ar šo dāmu, kaut gan viņa ir izsmalcināta persona ...

Kistīns sprieda, ka šajā gadījumā Balzakam trūcis takta; ģenialitāte un takta sajūta nav nešķiramas.

Pa to laiku Hanski posās atgriezties savā Ukrainas valstībā, un arī Balzaku viss vedināja atpakaļ uz Parīzi. Turklāt viņš pats gribēja braukt projām no Vīnes. «Tūkstoš skūpstu, jo manī ir tādas alkas, ka mazie, nejaušie glāsti tās vēl kāpina. Mums neizdosies ne stundu, ne minūti palikt divatā. Šie šķēršļi manī uzkurina tādu kvēli, ka būs labāk, ja pasteidzināšu aizbraukšanu.» Viņš tikai bija izdevis visu naudu, bet vajadzēja samaksāt par viesnīcu un atpakaļbraucienu. Sīkums: vekselis uz Verdē vārdu visu nokārtos. Vīnes Rotšildi to labprāt diskontēja. Verdē šo summu lai ietur no honorāra par «Liliju ielejā», bet, ja viņam patlaban nav skaidras naudas, tad lai viņš aizņemas no Sirvila kundzes. Verdē samaksāja, un Balzaks viņu cēla vai debesīs: «Ticiet man, draugs, tagad mēs, Jūs un es, esam viens ar otru saistīti uz dzīvību un uz nāvi.» Uzturēšanās Vīnē vismaz vienā ziņā nāca Balzakam par labu: viņš dabūja izbaudīt savas popularitātes spēku. Kad viņš iznāca no koncertzāles, kāds students noskūpstīja viņam roku. Eiropa mīlēja un iekārtoja savus mājokļus «pēc Balzaka parauga». Rakstnieka radītā pasaule bija sev pakļāvusi visu planētu.

Parīze. Bataija iela. 1835. gada jūnijs. Balzaks pēc spožās interlūdijas Vīnē atkal nes tālāk savu nastu. Ja var ticēt tam, ko viņš rakstīja Hanska kundzei, tad tuvinieki tūlīt sagādāja viņam smagus sarūgtinājumus. «Nekam nederīgais» Anrī draudēja ielaist sev lodi pierē, taču būtu pilnīgi pieticis, ja viņš strādātu. Māsa Lora likās ļoti slima. «Dārgā, mīļotā māte» sūdzējās, ka zaudēšot prātu aiz bēdām. Bez šaubām, Balzaks visur mazliet sabiezināja krāsas, lai aizkustinātu Evelīnu, kas nerādīja dzīvības zīmju. Gribēdams kaut ko par viņu uzzināt, rakstnieks izvaicāja gaišreģi.

Viņa pateica, ka Jūs esat rakstījusi uz Parīzi un apjautājusies par mani.. . Tālāk gaišreģe atrada, ka Jūsu sirds ir vairāk nomākta, nekā tai vajadzētu būt... taču nedraud nekādas briesmas. Jūsu sirds, tāpat kā Jūsu galva, ir lieliski attīstījušās. Jutos ļoti aizkustināts, kad viņa svinīgi, kā jau gaišreģes mēdz runāt, man pavēstīja: «Šīs personas ir jums sirsnīgi pieķērušās un mīl jūs patiesi.»

Balti sārtajā buduārā šis cilvēks cīnījās ar domām, tinti un papīru, lai savā budžetā aizpildītu spraugas, kas atvērās arvien no jauna. Lora Sirvila bija spērusi ļoti aplamu soli. Tā kā viņai Balzaka prombūtnē bija vajadzējis palīdzēt nelaimīgajam Verdē izpirkt vekseli, viņa bija ieķīlājusi lombardā brāļa vērtīgās sudrablietas!

Tagad man vajadzēs strādāt nakti un dienu, lai izlabotu man nodarītās nejēdzības. Trīs četrus mēnešus mani gaida īsti katordznieka darbi, tāpēc lūdzu Jūs, esiet šajā laikā pret mani iecietīga. Nevarēšu Jums rakstīt tik bieži, kā vēlētos. Man jānobeidz viens pēc otra «Lilija ielejā», «Jaunās sievas atmiņas», sējums izdevējam Verdē un sējums Bešē kundzei. Visi šausmīgi sūdzas par mani. Taču sirdsapziņa Jūs lai nemoka; es nekad nenožēlošu, ka devos šajā ceļojumā, kaut arī tas bija ļoti īss un, galvenais, mums gandrīz ne mirkli neizdevās pabūt divatā.

Vairāk nekā jebkad vajadzēja radīt, radīt, radīt. Nepieciešamība stimulēja viņa ģēniju. Vienā naktī viņš uzrakstīja noveli, kas bija šedevrs, — «Ateista mesa», un trijās dienās — «Aizbildniecība».

«Strādāt! Vienmēr tikai strādāt! Drudžainā darbā aizvadītas naktis seko cita citai, dienas aizrit, pārdomājot jaunos sacerējumus!»

«Atraitne Dirāna» noslēdzās Bataija ielas dzīvoklī. «Dārgā, laipnā atraitne,» Balzakam rakstīja draugi; viņš atbildēja: «Jūs gaida tase kafijas ar krējumu,'tādu prot pa gatavot tikai atraitnes...» īstenībā viņš neilgojās pēc apciemotājiem. Viņam pietika ar milzīgajiem darbiem.

Balzakam reti gadījās brīnumaini, veiksmīgi radošās domas uzlidojumi, lielāko tiesu viņš smagi strādāja. Jau no «Suānu» laikiem rakstnieks bija pieradis uzskatīt katru uzmetumu it kā par kanvu; viņš «izšuva» korektūrās. Balzakam bija joti neskaidrs rokraksts, tāpēc pirmās slejas viņam salika ar senatnīgiem burtstabiņiem — tā sauktajām «naglām». Pēc tam sekoja tik daudz korektūru, ka izdevēji lika tās uz autora rēķina. Sanflerī savā grāmatā «Balzaks, viņa darba metode» raksta: «Tipogrāfijas burtlicis salika Balzaka manuskriptu tā, kā spaidu darbos notiesātais veic uzlikto uzdevumu, un pēc tam atpūtās, strādādams kaut ko vieglāku.» Šis kreditoru bara neatlaidīgi vajātais rakstnieks nekad neatkāpās no savu daiļdarbu pilnveidošanas. Šis «stūrgalvīgais metāllējējs», kā Teofīls Gotjē viņu apzīmējis, «vienpadsmit divpadsmit reižu meta atpakaļ tīģelī metālu, kad tas nebija precīzi aizpildījis veidni».

Reizēm tipogrāfija ilgi bija gaidījusi manuskriptu, un pēkšņi Balzaks atsūtīja divsimt lappušu, kuras bija pierakstījis piecās drudžainās naktīs. Eduārs Urliaks, kuru Šan-flerī citē savā jau minētajā grāmatā, par to raksta šādi:

Viņa maniere ir zināma. Tas ir uzmetums, haoss, apokalipse, indiešu poēma. Tipogrāfijā visi nobāl. Laika ir maz, rokraksts šaušalīgs. Pakāpeniski briesmoni pārveido, pārtulko vispārpazīstamās rakstu zīmēs ... Autors atsūta divas pirmās korektūras, tās uzlīmētas uz milzīgām papīra lapām, uz īstām afišām, vēja aizsegiem! . . . No katras tipogrāfijas zīmes, no katra iespiestā vārda stiepjas spalvas vilciens, kas zib un aizvijas kā Kongreva raķete un galā izkaisās starojošā teikumu, epitetu un substantīvu lietū, un visi ir pasvītroti, pārsvītroti, sajaukti, izlaboti, uzvilkti cits pāri citam. Tas izskatās žilbinoši!

Iedomājieties četrsimt piecsimt šādu arabesku, kas savijas, samezglojas, lien cita citai virsū, aizslīd no vienas korektūras malas uz otru, no dienvidiem uz ziemeļiem. Iedomājieties duci ģeogrāfisku karšu, kurās sajauktas juku jukām pilsētas, upes un kalni. Kamols, ko samudžinājis kaķēns, visi faraonu dinastijas hieroglifi vai divdesmit dārza svētku bengāliskās ugunis... Burtlicim jāstrādā, paļaujoties uz labu laimi vai uz dieva žēlastību . . .

Tipogrāfijā atgriezās sešas, astoņas, desmit korektūras tā sasvītrotas, paplašinātas, ar bultām izraibinātas. Lai ar šādām darba metodēm radītu vairākus sējumus gadā, bija vajadzīgs pārcilvēcisks gribas spēks. Strādādams pie kādas lielākas grāmatas, Balzaks uz diviem trim mēnešiem pazuda, tāpat kā dažas upes pēkšņi paiet pazemē, pēc tam negaidot parādījās ar šedevru rokās «aizelsies, pārguris», bet līksms un apmierināts. Atgāzies uz dīvāna, viņš saspaidīja eļļā sardīnes, apzieda maizes šķēli ar šo maisījumu, kas viņam atgādināja Tūras cūkgaļas desu, aprija maizīti un kādu stundiņu nogulēja. Šķita, ka Titāna spēki ir galā, taču ar Jupiteram nozagto uguni viņš bija iedvesis dzīvību simt māla cilvēciņiem.

1835. gadā viņa sirdij dārgākais darbs, ko viņš katrā ziņā gribēja nobeigt, bija «Lilija ielejā». Jūlija beigās Balzaks devās uz Bulonjēru pie de Bernī kundzes, pēc tam kādu laiku uzturējās Frapelā pie Zilmas Karo. Ceriņu ziedu laiku viņš bija palaidis garām, jau ziedēja rozes. Uzticīgā draudzene bija aizņemta ar rūpēm par ģimeni un sava viesa daiļradei sekoja mazāk vērīgi, tomēr pie šiem krietnajiem ļaudīm Balzaks jutās mierīgs, viņam šeit bija labi strādāt. Atpūtas stundās viņš ar prieku klausījās, kā majors Karo stāstīja par komētu, kas tuvojoties zemei, vai arī majora Periolā stāstījumus par kaujām, kurās piedalījies, par artilēriju un par imperatoru Napoleonu.

Balzaks veltīja gandrīz katru nakti «Lilijai ielejā». Rakstnieks zināja, ka tā būs viena no viņa skaistākajām grāmatām, «daiļa, balta statuja», tanī būs attēlota «sald-kaisle, kas pārņēmusi divus cilvēkus ar šajā ziņā nepieredzējušām, skaidrām sirdīm». Nevainojami tikla sieviete, «ko neatlaidīgi lenc viņas skaisto plecu apskurbināts jauneklis», nespēj vairs aizmirst atmodušos iekāri; šie abi cilvēki (Fēlikss de Vandeness un Anrieta de Morsofa), kaislīgi iemīlējušies viens otrā, atsakās no tuvības aiz bijāšanas pret dievišķajiem un cilvēciskajiem likumiem un tā nonāk pie divkāršas traģēdijas: Fēlikss nodibina sakaru ar daiļu anglieti, kura viņam sniedz baudu, bet ne laimi; Anrieta mokoši cieš aiz savas tikumības un mirst, pulgojoši nožēlodama, ka nav pārkāpusi laulību. Šis romāns pats par sevi ir lielisks, turklāt, kā vienmēr Balzaka darbos, kaislības ir dziļi iekļautas sociālā mašinērijā. «Tā ir Simt dienu vēsture, skatīta no pils Luāras krastā,» raksta Alēns; un patiesi — grāmatas varonis nokļūst Klošgurdā i .i «(Rentes karaļa»* vēstnesis. Dziļi uzskati par politiku un sabiedrību izklāstīti «pamācīgajā vēstulē», ko Anrieta u inksta Fēliksam, kad viņam jādodas uz karaļa galmu — svešu zemi, kuras valodu viņš neprot. Ar kādu prieku šī n viete, kas atteikusies no pasaules, savāc savas rūgtās d/.ives pieredzes drupatas, lai nodotu tās mīļotajam vī-i ictim-zēnam.

Kā gādīga māte šī mīļotāja pamāca: «Vispirms sabied-nba un morāle Jums jāpieņem tādas, kādas tās ir. Es nerunāju ne par ticību, ne par jūtām; šeit ir runa par zeltā un dzelzī veidotas mašīnas mehānismu...» Sī paraugmīlētāja ir apbrīnojami reālistiski noskaņota; pat likumi, kurus viņa jauneklim ieteic, palīdzēs viņam gūt pasaulīgus panākumus.

Taisnīgums, godprātība, uzticība un godbijība visdrošāk un visātrāk novedīs Jūs pie sekmēm... Taču īstā godbijībā, kas ir kā žēlsirdības zieds, ietverta kristietības ideja . . . Kad no Jums kaut ko prasīs, ko Jūs nevarat izdarīt, tad atsakiet skaidri, neatstājot maldīgu cerību... Neesiet ne paļāvīgs, ne banāls, ne pakalpīgs, izvairieties no šim trim zemūdens klintīm! Pārāk liela paļāvība mazina cieņu, banalitāte dara nicināmu, pakalpība vedina izmantot. Turklāt, dārgo zēn, lieciet vērā, ka Jums visā mūžā būs ne vairāk kā divi trīs draugi... Viens no svarīgākiem labas uzvedības noteikumiem ir gandrīz pilnīgi klusēt par sevi. Mūsdienu jaunatne ir pāragri nobriedusi, tā asi un bargi spriež par citu rīcību, domām un rakstiem, tā griež ar asmeni, kas vēl nav lietots ... Izvairieties no šī trūkuma. Iztopiet ietekmīgām sievietēm. Ietekme ir vecākām sievietēm . .. Viņas būs Jums labvēlīgas no sirds, jo aizbildnība ir viņu pēdējā mīlestība ...

No jaunajam sievietem viņam jaizvelas viena un tikai viena. «Pakalpojiet visām, bet mīliet tikai vienu.»

Vai šajā Balzakam tik raksturīgajā vēstulē bija kaut kas autobiogrāfisks? Kā tad ne? Pieredzētais un pārdzīvotais pat neatkarīgi no autora gribas izpaužas visā, ko viņš raksta. Fēliksā de Vandenesā atrodam Onorē de Bal-zaka skumjas, biklumu un neprātīgās iekāres, varbūt atskaņas no balles Tūrā 1814. gadā, kad Onorē ieelpoja sievietes smaržu; taču Fēlikss, dižciltīgas dzimtas atvase, varēja taisīt sabiedrisku karjeru; Onorē, kam nebija varenu draugu, glābiņu atrada tikai romānā. Ar praktisko saprātu un pašaizliedzību Anrieta de Morsofa atgādināja Loru de Bernī. Pirmā atteicās piederēt iemīļotajam, otrā

bija atdevusies, un abas mira aiz mīlestības. Vēstulē Han-ska kundzei Balzaks nosauc Loru de Bernī par «debešķīgu radījumu; de Morsofa kundze ir tikai viņas bāla kopija». J Rakstnieks vēlas, lai Eva atklāj Anrietā Serafitas dubultnieci un lai viņa pati grib būt gan de Morfosa kundze, ; gan lēdija Dedlī, skaidrība un juteklība. Vai de Morfosa kunga var atrast kādu līdzību ar Gabrielu de Bernī? Var- ■ būt, taču Balzaks ir gribējis šajā tēlā koncentrēt «visu, kas raksturīgs muižniekam emigrantam un kas raksturīgs vīram». Rakstnieks lepojās, ka lēdijā Dedlī viņš radījis mīlošas anglietes tēlu: «Lilijā esmu ļoti labi un īsos vārdos izskaidrojis tās zemes sievietes.»

Galu galā vai prototipi ir svarīgi? Galvenais ir gleznas kopiespaids. Radīdams šo plašo audeklu, Balzaks bija gribējis sakaut savu pretinieku Sentbēvu viņa paša izvēlē- 1 tajā vidē. Tas Balzakam bija pilnīgi izdevies. Romānam «Saldkaisle» ir zināma vērtība, taču visumā tam trūkst J dzīvības un spēka. Balzaks par šo romānu izteicās visai iecietīgi: «Tā ir vāja, bāla, izplūdusi grāmata, bet : atsevišķas lappuses tanī ir skaistas.» De Bernī kundze nosodīja «Saldkaisli». Viņai derdzās tā vieta romānā, kur aprakstīts, kā mīlētājs, lai atbrīvotos no mokošās iekāres, aiz- J iet uz netiklības namu. «Lilija ielejā» sajūsmināja de Bernī kundzi. Balzakam pēc lasījuma Dilecta pateica vienīgi, ka tā patiesi ir Lilija ielejā. «Viņas mutē tā ir liela uzslava; viņa nebārstās ar cildinājumiem,» Balzaks rakstīja Sveš- . zemniecei. Autors pats atzinās, ka ir apmierināts ar savu darbu: «Bet «Lilija»! Ja «Lilija» nekļūs sievietēm par rokasgrāmatu, tad es nekā neesmu vērts ... Savienot dramatismu ar tikumību, turklāt palikt dedzīgam, izmantot Māsi jona* valodu un stilu — tās ir problēmas, kuru atrisināšana romāna pirmajā daļā jau maksājusi trīssimt stundu korektūrām, četrsimt franku «Revue de Paris» redakcijai, bet man — nelielas sāpes aknās.»

Kritika izturējās necienīgi un zemiski. «De Balzaka kungs ik uz soļa pārkāpj pieklājības normas,» rakstīja Peltāns žurnālā «Nouvelle Minerve». «Zināmu prasmi viņam tomēr nevar noliegt: viņš ir provinces un lasītavu labais ģēnijs... Atzīstam, ka viņš ir tikpat populārs kā Pols de Koks ...» Svētulīgie kritiķi sašuta, ka Anrieta de Morsofa nāves gultā nožēloja noraidītās baudas.

•I.i, visi laikraksti «Liliju» uzņēma naidīgi, nolādēja to un apspļau-.i> l-' Dabūju noteikti zināt, ka «Gazette de France» grāmatu nozākā i 11n■<■, ka neeju baznīcā, «Quotidienne» tāpēc, ka redaktors grib man <i111. tīties, un tā galu galā katram ir kāds iemesls. Es cerēju, ka Verdē i'.mlus divtūkstoš eksemplāru, bet pārdoti ir tikai viens tūkstotis trīs ■•miti. Tātad cieš arī materiālās intereses. Daži tumši ļautiņi nesaprot, ' ik skaista ir de Morsofa kundzes nāve, un nesaskata tanī gara un matē-m|,is cīņu, kas taču ir kristietības būtība. Tie saredz tikai pieviltas miesas, cerībās vīlušās ķermeņa lāstus un negrib pareizi novērtēt cildeno dvuseles mieru, kādā grāfiene pēc grēksūdzes mirst kā svētā.

Vēlāk Balzaks uzdrošinās rakstīt pat šādi: «Nevienam nezināmā kauja, kura kādā Endras ielejā norisinās starp de Morsofa kundzi un kaislību, varbūt ir tikpat liela kā vislielākā no katram zināmajām kaujām.» Pēc grāmatas lasījuma de Bernī kundze saka: «Es varu mirt; tagad droši zinu, ka jūsu galvu rotā vainags, kādu ilgojos tur redzēt. «Lilija ielejā» ir cildens sacerējums, bez nepilnībām un bez kļūdām. Vienīgi de Morsofa kundzes šausmīgās nožēlas ir liekas, tās kaitē skaistajai vēstulei, ko viņa pirms tam uzrakstījusi.» Otrajā izdevumā Balzaks izsvītroja simt rindas, kuras de Bernī kundzei nebija patikušas. «Nenožēloju it nevienu, un ikreiz, kad spalva pārvilka svītru pār kādu rindu, es izjutu visdziļāko saviļņojumu, kādu vīrieša sirds pārdzīvo reti.»

Vērīgā Zilma saprata visu un pat vēl vairāk. Viņa rakstīja autoram: ««Lilija ielejā» iecerēta ļoti prasmīgi, un tomēr tūkstoš sievietes, to lasīdamas, sacīs: «Tas vēl nav viss.» Lai cik vaļsirdīgi Jums uzticētas atzīšanās, tomēr pilnīgi visu Jums nekad neuzticēs, jo būs kauns to darīt; ir daudz necienīgu tieksmju, par kurām nestāsta, un, pat ja tuvs draugs kādu no tām atklātu, sieviete to noliegtu! . ..» Nabaga Zilma! Noliegt vai noklusēt — vai tas nav tikpat kā tās atzīt?

Romāna «Lilija ielejā» iedvesmotāju Loru de Bernī Balzaks pēdējo reizi apmeklēja Bulonjērā 1835. gada oktobrī. Tur viņš vienā mierā strādāja pie «Sabiedrības zieda» — šo veco virsrakstu Balzaks tagad izmantoja jaunai grāmatai («Laulības līgums»). Romāns ietilpa sērijā «Juridiskās kaujas», kuru Balzaks iesāka ar «Pulkvedi Sabēru» (autors vispirms bija nosaucis šo darbu «Vienošanās») un turpināja ar «Aizbildniecību». Parādīdams, ka smagi satricinājumi privātā dzīvē bieži vien izriet no notariāliem aktiem, kuri skar materiālas intereses, viņš, pēc

Bardeša izteikuma, «atklāja pilnīgi neskartu dramatisko konfliktu jomu», un te rakstniekam noderēja atmiņas no tā laika, kad viņš bija strādājis pie notāra par klerku.

Balzaks Lorai Sirvilai:

Tas, ko gribēju veikt,, ir lieliski izpildīts. Tikai ar laulību līgumu slēgšanas ainu es apgaismoju divu laulātu draugu nākotni.

Kad Balzaks uzturējās Bulonjērā, viņam radās iespaids, ka de Bernī kundze mazāk cieš no paātrinātās sirdsdarbības. Taču liktenis neatlaidīgi vajāja šo sievieti. Apmēram pēc mēneša šai tik slimajai mātei, kas jau bija zaudējuši četrus bērnus un pieredzējusi, ka viņas meita Lora Aleksandrīna kļūst ārprātīga, vajadzēja pavadīt naktis nomodā pie vismīļākā dēla Armana slimības gultas — jauneklis bija saslimis ar tuberkulozi. Nelaimes un neskaidru pašpārmetumu nomākta Dilecta lūdza, lai Balzaks viņu vairs neapciemo un viņai neraksta. «Jūs zināt, ka brīžos, kad cilvēks ir kā uzvilkta stīga, vismazākais satricinājums aiz jūtu pārdzīvojuma vai neveikli izteikta vārda var viņu iznīcināt. Cik traģisks stāvoklis ...» Armans nomira, un sērojošā māte tikai vairs retumis sarakstījās ar Balzaku. Onorē saprata, ka viņas dienas ir skaitītas.

Balzaks Bernāra Fransuā Balzaka kundzei:

Mīļā māt, esmu kā bez prāta aiz sāpēm. De Bernī kundze mirsti Nav vairs ne mazāko cerību! Tikai es un dievs zina, cik dziļi izmisis es esmu. Un tomēr jāstrādā!

Balzaks no jauna sanācis matos ar kreditoru baru. Daiļā atraitne Bešē, kas 1833. gadā bija tik brīnumlaipna, tagad nikni rādīja savus glītos zobiņus. Viņa bija samaksājusi avansus par romāniem, kurus gaidīja veltīgi; šī dāma sūdzējās par «komerciāliem sarežģījumiem». Kļuvusi «neparasti ļauna», viņa draudēja pārtraukt maksājumus, ja manuskripti neienāks laikā. Balzaks savukārt sūdzējās par šādu «piesiešanos», apsolīja nodot «Antikvi-tāšu muzeju» un «Zaudētās ilūzijas» un par šiem solījumiem saņēma vēl piectūkstoš franku. Taču tagad viņš bija saņēmis gandrīz visu summu, kas viņam pēc līguma pienācās par «Tikumu skicēm». Viņam vajadzētu par kādiem l H > simt frankiem uzrakstīt veselus divus sējumus! «Man i r ii.idā, gandrīz nekā par to nesaņemot.» Viņa finansiā-l.iis stāvoklis 1835. gada beigās būtu katastrofāls, ja viņš 11' ī>utu Balzaks! Naudas lietas ir «pavediens, kas viņu ik |m brīdim noved no slavas augstumiem dubļos». Balzaks i ņemas no ārsta Nakāra, no Boržē, no izpalīdzīgās De-l.muā kundzes, no Dablēna tētiņa. Verdē jau arī ir iepriekš samaksājis honorāru par «Liliju ielejā». Kasīnī ielas namīpašnieks (dzīvokli Balzaks ir paturējis, kaut gan visu laiku dzīvo Bataija ielā) pieprasa nokārtot divus nokavēlus maksājumus. Balzaka kundze saņem apsolīto renti ļoti neregulāri.

Rakstnieks tomēr nepadodas. Viņam ir dažas izejas. Pirmkārt: var no jauna iespiest viņa jaunības romānus ar pseidonīmu Orass de Sentobēns. Ļaudis runās, ka autors ir Balzaks? Viņš to noliegs. Neviens neticēs? Nav svarīgi. Par to viņam piedāvā desmittūkstoš franku. Otrkārt: viņš iespiedīs uz sava rēķina «Draisko stāstu» trešo desmitu un izdevumu pārdos dārgāk Verdē. Turklāt, kad Bešē kundze pilnībā būs izpārdevusi «Tikumu skices», autors varēs tās nodot citā izdevniecībā par četrdesmit pieciem tūkstošiem franku.

Tātad Balzaks ir bagāts. Kāpēc beidzot nenopirkt sev māju? Nekustams īpašums viņam vajadzīgs vēlēšanu cenza atgūšanai, un tas nepieciešams viņa politiskajai karjerai; Onorē cenzu zaudējis, kopš viņa māte pārdevusi savu māju. Diemžēl 1835. gada beigās Balzaka bilance uzrāda simt pieci tūkstoši franku pasīva. No šīs summas atskaitot Balzaka kundzes četrdesmit piecus tūkstošus franku, paliek sešdesmit tūkstoši franku parādu un avansu. Balzaka gādīgais izdevējs Verdē atzīstas, ka viņam ūdens smeļas mutē. Bet vai Balzakam nav Beduksl Gan jau laimīgs gadījums izglābs kā autoru, tā izdevēju. Bilozs, kas sācis savā žurnālā publicēt «Serafitu», atsakās iespiest romāna turpinājumu, jo lasītāji nekā nesaprotot no «šī nesakarīgā murgojuma». Verdē «pievāc šo sacerējumu», apvieno ar «Luiju Lambēru» un «Trimdiniekiem» kopīgā sējumā, ko izdod ar nosaukumu «Mistiskā grāmata». Sakaru pārtraukšana ar visvareno Bilozu šķiet tīrais neprāts. Taču Verdē jauno grāmatu plaši izziņo; strīds ar Bilozu, par ko avīzes izbazūnējušas, arī ir derīga reklāma. «Nesakarīgā murgojuma» pirmo izdevumu ātri izpārdod. Atkal mostas cerība. «Tādas grāmatas kā Gorio var uzrakstīt katru dienu, bet Seraiitu tikai reizi mūžā.»

Pēc trim mēnešiem pienāk vilšanās: ««Mistiskajai grāmatai» šeit nav sevišķas piekrišanas. Ar otrā izdevuma pārdošanu neveicas.» Noslēgtībā dzīvojošā de Bernī kundze atraksta bargu vēstuli.

Viņai vienīgajai pietika drosmes man pateikt, ka eņģelis runā gandrīz kā grizete; kas sākumā likās jauks, kad beigas vēl nebija zināmas, tagad šķiet sīks, un es skaidri redzu, ka sievieti vajag vispārināt, kā esmu darījis ar pārējiem romāna tēliem. Diemžēl man būs vajadzīgs pusgads, lai šo daļu pārstrādātu, un pa to laiku cilvēki ar cēlu dvēseli man pārmetīs šo kļūdu, kas viņiem dursies acīs ...

Ir tiesa, ka dedzīgais katolis Tomasi, izlasījis «Sera-fitu», ieradās apskaut Balzaku; tiesa arī tas, ka ievērojamais zinātnieks Zofruā Sentilērs, par kuru Balzaks jaunībā bija ļoti jūsmojis, lika par epigrāfu savam kapitālajam zinātniskajam darbam «Naturālās filozofijas sintētiskie, vēsturiskie un fizioloģiskie jēdzieni» frāzi no «Mistiskās grāmatas»: «Zinātne ir viena, un jūs to sadalījāt.,» — turklāt piebilzdams: «Par šo epigrāfu man jāpateicas vienam no mūsu gadsimta izcilākajiem rakstniekiem,» — taču Hanska kundze, kurai grāmata bija veltīta un kura bija saņēmusi tās manuskriptu, iesietu pelēkajā audumā, kas bija nogriezts no kleitas, «kura tik liegi bija slīdējusi pa grīdu» Ženēvā, joprojām uztraucoši klusēja. Viņas bargā tante Rozālija Rževuska, kas vienmēr bijusi naidīgi noskaņota pret «mīļāko francūzi», bija Evai iedvesusi šaubas par «Serafitas» ortodoksiju! Galu galā viņa atrakstīja Bal-zakam. Viņš sašuta: «Neviens no reliģiozo grāmatu autoriem nav spēcīgāk pierādījis dieva esību.» Protams, Svē-denborgs nesludināja Svētā Pētera un Bosiē reliģiju. «Jūsu tante man atgādina nožēlojamu kristieti, kas, ieraudzījis, ka Mikelandželo Siksta kapelā glezno kailu sievieti, jautā — kāpēc pāvesti atļauj attēlot tādas šausmas Sv. Pētera katedrāles sienās? ... Ceļš pie dieva ved caur daudz cildenāku ticību nekā Bosiē ticība; tā ir Sv. Terēzas un Fe-nelona, Svēdenborga, Jākoba Bēmes un Senmartēna ticība ...»

īsi sakot, Evelīna bija romiešu katoļu baznīcas piekritēja, Balzaks — Svēdenborga sekotājs, taču katolicismu viņš uztvēra kā poēziju un kā «varenu ieroci gara cīņā i'tri miesu». Vai «Lilija ielejā» nepierādīja, ka Balzaks dzina romiešu baznīcas diženumu tāpat kā tā, kura «tie-' as viņu atgriezt īstajā ticībā». Tagad viņš uzdrošinājās polemizēt ar Verhovņas muižkundzi, protams, ļoti godbi-pga tonī un pastāvīgi apliecinot savu mīlestību.

xx

ZAUDĒTĀS ILŪZIJAS

Visu, ko cilvēks dara, vajag darīt labi, pat neprātību.

Balzaks

Visiem «debešķīgās ģimenes» locekļiem viena raksturīga īpašība bija kopīga, proti, neiedomājams iztēles spēks. Cerības viņiem patika labāk nekā īstenība, un viņi kā bērni nekad skaidri neatšķīra vienu no otras. Tāds bija savā laikā Bernārs Fransuā, tāda pati — Lora, un arī Onorē trīsdesmit septiņu gadu vecumā palika tāds pats. Viņš to atzina ar zināmu pašapmierinātību. Šāda pārspīlētība bija ērta un reizēm pat noderēja par atvainojumu. Zilma Karo, kas ar ļoti skaidru skatienu vērtēja mīļoto draugu, sacīja par viņu: «Nabaga Onorē, himēra, kurai viņš dzenas pakaļ, vienmēr aizbēg no viņa!» Visi Balzaka draugi — Gotjē, Goslēns, Verdē — stāstīja, nereti arī mazliet izpušķodami, brīnumlietas par Balzaka neprātīgajiem, pasākumiem. Rakstnieks pats saskatīja šo savu trūkumu un tomēr centās attaisnoties Hanska kundzei, kas viņam pārmeta, ka darījumos viņu vienmēr piekrāpj, turpretī savās grāmatās viņš parāda tik asu uztveri.

Ak, vai tad Jūs mani mīlētu, ja mani nekad neviens nepiekrāptu? ... Kad nakti un dienu mani spēki un spējas ir saspringtas, es saceru, rakstu, atveidoju, attēloju, atceros, kad, lēni un ar pūlēm vicinādams bieži vien ievainotus spārnus, es lidinos pār literārās daiļrades garīgajiem laukiem, — kā tad es varētu stingri stāvēt uz materiālās zemes? Kad Napoleons bija Eslingā, viņš nevarēja būt Spānijā. Lai cilvēks netiktu pievilts dzīvē, draudzībā, darījumos, visdažādākajās attiecībās, dārgā grāfiene, noslēgtībā mītošā vientuļniece, tad viņam vajag nodarboties tikai ar to, viņam jābūt tikai finansistam, sabiedrības cilvēkam vai veikalniekam. Protams, es skaidri redzu, ka mani krāpj vai piekrāps, ka šis vai tas cilvēks mani nodod vai nodos, vai arī

aizšmauks, pamatīgi mani «aptīrījis». Taču tanī mirklī, kad es to m nojaušu, paredzu vai zinu, man jāiet cīnīties citā laukā. Ieraugu to tanī !iļļ mirklī, kad mani aizrauj radošs darbs, kad steigā jāstrādā pie kādas ļļ grāmatas, kas neizdosies, ja patlaban to nenobeigšu. Bieži vien es pa- | beidzu būdiņu gaismā, ko atblāzmo ugunsgrēks, kurā sadeg viena no manām mājām.

Spoža aizstāvēšanās un visumā ticama. Balzakam nereti radās «zelta idejas». Gandrīz visi pasākumi, kuros j viņš cieta neveiksmi, citiem cilvēkiem atnesa bagātību: ne tikai burtlietuve un spekulācija ar zemes gabaliem, bet ari klasiķu atkārtoti izdevumi un parfimērijas izstrādā- ■: jumu reklamēšana. Taču mākslinieks rada pasaulē, kurā viņš ir dievs; tiklīdz viņam jācīnās pret šķēršļiem un ne- ; j aušībām, kuras pats nevar veidot, viņš patveras daiļradē, ; kur vissmagākās neveiksmes pārvēršas par vislabākajiem sižetiem. Lora Sirvila savās atmiņās ir aprakstījusi, kā rei- 1 zēm brālis atnācis pie viņas drūms, nomākts, sejā gluži . dzeltens. Onorē sācis stāstīt par jaunajām grūtībām:

— Māsiņ, es eju bojā!

— Nieki! — Lora atbildēja. — Ar tādiem darbiem cilvēks neiet bojā.

— Nudien, tev taisnība! Šīs grāmatas liek dzīvot... | Akls gadījums var palīdzēt Balzakam tāpat kā kuram kat- | ram stulbenim ... Ja nu kāds no maniem draugiem miljo- | nāriem (un man tādi ir) vai kāds baņķieris, nezinādams, ļ kur naudu likt, atnāk pie manis un pasaka: «Es zinu, ka jums ir milzīgs talants un raizes; jums vajadzīga tāda | vai tāda summa, lai jūs kļūtu brīvs; ņemiet to bez bažām, 1 gan jau atmaksāsiet, jūsu spalva ir vērts manu mil- ļ jonu! . . .»

Un tūlīt no iespējamā Balzaks pāriet uz tagadni. Baņ- j ķieris viņu jau ir izglābis: «Tas ir ko vērts, ja cilvēks var ‘ sacīt: Es izglābu pašu Balzaku!... A, Balzaks ir atbrīvots! . . . Tagad, dārgie draugi un skauģi, jūs redzēsiet, kā j viņš ies uz priekšu!» Sapņojums vai romāns turpinās. 1 Onorē tūlīt kļūst Akadēmijas loceklis. No turienes ļ līdz pēru palātai ir viens solis. No pēra viņš kļūst par ministru, un, tā kā viņa ministrijā viss iet labi, viņš atgriežas pie baņķiera, kurš viņam bija palīdzējis izkulties no grūtībām: «Šim cilvēkam pavērsies gaiša nākotne. Par viņu sacīs: «Šis cilvēks saprata Balzaku, ticēja rakstnieka talantam, aizdeva viņam naudu un palīdzējā sa- j ■ i m< ■(.:t pelnīto cienījamo stāvokli. Baņķieris tiks augsti

H< «lats.»»

1836. gada sākumā Balzakam ārkārtīgi būtu bijis va-|.nl/,igs cilvēks, kas viņam pagādātu naudu. 1835. gada I I decembri viss «Draisko stāstu» trešā desmita metiens, bija autora īpašums un glabājās Podefēra ielā, uguns-giukā sadega. Tas bija smags zaudējums rakstniekam, kura stāvoklis jau tā bija vairāk nekā neapskaužams. Galīgi sanīdies ar Bilozu, ko bija iesūdzējis tiesā par Sankt-pcterburgā bez autora ziņas iespiestu romāna «Lilija m lejā» atkārtotu izdevumu, Balzaks kļuva par naidīgu nīkstu un ļaunprātīgu piezīmju objektu visiem Biloza algotajiem žurnālistiem; ari Bešā atraitne nelika viņu mierā. Balzaks gribēja dabūt tribīni, no kuras varētu izdarīt pretuzbrukumus. Tieši tobrīd tika pārdota «Chronique de Paris», maza leģitīmiska avīze, kurai nebija lasītāju. Avīze piederēja kādam Viljamam Daketam, veikalniekam ar apšaubāmu reputāciju; avīzi iespieda Betīna un Plona tipogrāfijā. 1835. gada 24. decembrī Balzaks ar Maksi de Be-linu un Viljamu Daketu nodibināja akciju sabiedrību «Chronique de Paris» izdošanai. Daketam būs viena astot-daļa akciju, tikpat daudz Betīnam, bet Balzakam sešas as-totdaļas. Patiesībā šis pirkums viņam maksāja tikai simt divdesmit franku, jo avīzei bez abonentiem un bez rīcības kapitāla nebija nekādas vērtības. Balzaks apņēmās ieguldīt četrdesmit piecus tūkstošus franku apgrozības kapitāla, lai nodrošinātu avīzes izdošanu, taču šādas summas viņam, pats par sevi saprotams, nebija.

Spriežot pēc visa, tas bija bezcerīgs pasākums, tomēr Balzaka iztēlē tūlīt izvērtās par lieliskāko darījumu pasaulē. Vispirms viņš katru mēnesi dos avīzei savu stāstu, kas pievilks abonentus. Viktors Igo būs viens no līdzstrādniekiem, Gistavs Planšs, kas arī bija saķildojies ar Bilozu, vadīs literārās kritikas nodaļu. Zilam Sando uzdeva pieaicināt Teofīlu Gotjē, kura talantu Balzaks bija ievērojis; drīz viņš padarīs Gotjē par vienu no sava staļļa «kumeļiem». Gotjē sirds pukstēja strauji, kad Balzaks, tērpies baltajā kašmira sutanā ar kapuci, pieņēma dzejnieku. Slavenais romānists izturējās biedriski pret jauno rakstnieku, kas apbrīnoja viņa atlētisko, kolonnai līdzīgo kaklu, īpatnējo degunu, augsto, cēlo pieri un, beidzot, acis, «acis, kuru skatienu neizturētu pat ērglis, acis, kuras šķita

289

19 — 227

lasām cauri sienām un cilvēku sirdīs, pavēlnieka, gaišreģa, savaldītāja acis».

Gotjē apsolīja dot rakstus. Avīžu karalis Bilozs vārījās aiz dusmām. «Planšs apskaujas ar Balzaku, ko viņš, kā jau zināt, šausmīgi mīl,» Bilozs ārdījās, «un bučo pakaļu savam dievinātam Igo! Brīnišķīga apvienība! ... Vai tur nav jāsmejas?» Balzaks uz «Chronique de Paris» skatījās nopietni. Balstīdamies uz šo «vareno preses orgānu», kurā viņš būs absolūts noteicējs, rakstnieks beidzot varēs sākt politisko karjeru, par kuru jau tik sen bija sapņojis. Galvenais, te «zelts plūdīs straumēm», viņam būs vismaz div-desmittūkstoš franku gada ienākumu, jo avīzes direktors Balzaks karaliski atalgos Balzaku redaktoru, un Balzaks administrators arī saņems pieklājīgu algu. Te nu beidzot būs atrisinātas visas problēmas. Tikai viens šķērslis: bija vajadzīga skaidra nauda, lai uzsāktu gaitu. Arī tas nav nekas neuzveicams! Gādīgā Delanuā kundze aizdeva piecpadsmit tūkstošu franku. «Viss būs kārtībā,» Onorē rakstīja Lorai. «Pasaki krietnajam Sirvilam, ka pirmais solis uz varu ir sperts.» Un cik brīnumaini viss sagadījās! Krietnais Sirvils bija izstrādājis jaunu kanāla projektu; tā īstenošanā viņš varēs nopelnīt ap divsimttūkstoš frankiem. Balzaks, kļuvis ietekmīgs politiķis, panāks, ka Sirvila projektu pieņem, un peļņu viņi dalīs ar svaini. Viņi visi kļūs bagāti. Viņi tādi jau bija — iedomās.

«Chronique de Paris» pirmais numurs jaunajā vadībā iznāca 1836. gada 1. janvārī. Viktors Igo, Gistavs Planšs, Alfonss Karss, Teofīls Gotjē, Šarls de Bernārs veidoja žilbinošu redakciju. Anrī Monjē, Granvils un Domjē apsolīja dot karikatūras. Nākamais ministrs Balzaks atstāja sev ārzemju politikas hroniku. Materiālu vākšanai viņš bija pieaicinājis par sekretāriem divus jaunus aristokrātus, kam naudas trūka ne mazāk kā Balzakam: marķīzu de Beluā (ko Balzaks sauca par «Kardinālu») un grāfu Ferdinandu de Gramonu. Īstenībā Balzaks viens pats viegli tika galā ar visu avīzi. Katru sestdienu viņš saaicināja pie sevis līdzstrādniekus uz smalkām pusdienām; tika pasniegts sivēna cepetis, tārtiņi rīvmaizē, teļa frikando, stores fileja, sparģeļi, ananasi. Dzīroja dzīvoklī, par kuru īre nebija samaksāta. Patrons, līdzīgs «bandas vadonim», pieprasīja rakstus; tie nekad nebija sagatavoti. Pie galda skanēja dziesmas un smiekli. Alfonss Karss vainagoja Onorē ar papīra rozēm. Kad viesi un oficiants bija aizgājuši, Balzakam vajadzēja «veikt avīzes redakcijas darbus», proti, pierakstīt vienam gandrīz visu numuru.

Liela lieta! Toties viņi pamatīgi izsmējās. Balzaks mīlēja līksmību un saprata jokus. Sevišķi viņu uzjautrināja dažādas «gandrīz parunas». Veiksmīgākās viņš piezīmēja: «Zaglim ministra alga», «Meliem garas kājas», «Pasaki, kas ir tavi draugi, es pateikšu, kas ir tavi ienaidnieki». Ja kāds izgudroja jocīgu variantu, Balzaks smējās, resno vēderu turēdams. Vai vārdu spēles ir aušīgas spēles? Varbūt, bet cilvēkam, kas savā galvā nes veselu pasauli, ir tiesības uz vienu vakaru nolikt nastu. Turklāt viltotos sakāmvārdus viņš kopā ar visu citu meta «Cilvēciskās komēdijas» tīģelī, un vēlāk mēs tos dzirdam no gleznotāja mācekļa Mistigrī mutes («Pirmie soļi dzīvē»).

1836. gada janvārī un februārī Balzaks strādāja drudžaini, taču viss, ko viņš radīja, bija lielisks. Savā avīzē viņš publicēja vairākas noveles, dažas uzrakstītas īpaši, citas izņemtas no rakstāmgalda atvilktnes: «Ateista mesa» (kur rakstnieks meistariski ar Deplēna vārdu aprakstījis izcilo hirurgu Dipijtrēnu), «Aizbildniecība», «Fačino Kane», vecā ārsta stāsts no «Nezināmajiem mocekļiem». «Vēl nekad straume, kas mani nes, nav bijusi tik ātra; vēl nekad tik baisi majestātisks darbs nav nodarbinājis cilvēka smadzenes. Es sēžos pie rakstāmgalda kā spēlētājs pie kārtīm.» Apbrīnojamākais bija tas, ka, pat strādājot vislielākajā steigā, nepieciešamības dēļ, sacerējumu kvalitāte palika visaugstākajā līmenī. Pat politiskie raksti dzirkstīja. Balzaks izsmēja valdībai tuvos žurnālistus, kas kladzināja par Tjēra un Gizo «idejām»: «Ne Gizo kungam, ne Tjēra kungam nav citu ideju, tikai viena — kā mūs vadīt... Tjēra kungam vienmēr ir bijusi tikai viena doma: viņš ir prātojis par Tjēra kungu... Gizo kungs ir vēj rādītājs, kas bijis novietots uz trim celtnēm; Tjēra kungs ir vēj rādītājs, kas, par spīti nemitīgajam kustīgumam, paliek uz tās pašas ēkas ...»

Spožā, «āķīgā» avīze «Chronique de Paris» būtu varējusi gūt panākumus. Sākumā abonētāju skaits bija audzis «apbrīnojami ātri», apgalvoja Balzaks, kas nekad neskopojās ar superlatīviem. «Apbrīnojamais ātrums» bija tikai poētiska iedoma. Jauno abonētāju skaits janvārī bija simt sešdesmit, februārī četrdesmit, martā deviņpadsmit; jūlijā šis skaits noslīdēja uz septiņiem. Taču Balzaks neatmodās no sapņa. Vēl 26. martā viņš aizsūtīja Hanska kundzei vēstījumu par uzvaru:

Mani vienmēr ir bijis kaut kas nenosakāms, kas mani vedinājis rīkoties citādi, nekā rīkojas pārējie cilvēki, un uzticību manī varbūt diktē lepnums. Man nav bijis cita atbalsta kā tikai mans «es», tāpēc man vajadzēja kāpināt, nostiprināt šo «es». Tāda ir visa mana dzīve, kurā nav bijis vietas parastām izpriecām Neviens no man tuvajiem cilvēkiem nebūtu gribējis tā dzīvot, pat ne «iemantojot par to Napoleona un Bairona slavu kopā», sacīja de Beluā .. . Esmu kāršu spēlmanis, visu acīs nabags, bet reizi gadā es lieku uz vienas kārts visu savu mantu un uzreiz atgūstu visu, ko citi izkaisa vējā! ... Vai es Jums Ženēvā neteicu, ka nepaies ne trīs gadi, kad jau būšu sācis celt savu politisko varenību? Vai to pašu es Jums neatkārtoju Vīnē? «Chronique de Paris» ir agrākais «Globuss» (tā pati ideja), tikai mana avīze ir labējā, nevis kreisajā flangā, un tā pauž jauno rojālistiskās partijas doktrīnu. Mēs pārstāvam opozīciju un sludinām neierobežotu varu; tas nozīmē, ka, nonākot līdz iespējai darboties, neviens mums nevarēs pārmest pretrunu ar agrākajiem izteikumiem. Esmu avīzes galvenais redaktors, tā iznāk divas reizes nedēļā milzīgā formātā. .. Esmu ieguldījis šajā pasākumā trīsdesmit divus tūkstošus franku, un, ja avīzes abonētāju skaits pārsniegs divus tūkstošus, tad dabūšu divdesmit tūkstoš franku ienākumu gadā, turklāt vēl honorārus par rakstiem, kas tiek ļoti labi apmaksāti, un redaktora algu. Līdzekļu mums pietiek diviem gadiem . .. Vai šis pasākums nav kaut kas grandiozs? Trīs mēnešu laikā, kopš es vadu avīzi, tās ietekme un autoritāte diendienā pieaug ...

Par spīti savam «ļoti stabilajam» finansiālajam stāvoklim (jo Balzaks nešaubījās, ka pārdos par sešpadsmit tūkstošiem franku sešpadsmit avīzes akcijas, paturot sev kontrolpaketu; viņš cerēja saņemt trīstūkstoš franku par jaunu «Draisko stāstu» izdevumu un divdesmit četrus tūkstošus franku tanī dienā, kad varēs atbrīvoties no Bešē kundzes, iesniedzot viņai beidzot pēdējo «Tikumu skiču» sējumu; kopsummā četrdesmit trīs tūkstoši franku Himēru bankā), rakstnieks atzinās, ka, teorētiski būdams bagāts, praktiski viņš nespēja ne savilkt galus kopā mēneša beigās, ne izņemt no lombarda ieķīlātās sudrablietas.

Man būtu jānomaksā trīs tūkstoši franku, un man nav šo triju tūkstošu. 31. datumā man vajag samaksāt astoņi tūkstoši četrsimt franku. Esmu izmantojis visas savas iespējas, lai godam nokļūtu tik tālu. Tagad esmu kā Napoleons Marengo kaujā. Vajag piesteigties Dezē, un Kel-lermanim jāiet uzbrukumā, tad viss būs kārtībā. Ļaudis, kuri man iedos sešpadsmit tūkstošus franku, paņemot sešpadsmit «Chronique de Paris» akcijas, ieradīsies pie manis uz pusdienām. Jūs jau zināt, ka aizdod un uzticas tikai bagātniekiem. Manā dzīvokli viss liecina par greznību, pārticību, veiksmīga mākslinieka bagātību. Ja pusdienās uz galda būs uz nomu paņemti sudraba piederumi, mans nodoms izjuks; cilvēks, kas kārtos darījumu, ir gleznotājs, vērīgs un viltīgs vīrs, kam acs ir tik asa kā lieliskajam Monjē; viņš uzreiz pamanīs vainu, saodīs lombarda smaku, ko pazīst labāk par kuru katru. Un tad ardievu darījums! ... Parīzē es nevienam nevaru lūgt, lai aizdod man naudu, jo visi uzskata, ka esmu bagāts, — mans prestižs būtu sabojāts, un visam būtu beigas. Darījums ar «Chronique de Paris» man izdevās tikai tāpēc, ka man ir plašs kredīts. Es varēju uzstāties kā noteicējs. Tagad uzlejiet eļļu uz uguns, iztēlojieties manu nemitīgo degsmi, kvēlojošo dvēseli, kas pati sevi sadedzina, un sakiet — vai tā nav drāma? Man jābūt lielam finansistam, saltam, saprātīgam, piesardzīgam cilvēkam; ir jābūt tādam! ... Vairāk nekā nepiebildīšu, jo vakar viens no maniem draugiem pamatoti sacīja: «Kad veidos Jūsu statuju, to vajadzēs izliet bronzā, tā vislabāk varēs parādīt, kas jūs esat par cilvēku! ...»

Patiesi, vienīgi «bronzā izliets» cilvēks varēja izturēt tik lielu darba slodzi un tik daudz uztraukumu. Diemžēl noveles un raksti avīzei «Chronique de Paris» laupīja Bal-zakam visu laiku, viņš nekā nepaguva sagatavot Bešē kundzei un Verdē. Bešē kundze sacēla šaušalīgu traci: viņa grasījās otrreiz apprecēties, «pamest grāmatizdevniecību ģimenes laimes labā» un kļūt Žakijā kundze; viņa gribētu pavilkt svītru darījumam ar Balzaku. Taču pārsteidzīgā sieviete ir izmaksājusi avansu. Vai cilvēks, kas ir «galvenais redaktors» avīzē, kura kotējas uz deviņdesmit tūkstošiem franku, pūlēsies uzrakstīt romānu, lai saņemtu nožēlojamus piecsimt frankus? Ak vai! Taču pat «Chronique de Paris» kompanjoni zaudēja drosmi. Dakets maijā pārdeva savas akcijas, gan citus pircējus neatrazdams kā Balzaku un Verdē, kuri viņam samaksāja gandrīz tikai ar vekseļiem. Tiesas prāvā par «Liliju ielejā» bija vajadzīga garantija. Kur ņemt naudu? Bez šaubām, vajadzēja cerēt uz sešpadsmit tūkstošiem franku, kurus pret sešpadsmit akcijām iemainīs grezno pusdienu apžilbinātie baņķieri. Pusdienas bija karaliskas, taču banka — iecirtīga.

Balzaks Hanska kundzei 1836. gada 20. martā:

Vēl nekad neesmu juties tik pilnīgi vientuļš, vēl nekad neesmu tik skaidri apjautis, ka mani darbi būs mokoši un nebeidzami. Veselība man ir tā sagandēta, ka vairs neceru atgūt jauneklīgo izskatu, ar kuru man bija vājība lepoties. Tagad viss ir skaidrs. Ja manos gados cilvēks vēl nav baudījis pilnīgu laimi, bez ierobežojumiem, tad daba pretosies, ja arī vēlāk būs iespējams apmērcēt lūpas svētlaimes kausā. Sirmie mati to netuvina. Mana dzīve būs bijusi sāpīgs joks. Godkārīgie sapņi sabrūk cits pēc cita. Vara ir nieks. Daba radīja mani mīlai un maigumam, liktenis man lēmis rakstīt par savām tieksmēm, nevis tās piepildīt...

Jā, cerības gaisa cita pēc citas. Kā vēl arvien dzīvot uzvaras sapnī, kad visapkārt žurkas bēga no grimstošā kuģa? Pēc Daketa no avīzes aizgāja abi jaunie sekretāri. Pamestais Balzaks vairs nezināja, ko iesākt. Visi spožie plāni izjukuši: «Chronique de Paris», «Draisko stāstu» jaunais izdevums, Luāras apgāju kanāls. Himēras, šie untumainie un ļaunie ērmi, izgaisa. Vienīgi labais ārsts Na-kārs turējās bezbailīgi un aizdeva nelielas summas, lai rakstniekam būtu vismaz ko ēst. Ārsts bija noraizējies par savu mīļo pacientu; uztraukumi, neizgulēšanās bojāja piemīlīgā Onorē raksturu un veselību, nomāca prātu. «Esmu grūtsirdīgs, vairāk nekā bezcerīgs; tas mani padara traku.»

Lai izvairītos no Hanska kundzes austriešu draugiem Šēnburgiem, kuri gauži nelaikā bija iemitinājuši vienu no saviem dēliem Ralzaka mājā Bataija ielā, rakstnieks pārvācās uz Kasīnī ielu, dzīvoklī, ko Sando bija atbrīvojis. Tur 23. aprīlī Balzaku arestēja, lai liktu izciest cietuma sodu, ko viņam bija uzlikuši nacionālās gvardes «bodnieki» un «zemiskais dentists, kas savu baismīgo profesiju savieno ar nežēlīgajiem vecākā seržanta pienākumiem», tāpēc ka rakstnieks liedzās izpildīt savus «zaldāta pilsoņa pienākumus». Balzaku aizveda Bernardiešu krastmalā uz Bazankūra savrupmāju, nacionālās gvardes cietumu, kas bija iesaukts par «kāršu pupiņu viesnīcu». Sākumā viņš bija milzīgi sašutis un ne bez pamata. Pret viņu, Balzaku, kuru cienīja pats kanclers Meternihs un kura darbus lasīja visa pasaule, Francijā izturējās kā pret noziedznieku šis bodnieku ģenerālštābs! Cietums viņam likās atbaidošs, saspiestība pretīga. Taču itin drīz viņš sāka izjust stāvokļa gleznainību. Balzaks dabūja sveces, atsevišķu istabu, «no kuras bija redzams debesu zilgmes pleķītis», galdu, krēslu, kušeti un ķērās pie romāna «Lilija ielejā» korektūrām. Tiklīdz rakstnieks spēja gremdēties domu pasaulē, atrauties no īstenības un strādāt, viņa ciešanas norima.

Verdē, ko Balzaks ataicināja uz cietumu, atnesa mazliet naudu. Balzaks paturēja viņu uz pusdienām kopā ar avīzes «Quotidienne» redaktoru. Maltīte noritēja ļoti jautri. Nākamajā dienā Verdē pēc Balzaka lūguma atveda Sando,

Renjo, Gistavu Planšu un Alfonsu Karru. Rakstnieka kamera tagad bija pilna ar dažādiem ēdieniem un rozēm, kuras bija atsūtījušas pielūdzējas. An unknown friend [55]lika nodot Balzakam gaišu matu cirtu, ievērtu zelta gredzenā. Balzaks rakstīja «noslēpumainajai Luīzai»: «Jūsu ziedi smaržo manā cietumā; man trūkst vārdu, lai izteiktu, kā tie mani iepriecina!» No saņemtajām dārglietām šis cietumnieks burvis lika Lekuantam izgatavot septīto spieķi. Pusdienas rakstniekam piegādāja no Sevē un Ve-fūra; samaksāja par tām Verdē. Trijās gūstniecības dienās Balzaks izdeva piecsimt septiņdesmit piecus frankus.

Tiesāšanās ar Bilozu par «Liliju ielejā» vēl nebija galā. «Spriedums jāgaida vēl kādu nedēļu, ja mūsu lietu vispār neatliek. Ar «Draisko stāstu» jauno izdevumu arī pagaidām nekas neiznāk; «Chronique de Paris» akcijas ir grūti izvietot. Tā manas grūtības divkāršojas. Divus mēnešus, kopš nododos darījumiem, es tikpat kā nekā nepagūstu uzrakstīt; tas nozīmē, ka divi mēneši ir zaudēti, citiem vārdiem sakot — vista, kas dēj zelta olas, ir sasirgusi. Esmu ne tikai zaudējis drosmi, bet arī iztukšojis savu iztēli, tā ilgojas atpūtas...» Tas bija visnopietnākais. Balzaka lieliskās smadzenes, viņa vienīgais kapitāls, atteicās kalpot. Lielākais, ko rakstnieks tobrīd spēja, bija labot «Lilijas ielejā» korektūras. Taču Betīns, «Chronique de Paris» lietvedis, deva trauksmes signālus. Jauni abonētāji neradās, vecie neatjaunoja abonementu. «Sī avīze bija bezcerīgs, bojā ejai lemts pasākums.»

Balzaks Hanska kundzei 1836. gada 16. maija:

Pēdējās trīs dienās manī norisinājusies liela pārmaiņa. Godkārīgie centieni ir izgaisuši. Negribu vairs panākt ietekmi ar deputātu palātas vai žurnālistikas palīdzību. Tāpēc tagad pūlēšos atbrīvoties no «Chronique de Paris». Pie šāda slēdziena esmu nācis, noklausījies divas deputātu palātas sēdes. Oratoru muļķība, debašu nejēdzība, niecīgā iespēja triumfēt šādā nožēlojamā viduvējībā liek man atteikties no domas darboties tur citādi kā tikai ministra postenī. Tātad pēc pāris gadiem mēģināšu ar lielgabala šāvieniem atvērt sev durvis uz Akadēmiju, jo akadēmiķi var kļūt par pēriem, un centīšos sadabūt pietiekami lielu īpašumu, lai tiktu augšējā palātā un nāktu pie varas, balstoties uz varu .. .

Balzakam jau nenāca par ļaunu atkal dzīties pakaļ jaunai himērai, bet nekāda labuma no tā nebija «Chronique de Paris» akcionāriem un kreditoriem. Avīzes līdzstrādnieki nelika mierā Balzaku ar pastāvīgām prasībām pēc naudas, Dakets draudēja rakstnieku atzīt par maksātnespējīgu, un nelaimīgais rakstīja Svešzemniecei: «Dzīve ir pārāk smaga; es dzīvoju bez kāda prieka.» Reta atzīšanās no šī cilvēka, kurš mēdza tik strauji atgūt labu omu. Zināmu gandarījumu viņš tomēr guva. Ar «Liliju ielejā» saistītā prāva beidzās par ļaunu Bilozam. Spriedums nosodīja «Revue de Paris» redakciju, kas bija neatļauti izmantojusi korektūras bez autora atzīmes «iespiest». Beidzot Balzakam bija nomazgāti daudzie apmelojumi un viņš saņēma neskaitāmas apsveikumu vēstules. Ap tiesāšanos saceltā kņada izvērtās grāmatai par lielisku reklāmu. Pāris stundās Verdē pārdeva tūkstoš astoņsimt no divtūkstoš iespiestajiem romāna «Lilija ielejā» eksemplāriem.

12. jūnijā jauns negaidīts trieciens. Bešē kundze, arvien vairāk steigdamās pamest grāmatizdevniecību ģimenes laimes labā, piesūtīja caur tiesu izpildītāju rakstniekam kategorisku pieprasījumu piegādāt divdesmit četru stundu laikā divus trūkstošos «Tikumu skiču» sējumus, pretējā gadījumā viņam par katru nokavēto dienu draudēja sods piecdesmit franku apmērā. Katastrofa, taču reizē arī laimes gadījums, jo Bešē atraitnes negantība sniedza brīnišķīgu ieganstu, lai Balzaks varētu aizbēgt no Parīzes, no Betīna un «Chronique de Paris,» aizbraukt uz Sašē «un tur, Endras ielejā, trijās nedēļās uzrakstīt divus sējumus šai sievietei un beidzot tikt no viņas vaļā... Es atkal stājos niknā cīņā: ir jākārto saistības un jāraksta grāmatas! Ir jāizpilda pēdējais no maniem līgumiem, apmierinot Bešē kundzes prasību, un jāuzraksta skaista grāmata. Trijās nedēļās! Un es to veikšu! «Buarūža mantinieki» un «Zaudētās ilūzijas» būs gatavas trijās nedēļās! ...»

«Buarūža mantinieki» palika «neīstenoto ieceru mapē», bet «Zaudētās ilūzijas» (pirmā daļa) bija gatavas trijās nedēļās, un Balzaks vēl nekad nebija uzrakstījis kaut ko tik skaistu. Nelaime asināja viņa talantu, un sacerējuma temats bija viņam ļoti tuvs. Šajā darbā viņš izpauda visus savus sarūgtinājumus un skumjas. Pirmatnējā iecere bija provinciāļu tikumu salīdzināšana ar parīziešu tikumiem. Autors gribēja izkliedēt ilūzijas, kādas provinces iedzīvo-i.ijiem rodas citam par citu, attēlot jaunekli, kas sevi uzskata par lielu dzejnieku, un kādu sievieti, kura sākumā atbalsta jauneklī šo pārliecību, bet vēlāk pamet viņu Pauzē vienu — bez naudas un bez atbalstītājiem. Taču, tiklīdz Balzaks ķērās pie darba, epizodes un personāži radās tik ātri, ka ar «Zaudēto ilūziju» pirmo daļu pietika, lai aizpildītu Bešē kundzei iesniedzamos divus sējumus. Romāna otrā daļa iznāks vēlāk. «Kad autors varēs nobeigt šo audeklu?» Balzaks rakstīja grāmatas priekšvārdā. «To viņš nezina, taču nobeigs noteikti.»

«Zaudēto ilūziju» pirmajā daļā Balzaks aprakstīja Lis-jenu Šardonu, ļoti skaistu, bet trūcīgu Angulemas jaunekli, kas pieņem savas mātes jaunavas uzvārdu (viņa bija dzimusi de Ribamprē), stāstīja par apbrīnojamo pašaizliedzību, ar kādu pret šo burvīgo egoistu izturas viņa māsa Eva un nākamais svainis tipogrāfs Dāvids Sešārs, par Lis-jena mīlestības romānu ar de Baržetona kundzi un par to, kā šī dāma aizved dzejnieku uz Parīzi, kur viņš, tālu no dzimtās pilsētas, meklēs laimi. Balzaks itin drīz saprata, ka rakstīs turpinājumu, kas būs daudz nozīmīgāks: «Provinces slavenība Parīzē», grāmatu, kas būs, kā to nosaucis Antuāns Adāns, «poēma par paša autora cīņām un pieviltajiem sapņiem»; taču «sākumā Balzaks nedomāja par sevi», bet par Žoržu Sandu un Sando, kurus rūgta vilšanās tik drīz izšķīra. Protams, romānā viņš daudz ko pārstatīja. Anaisa de Baržetona līdzinājās ne tik daudz 2oržai Sandai, kas bija tiešām talantīga rakstniece, bet Rozai de Sensirēnai, māksliniecei un dzejniecei, kurai bija skaistas acis un literārs salons Angulemā; likumīgi šķīrusies no vīra, viņa vēlāk apmetās uz dzīvi Parīzē.

Stāstot par jaunā Lisjena mīlestības romānu ar piecpadsmit gadus vecāku sievieti (Ribamprē romāna sākumā ir divdesmit viens gads, Naisai de Baržetonai jau trīsdesmit seši), Balzakam droši vien šad tad ienāca prātā Dilecta. Taču ievērojams rakstnieks vienmēr sajauc visas pēdas. Izskatā Onorē Balzakam līdzīgs ir nevis Lisjens, bet tipogrāfs Dāvids Sešārs: tukla, tumša seja, resns kakls, plats, stūrains deguns, trauksmaina ģēnija zibšņi, «tomēr ap vulkānu varēja noģist arī pelnus». Daiļais Lisjens, par spīti trauslajam stāvam, ir drosmīgs; viņam ir sievišķīgas gūžas; viņu varētu noturēt par pārģērbušos meiteni. «Šajā draudzībā viens mīlēja līdz dievināšanai, un tas bija Dāvids.» Tāpēc arī viņš izputinājās Lisjena dēļ.

Romāns balstījās uz pamatīgu provinces sociālās dzīves pazīšanu. Pēc sava neveiksmīgā mēģinājuma Balzaks lieliski pārzināja tipogrāfiju un ar to saistītās problēmas. Slepenos dzinuļus, kas virzīja dzīvi Angulemā, rakstniekam bija atklājusi gudrā Zilma. Intuitīvi Balzaks nojauta augšpilsētas un lejas pilsētas savdabīgos tikumus. Vecā pilsēta, kas aiz stratēģiskiem apsvērumiem bija uzbūvēta kalnā, kopš feodāļu laikiem ir palikusi aristokrātiskā, administrējošā daļa. Taču nomales, kuras to ielenc no visām pusēm, kavējušas tai paplašināties. Kalna pakājē, Saran-tas krastā, aug strādīgā un bagātā Umo priekšpilsēta ar papīrfabrikām, ādas miecētavām un veļas mazgātavām. «Augšā — dižciltība un vara, lejā — tirdzniecība un nauda; tās ir divas it visur pastāvīgi naidīgas sociālas zonas.» Lisjens, Umo priekšpilsētas cilvēks, dodas uzbrukumā Angulemai, un uzreiz sākas drāma. Tēli un pārdzīvojumi, kas savākti atmiņu krātuvēs, uzpeld rakstniekam vajadzīgajā mirklī, atplūstot no visiem viņa mūža laikposmiem un vietām, kuras viņš kādreiz iepazinis.

Abus sējumus Balzaks uzrakstīja Sašē, nelielajā istabiņā, kur bija aizritējušas «viņa garīgās dzīves svinīgākās stundas; tur viņš bija uzrakstījis arī «Luiju Lambēru», sapņojis par «Serafitu», iecerējis «Gorio tēvu». Vēstulē Svešzem-niecei lasām: «Es atkal redzu krāšņos kokus, kuros tik bieži nolūkojos, kad centos izpaust savas domas. Tagad, 1836. gadā, neesmu ticis tālāk, nekā biju 1829. gadā; man vajag — un es vēl joprojām strādāju! Vēl arvien jūtu sevī jauneklīgus spēkus, un man vēl aizvien ir bērna sirds ...» Taču nē! Balzaks bija aizgājis tālu no 1829. gada; tagad viņš nesa sevī veselu paša radītu būtņu pasauli un paredzēja viņu likteņus nākamībā. Rakstniekam vēl bija veicams kolosāls darbs. Domādams par milzīgo fresku, ko gribēja uzgleznot, Balzaks pēkšņi juta vēlēšanos atteikties no dzīves Parīzē, apmesties Turēnā kādā kotedžā un tur visā mierā piepildīt savu nodomu. Lorai d'Abrantesai, kas sūdzējās par viņa klusēšanu, viņš rakstīja: «Jūs taču zināt, ka ļaudīm, kas ir kaujas laukā, nav laika patērzēt vai paziņot saviem draugiem, vai ir vēl dzīvi, vai nav miruši ...» Pārmērīgais darbs rakstnieku beidza nost. 26. jūnijā, pastaigādamies Sašē parkā, Balzaks aiz spēja asins pieplūduma galvā pakrita koka pakājē. Iepriekšējās pāris dienās viņš bija uzrakstījis pusi no «Zaudētām ilūzijām», un šī briesmīgā piepūle «bija izsaukusi asins izplūdumu galvā». Nākamajā dienā viņš jau jutās labāk, tikai ausīs džinkstēja. Balzaks atkal saņēmās un uzrakstīja vēl vajadzīgo lappušu skaitu, lai nomierinātu Bešē atraitni, tagadējo Zakijā kundzi. Tanī pašā rītā viņš uzrakstīja rab-lēisku vēstuli Emīlam Renjo: «Tagad skūpstu Jūs uz acs un novēlu, lai Jums labi klātos zemajos slāņos, kurus mīlat . . .»

Grāmatas varonis Lisjens de Ribamprē bija dzejnieks, un autoram vajadzēja dot dažus viņa dzejas paraugus.

Balzaks Emīlam Renjo:

Lūdzu, pasakiet jaukajam Sarlam de Bernāram, ka man «Zaudētajām ilūzijām» būs vajadzīga maza, diezgan patētiska poēma lorda Bairona manierē ... Būtu ļoti mīļi, ja viņš to uzrakstītu, jo man neatliek laika. Un vēl man vajadzētu kaut ko līdzīgu «Beppo» vai Misē poēmas «Na-mūna» vai «Mardošs» garā, apmēram simt dzejas rindu. Pirmai poēmai vajadzīgi divi dziedājumi.

Saris de Bernārs bija patīkams rakstnieks, Balzaka skolnieks un draugs, ko viņš bija ievedis «Revue de Paris» redakcijā. Tāpēc Onorē tik brīvi atļāvās viņam lūgt «divus dziedājumus» Bairona vai Misē garā. Taču Saris de Bernārs spēja rakstīt tikai «savā garā», un Balzaks grāmatā izmantoja sen — 1824. gadā sacerētu poēmu, kas veltīta «Bengālijas ziediņam» Žilijai Kampi, kura bija dzimusi no de Bernī kundzes mīlestības sakara ar «neganto korsikāni». Mākslinieks, tāpat kā izgudrotājs, izlieto niecīgāko dzelzs gabalu, ko atrod pagātnes lūžņos.

Zilmai Karo Balzaks lūdza steidzīgi un sīki aprakstīt gan ielu krustojumu, kurā viņš gribēja novietot Sešāra tipogrāfiju, gan arī savrupmāju, kurā dzīvos Naisa de Baržetona. «Vēl labāk būtu, ja majors man uzmestu aptuvenu plānu... Vēl vienmēr cīnos un spirinos kā slīcējs, kas baidās, ka tūlīt ūdens smelsies mutē.» 10. jūlijā Bal-zakam vajadzēja atgriezties Parīzē, lai likvidētu «Chronique de Paris». Kad publicēšanu izbeidza, Balzakam palika astoņpadsmit tūkstoši divsimt septiņpadsmit franki parādu ar īsu termiņu, turklāt vēl divdesmit četri tūkstoši franku viņš bija parādā Delanuā kundzei un piecus tūkstošus — tēvocim Dablēnam. Kritiens no zeltainā iedomu mākoņa uz zemi bija sāpīgs, toties no vientuļā lidojuma rakstnieks atveda sava visskaistākā romāna sākumu.

TREŠĀ DAĻA CILVĒCISKA KOMĒDIJA

Vispār tanī darbā, ko es īstenoju, četriem cilvēkiem būs bijusi milzīgi plaša dzīve — Napoleonam, Kivjē, O'Konnelam *, un es būšu ceturtais. Pirmais ir dzīvojis visas Eiropas dzīvi; viņš saauga ar armijām! Otrs savos darbos ieskāva zemeslodi! Trešais personificēja veselu tautu! Es būšu izauklējis visu sabiedrību savās smadzenēs.

Balzaks

XXI

LA CONTESSA [56]

Lielas kaislības sastopamas tikpat reti kā šedevri.

Balzaks

Balzaks joprojām dedzīgi apliecināja savai mistiskajai dzīves biedrei, dievišķīgajai Evai, nesatricināmu uzticību un nevainojamu tiklību, tomēr kopš kāda laika viņam bija ļoti intīmas un sākumā ļoti slepenas attiecības ar kādu citu sievieti, kura gan ar savu daiļumu, gan dižciltību, gan stāvokli sabiedrībā pilnīgi varēja glaimot viņa patmīlai. Lai noskaidrotu šī sakara sākumu, atcerēsimies, ka 1834. gada februārī Ženēvā grāfiene Marija Po-tocka iedeva Balzakam ieteikuma vēstuli Austrijas sūtņa laulātajai draudzenei. Nākamajā rudenī kādā lielā pieņemšanā, ko rīkoja sūtniecība, rakstnieks ieraudzīja jaunu sievieti ap gadiem trīsdesmit un apbrīnoja viņas maigi sārto seju, pelnu pelēkos matus, slaiko, līgano augumu un austrumu princeses acis. Balzaka vērību saistīja viņas «izaicinošais saldkaislas bakhantes smaids». Balzaks apjautājās un dabūja zināt, ka šī dāma, skaistā angliete Frensisa Sara Louela, ir apprecējusies ar grāfu Emilio Gidoboni-Viskonti, vienu no Milānas dižciltīgāko ģimeņu pārstāvjiem.

Kāds Versaļas tiesnesis Viktors Lambinē savos memuāros ir sniedzis par šo laulāto pāri tikpat plašas, cik melīgas ziņas. Pēc viņa vārdiem, Louelu ģimenē apbrīnojams valdzināšanas spēks esot savienots ar vistrakākām neprātībām un pašnāvības māniju. Māte esot noslīcinājusies, lai nekļūtu veca; viens brālis esot sev pārgriezis rīkli, otrs pakāries.

Jaunākā meita Jūlija, kā rakstīja Lambinē, aušīgs un burvīgs radījums, cieta no histērijas lēkmēm, dzinās pakaļ friziermācekļiem, samaitāja aktierus un, tāpat kā viņas vecākais brālis, pagrima un notrulinājās alkoholismā. «Dievišķās pudeles» ietekmē viņas erotisms mazinājās, un viņa apprecējās ar vecu prūšu zinātnieku doktoru Bīdermani, kas apņēma sievu tikai tādēļ, lai būtu ar ko saskandināt glāzes...

īstenībā Frensisa Sara Louela (mājnieki viņu sauca par Faniju) piederēja pie vecas, godājamas Viltšīras zemākās muižniecības ģimenes, pie Koulparka Loueliem. Grāfienes māte bija anglikāņu arhidiakona meita, Batas bīskapa mazmeita. Šāda izcelšanās nodrošināja Fanijai Louelai pirms laulībām pretēji Lambinē apgalvojumiem iespēju tikt uzņemtai visnoslēgtākajās sabiedrības aprindās. Neviens no viņas četriem brāļiem neizdarīja pašnāvību. Viens nomira no aknu vēža, otrs no sirds lēkmes, trešais no plaušu karsoņa. Jaunākais brālis, kas, pēc Lambinē vārdiem, esot saīsinājis savu mūžu ar pārmērīgu uzdzīvi, nomira tikai 1906. gadā — astoņdesmit piecu gadu vecumā no plaušu katara. Lambinē tenkojumos tikai viens ir patiess, proti, par māti, kura tiešām noslīcinājās, bet septiņdesmit divu gadu vecumā, 1854. gadā, tātad divdesmit deviņus gadus pēc Fanijas kāzām. Tāpēc ir gluži lieki vaicāt, vai grāfs Gidoboni-Viskonti, laulādamies ar jauno sievieti, «ir zinājis par šo briesmīgo pagātni», jo tādas vispār nav bijis. Kā visus vīriešus, grāfu apbūra meitenes brīnišķais daiļums un sidrabainā balss, «kas bija kā radīta tērzēšanai divatā».

Gandrīz tūlīt pēc kāzām atklājās, ka Contessa nespēj «pretoties jutekļu aicinājumam». Ne tikai viņas ugunīgais temperaments prasīja mīļākos, bet arī sirdsapziņa lieliski samierinājās ar šādu uzvedību. Viņa izraudzījās sev par paraugiem grāfieni Albāni un Terēžu Gvičoli, cildināja vienu un otru par drosmīgajiem sakariem ar ģeniāliem cilvēkiem: pirmā bija Alfiēri, otrā Bairona mīļākā. Grāfs Gidoboni-Viskonti, izrādās, bija vēl lēnīgāks marito 1 nekā grāfs Gvičoli. Šo nabaga cilvēku, kam nebija ne ļaunprātības, ne stingra rakstura, aizrāva tikai divas kaislības: mūzika (viņam patika spēlēt teātra orķestrī kopā ar mūziķiem profesionāļiem) un aptieķnieka amats. Jaukt ārstniecības vielas, piepildīt pudelītes, tās

noslaucīt, uzlikt aizbāzni, uzlipināt etiķeti sagādāja viņam vislielāko prieku. «Tas bija necils, neievērojams radījums ar mainīgu garastāvokli, mazliet garlaicīgs un apnicīgs, bet ne muļķis, pat drusciņ viltīgs un reizē parupji vientiesīgs,» par grāfu Gidoboni-Viskonti rakstījis Ari-gons. īsi sakot, gluži kā radīts, lai tiktu piekrāpts, zinātu to un paciestu.

Šāda raksturojuma iedrošināts, Balzaks lūdza, lai viņu stāda priekšā grāfienei. Contessa bija lasījusi rakstnieka darbus un labprāt pieņēma viņu. Dāmu mazliet pārsteidza Balzaka ekstravagantais apģērbs: balta veste ar koraļļu pogām, zaļa fraka ar zelta pogām, pirksti vienos gredzenos. Bez šaubām, viņa to bija pateikusi kādiem draugiem, kas brīdināja Balzaku, jo otrā tikšanās reizē viņš bija ģērbies atturīgi, tumšos toņos. Starp citu, sievietēm vienmēr ļoti ātri mainījās iespaids par Balzaku. Kāda «daiļās gaišmates» draudzene Sofija Kozlovska vēstulē savam tēvam ļoti labi izskaidro šo sakaru.

«Tu man vaicā: «Ko nozīmē de Balzaka kunga jaunā aizraušanās ar Viskonti kundzi?» Tikai to, ka Viskonti kundze ir ļoti asprātīga, ar bagātu iztēli, viņai ir daudz jaunu, svaigu domu, un de Balzaka kungam, kas arī ir izcils cilvēks, patīk tērzēt ar Viskonti kundzi; viņš ir daudz uzrakstījis, raksta vēl tagad un bieži aizgūst no viņas kādu oriģinālu ideju, jo tādas viņai bieži iešaujas prātā; abu sarunas vienmēr ir ārkārtīgi interesantas un saistošas. Tā ir izskaidrojama šī kaislīgā aizraušanās . . .

De Balzaka kungu nevar nosaukt par skaistu vīrieti, jo viņš ir neliela auguma, apaļīgs, drukns, platiem, stūrainiem pleciem; liela galva, gaļīgs deguns ar strupu galu; ļoti jauka mute, bet gandrīz bez zobiem, piķa melni mati — cieti un jau iesirmi. Taču viņa brūnajās acīs ir tāda uguns, tik spēcīga izteiksme, ka gribot negribot jāatzīst, ka reti gadās redzēt tik daiļu seju.

Viņš ir labsirdīgs, gandrīz aplam labsirdīgs pret tiem, kurus mīl, briesmīgs pret tiem, kurus nemīl, un nežēlīgs pret nejēgām un stulbeņiem. Viņa dzēlība bieži vien uzreiz cilvēku nesatriec, bet arvien no jauna tam ienāks prātā un vajās ever after 1 kā rēgs. Viņam ir dzelzs griba un drosme; draugu labā viņš aizmirst pats sevi un drau-

305

20 - 227

dzlbā nepazīst robežu. Lauvas diženums un cēlums viņā savienojas ar bērna maigumu .. .

Te nu es Tev sniedzu Balzaka kunga paviršu raksturojumu; es viņu ļoti mīlu, un viņš ir labs pret mani. Viņam ir trīsdesmit septiņi gadi...»

Balzaks saņēma no Gidoboni-Viskonti laulātā pāra ielūgumu; Parīzē viņi dzīvoja Neijī avēnijā (kas vēlāk nosaukta par Elizejas lauku avēniju); vasaru viņi pārcēlās uz Versaļu, kur aizņēma tā saukto Itāliešu paviljonu. Balzakam un grāfienei Viskonti šajā pilsētā bija kopīgi paziņas, kas rakstniekam pastāstīja par Viskonti kundzes dēkām un par viņas pēdējo pielūdzēju Laionelu de Bon-valu.

Grāfs Laionels de Bonvals (dzimis 1802. gadā) arī bija apprecējis anglieti Karolīnu Emmu Golveiju. Vēlāk grāfa ģimenē runāja, ka viņš bijis uzticīgs i sievai tikai pēc viņas nāves. Būdams cilvēks ar ļoti izsmalcinātu gaumi, viņš kolekcionēja antīkas mēbeles, bronzu, porcelānu. Minēsim faktu, kas liecina par viņa prasīgo izsmalcinātību: pusdienodams viens savā dzīvoklī, viņš vienmēr ēda no skaistajiem Sevras šķīvjiem, kuri bija īsti kolekcijas priekšmeti. Varbūt viņš ir sniedzis dažus raksturīgus vilcienus Siksta de Šatlē tēlam «Zaudētajās ilūzijās».

Balzaks nebija no tiem, kas baidās sāncenšu; un patiesi — itin drīz viņa saites ar daiļo anglieti kļuva ciešākas. Uz pusēm ar Viskonti pāri rakstnieks abonēja ložu Itāliešu operā — trīs vakarus nedēļā. Visi Balzaka draugi ievēroja, cik neatlaidīgi viņš aplidoja gaišmati Faniju. Hercogiene d'Abrantesa viņam rakstīja: «Dusmojos, ka neatnācāt uz pusdienām... Saņemieties un atnāciet, un pēc tam varat steigties uz saviem Itāliešiem ...»

Vai Balzaks mīlēja grāfieni Viskonti? Viņam patika jutekliskas sievietes, un Contessa, ļaudama vaļu savam temperamentam, spētu aplaimot Balzaku; viņš dzinās pēc tuvības ar augstdzimušām sievietēm, tas sniedza gandarījumu viņa lepnumam un veicināja godkārīgos centienus; šīs dāmas vīrs bija no Viskonti dzimtas (vismaz no mātes puses); beidzot, rakstniekam bija vajadzīga saskare ar sievietēm, kas varētu viņam sniegt materiālus daiļradei. Viskonti kundze bija apveltīta ar spilgtu iztēli, viņa, tāpat kā lēdija Elenboro, «pozēja» rakstniekam lēdijas Ara-belas Dedlī tēlam romānā «Lilija ielejā».

Un Contessa? Neapšaubāmi, viņa pieķērās savam «lielajam cilvēkam», ilgi atbalstīja Balzaku viņa dzīves smagākajos apstākļos; grāfienei patika viņa līksme, enerģija, divdomīgās anekdotes, gandrīz sievišķīgi smalkais prāts, kas viņu padarīja ne tikai par mīļāko, bet arī par noslēpumu līdzzinātāju. Sentbēvs rakstīja par viņu:

De Balzaka kungs labi pazīst sievietes, viņu jūtu vai jutekļu noslēpumus; savos darbos rakstnieks viņām uzdod pārdrošus, intīmus jautājumus, kuri jau liekas pārāk familiāri. Viņš ir kā vēl gados jauns ārsts, kam atļauts ieiet pacientes alkovā; de Balzaka kungs uzdrošinās runāt pusvārdos par sieviešu ģimenes dzīves apslēptākajām detaļām un gan mulsina, gan sajūsmina pat vistiklākās dāmas.

Un kādu vietu šajā jaunajā inscenējumā Balzaks ierādīja Hanska kundzei, savai dievinātajai Evai? Viņam patika vērpt vienlaikus vairākas intrigas, šķirtas savā starpā ar necaurredzamām sienām. Tas paplašināja romānista apvāršņus. Vai veselas sabiedrības radītājam nebija tiesības uz vairākām dzīvēm? Mīlestības romānā ar Evu Han-sku jau kopš paša sākuma bija darbojusies trešā persona — Marija de Frenē («Maria»), Evelīnai nekā par to nezinot. Atgriezies no Vīnes, Balzaks savās vēstulēs Sveš-zemniecei piesargājās pat pieminēt grāfieni Viskonti. «Manā dzīvē nav vietas ne tikai neuzticībai, bet pat ne domai par to...'Jau mēnesi neesmu spēris kāju Operā. Cik atceros, man ir loža Itāliešu operā . .. Parīzietes mani tā baida, ka tagad kvernu pie darba no sešiem rītā līdz sešiem vakarā .. .» Diemžēl Hanska kundze pārāk labi pazina Balzaku, lai būtu pārliecināta, ka tālumā viņš nepavadīs laiku tikli. Eva bija ar mieru paciest sev līdzās kaut kādu Olimpu Pelisjē vai nenozīmīgas sīkpilsones, taču viņai rūpēja labā slava, un viņu šausmināja iespēja, ka Balzakam varētu rasties sakars ar kādu labāko aprindu dāmu, pazīstamu tanī kosmopolitiskajā aristokrātijā, pie kuras pati piederēja. Eva zināja, ka mīļākajai no šīs sabiedrības Balzaks rakstītu skaistas vēstules, kas aplidotu visu Parīzi, turklāt viņš pārāk lepotos ar šādiem panākumiem, lai neiztaurētu par tiem visur.

Balzaks Hanska kundzei:

De Viskonti kundze, par kuru Jūs man rakstāt, ir viena no laipnākajām sievietēm, bezgalīgi labsirdīga, izsmalcināti daiļa un eleganta. Viņa man ļoti palīdz panest dzīves nastu. Viņa ir maiga un stingra, nesatricināma savos uzskatos, nepielūdzama antipātijās, Uz viņu var droši paļauties. Viņa nav no bagātniekiem, vai, pareizāk sakot, viņas un grāfa bagātība neatbilst viņa spožajam vārdam, jo grāfs ir pēdējā hercoga — slavenā Bamabo leģitimēto dēlu vecākās līnijas pārstāvis; šis hercogs atstāja tikai ārlaulības bērnus, vienus leģitimētus, citus ne. Draudzība ar Viskonti kundzi man sniedz mierinājumu daudzās bēdās. Par nelaimi, tiekos ar viņu ļoti reti. Jūs nevarat iedomāties, no kā visa man liek atsacīties mani darbi. Nekas nav iespējams tik aizņemtā dzīvē, kāda ir man, jo es apguļos sešos vakarā, lai pusnaktī pieceltos... Nevaru izpildīt nevienu sabiedrisko pienākumu. Redzu Viskonti kundzi pa divām nedēļām reizi, un tas man patiesi ir ļoti sāpīgi, jo viņa un mana māsa ir vienīgās dvēseles, kas jūt man līdz. Māsa dzīvo Parīzē, de Viskonti kundze — Versaļā, un es ne vienu, ne otru tikpat kā neredzu. Vai to var saukt par dzīvi? Jūs mājojat tuksnesī, pasaules galā; citas sievietes es nepazīstu ...

Vienmēr sapņot, vienmēr gaidīt, noskatīties, kā aizrit skaistākās mūža dienas, jaunība gaist, neskaujot nevienu savās rokās, un vēl noklausīties, ka tieci apvainots par donžuānu! Cik resns un tukšs dons Zuāns! ...

Contessa nesteidzās padoties. Laionels de Bonvals viņai aprakstīja Balzaka slikto gaumi, garos matus, kliedzošās vestes, «skribenta» amatu. Grāfienei imponēja Bonvals ar savu «sabiedriskās dzīves pazinēja» prestižu. Kādu laiku Balzaks varēja baidīties, ka būs jāpiedzīvo marķīzes de Kastrī koķetērijas atkārtots izdevums. Veltīgi viņš bija cerējis sagaidīt Kasīnī ielā «daiļās gaišmates» apmeklējumu. Bataija ielā viņš atsāka sagatavošanos. Lielāko tiesu viņai Balzaks pasūtīja slaveno balto dīvānu, kas greznoja buduāru «Meitenei ar zeltainajām acīm». Kura sieviete apsēdīsies uz šī dīvāna? Marķīze de Kastrī vai Contessa? Tā varēja būt tikai Contessa. 1835. gada pavasaris pasteidzināja laimīgu atrisinājumu. Romāns «Lilija ielejā» tikai Gidoboni-Viskonti kundzes dēļ guvis šo virsrakstu, kas ir maijpuķītes nosaukums angliski: lily of the valley. Bez šaubām, rakstniekam bija ļoti interesanti atveidot vienā romānā divus kontrastējošus sieviešu tēlus: de Bernī kundzi un savu jauno aizraušanos — de Morsofa kundzi un lēdiju Dedlī.

Iegūšana nemazināja mīlestību, gluži pretēji. Sieviešu cienītājs un pazinējs Balzaks bija apskurbis aiz sajūsmas par lielisko angļu-sakšu skaistules tipu, ko viņam radās izdevība novērot.

Angļu sieviete, Balzaks raksta romānā «Lilija ielejā», ir nabaga radījums, tikumīga aiz nepieciešamības un arvien gatava samaitāties, notiesāta uz mūžīgu melu slēpšanu savā sirdī, bet ārēji ļoti valdzinoša,

jo šī tauta vislielāko vēribu pievērš ārienei. Ar to izskaidrojams angliešu īpašais daiļums, jūsmīgs maigums, kurā viņām gribot negribot rezumējas visa dzīve, pārspīlēta sevis kopšana, izsmalcinātība mīlestībā, kas tik graciozi attēlota slavenajā «Romeo un Džuljetas» scēnā, kur ģeniālais Šekspīrs vienā tēlā izpaudis visu angļu sievietes būtību. Jums, kas tik ļoti viņas apskaužat, ko jaunu man pateikt par šīm bālajām sirēnām, šķietami neizdibināmām un drīz vien pilnīgi izprotamām; viņas tic, ka mīlestībai pietiek ar mīlestību, viņas ienes garlaicību baudās, jo nekad tās nedažādo, viņu dvēselē skan tikai viena stīga, balss atkārto tikai vienu zilbi, — tas, kas nav peldējis ar viņām mīlas okeānā, nekad nezinās visu par jutekļu poēziju ...

Un tālāk:

Vai jūs vispār jebkad esat nopietni pārdomājuši par angļu tikumu būtību? Vai tās pamatā nav matērijas dievināšana, izteikts, nopietni apsvērts un prasmīgi pielietots epikūrisms? Lai Anglija dara vai saka, ko grib, taču tā ir un paliek materiālistiska, varbūt pat neapzināti. Tās reliģiskajos un morālajos principos trūkst dievišķas apgarotības, katoliskās dvēseles, un tās dāsno piemīlību nevar aizstāt pat ļoti labi notēlota liekulība. Angļi ir visā pilnībā apguvuši mākslu dzīvot, visaugstākā mērā izbaudīt pat vissīkāko materialitātes kripatu; tāpēc viņu mājas kurpes ir visērtākās visā pasaulē, viņu veļa dveš neaprakstāmu svaigumu, kumodēs smaržo pēc ciedra un lavandas; noteiktā stundā viņi dzer lietpratīgi uzlietu aromātisku tēju; viņu mājās nekur nav ne puteklīša, viņi nosedz grīdas ar paklājiem no kāpņu apakšas līdz tālākajiem dzīvokļa nostūriem, viņi mazgā pagraba sienas, nospodrina veserīti pie ārdurvīm, ieeļļo ekipāžu atsperes; tā viņi pārvērš matēriju par barojošu un pūkainu mīkstumu, spodru un tīru, kurā dvēsele pamirst aiz tīksmes, taču labsajūta kļūst šaušalīgi vienmuļa, dzīvē nav nekādu šķēršļu, un galu galā cilvēks pārvēršas par automātu . . .

Grāfienei Viskonti piemita kaut kas no šī komfortablā materiālisma, bet viņa nenoliedzami bija apveltīta ari ar attīstītu saprātu un stingru raksturu. Viņa nebija ne aizdomīga, ne kašķīga, ne okšķerīga kā Evelīna Hanska. Contessa dāvāja savu labvēlību no visas sirds, neslēpti. Viņa nebaidījās sabiedrības spriedumu, atklāti ieradās ar Balzaku Itāliešu operas ložā, taču necentās rakstnieku paturēt sev vienai. Viņa saprata, ka māksliniekam nepieciešama brīvība, un amizējās par Onorē dēkām.

Ir zināms, ka 1835. gada 16. jūnijā Balzaks aizbrauca uz Buloņu; viņa prombūtne ilga sešas dienas. 29. augustā viņš no jauna vizēja pasi braucienam uz Buloņu un devās ceļā 31. augustā īrētā karietē, ko pēc nedēļas atdeva atpakaļ kariešu meistaram Panāram. Buloņa ir osta, no kurienes kuģi dodas uz Angliju. Bez šaubām, Balzaks pavadīja uz turieni grāfieni Viskonti, kas brauca uz dzimteni, kur gribēja pavadīt pāris mēnešu. Tāpat ir pilnīgi iespējams, ka otrreiz rakstnieks devās uz Buloņu jaunā kaisles uzliesmojumā sagaidīt grāfieni. Viņam, tāpat kā agrāk, patika saukt iemīļoto tādā vārdā, kādā citi to nesauc, un viņš dabūja atļauju saukt Faniju par Saru (grāfienes otrā vārdā). 1836. gadā grāfienei Gidoboni-Vis-konti piedzima dēls. Ļaudis mēļoja, gan bez mazākiem pierādījumiem, ka tēvs ir bijis Balzaks. Zēnu nokristīja par Laionelu Ričardu. Šķiet, Balzaks būtu skaļi dižojies, ja viņš varētu ticēt, ka ir šī bērna tēvs. Turklāt viens no jaunpiedzimušajam dotajiem vārdiem (Laionels), — vai tas nebija par godu Bonvalam?

Sara tomēr ilgi palika Balzaka metrese un izturējās pret viņu cēli un labsirdīgi. Tanī brīdī, kad «Chronique de Paris» bankrotēja un Balzakam vajadzēja steidzami mukt no Parīzes, Contessa izdomāja combinazione ', kas deva iespēju vajātajam rakstniekam ār godu attālināties no galvaspilsētas.

Emilio Gidoboni-Viskonti nesen bija zaudējis māti. Viņam nebija ne mazākās vēlēšanās pamest savu aptieciņu un orķestri, lai brauktu uz Turinu rūpēties par savas mantojuma daļas saņemšanu. Turklāt lieta bija diezgan sarežģīta. Pēc grāfa Pjetro Gidoboni nāves palikusi atraitne ar diviem bērniem, nelaiķe bija apprecējusies otrreiz ar francūzi Pjēru Antuānu Konstantēnu, no kura viņai atkal piedzima dēls, ko nosauca par Lorānu. Tā mantinieku intereses sadūrās . .. Contessa nolēma, ka viņas mīļākais, agrākais notāra klerks, lieliski aizstāvēs viņas vīra intereses. Nekavējoties jāizsniedz Balzakam pilnvara un viņš jāsūta uz Turinu. Vai viņš nav vispiemērotākais cilvēks ar vajadzīgajām zināšanām, lai ātri panāktu taisnīgu mantojuma sadalīšanu? Ideālais starpnieks saņems komisijas naudu no mantojuma summas, kuru viņam izdosies izdabūt. Tā Balzakam tika delikāti palīdzēts.

Pastāstīsim kādu interesantu sīkumu: visu laiku, kamēr ilga Balzaka sakars ar Saru, viņš sarakstījās ar noslēpumainu sievieti, kuru nekad nebija redzējis un zināja tikai viņas vārdu — Luīza. Tāpat kā daudzas lasītājas, viņa bija aizrakstījusi Balzakam uz viņa grāmatu izdevēja adresi. Kopš saskares ar marķīzes de KastrI velnišķīgo viltu Balzaks pret nepazīstamām sievietēm juta diezgan lielu neuzticību.

Mana bērnišķīgā paļāvība ir vairākkārt smagi pārbaudīta, un Jūs būsiet ievērojusi, ka dzīvniekiem neuzticēšanās ir tieši proporcionāla viņu vājumam.. . Tomēr reizēm es rakstu atbildi kā nabaga zaldāts, kas, pārkāpjot pavēli, neatgriežas noliktajā laikā kazarmā un nākamajā dienā par to saņem sodu... Jums jāzina, ka viss labais, ko Jūs manī nojaušat, ir vēl labāks: mana uzupurēšanās nepazīst robežu, esmu jūtīgs kā sieviete, un vīrišķīga manī ir tikai enerģija, taču visu labo manī apslāpē aizņemtība darbā... Piespiestais darbs man liek būt egoistam; esmu katordznieks, kam pie kājas piekalta lielgabala lode, un vīles man nav... Esmu ieslēgts savā kabinetā kā kuģis ledus skavās...

Viņš nenoraidīja pasniegto roku, bet nespēja izrauties no sava cietuma. «Atstājiet mani šajā klosterī, kur man jāveļ kalnā smags akmens, un ticiet, ka, būdams brīvs, es tā neizturētos.» Tikai reizi mūžā viņš esot sastapis pašaizliedzīgu mīlestību, kas samierinājusies ar viņa nemitīgo darbu; kāda eņģelim līdzīga būtne divpadsmit gadus veltījusi viņam pāris stundu dienā, atraujot tās sabiedrībai, ģimenei, pienākuma pildīšanai, lai rakstnieku mierinātu un viņam palīdzētu. Vairāk nekad. Balzakam patika iztēloties, ka viņa korespondente ir jauna, daiļa, gudra, un tomēr viņš nolēma, ka labāk lai šī maigā draudzība paliek noslēpums. Arī viņa partnere vairījās no tikšanās. Galu galā noslēpumainajai Luīzai tika labākā daļa: viņa saņēma skaistākās vēstules pasaulē un pretī nedeva nekā, jo rakstnieks no visa atteicās. Ir gan taisnība, ka Balzaka saprātīgā atturība izskaidrojama ar Saras aktīvo klātbūtni viņa dzīvē.

XXII .

NEPARASTA AIZBĒGŠANA

Kad šajā pasaulē nav vairs in-fantes, ko nolaupīt, tad atliek tikai strādāt vai ari mirt aiz garlaicības.

Ežēns Delakruā

Balzaks aizbrauca uz Turinu 1836. gadā. Veikalnieciskais ceļojums savienojās ar slepenu romantisku dēku. Sando bija iepazīstinājis Balzaku ar glītu trīsdesmit trīs gadus vecu sievieti — Karolīnu MarbutI no Limožas, un rakstnieks bija piekritis publicēt avīzē «Chronique de Paris» šīs dāmas autobiogrāfisku noveli, parakstītu ar pseidonīmu S. Marsels. Karolīna bija cēlusies senā protestantu dzimtā, viņas vectēvs no mātes puses, Zans Emë de Lakosts, bija Larošelas deputāts Likumdošanas asamblejā, pēc tam Vecāko padomes loceklis. Karolīnas tēvs Fransuā Petino, Limožas tiesas padomnieks, bija miris 1825. gadā. Jaunībā romantiskā, impulsīvā, godkārīgā meitene bija sagādājusi ne mazumu raižu savai godājamai ģimenei. Karolīna paziņoja, ka viņai derdzas provinces dzīve un viņa nicina buržuāziskos aizspriedumus. «Provinciālis nekā cita nav pazinis, nekā cita nav pārdzīvojis kā tikai peļņu vai zaudējumu, tāpēc viņa attiecības ar cilvēkiem ir vēsas, vienveidīgas, un viņa dzīvē nav nekā poētiska,» rakstīja Karolīna.

Tiesas padomnieks, dzirdēdams šādus spriedumus, nolēma, ka meitu vajag steidzami izprecināt. Par vīru Karo-līnai vecāki izvēlējās tiesas sekretāru Zaķu Silvestru Marbutī, vārgulīgu radījumu, toties viņš bija karaļa prokurora dēls un muižas īpašnieks. 1823. gadā, kad notika laulības, jaunajam vīram bija trīsdesmit divi gadi, sievai deviņpadsmit. Jaunībā Karolīna bija sacerējusi dzejas; apprecējusies un laulībā neapmierināta, viņa rakstīja romānus. Limožā viņas māja bija visiem viesmīlīgi atvērta, un itin drīz viņai nodibinājās literārs salons. Viesi, labi pamieloti, smalkjūtīgi iemīlējušies namamātē, lūdza, lai viņa nolasa savus dzejoļus. Sajūsminātie klausītāji apbēra dzejnieci ar uzslavām un dēvēja par «Limožas mūzu». Aizvien, kad sākās lasījumi, kas vīram nemaz nebija glaimojoši, jo Mūza dzejoļos aprakstīja savas alkas un vilšanās, Marbutī kungs izgāja no salona.

Karaļa prokurors Marbutī ar savu dzīves biedri dzēlīgi pārmeta vedeklai, ka viņa «pieņem savā mājā visādus salašņas», «pārāk smalki ģērbjas» un tēlo «izcilu sievieti». Kaut gan pielūdzēju Karolīnai netrūka, viņa tomēr līdz divdesmit astoņu gadu vecumam palika uzticīga savam tiesu sekretāram, un tas liekas gluži varonīgi. Taču 1831. gadā uzradās Gijoms Dipijtrēns. Šis slavenais ārsts, vecākās Parīzes slimnīcas galvenais hirurgs, Akadēmijas loceklis, ko Luijs XVIII iecēla mužnieku kārtā, bija dzimis Limuzēnā. Izcilie cilvēki, godkārīgu centienu pamudināti, nereti mēģina izmantot sakarus ar savu dzimto pusi. Barons Dipijtrēns izvirzīja savu kandidatūru vēlēšanās Augšējās Vjennas departamentā un veselu mēnesi pavadīja Li-možā, Marbutī mājā. Daiļo Mūzu, kas piedāvājās pavadīt slaveno viesi pie apkaimes muižniekiem, pilnīgi apžilbināja viņa augsti attīstītais prāts. Viņš ieteica Karolīnai lasāmās grāmatas un, kā Mūza atzinās, «uzminēja viņas visslēptākās domas». Dipijtrēns bija veikls siržu lauzējs un arī šoreiz bez grūtībām guva uzvaru. Par vēlēšanu iznākumu viņš jutās droši pārliecināts, jo šeit viņa konkurents bija tikai kāds nenozīmīgs lauku dakteris. «Viņš naivi paļāvās uz savu izcilību un slavu,» par Dipijtrēnu raksta Anrī Mondors, «bet ģeniālo cilvēku uzveica pašu cilvēks,» kā arī pienākas.

Dziļi aizvainots, Dipijtrēns pameta Limožu, lai tur vairs nekad neatgrieztos. Karolīna «veselības pārbaudīšanas nolūkā» aiztrauca uz Parīzi un uzkavējās Larošelā (kur Lakostiem piederēja muiža), lai satiktos ar Sando kungu. Nelaimīgais Zils, kas vēl arvien nebija sadziedi-nājis savu sirdi, ko Zorža Sanda bija salauzusi, iemantoja Limožas mūzas labvēlību. Auroras Didevānas piemērs tolaik sagrozīja galvu visām provinces zilzeķēm, kas sapņoja par slavu un par mīlestību. Karolīna Marbutī, baidīdamās, ka viņas talants Limožā ierūsēs, pastāvīgi uzturoties neaptēstā vīra sabiedrībā, galu galā izkaulēja no šī piekāpīgā cilvēka atļauju dzīvot Parīzē, aizbildinoties ar tiklu ieganstu, ka galvaspilsētā viņu meitas dabūs labāku izglītību. «Limožas mūza» cerēja atjaunot romānu ar Dipijtrēnu, taču viņš bija stingri apņēmies īso dēku nepārvērst par apgrūtinošu sakaru un viņai lika saprast, ka godīgs cilvēks nedrīkst kompromitēt precētu sievieti. Apnikumam un negodprātībai nekad netrūkst tikumīgas atvainošanās. Kas tagad mierinās Mūzu? Varbūt Žils Sando? Pārāk niecīga figūra. Karolīna viņu paturēja par draugu, taču vēlējās nomedīt lielāku putnu. Viņai varēja noderēt Sentbēvs, kritiķis, kura spriedumi tika uzklausīti. Karolīna uzaicināja viņu. «Viņš bija sīks, vārgs, tievs, neveikls,» Karolīna vēlāk atmiņās rakstīja. «Aiz vājās redzes un ārkārtīgā bikluma viņš gāja, ērmīgi gorīdamies. Vārdu sakot, īsta karikatūra ...»

Atlika Balzaks, sieviešu draugs un viņu pēdējā cerība. Karolīnai par Balzaku jau Limožā bija stāstījusi viņas draudzene Lisila Nivē, Zilmas Karo māsa; rakstnieka grāmatas viņu sajūsmināja. Viņa uzrakstīja Balzakam vairākas vēstules, taču neuzdrošinājās tās aizsūtīt, un, kad 1833. gadā beidzot vienu nosūtīja, tā nesasniedza adresātu. Kad Sando apmetās Balzaka dzīvoklī, satikties ar izcilo rakstnieku bija viegli. Marbutī kundze saņēma ielūgumu uz pusdienām Kasīnī ielā, pēc tam uzaicinājumu rakstīt avīzei «Chronique de Paris». Vaļsirdīgās atzīšanās, ar kurām devīgi bārstījās šī pļāpīgā, viegli izdibināmā sieviete, uzjautrināja Balzaku, kas interesējās par provinciāļu psiholoģiju. Braukdams uz Turēnu, viņš aicināja Karolīnu līdzi, solīdams viņai parādīt Luāras pilis; viņa atteicās.

Balzaks Emīlam Renļo Sašē 1836. gada 27. jūnijā:

Sūtu Jums, veco zēn, šo vēstuli, lai darītu zināmu, ka simt franku vai piecdesmit ekī ļoti noderētu Jūsu vecajam plikadīdām, jo, nobeidzis «Antikvitāšu muzeju» un droši vien ari Ecce Homo ', es gribētu papriecāties par Senonso un Samboru, kas atrodas man pa ceļam ... Kā iet Žilam? Neaizmirstiet arī Betīnu un Levelu. Varat patīksminaties par maigajām pūciņām, kuras ievēroju uz daiļās Marbutī kundzes vaiga; viņa patiesi nenožēlotu skaisto ceļojumu, ja būtu vēlējusies kopā ar mani apmeklēt Turēnas pilis ...

Nākamajā mēnesī radās brīnišķīga iespēja aizbēgt kopā ar Karolīnu: ceļojums uz Turinu Cidoboni-Viskonti mantojuma sarežģījumu nokārtošanai. Šoreiz Limožas Mūza bija ar mieru. Viņas rīcībā bija piecsimt franku ceļojuma izdevumiem. Lai izvairītos no skandāla, viņa pārģērbsies par vīrieti un uzdosies par Balzaka sekretāru vai pāžu.

Šo pārģērbšanās modi arī bija ievedusi Zorža Sanda. Jūsmodama par Noānas pils īpašnieci, Karolīna Marbutī nolēma viņu atdarināt. Tā kā drēbnieks Bijsons šuva Balzakam uz kredīta, tad tika pasūtīti ceļojumā vajadzīgie tērpi. Aizbraukšanas dienā Karolīna ieradās Kasīnī ielā ar ceļa somu, kurā atradās tikai viena kleita un veļa vienai nedēļai. Pagalmā jau stāvēja kariete ar pasta zirgiem. Sando un Balzaks gaidīja Karolīnu. Viņa uzkāpa dzīvoklī pārģērbties, un, kad atgriezās ar vīriešu svārkiem mugurā, jājampātagu rokā, apņēmīgi straujā gaitā, abiem gaidītājiem viņa likās apburoša. Zils noskatījās, kā viņa [57] aizbrauca ar Balzaku, un kļuva mazliet greizsirdīgs. Tāda viņam bija daba: viņš apskauda citu laimi, bet pats savu nespēja nodibināt.

Karolīna Marbuti Petino de Lakosla kundzei Turinā 1836. gada 2. augustā:

Dārgā māt, Tu brīnīsies par datumu un vietu, no kuras Tev sūtu šo vēstuli. Tev nebija ne jausmas, ka es atrodos Itālijā, divsimt ljē attālumā no manas parastās dzīves vietas. Tūlīt Tev visu izskaidrošu, bet tikai Tev vienīgajai. Tikai Tu zināsi mana ceļojuma noslēpumu, es paļaujos, ka Tu klusēsi . . .

Tātad caur Zilu Sando Balzaks mani un arī Nanā ’ ielūdza pie sevis pusdienās. Es biju apņēmusies, ka savaldzināšu viņu tanī dienā, kad tiksimies. Mana griba bija stingra. Nodoms izdevās, es viņu magnetizēju...

Pēc dažām dienām Balzaks mani apmeklēja; viņš grasījās braukt uz Turēnu, pēc atgriešanās — uz Itāliju. .. Turēnā viņš nožēloja, ka neesmu devusies viņam līdzi, un, atgriezies Parīzē, aicināja mani uz Turinu, tālāk uz Dženovu, varbūt uz Florenci. Ilgi svārstījos, bet tad piekritu. Cik skaists ceļojums! Pasta karietē izbraukt no Parīzes, pēc piecām dienām nokļūt Turinā, dodoties pāri Alpiem pa Senī kalna ceļu, iegriežoties Granšartrēzas klosterī! Tur es iedomājos par Tevi. Tu arī esi veikusi šo ceļojumu. Atcerējos Tavas atmiņas. Tagad es saprotu pacilātību, ko Tevī izraisīja un atstāja šis ceļojums.

Esmu divatā ar Balzaku, bez kalpotāja. Viņš ieteica man pārģērbties par vīrieti, un šis uzvalks man ļoti labi piestāv, esmu sajūsmināta. Šādi mani neviens nevar pazīt, turklāt jūtos tanī neparasti brīvi, varu atļauties burvīgas vaļības. Man taču vienmēr ir paticis viss īpatnējais. Turinā uzdodos par Balzalca sekretāru. Viņš mani ļoti mīl un par mani rūpējas. Diemžēl atkal esmu sasirgusi. Laime nekad nav pilnīga. Mana bēdīgā kaite ir atgriezusies, turklāt spēcīgāk nekā jebkad; slēpu to cik spēdama, tomēr ceļā tā mani ļoti nogurdināja. Kādu mēnesi cietu no tās jau Parīzē, un tikai ar man raksturīgo pārgalvību uzdrošinājos izaicināt šo pretīgo slimību, kas aiz ceļojuma nogurdinājuma varēja kļūt nopietna. Tas nenotika, tagad jūtos pat mazliet labāk.

Kā visi izcili cilvēki, Balzaks ir ļoti nodarbināts ar savām idejām un nav sevišķi laipns. Taču viņā ir tik daudz spēka un tik varens prāts, visā viņa būtnē tāds garīgs pārākums, ka viņš man patīk. Viņa izskats nav valdzinošs; seja ir dīvaina, taču daiļa savā apgarotībā

Mēs dzīvojam kā prinči. Balzakam ir ieteikuma depešas no sūtniecības, tāpēc viņš tiek uzņemts vislabākajā sabiedrībā. Šodien viņš ēdīs pusdienas pie kāda senatora; vakarā pulksten desmitos aizbraukšu viņam pakaļ, tas ir divus ljē aiz Turinas, un es jau tagad priecājos par braucienu vaļējā ekipāžā tik burvīgā vasaras vakarā. Starp citu, kariete pastāvīgi ir manā rīcībā.

Man ir grezns apartaments, un es tieku apbrīnojami labi apkalpota. [58]

Tas viss ir jo jaukāk tāpēc, ka Balzakam nav ne sū kabatā, viņš ir apkrauts ar parādiem un tikai ar neticamu darbu noturas savā stāvoklī — uz robežas starp greznību un finansiālu krahu, kas viņam draud katru dienu.

Viņš atrod, ka man ir «lielas dotības», un grib iesaistīt mani darbā, kurā varētu nopelnīt divdesmittūkstoš livru gadā. Tomēr man jāsaka, šim cilvēkam galva vienmēr ir pilna ar dažādiem nodomiem un paļauties uz viņu var tikai šodien! Es neko lielu neceru nākotnei. Runa būtu par kopīgu strādāšanu pie lugu sacerēšanas...

Pēc Balzaka nāves Marbutī kundze sacerēja šī ceļojuma aprakstu, ko viņai esot «diktējis nomirušā ceļinieka gars»! Šajās piezīmēs atrodam dažas sīkākas ziņas. Gran-šartrēzas klosteri, kurp viņi bija devušies jāšus uz mūļiem, svētos tēvus Karolīnas pārģērbšanās neesot pievīlusi un viņi ielaiduši tikai Balzaku. Tālāk kāds strauts saistījis Karolīnas skatienus. «Cik jauki būtu tur izpeldēties!» viņa iesaukusies. Lūk, ar kādiem vārdiem viņa liek «Balzaka ēnai» atstāstīt šo ainu:

Izvēlējāmies visērtāko vietu. Jums palīdzēja nokāpt no mūļa muguras, un jūs cauri brikšņiem sasniedzāt strautu, ko zeitīja saules stari, kas spiedās cauri koku zariem ... Es varēju palīdzēt jums papriecāties peldē un izpeldēties arī pats. Mia cara! [58] Jūs liedzāties ieiet ūdenī, iekams nebūšu attālinājies; jūs bijāt ārkārtīgi nogurusi, pelde varētu jūs atsvaidzināt; jūs teicāt, ka mūļa segli jums spieduši. Bet, ja es svēti neapsolītos aiziet nostāk, jūs atteiktos no apskalošanās, kas jums bija pilnīgi nepieciešama. Jūsu griba bija nesatricināma. Es padevos. Nestāstīšu šeit, cik daudz tas man maksāja un cik dievišķīgus sapņus es iztēlojos īsajā prombūtnes brīdī! Bez šaubām, es biju sabaidījis jūs. Jo jūs novilkāt tikai garās vīriešu bikses un, apsēdusies straujajā plūsmā, paturējāt mugurā žaketi, kas jūs aizsedza no skatieniem.. Ūdenī palikāt dažus mirkļus. Biju solījies attālināties, — bet kā lai izpilda šādu solījumu? Meklēju (un atradu) apkārtceliņu; iegriezos tanī, jo cerēju, ka varēšu jūs pārsteigt. Bet jūs, baidīdamās, ka nepaklausīšu, pāris reižu bijāt iegremdējusies ūdenī un jau ģērbāties ciet, kad es ierados. Biju atnācis par vēlu! ...

Turinā, skaistā pilsētā ar majestātiskām ielām, neparastais pāris apmetās viesnīcā «Eiropa». Viņiem ierādīja vislabāko apartamentu. «Sekretārs Marsels» ieņēma parādes istabu, kurā, Karolīnai par lielu brīnumu, karaliskā gulta bija novietota uz paaugstinājuma. No Balzaka guļamistabas, kas bija pieticīgāk iekārtota, durvis veda tieši Karolīnas istabā, taču intīmi apmeklējumi nenotika, un Karolīna to izskaidro mātei šādi: [59]

Paturēju sev brīvības tiesības. Es gribu, lai mūs saista tikai drau-.Uiba, tīra un vienkārša. Pārējais būs atkarīgs no kaprīzes, ja man i. patiksies. Jūtos laimīga, ka esmu modinājusi šāda veida mīlestību, kas lēli sastopama vispār un mūsu laikos jo sevišķi. Vienīgi mākslinieks vel spēj to mazliet izprast; cits neviens visā nācijā pat nenojauš, ka teda iespējama. Vai sieviete-māksliniece ir pietiekami brīva, lai tādu mīlestību meklētu — un atrastu?

Manī nav eksaltācijas. Mani uzskati par mīlestību ir ļoti mainījušies, kopš esmu iepazinusi dzīves īstenību un arī izcilu cilvēku raksturu, prasības un dabu. Cilvēku mīl tikai tad, kad viņš prot apvaldīt savas jūtas, paturēt aukstu prātu. Sājā gadījumā tas man izdevās. Bet vai es vienmēr pratīšu valdīt pār sevi? Tas nav zināms.

Balzaks ir ļoti labsirdīgs, izturēts un godprātīgs, patiesi cēla rakstura cilvēks, bet viņš vairāk ir aizņemts ar nākamību un godkāri nekā ar mīlestību un sievietēm. Viņam mīlestība ir fiziska prasība. Ārpus tā visa viņa dzīve veltīta darbam. Vai šādi noteikumi man vienmēr paliks? Un, galvenais, vai tie apmierinās manu tieksmi pēc mīlestības? Baidos, ka ne. Bet tāda ir dzīve, un tā jāpieņem tāda, kāda tā ir ...

Kad Balzaks sešus gadus pēc šīs romantiskās bēgšanas — 1842. gadā publicēja «Grenadjēru», viņš noveli veltīja: Karolīnai. Ceļojuma poēzijai pateicīgais ceļotājs. Hanska kundzei viņš rakstīja:

Ceļojuma poēzija bija tikai poēzija un nekas vairāk. Es Jums vientiesīgi izstāstīšu visu, kā bija, kad atbrauksiet Parīzē, un parādīšu viņu Jums par sodu. Jūs redzēsiet, ka man nekad nav patikušas sievietes, kas, līdzīgi de Lamartīna kundzei, iedvesmo uz vecas komēdijas vārsmu atkārtošanu:

Pie velna, bruņiniek! Lai mana mēle dilst,

Ja garais deguns šis nav tā kā plūme zilsi

Ar šim rindām es sasmīdināju visu salonu, kad tur jautāja, kādas ir manas domas.

Cara diva '.viņa ir Karo kundzes tuva draudzene. Kopš tā laikā neesmu viņu vairāk saticis. Jāatzīst, ka viņa bija valdzinoši asprātīga ...

Svešzemniecei vēstītā patiesība reti bija īsta patiesība, taču Balzaks un Karolīna katrs savu paziņu lokā noteikti apgalvoja, ka divdesmit sešas dienas ilgajā ceļojumā viņi neesot kļuvuši mīlētāji. Šī «scipioniskā atturība» (kā izteicās Balzaks) izskaidrojama varbūt ar viltus Marsela «bēdīgo slimošanu». Tomēr abi palika labi draugi un līksmi atcerējās kopīgo ceļojumu. [60]

Vai atminaties mūsu burvīgās brokastis apakšējā ēdamzālē, kuras milzīgie logi bija atvērti uz ziediem rotāta balkona... Spožā Itālijas saule dzirkstīja grezni klātā galda piederumos. Viss jau bija pasniegts iepriekš, lai apkalpotāji mūs netraucētu. Brīnišķīgas zivis, vīģes, viegls Itālijas baltvīns, tik jauks, lieliski augļi. ..

Balzaks dzīvoja plaši greznā viesnīcā, un Pjemontas augstākās aprindas veltīja viņam uzmanību. Lai tiktu uzņemts kā ievērojama persona, rakstnieks jau iepriekš bija nodrošinājies ar Austrijas sūtņa Parīzē grāfa Aponjī un Sardīnijas sūtņa marķīza de Brinjola ieteikuma vēstulēm. Turinā Balzaks iemantoja kāda ļoti izglītota cilvēka — grāfa Federiko Sklopi de Salerano simpātijas, un viņa māte ieveda rakstnieku vispatīkamākajos salonos. Tā Balzaks iepazinās ar marķīzi de Sentomā, slaveno abatu Ģad-zeru', kas bija izcils arheologs, ar marķīzi de Barolu, dzimušu Kolbēru, kura deva patvērumu Silvio Pelliko^60, kad tas iznāca no Špīlbergas cietuma; Balzaks iepazinās arī ar grāfieni Sanseverino, dzimušu Porčiu, un vēl ar daudziem izsmalcinātiem, izglītotiem un ļoti patīkamiem cilvēkiem. Balzaks lūdza, lai grāfiene Sanseverino viņam pasaka dažus itāliešu lamu vārdus no XVI gadsimta, tie viņam bija vajadzīgi stāstam «Rudžeri noslēpums»[60].

Par Karolīnu varam pateikt, ka viņu, par spīti Balza ka noliegumiem, turinieši uzskatīja par Žoržu Sandu un izturējās pret viņu ļoti godbijīgi. Grāfs Sklopi atvadu vēstulē Balzakam piemin Karolīnu: «Lūdzu, neaizmirstiet nodot no manis sveicienu Jūsu burvīgajam ceļa biedram. Vīriešu dzimums neuzdrošinātos nopietni pieprasīt viņu savā nometnē, baidoties zaudēt viņu otrā nometnē...»

Balzaks atbildēja:

Mans ceļa biedrs sūta Jums tūkstoš sveicienu ... Tā ir valdzinoša, gudra un tikumīga sieviete, kas izmantoja izdevību uz nedēļām trim izbēgt no mājas dzīves raizēm, paļaudamās uz mani, ka es neatklāšu viņas noslēpumu... Viņa zina, ka es mīlu citu, un to viņa uzskatīja par visdrošāko garantiju ...

Kādu vakaru Marsels novilka vīriešu uzvalku un parādījās pie marķīzes Sentomā «burvīgā sieviešu tērpā, kas bija vienkāršs, elegants un pilnīgi parīzisks». Viņš (vai [61] viņa) guva vislielākos panākumus. «Viss viņā bija gra-< iozs, pat mazā cepurīte, saukta «bebē», kādas tolaik valkāja.» Nopietnais un dievbijīgais Silvio Pelliko visu vakaru pavadīja Karolīnas tuvumā.

Balzaks tomēr neizlaida no acīm mērķi, proti, šo skaisto ceļojumu finansējošā grāfa Gidoboni-Viskonti mantojumu. Sklopi bija rakstnieku iepazīstinājis ar advokātu Luidži Kollu, mācītu juristu, lielu botānikas cienītāju. «Viņam Rivoli piederēja dārzs, kurā viņš audzēja retus augus un kuram veltīja katru brīvo brīdi, ko varēja atlicināt, pildīdams skarbos tiesas ierēdņa pienākumus.» Kolla uzaicināja Balzaku aplūkot viņa siltumnīcas. Marbutī kundze, ģērbusies vīriešu uzvalkā, pavadīja rakstnieku. Literatūras pētnieki, bez šaubām, pamatoti pieņem, ka šo apmeklējumu Balzaks izmantojis kādai «An-tikvitāšu muzeja» ainai, kurā hercogieni de Mofrinjezu, kas tērpusies kā sabiedrības lauva, ar jājampātadziņu rokā, vecais tiesnesis Blondē vadā pa siltumnīcu «starp viņa mīļotajām puķēm, kaktusiem un pelargonijām». Izdevīgā mirklī romānists atrod atmiņu krātuvē ainu, ko viņam vajag nokopēt un reizē arī izgudrot.

Luidži Kolla ar dēlu Arnoldu, kas ari bija advokāts, pielika daudz pūļu, lai Gidoboni-Viskonti gūtu uzvaru. Lieta bija sarežģīta, jo grāfam bija pusbrālis (Lorāns Konstan-tēns) un mazgadīgs nelaiķes māsas Masimillas dēls, dzimis viņas laulībā ar baronu Frančesko Galvaņu. Balzaks ilgi sarakstījās ar tēvu un dēlu Kollām, kuri cīnījās cik spēdami pret pjemontiešu tiesas gausumu. Gidoboni-Viskonti pāris bija izvēlējušies rosīgu starpnieku. Balzaks labprāt būtu paildzinājis uzturēšanos burvīgajā Turinā, tomēr Sklopi saņēma no viņa prātīgu un melanholisku vēstulīti: «Apritējušas ir divdesmit dienas, Pelnrušķītes zaļās (sīc!) kurpītes burvība izbeigusies. Marselam atkal jāuzliek galvā sievietes diadēma un jāatvadās no studenta jājamās pātadziņas ...» Atgriezies Parīzē caur La-gomadžore un Ženēvu, Balzaks ar vēstuli pateicās draugiem Itālijā.

Balzaks grafam Sklopi de Salerano 1836. gada 1. septembrī:

Dārgais grāf, Marsels un es esam veikuši ļoti nogurdinošu ceļojumu, jo mums vajadzēja tik daudz ko aplūkot: Lagomadžore, Ortas ezeru, Simplonu, Sionas ieleju, Ženēvas ezeru, Vevē, Lozannu, Valselinu, Burgu un tās skaisto baznīcu — laika bija par maz, mēs pat negulējām. Zenēvā mēs Jūs meklējām, bet veltīgi. Izstaigājām visas promenādes. «Nekur nav Sklopi!» Marsels bēdājās ...

Esmu atsācis literāra katordznieka dzīvi. Ceļos augšā pusnaktī un liekos gulēt sešos vakarā; astoņpadsmit stundas strādāju, bet arī tas ir par maz. Kontrasts starp šādu uzcītību un divdesmit sešām izklaidēšanās dienām, kuras es sev atļāvos, man rada savādu iespaidu. Brīžiem man šķiet, ka esmu sapņojis. Sāku šaubīties, vai Turina maz eksistē, bet tad atceros Jūsu laipnības un aptveru, ka tas nav bijis sapnis.

Mūsu jaunās draudzības vārdā, kura, es ceru, kļūs arvien lielāka, ļoti lūdzu Jūs pavērot piocillon [62] un mūsu krietno advokātu Kolla, kam, lūdzu, nododiet sveicienu ne tik daudz no klienta, cik no viņa jauko un cildeno rakstura īpašību cienītāja. Lai viņš ieklausās ar kreiso ausi^63argumentos, kas runā par labu Gidoboni-Viskonti laulātā pāra interesēm.

Ja rakstāt man, tad ielieciet vēstuli divkāršā aploksnē un adresējiet: atraitnei Dirāna kundzei, Parīzē, Saijo, Bataija ielā 13. Tas ir mans slepenais mājoklis, kur mani nevar meklēt ne nacionālā gvarde (kas manā prombūtnes laikā notiesājusi mani ar desmit dienu cietuma soda), nedz kāds cits, jo neviens nezina, ka es tur uzturos. Ak, kā gribētos pēc pusgada atkal doties pāri Alpiem pa Senī kalna ceļu! Bet līdz tam laikam jārada daudz kaitīgu sacerējumu, sāpīgu frāžu pilni sējumi... Addio [64].

Interlūdija bija īsa, bet tā sniedza priekpilnu atelpu. Saules stars starp diviem negaisa mākoņiem.

Hanska kundzei sadomātā versija bija uzsaldināta.

Es izmantoju izdevību aizbraukt uz Turinu, lai izdarītu pakalpojumu cilvēkam, ar kuru kopīgi abonēju ložu Itāliešu operā, kādam Viskonti kungam, kam bija tiesas process Turinā un kas pats turp nevarēja doties. Atgriežoties caur Simplomu, mana ceļa biedrene bija kāda Karo kundzes un Zila Sando draudzene. Varat iedomāties, ka es dzīvoju (Turinā) Jūsu viesnīcā Kastelio laukumā, un Zenēvā... atkal redzēju Prēleveku un Mirabo māju ... Vienīgi Jūs un atmiņas par Jums spēj mierināt manu sērojošo sirdi...

Neparasta aizbēgšana no Parīzes ta pārvērtās par svētceļojumu.

XXIII

DE BĒRNI KUNDZES NĀVE

Neviena sieviete, ticiet man, negribēs saskarties jūsu sirdi ar mirušo ēnām, kas tanī mīt.

Balzaks

Atgriezies Parīzē, viņš dabūja zināt skumju vēsti: Di-lecta bija mirusi 1836. gada 27. jūlijā.

Aleksandrs de Bcrnī Balzakam:

Dārgais Onorē, sūtu Jums sēru vēsti: pēc desmit dienu ilgām asām nervu sāpēm, kas bija saistītas ar elpas trūkumu un tūsku, mūsu mīļā māte šorīt pulksten deviņos šķīrās no mums.

Ja kādu būtni mīlam, tad, pat zinādami, ka tā ir neglābjama, mēs tomēr ceram, ka tā dzīvos tikpat ilgi, cik mēs paši. Balzaks bija apradis ar satraukumu, ko jau sen modināja de Bernī kundzes smagā slimība. Tagad skumjās viņš sev pārmeta, ka nebija atradies viņas tuvumā. Taču Dilecta, zaudējusi dēlu Armanu, kas nomira 1835. gada 25. novembrī, bija aizliegusi Balzakam ierasties Bu-lonjērā. Rakstnieks bija aizsūtījis de Bernī kundzei pašu pirmo romāna «Lilija ielejā» eksemplāru, iespiestu īpaši viņai. Manuskriptu viņa jau bija lasījusi agrāk. Lieliskā, viņai veltītā cildinājuma pārlasīšana sniedza viņai pēdējo prieku.

Viņa kļuva man ne tikai mīļākā, bet īsti un patiesi mīļotā . .. Viņa man kļuva tā, kas Florences dzejniekam bija Beatriče un Venēcijas dzejniekam nevainojamā Laura — cildenu domu ierosinātāja, izšķirīgu lēmumu neapzinātais cēlonis, atbalsts nākotnei, gaisma, kas ēnā viz kā lilija tumšu lapu vidū... Viņa manī viesa Kolinjī * pastāvību, lai es varētu uzvarēt uzvarētājus, celties augšā pēc sakāves, ar neatlaidību uzveikt pat visstiprākos pretiniekus... Vairums manu domu izriet no viņas, tāpat kā smaržas izplūst no ziediem. ..

Dilecta saskatīja sevi katrā grāmatas lappusē. «Pamā-cīgā vēstule» būtībā saturēja tos priekšrakstus, kurus viņa tik ilgi bija pūlējusies iekalt Onorē. «Viss jūsos ir daiļš, viss ir labs — tiecieties uz priekšu!... Izturieties

321

21 — 22?

vienkārši, esiet laipns, lepns, bet ne augstprātīgs, un galvenais — atturīgs...»

Ārsti gan bija atzinuši, ka Loras de Bernī dienas ir skaitītas, viņa pati arī to zināja un tomēr vairākas reizes atkārtoja aizliegumu ierasties Bulonjērā. Dilecta gribēja, lai Balzaks redz viņu tikai skaistu un veselu. Viņa izlikās pavisam mierīga, un šis mākslotais miers maldināja Balzaku, kas nodomāja, ka patlaban briesmas vēl nedraud. Tanī laikā viņš bija līdz kaklam iegrimis «Chronique de Paris» likvidēšanā, pārrunās ar Bešē atraitni, plānos par braucienu uz Itāliju. Viņš domāja, ka vēl visu pagūs.

Lora tomēr bija gribējusi likt viņu ataicināt pēdējā stundā. «Liliju ielejā» viņa turēja uz gultas un pārlasīja de Morsofa kundzes miršanas ainu. Arī viņas Fēlikss de Van-deness atbrauks, lai atvieglotu aiziešanas smagumu. An-rieta de Morsofa mira, nožēlodama priekus, kurus bija sev liegusi; Lora de Bernī nenožēloja tos, ko bija sniegusi un guvusi. Dilecta bija atklājusi, mīlējusi un veidojusi ģeniālu rakstnieku, ar to viņa lepojās. Juzdama, ka gals ir tuvu, Lora lūdza dēlu Aleksandru, lai tas aizbrauc pie Onorē un atved viņu uz Nemūru. Aleksandrs bija projām divas dienas. Gulēdama savā istabā, no kuras redzēja tikai kokus un debesis, de Bernī kundze palūdza spoguli un sakārtoja matus. Viņa zināja, ka ir ļoti pārvērtusies, taču atcerējās, kā Balzaks bija attēlojis «aizkustinošo un saviļņojošo burvību, kāda piemīt sievietei ciešanās». Savam ārstam viņa pateica: «Es gribu nodzīvot līdz rītam.» Nākamajā dienā Aleksandrs atgriezās viens. Viņš nebija atradis Onorē. Varbūt Balzaks paslēpies kādā no saviem slepenajiem mājokļiem? Nē, viņš aizbraucis uz Itāliju. Lora de Bernī jutās pārāk vārga, lai sagaidītu Onorē atgriešanos. Beigas; viņa to vairs neredzēs; tagad var mirt. Viņa lika ataicināt Grecas kirē abatu Grasē, kas viņai pasniedza svēto vakarēdienu, kad satumsa nakts.

Dēlam Aleksandram viņa pateica: «Tu sameklēsi manā sekretērā vēstuļu sainīti, vairākkārt pārsietu ar rupju vilnas dziju. Tās ir Onorē vēstules. Sadedzini tās .. .» Dēls to apsolīja, un nākamajā rītā, tiklīdz māte bija izdzisusi, viņš iemeta ugunī piecpadsmit gadus ilgušu mīlestības saraksti. Var iedomāties, kā Balzaks nožēloja, ka tā pa-iula viņa jaunības dedzības skaistākie apliecinājumi.

i .aizai, savai noslēpumainajai korespondentei, viņš rakstīja:

Sieviete, kuru esmu zaudējis, bija man vairāk nekā māte, vairāk nekā draudzene, vairāk nekā viena būtne otrai vispār var būt... Lie-l.ijas dzīves vētrās viņa mani atbalstīja ar vārdiem, ar darbiem, ar , ivu pašaizliedzību. Tas ir viņas nopelns, ka es dzīvoju; viņa bija man vi Kaut gan kopš diviem gadiem slimība un laiks mūs bija izšķīris, mēs viens otru redzējām pāri attālumam; viņa iedarbojās uz mani; viņa bija mana morālā saule. De Morsofa kundzes tēls romānā «Lilija ielejā»

ii līkai šīs sievietes nenozīmīgāko vērtīgo īpašību bāls izpaudums, tāls viņas atspulgs, jo man derdzas apgānīt savus saviļņojumus, atklājot tos lasītājiem, un nekad neviens nedabūs zināt, ko es pārdzīvoju. Tā visām ļaunajām likstām, kas man uzbrukušas, pievienojas šīs sievietes nāve...

Balzakam patiesi bija uzbrukušas jaunas likstas. Ģimenes bēdas: nezin no kurienes bija uzradies Loransas dēls Alfrēds de Monzegls — izbadojies, bez apaviem, bez drānām; Mātes kundze, kas sava īpašuma pēdējās kripatas bija atdevusi mīļajam Anrī, brēca: «Onorē, dēls, maizi!» Sirvili cīnījās ar ceļu būvju pārvaldēm tāpat kā Onorē ar avīzēm, kas «Liliju ielejā» uzņēma naidīgi. Nelaimīgajai Lorai, «savai mīļajai ķecerei», Mātes kundze ieteica meklēt mierinājumu reliģijā.

Balzaka kundze Lorai Sirvilai 1836. gada 3. maijā:

Jā, ticīgie ir laimīgāki un labāki, tātad reliģija, kas viņus pie tā noved, ir laba un vajadzīga... Reliģiju lielā dažādība un skaits pierāda (sic!), ka cilvēki vienmēr ir jutuši prasību pēc kaut kādas ticības ... Jā, mīļais bērns, Tu esi nonākusi tādā dzīves posmā, kad morāls atbalsts kļūst nepieciešams . . . Protams, lūgsnas Tu proti skaitīt, bet Tev ir sveša lūgšanas svētlaime. .. Tava dvēsele vēl nav sajutusi tā kunga glāstu.. . Miers un labsajūta, kas pārņem Tavu miesu, kad es Tevi magnetizēju, spēj sniegt tikai vāju priekšstatu par to ...

Liekas diezgan bezdievīgi salīdzināt hipnotizētāja pa-sus ar tā kunga glāstu. Bet Balzaka kundzei bija vislabākie nodomi. Kļuvusi jau pavisam nabaga, viņa tomēr vēl gribēja palutināt savu meitu: «Tiklīdz Onorē būs Tev nodevis piecsimt franku (man), Tu būsi tik laipna un pierunāsi vienu glītu dāmu, ko mīlu tāpat kā savu dzīvību, lai viņa paņem no šīs summas simt franku un sagādā man prieku, nopērkot sev dāvanai no manis astoņus metrus mežģīņu. Es tā gribu, un to Tev saka māte...» Balzaka kundze apgalvoja, ka ienīstot visus kanālu būvju pretiniekus un apgrieztu tiem kaklu, ja viņa nebūtu kristīgā.

Balzaks kvēli lūdzās Hanska kundzi turpmāk ieņemt to padomnieces vietu, kuru ar tādu gudrību un mīlestību bija pildījusi de Bernī kundze.

Par viņas mantinieci es ieceļu Jūs, kam piemīt tik liels cildenums; arī Jūs būtu varējusi uzrakstīt de Morsofa kundzes vēstuli, kas tikai vāji atblāzmo dārgās nelaiķes pastāvīgi rosinošo ietekmi uz mani, — Jums vajadzētu nobeigt viņas pasākumu ... Tikai lūdzu Jūs, cara, nepadariet ar apkaunojošām šaubām manus sarūgtinājumus vēl lielākus; ticiet, ka tik smagi noslogotu cilvēku kā mani ir viegli apmelot, jo man jāļauj, lai par mani runā, ko grib. Savās pēdējās vēstulēs Jūs liekat manīt, ka esat noticējusi tādām lietām, kas nav savienojamas ar mani, Jums taču vajadzētu mani pazīt. . .

Balzaks piebilda: «Domāju, ka nezaimošu de Bernī kundzes piemiņu, aizzīmogojot šo vēstuli ar to pašu zīmogu, ko lietoju, rakstīdams viņai.» Zaimošana tā varbūt nebija, bet maldīšanās noteikti. Aizdomu pilnā Evelīna nespēja uzņemties cēlsirdīgās aizgājējas lomu. Drīzāk to spētu Zilma Karo. Viņa sirsnīgi juta līdzi Balzakam par smago zaudējumu.

Karo kundze Balzakam 1836. gada 7. oktobrī:

Es redzu, ka Jūsu sirdī ir dziļa brūce, un apraudāju līdz ar Jums eņģelim līdzīgo būtni, kuras lielākās ciešanas Jūs nezinājāt. Onorē, vai viņas nāve nav Jūs pārvērtusi? Man nav to tiesību, kādas bija viņai runāt ar Jums, taču man nav arī viņas kautrības, kas tik bieži lika viņai klusēt. Kaut gan Jūs esat lūdzis tādu jautājumu neatgādināt, es tomēr Jums vaicāšu; vai tanī dienā, kad saņēmāt liktenīgo triecienu, Jūs nesapratāt, ka dzīvē ir kaut kas vērtīgāks nekā kabatas nazis par astoņsimt frankiem vai spieķis, kam nav citas nozīmes kā piesaistīt Jums garāmgājēju skatienus? Kāda slava «Eiženijas Grandē» autoram ...

Frapelas stoiķe nopēla savu draugu Onorē. Kādos maldos viņu noveduši vīraka mākoņi, augstāko aprindu dāmas, greznie dendiji! Onorē žēlojās, ka ir izputināts? Bet vai ne aiz paša vainas? Astoņu gadu laikā viņš ir nopelnījis veselas bagātības, un tomēr parādu viņam ir vairāk nekā literārā darba sākumā. Vai domājošam cilvēkam vajadzīgas tik kolosālas summas, lai dzīvotu? Kāpēc dzīties pēc tik daudzām materiālām baudām? Vai var labi rakstīt, kad nazis pielikts pie rīkles? «Onorē, kādu dzīvi Jūs esat sagandējis, cik lieliska talanta uzplaukumu

.iļilurējis! . . .» Viņai bija taisnība par sagandēto dzīvi, hei ne par talantu. «Kad, dearest \ es Jūs redzēšu strādājot paša darba dēļ?... Jūs tad radītu tik skaistas, tik labas grāmatas!» Bet viņš taču tās radīja! Par spīti liksi um, dzīves vētrām un pārmērībām, daiļrades ģēnijs Bal-zaku nepameta.

Balzaks Hanska kundzei 1836. gada 1. oktobrī:

Lai Jūs zinātu, cik tālu sniedzas mana vīrišķība, atklāšu Jums, ka «Rudžeri noslēpumu» es uzrakstīju vienā naktī. Atcerieties to, kad stāstu lasīsiet. «Vecmeita» uzrakstīta trijās naktīs. «Sasistā pērle», kas beidzot noslēdz stāstu «Nolādētais bērns», uzrakstīta vienā naktī. Tās lr manas kaujas pie Briennes, pie Šampobēras, pie Monmiraijas, tā ir mana Francijas kampaņa *.

Romānam «Vecmeita», kas bija domāts avīzei «La Presse», vajadzēja apzīmogot ne sevišķi sirsnīgu izlīgšanu.

Zirardēns Balzakam 1836. gada 1. oktobrī:

Dārgais Balzak, Jūs jau zināt, ka mūsu sakaru pārtraukšana ne uz mirkli nesatricināja seno abpusējo draudzību ... Esmu Jums no sirds pieķēries; domāju, ka esmu to jau pierādījis; ja esmu bijis pret Jums netaisns, es labprāt to atzīšu un nožēlošu ...

Zirardēns bija piesardzīgs avīzes redaktors, kas negribēja zaudēt panākumus gūstošu rakstnieku. «La Presse» bija pirmā avīze, kas nolēma publicēt romānu ar turpinājumiem. Žurnāli to praktizēja jau sen, bet Ži-rardēnam pirmām radās doma saistīt dienas laikraksta lasītājus ar vārdiem «turpinājums sekos» un tā nodrošināt avīzei abonētājus. Tātad viņam bija vajadzīgs iemīļotais un ražīgais autors Balzaks.

Romāna iecere rakstniekam bija radusies jau sen. Viņš kā zoologs interesējās par īpašu sugu «vecmeita». Balzakam šķita, ka viņas mokoši pārdzīvo savu stāvokli, tāpēc ka radība, kas nav izpildījusi sava dzimuma normālo aicinājumu, jūtas pievilta. Labākās no viņām savas apslāpētās tieksmes un neizpausto nožēlu pārvērta labdarībā. Citas kļuva ļaunas kā Sofija Gamāra «Tūras mācītājā». Rozā Kormona, bagāta Alansonas sīkpilsone, ļoti cieta no «pārmērīgi ieilgušās jaunavības». Četrdesmit divu gadu vecumā viņa sapņoja par laulībām, par bērniem, un no rītiem istabene atrada viņas gultu «galīgi sa vandītu».

Romāns bija nekautrīgi fizioloģisks. Jutekļu tirdītā vecmeita svārstās starp diviem preciniekiem, kurus pievelk viņas bagātība un kuplās krūtis. Viens, kavalieris de Valuā, vecs, izlaidīgs muižnieks, kas vēl arvien labprāt paknakstās ar daiļo veļas mazgātāju Sizannu, ir milzīga deguna īpašnieks; ieraugot viņa ožas orgānu, Lavaters uzreiz būtu saskatījis viņā baudkāri. Otrs precinieks — di Bukjē, agrākais armijas provianta piegādātājs, «aiz pārmērīgas dzīves baudīšanas» bija kļuvis plikpauris un impotents. Nabaga Kormona jaunkundze nekā no tā nesaprot, viņu pieviļ di Bukjē platie pleci un mākslīgo matu cekuls. Kaisdama alkās un cerībās, viņa ar to apprecas un piedzīvo vilšanos. Turklāt viņa ir noniecinājusi trešo precinieku — Atanazu Gransonu, divdesmit trīs gadus vecu talantīgu un nesaprastu jaunekli, ko patiesi ir apbūruši Rozas kuplie krāšņumi. Atanazs Gransons ir pats Balzaks pirms iepazīšanās ar de Bērni kundzi, taču Rozā Kormona atsakās tēlot talanta iedvesmotājas lomu. Gransons beidz dzīvi pašnāvībā, noslīcinādamies upē, kura apūdeņo Alansonu. Di Bukjē kundze, svēta sieviete, «paliks vientiesīga līdz pēdējam elpas vilcienam».

«Vecmeitu» Balzaks rakstīja ļoti smagos apstākļos. Viņš sēroja pēc Loras de Bērni; viņu vajāja Bešē atraitne; tanī pašā laikā viņš strādāja vēl pie vairākiem darbiem («Rudžeri noslēpums», kas bija fragments no «Katrīnas Me-diči»; «Nolādētais bērns», no veciem uzmetumiem smelts traģisks stāsts par jaunekli, ko neieredz paša tēvs, uzskatīdams viņu par sievas neuzticības augli). Zirardēns tramdīja Balzaku. «Vecmeitas» sākumu avīzē iespieda, kad beigas vēl nebija ne uzmestas. Svētulīgi «La Presse» abonētāji rakstīja uz redakciju, protestēdami pret dažām pārāk brīvām fizioloģiskajām detaļām. Viņus šokēja Kormona jaunkundzes milzīgās krūtis. Tās šķita mulsinām pat Loru Sirvilu. Evelīna Hanska neteica nekā un liedzās aizstāt de Bērni kundzi kā rakstnieka literāro sirdsapziņu. Kritiķi ņirgājās par Balzaka lavaterismu, šo zinātni, kas pretendē pēc ārējām pazīmēm uzminēt cilvēka sirdi, viņa mīlas kvēli. Citas avīzes, kurām Žirardēna iespiestais romāns «ar turpinājumiem» draudēja atņemt lasītājus, uzbruka romāna autoram. Balzaks apzinājās, ka viņa grāmata ir laba, tanī sniegta spilgta un patiesa provinces sabiedrības glezna, Rozā Kormona un viņas precinieki ir īpatnēji dzīvi tēli. Taču šajā «Francijas kampaņā», kurā rakstnieks ielika tik daudz talanta, viņš, izrādās, bija viens, bez sabiedrotajiem.

Arjergarda kaujas viņš izcīna Bataija ielā, savā pārveidotajā dzīvoklī. Lai nepalaistu garām izdevību izšķērdēties, viņš licis izdekorēt mansardu «baltu un koķetu kā sešpadsmit gadus vecu grizeti», kamēr viņam iekārto darba kabinetu melnos un sarkanos toņos; šeit atradīsies arī lokveida dīvāns ar divpadsmit baltiem spilveniem. An-tuāns Fontanē togad sastapa Balzaku gleznotāja Luija Bu-lanžē darbnīcā; rakstnieks pozēja, tērpies baltā sutanā, rokas sakrustojis, un spraigi sarunājās. Fontanē dienasgrāmatā ir šādas piezīmes:

Balto sutanu aprakstīšana. Viņš vairs citu tērpu nevalkā, kopš apmeklējis Šartrēzas klosteri. — Sutanu mazgāt viņš dod tikai reizi. — Viņš nekad neaptraipās ar tinti. «Viņam ir ļoti tirs darbs.» — Jāredz, kā šīs sutanas harmonē ar viņa iekārtu, tur ir ari sārti toņi. — Pušķus viņš licis darināt pēc baznīcas rotājumu parauga. Baznīca visu dara apzinīgi. — Slaveno balto dīvānu viņš pasūtīja, kad gaidīja ierodamies kādu augstāko aprindu dāmu; nudien, viņam bija vajadzīga skaista mēbele, jo dāma pie tā pieradusi. Atrazdamās uz dīvāna, viņa jutās apmierināta ...

Patiesi, «dāma» Sara Gidoboni-Viskonti jutās tik apmierināta, ka bieži atbrauca uz Šaijo «pasēdēt» uz izdaudzinātā dīvāna. Hanska kundzei, kurai ļaunā un bīstami labi informētā tante pavēstīja par Balzaka neuzticību, rakstnieks lika uztaisīt (uz I lanska kunga rēķina) kopiju no Bulanžē gleznotā portreta, kura klosteriskā šķīstība likās nomierinoša. Evai Balzaks rakstīja: «Esmu apmierināts, ka Bulanžē ir pratis atveidot mana rakstura pamatvilcienus: neatlaidību Kolinjī un Pētera Lielā garā un nesatricināmu ticību nākotnei...»

Viņš ne tikai glabāja ticību nākotnei, bet arī nezaudēja tieksmi baudīt tagadni. Verhovņas muižkundzei Balzaks savu dzīvi attēloja dramatiski: kreditoru un žurnālistu bars, draudīgi atņirguši ilkņus, dzenas viņam pakaļ, sirdi māc sēras, viņš ir pārguris. Tas viss diemžēl bija taisnība. Tikai līdzās šim pasīvam vajadzēja aktīva ailē ievietot Balzaka nemainīgo vitalitāti. Viņš zaudē visos gājienos, bet instinkts viņam čukst, ka viss nokārtosies. Vai tad visa viņa dzīve nav romāns? Viņš to izlabos korektūrās. Tanī pašā dienā, kad rakstniekam jāaizņemas mazliet naudas ēšanai no ārsta Nakāra un no kāda veca strādnieka, «kas ir paļāvīgāks nekā augstāko aprindu ļaudis», Balzaks nopērk uz parāda jaunu spieķi par sešsimt frankiem. Jo vairāk viņu iedzen strupceļā, jo vairāk viņš pērk, lai sev radītu ilūziju, ka ir varens. Turklāt — vai tā bija ilūzija? Viņš zina, ka šoreiz vēl viņam, tāpat kā Votrēnam, pietiks spēka mest izaicinājumu sabiedrībai — un uzvarēt.

1837. gada sākumā Balzaka finansiālais stāvoklis liekas ļaunāks nekā jebkad. Parādu viņam ir par piecdesmit trim tūkstošiem franku vairāk, nekā bija 1836. gada beigās, to pa daļai var izskaidrot ar «Chronique de Paris» bankrotu, bet parādi viņu nekad nav baidījuši. Taču no juridiskā viedokļa viņa stāvoklis ļoti pasliktinājies. Viņš, cilvēks ar tik lielu pieredzi tieslietās, bija pārsteidzīgi parakstījis galvojumu Verdē vekseļiem, kurus izsniedza Da-ketam, atpērkot no tā «Chronique de Paris» akcijas. Cietsirdīgais veikalnieks Dakets zināja, ka Verdē ir bankrotējis un parādu varēs piedzīt vienīgi no Balzaka, tā kā rakstnieks savā laikā ir bijis «komersants» (tipogrāfijas un burtlietuves īpašnieks), tad Daketam ir tiesības likt viņu kā maksāt nespējīgu ieslodzīt parādnieku cietumā. Tāds toreiz bija likums. Balzaks saskata briesmas, bet ko lai dara? Viņam nav parāda dzēšanai vajadzīgās summas. Turklāt viņš ir saslimis; pilsētā plosās holera un gripa. Par spīti drudzim, Balzaks pabeidz un labo «Zaudēto ilūziju» pirmo daļu. Kaut gan tā ir tikai liela romāna ieskaņa, rakstniekam to nekavējoties jāpublicē, jo vajadzīga nauda. Un vai tas ir svarīgi? Viņš jau redz savu mozaīku nobeigtu. Ja nelaime un nabadzība spiež viņu novietot kādu akmeni pārāk ātri — nekā darīt! Tanī dienā, kad viņš atsegs savu darbu, visi savāktie akmeņi veidos vienotu un lielisku zīmējumu.

Pagaidām Balzakam jāslēpjas no Viljama Daketa uzsūtītajiem tiesu izpildītājiem. Šis nesaudzīgais kreditors jau licis aprakstīt slaveno kabrioletu un ar ziedainu audumu pārvilktos spilvenus. Pašu Balzaku neizdodas notvert. Kur viņš ir? Vai Bataija ielā? Durvju sargs pazīst nevis Balzaka kungu, bet atraitni Dirāna kundzi, kas patlaban ir izgājusi. Tiesu izpildītājs grib likt, lai uzlauž durvis; sargs draud iesūdzēt viņu par ielaušanos. Viņš atkāp-ias, un durvju sargs uzdod viņam adresi: Provansas ielā 22. Izrādās, ka tur Balzaks ir noīrējis mēbelētu istabu, bet nedzīvo. Tiesu izpildītājs secina: «No visa skaidri redzams, ka Balzaka kungs cenšas izvairīties no kreditoriem ... un uzdodas dažādos vārdos.» Tas ir neapšaubāmi, un Balzaka kungs tā rīkojas ar vistīrāko sirdsapziņu. Vai viņš nav iestidzis parādos tāpēc, ka bija gribējis glābt citus? Vai viņš savā laikā nepalīdzēja nabaga tipogrāfijas faktoram, pēc tam vājajam Sando un vēl gluži nesen nožēlojamam Verdē? Vai tā ir Balzaka vaina, ka viņš pastāvīgi sastapies ar neapdāvinātiem nejēgām? Viņš pilnīgi aizmirst savus aušīgos izdevumus par balto buduāru, par spieķiem ar dārgakmeņiem izrotātiem rokturiem, livrejā tērpto kučieri. Viņš patiesi tic, ka tipogrāfijā ir izputējis tāpēc, ka gribēja palīdzēt faktoram Barbjē. Deklamēdams spoguļa priekšā, viņš redz nevainīgu cilvēku, ko izmantojuši nepateicīgi ļaudis.

Šīs medības ar dzinējiem, kurās viņš ir medījums, viņu nokausē. Viņš jūtas «bez domām, bez spēka, ar nomāktu dvēseli», nespēj strādāt. Viņš vēlas izbēgt no rejošo plēsoņu bara. Brīdi viņam ienāk prātā pieprasīt pasi uz Krieviju un meklēt pie Hanskiem «patvērumu uz diviem gadiem, pametot muļķiem un ienaidniekiem savu reputāciju saplosīšanai». Pēc tam atkal nāk talkā labvēlīgie Gidoboni-Viskonti. Tiesāšanās par mantojumu Itālijā turpinās, tagad Milānā. Saņēmis viņu pilnvaru, Balzaks steigšus aizbrauc, šoreiz viens. Pilnvarotāji maksā viņa ceļa izdevumus un, ja viņš gūtu panākumus, arī zināmu daļu no izcīnītās summas.

Šajā pusē Alpiem Balzaks ir parādnieks, viņā pusē — uzvarētājs. Milānā viņu uzņem kā literatūras lauvu. Sievietes, kas rakstnieku dievināja, viņu neredzējušas, mazliet pārsteidza Balzaka sārtā seja, «vērša kakls, ap kuru kravates vietā bija apņemta kaut kāda lente, biezie mati, ko nosedza mīksta platmale», taču «zvēru dīdītāja skatiens» atstāja parasto graujošo iespaidu. Leģenda par Bal-zaku jau bija viņam aizsteigusies priekšā. Salonos tagad runāja tikai par viņa spieķiem, balto sutanu, dzeltenajiem cimdiem un it īpaši par viņa romāniem. Itālija prot godināt māksliniekus. Balzaku sumināja visa itāliešu aristokrātija.

Viņš ieradās 1837. gada 19. februārī un apmetās viesnīcā «Skaistā Venēcija». Grāfiene Sanseverino bija viņu ieteikusi savam brālim Alfonso Porča un draudzenei Klārai Mafei, bet firstiene Beldžožozo saviem radiniekiem Trivuldzo, Litta un Arkinto, Aponji ģimene — austriešu varas pārstāvjiem, tā ka Balzaks uzreiz dabūja tik daudz ielūgumu, ka visus nevarēja ievērot. Klara Mafei, vēl gluži jauna un ļoti izglītota sieviete, pieņēma savās mājās gan augstāko aprindu ļaudis, gan literātus; Balzakam bija ļoti patīkami kopā ar trauslo, maigo, graciozo, miniatūro cara contessina apmeklēt pilis un muzejus. Rakstnieks nespēja noskatīties uz glītu un laipnu sievieti neiz-mēģinādams laimi, tāpēc kļuva biežs viesis «mazās Mafei» salonā, tā ka viņas vīrs viņai pat «nolasīja morāli», kaut gan pats dzīvoja kā vecpuisis.

Visu acis ir pievērstas šim slavenajam ārzemniekam; visi zina, ka viņš pavada mūsu mājā daudzas stundas gan rītā, gan vakarā... Tu esi lasījusi viņa romānus, Tev jāsaprot, cik labi viņš pazīst sievietes un pārvalda smalko savaldzināšanas mākslu... Pie tā vēl pievieno, ka Parīzē viņš ir dzīvojis izlaidīgi, iemantodams amorāla netikja reputāciju. Nedomā, ka viņa neglītā seja varēs Tevi glābt, Tu esi tik maz pieredzējusi... Neaizmirsti, dārgā Klēr, ka Tu esi visas Milānas mīlule...

Īstenībā nekas nopietns nenotika, un šī lakslošanās tikai jauki izdaiļoja rakstnieka uzturēšanos Milānā.

Šajā pilsētā Balzaks vēl ļoti iemīļoja firstu Porčiu un viņa metresi grāfieni Boloņini. Dziļais maigums, kas vienoja šo pāri gandrīz kā laulātus draugus, aizkustināja Balzaku. «Ak, ja man būtu tāda laime, ka mani kāda sieviete pietiekami mīlētu, lai būtu ar mieru dzīvot ar mani!» viņš rakstīja Evai Hanskai par pamācību. Firsts Porčia centās dzīvi Milānā padarīt rakstniekam patīkamu, viņš nodeva atbraucēja rīcībā savu karieti un ložu Skalā. Stendals ir aprakstījis, kāda paradīze tanīs laikos bija šis teātris. Katrai ievērojamai ģimenei tur bija abonements, un izrādes laikā skatītāji apmeklēja cits citu, staigājot no ložas uz ložu. Dabiskums, labsirdība, īsi sakot, māksla būt laimīgiem darīja milāniešu dzīvi neiedomājami valdzinošu. Var iedomāties, ar kādu tīksmi to baudīja Onorē, izsprucis no Parīzes ķildīgās atmosfēras.

Prese uzņēma viņu lieliski: «Vai redzējāt ziemeļblāzmu? Un vai Balzaka kungu jūs redzējāt? Šos divus jautājumus šinīs dienās jums neatvairāmi izteiks katrs. Taču ziemeļblāzma jau ir gandrīz aizmirsta, turpretī Bal-zaka kunga vārds vēl ir visu mutēs...» Tika uzslavēta viņa asprātība, spraigais valodīgums un pat pieticība! Vienīgais nepatīkamais starpgadījums: kāds zaglis, izlikdamies, ka apskauj Balzaku, nezaga viņa kabatas pulksteni, kas sit stundas, un zelta atslēdziņu, ar kuru pulksteni uzvelk. Rakstnieka draugi sparīgi uzsāka meklēšanu, vainīgo dabūja rokā tanī pašā vakarā, un Balzaks atguva savu skaisto pulksteni. Milānas skulptors Aleksandro Pu-linati aiz sajūsmas par Balzaku izveidoja viņa statueti. Visas daiļās dāmas sniedza viņam savus albumus, un viņš tanīs rakstīja cēlsirdīgi. Klarai Mafei albumā parādijās šāds ieraksts: «Divdesmit trīs gadu vecumā viss ir nākotnē!» Balzaku aizveda arī pie lielā Mandzoni*. Satikšanās iznāca neveiksmīga; Balzaks nebija lasījis «Saderinātos» un ar šī darba autoru runāja par kriminoloģiju. Ģēniji piedzimst zem tās pašas zodiaka zīmes, tāpēc nesaista viens otru.

Gidoboni-Viskonti tiesas prāvā izredzes nebija spožas. Konstantēna kundze bija atstājusi trīs mantiniekus: Bal-zaka draugu grāfu Emilio Gidoboni-Viskonti, kas bija dzimis pirmajā laulībā; mazdēlu Galvaņu (kura māte bija mirusi pirms vecmāmiņas) un Lorānu Konstantēnu, dzimušu otrajā laulībā. Ar testamentu nelaiķe pusi no sava īpašuma bija sadalījusi starp šiem trim mantiniekiem un visu otro pusi novēlējusi savam mīlulim jaunākajam dēlam Lorānam. Summa, par kuru notika tiesāšanās, nebija sevišķi liela: septiņdesmit trīs tūkstoši septiņsimt sešdesmit Milānas livru. Notāra Gijonē-Mervila cienīgais klerks Balzaks tiesā pierādīja, ka Konstantēna kundzei, kas pēc otrajām laulībām bija kļuvusi Francijas pavalstniece, vajadzējis respektēt franču likumus par mantošanas tiesībām, tātad viņas testaments nav likumīgs. Galu galā Bal-zakam izdevās panākt izlīgumu, atkarojot trīspadsmit tūkstoši livru, kas bija sadalāmi starp grāfu Emilio un mazgadīgo Galvaņu. No šīs summas vēl vajadzēja atskaitīt četrus tūkstošus livru, lai segtu Balzaka ceļojuma izdevumus un advokāta honorāru.

Lai vienošanos apstiprinātu, bija vajadzīga barona Galvaņas Konstantēna kundzes znota un nepilngadīgā mantinieka tēva piekrišana. Viņš dzīvoja Venēcijā.

Balzaks nolēma, ka ar sarakstīšanos lietu nekad neizdosies izbeigt, tāpēc pats devās uz dodžu pilsētu. Tur viņš ieradās drūmā, lietainā dienā un apmetās Albergo Reale (tagadējā Dānieļi viesnīcā), kuras grezni iekārtotajos apartamentos bija pat pianīno. Balzaks aizņēma (pats to nezinādams) apartamentu, kurā 1834. gadā bija dzīvojusi Žorža Sanda un Misē. Balzaks rakstīja Klarai Mafei: «Ja atļausiet man izteikties vaļsirdīgi.. . atzīšos bez augstprātības un nevērības, ka Venēcija man nesniedza gaidīto iespaidu». Žanru gleznotāji, viņš piebilda, ir tik tieši rādījuši la Piazza un la Piazzetla atveidotus īstā vai izdomātā gaismā, «ka to patiesais izskats mani vairs nepārsteidza un mana iztēle bija kā koķete, kuru tik ļoti nogurdinājuši dažādi intelektuālas mīlestības veidi, ka tad, kad pienāk īstā mīlestība, kura iedarbojas uz galvu, sirdi un jutekļiem, šī svētā mīlestība pārsātināto sievieti vairs nemaz nesaviļņo . . .».

Un vēl Balzaks rakstīja (jo Venēcijas brauciena laikā viņš joprojām lenca grāfieni Mafei): «Es atdotu visu Venēciju par jauku vakaru vai par vienu stundu, pat par piecpadsmit minūtēm, ko ar prieku pasēdētu pie Jūsu kamīna . . . Esmu šeit redzējis veselu baru contessine Mafei lielā daudzumā statuešu, bet kura katra no šim statuetēm nav Mafei, un tikai tad, kad marmora galviņa man ļoti iepatīkas, es to mafeizēju. . .» Viņš patiesi tēloja kaislību pret piccola 2 Mafei, — bet vai kaislību tēlot jau nenozīmē mazliet to just? Runādams par brīnumaino izgudrojumu — Venēcijas gondolu, Balzaks piebilst: «Jāatzīstas, esmu izmisis, ka nevaru ar to pavizināt savu sirds-dāmu ...» Tobrīd rakstnieka sirdsdāma bija nevis Versa-ļas contessa, bet Milānas contessina. L'uomo e mobile.[65] [66] [67]

Pēc divām dienām uzspīdēja saule, un Venēcija beidzot sajūsmināja Balzaku. Tomēr tur viņu neuzņēma tik dedzīgi kā Milānā. Avīzes izteicās ironiski, gandrīz naidīgi, tāpēc ka Balzaks nebija paglaimojis sīkajiem literātiem, un grāfs Tulio Dandolo aizsūtīja uz «Gazzetta di Ve-nezia» nepieklājīgu raksteli par kādām pusdienām ar Bal-/.tiku. Toties savu uzdevumu Balzaks veica ar panākumiem. Barons Galvaņa pieņēma vienošanos, un Balzaks viņam izmaksāja dēla da]u — četrtūkstoš piecsimt livru. Nākamajā dienā rakstnieks atgriezās Milānā.

Balzaka uzskati par Itāliju un itāliešiem ļoti mainījās pēc šiem diviem braucieniem uz šo zemi. Agrāk viņš itālietes bija attēlojis kā vieglprātīgas sievietes. Pēc 1837. gada viņš tās parādīs kā uzticības paraugus ja ne laulībā, tad vismaz mīlestībā. Klara Mafei un Eiženija Bolo-ņini bija viņam iedvesušas apbrīnu un cieņu. «Francūziete ārkārtīgi nopietni izturas pret pieklājības jautājumiem, turpretī itāliete par tiem raizējas maz un neaizstāvas ar uzpūtīgiem skatieniem, jo zina, ka viņu aizsargā vienīgā mīlestība, kaislība, kas ir svēta kā viņai pašai, tā citam . . .» Šajā ziņā Balzaks ir vienis prātis ar savu draugu Beilu*.

Balzaks bija nodomājis atgriezties Francijā caur Dže-novu. Tur viņš negaidīti nokļuva karantīnā, un viņam vajadzēja uzkavēties šaušalīgā mājoklī, «kas nederētu pat par cietumu laupītājiem». Dženovā Balzaks sastapās ar turienes komersantu Pecci, kas viņam pastāstīja par kādu pasakainu peļņas iespēju: romieši, ekspluatēdami sudraba raktuves Sardīni jā, bija tur atstājuši atmetamu kalnus, kurus ar sava laika tehniku nespēja izmantot. Sudrabu saturošajā svina rūdā snauda miljoni. Balzaku.sajūsmināja doma par šo vēsturisko un romantisko spekulāciju, viņš apņēmās itin drīz atmodināt snaudošos miljonus. Ceļojums bija atveldzējis viņa dvēseli un atpūtinājis smadzenes. Tagad viņš jau ilgojās pēc tintes un spalvas. īsu laiku uzturējies Florencē, kur apskurbinājās ar glezniecības šedevriem, Balzaks pasta karietē atgriezās Milānā un no turienes devās mājup divdesmit piecu grādu aukstumā pa Sengotarda kalna pāreju, kur bija piecpadsmit pēdu dziļš sniegs. «Kaut gan mums bija vienpadsmit pavadoņu, es vairākas reizes tikko neaizgāju bojā.» Ir gan jāņem vērā, ka Balzakam patika pārspīlēt, un varbūt tā bija tikai Evai sacerēta «šausmu pasaka».

Balzaks Hanska kundzei 1837. gada 10. maijā:

Atkal esmu atgriezies pie saviem darbiem. Publicēšu tagad citu pēc cita «Sezāru Biroto», «Izcilu sievieti» un «Gainbaru»; nobeigšu «Zaudētās ilūzijas», pēc tam «Visvareno banku» un «Māksliniekus». Un tad aizlidošu uz Ukrainu, kur man varbūt laimēsies uzrakstīt lugu, kas izbeigs manas finansiālās grūtības. Tāds, cara contessina, ir mans kaujas plāns ...

Balzakam tiešām bija šķietami daudzsološa lugas iecere. Lugas «Vecākā pārdevēja» darbībai vajadzēja norisināties Sendenī priekšpilsētā, tāda tipa mājā kā «Māja ar kaķi, kas rotaļājas ar bumbu». Šī «vecākā pārdevēja», sava veida Tartifs brunčos, kļūst saimnieka mīļākā, valda viņa mājā un vajā viņa sievu un meitas. Sižets bija labs, un, kā izteicās Balzaks, sieviešu dzimtes Tartifs ir daudz bīstamāks, jo tam ir iedarbīgāki līdzekļi savas varas nostiprināšanai. Otras iecerētās lugas varonim vajadzētu kļūt Pridoma kungam, ko ar miesu un dvēseli, bez mazākajiem sirdsapziņas pārmetumiem Balzaks aizņemtos no Anrī Monjē. Žozefs Pridoms — Luija Filipa laiku, nacionālo gvardu, vidusšķiras tipiskais pārstāvis rakstniekam likās vēl komiskāks nekā Figaro un Tirkarē*. Lugas virsraksts būtu bijis «Pridoma jaunkundzes precības». Veikli iecerētā intriga tikai gaidīja īstenošanu. Tomēr Balzakam sirds dziļumos labāk patika romāns. Teātrim viņš pievērsās tikai tādos brīžos, kad bija nonācis galīgā naudas trūkumā, taču viņa cerības vienmēr tika pieviltas. 1837. gada maijā Balzakam bija mazumiņš naudas, nelielais honorārs no Gidoboni-Viskonti mantojuma. Par parādu atmaksāšanu nevarēja būt ne runas. Katrs kreditoriem atdotais franks ir zaudēts dzīves priekiem. Taču rakstnieka nelaimīgā māte kliedza par savu postu patiesi patētiski. Jāatzīst, ka pēdējos divus gadus dēls par viņu nebija rūpējies. Bataija ielā Onorē gaidīja mātes rakstīta un atraitnei Dirāna kundzei adresēta vēstule.

Balzaka kundze dēlam Onoiē Santijl 1837. gada aprīlī:

Mīļais Onorē, Tavs Itālijas ceļojums ir ļoti ieildzis, un nu jau daudz dienu neesmu Tevi redzējusi, ne saņēmusi kādas ziņas. Nevaru pierast pie šādas kārtības.

Par spīti Tavai apņēmībai, Tu jau divus gadus neesi man rakstījis, un tikai no avīzēm, ko man atnes SantijI dāmas, es uzzinu, kur Tu esi un ko dari. Ja es nesūdzēšos, Tu mani uzskatīsi par bezjūtīgu, ja sūdzēšos, varu Tev šķist uzbāzīga. Ak, mans dēls, cik skumji ir kļūt nevajadzīgai vai ari nebūt pietiekami mīļai...

Dēliņ, tā kā Tu esi varējis izdot naudu gan tādiem draugiem kā Sando, gan mīļākajām, gan par spieķu rokturiem, gredzeniem, sudrablietām un mēbelēm, tad Tava māte ar mierīgu sirdsapziņu var pieprasīt, lai Tu izpildi savu solījumu. Viņa ir gaidījusi līdz pēdējam mirklim, bet tagad tas ir pienācis ...

Bagātība ir nemīlētu sirmgalvju pēdējais balsts. Šis iktīvais spēks aizstāj tos spēkus, ko viņi ir zaudējuši. Ak dievs! Kāpēc tu man neatstāji bagātību?» vientiesīgi kūma Balzaka kundze. Viņai vairs nepiederēja nekas; v iņa pat vairs nespēja iebiedēt bērnus ar savu ciešo skaldņu, varbūt vienīgi mazliet tos aizkustināt. Sirvili palīdzēja mātei cik spēdami, taču viņi paši stiga trūkumā, ģenerālis de Pomerels ar sievu vairākkārt bija ar devīgu ioku atbalstījuši kanālu būvju projektus. Viņi raizējās, vēlāk pat sašuta, redzēdami, ka būvdarbi nesākas. «Bēdīgākais ir tas,» Lora vientiesīgi rakstīja, «ka naudas inte-leses paliek novārtā.» Arī ģenerālis bija tādās pašās domās. Lora centās viņu nomierināt, uzņemdamās nopirkt Parīzē ģenerāļa kundzei «kleitas, šalles, audumus, nakts cepurītes un mežģīņu galvas rotas, kādas Fužērā nav atrodamas».

Lora Sirvila dūšīgi stājās pretī nedienām. «Mans vīrs nezaudē drosmi. . .» Un tomēr Loru krimta raizes. Jāaudzina divas meitas . .. Naudas nav .. . Māte ir izputināta .. . Brālis ir izšķērdīgs . . . 1836. gadā Lora bija pilnīgi slima aiz bēdām un uztraukumiem. Anrī sagādāja tuviniekiem nebeidzamas raizes, tāpēc viņi uzdeva Onorē atbrīvot viņus no tā, pierunājot atgriezties salās, uz kurieni tas beidzot, 1836. gada decembrī, arī devās. Taču jau no Pembefas, kur Anrī gaidīja kuģi, viņš rakstīja, ka neesot ar ko samaksāt par viesnīcu: «Mīļā māsiņ, palīdzi!» Mīļajai māsiņai pašai klājās plāni un būtu bijusi vajadzīga palīdzība. Sirvils novecoja, aiz rūpēm viņa mati bija nosirmojuši. «Viņš strādā, raksta, augām naktīm neguļ. . . Viņš bieži saka: «Cik pateicīgs es esmu de Pomerela kungam un kundzei par uzticību!»» Šī uzticība tomēr jau bija satricināta. Baronese de Pomerela pat sāka apšaubīt Onorē talantu. Tad nu ģimenes jūtas ņēma pārsvaru, un Lora aizstāvēja brāli: «Onorē ir nodomājis sniegt pilnīgu mūsu laikmeta gleznu . . . Spriest par viņa darbu visā pilnībā varēsim tikai tad, kad tas būs nobeigts .. .» Tas bija drosmīgi pateikts un godīgi domāts. Sākot ar 1837. gada martu, de Pomerela kundze tomēr pārtrauca atbildēt uz Loras vēstulēm. Ir vajadzīgs liels dvēseles cildenums, lai saglabātu draudzību pret draugiem, kas kaitējuši mūsu materiālajām interesēm.

Lora un brālis kā pēdējo patvērumu glabāja maigo draudzību, kas viņus vienoja. 1836. gada septembrī Lora savā vārda dienā sagādāja sev prieku, apmeklēdama Onorē.

Viņas vīram sevišķi neveicas, Balzaks rakstīja Hanska kundzei, un Lorai pašai ari dzīve aizrit ēnā, viņas lieliskie spēki izsīkst nevienam nezināmā cīņā bez slavas. Kāds briljants dubļos! Viņas vārda dienā mēs kopigi lējām asaras. Un nabadzīte turēja rokā pulksteni, viņai bija tikai divdesmit minūšu laika. Vīrs ir greizsirdīgs uz mani. Apmeklēt brāli slepus, it kā ejot uz romantisku satikšanos!

Onorē vairs nevarēja cerēt uz finansiālu atbalstu no Sirviliem, kas paši bija uz sēkļa. Uz mātes gaušanos Onorē atbildēja:

Dārgā māt, esmu kā kaujas laukā, un cīņa ir nikna. Nevaru Tev atbildēt ar garu vēstuli, bet esmu labi apdomājis un apsvēris, kā mums labāk rīkoties. Šķiet, ka Tev vispirms jāatbrauc uz Parīzi aprunāties ar mani kādu stundu, lai mēs saprastos. Man ir vieglāk runāt nekā rakstīt, un es ticu, ka varēsim visu saskaņot, kā Tavs stāvoklis prasa. Tātad atbrauc, kurp vien vēlies. Šeit, Bataija ielā, vai arī Kasīnī ielā Tev būs istaba pie dēla, kam ikviens Tavs vārds patlaban iet dziļi pie sirds. Atbrauc, cik ātri iespējams. Mīļi apskauju Tevi un gribētu būt par vienu gadu vecāks, lai Tev nebūtu jāraizējas par mani, jo Tu redzētu, ka nākotne man ir pilnīgi nodrošināta . . .

Vēstule bija sirsnīga un drosmīga, bet, kā viņš pats būtu teicis, «skaidras naudas» no tās vairāk nebūtu ticis vecajai sievietei, kas bija bez maizes un bez siltuma.

XXIV

TEIKA PAR SIZIFU

Pienāca mirklis, kad Sizifs vairs nedz raudāja, nedz smaidīja — viņš bija raksturā pielīdzinājies tiem akmens bluķiem, kurus nemitīgi cēla.

Balzaks

Atgriešanās no Itālijas pēc triju mēnešu do/ce vīla [68]bija šaušalīga. Pa Balzaka prombūtnes laiku Bataija ielā bija uzkrājusies nesamaksātu rēķinu kaudze. 1837. gadā Balzaks ir nabagāks nekā 1828. gadā, kaut gan deviņus gadus bija strādājis un guvis panākumus; viņam ir simt sešdesmit divi tūkstoši franku parādu un nav ko gaidīt drīzumā ienākumus, jo romāni, par kuriem viņam jau iepriekš samaksāts, vēl tikai iztēlē briest. Sevišķi nikns kreditors ir Dakets, kurš par katru cenu grib likt rakstnieku arestēt. Vai tiešām Balzaks, kas Milānā un Venēcijā bija triumfators, Itālijas augstmaņu viesis, galu galā nonāks parādnieku cietumā? «Atstājiet mani, jel novērsieties no šī posta bezdibeņa! Es jau Jums teicu: nesperiet kāju uz šo pusi,» Balzaks rakstīja noslēpumainajai Luī-zai. «Just man līdz nozīmē ciest. . .»

Patlaban svarīgākais bija izbēgt no tiesu izpildītājiem. Tiem bija zināmi Balzaka divi dzīvokļi. Kurp doties? Uz Frapelu pie uzticamās Zilmas? Tur rakstnieku uzreiz atrastu. Ak, ja viņa bijušais sekretārs avīzē ((Chronique de Paris», «Kardināls» de Beluā, varētu viņam pagādāt «slepenu istabu, maizi un ūdeni»! Beluā piedāvāja tikai sižetu stāstam «Gambara», bet istabu nevarēja pagādāt. Atlika vienīgi neaizstājamie draugi Gidoboni-Viskonti. Contessa cēlsirdīgi uzņēma Balzaku Elizejas laukos 52. Tā bija varonīga rīcība; viņas vīrs un grāfiene pati bija «pliki kā baznīcas žurkas»; mezdama izaicinājumu sabiedrības domām, viņa ļoti riskēja. Un darīja to apzinīgi. «Tāpat kā daudzām anglietēm, viņai patika spožums un ekstravagance. Sirds priekam viņa tīkoja kaut ko piparotu, pikantu, tāpat kā angļi mēdz ēdienam pievienot asas garšvielas, lai modinātu ēstgribu.» 1 Viss romantiskais, grūtais, ekscentriskais aizrāva Saru Louelu. Balzaks slepus apmetās viņas mājās un tūlīt ķērās pie darba.

Viena no pārsteidzošākajām Balzaka daiļrades īpatnībām ir tā, ka viņš, vienmēr strādādams neatliekamas vajadzības spiests, nekad neatstāja novārtā savu galveno mērķi — drosmīgi uzcelt kolosālu, visās daļās samērīgi izveidotu monumentu. 1837. gadā viņam saskaņā ar ligumu bija jāuzraksta daži stāsti, lai papildinātu «Filozofiskās skices»; vajadzēja nobeigt «Izcilo sievieti», ko gaidīja (da Presse», un iesniegt romānu «Sezārs Biroto» Al-fonsam Karram, «Figaro» jaunajam izdevējam. Apbrīnojamākais ir tas, ka, strādādams kā akordstrādnieks, Balzaks katru gabaldarbu pārvērta par skaistu grāmatu.

1 Balzaks, «Lilija ielejā».

337

22 — 227

■

No ceļojumiem pa Itāliju Balzaks bija atvedis tēlus un sižetus jauniem stāstiem. Vairāk nekā jebkad viņu bija apsēdusi doma, ka mākslas darbu var nokaut mākslinieka pārāk spēcīgās kaislības. Kad mūziķis cenšas atdarināt eņģeļu mūziku, cilvēki viņu vairs nesaprot. Balzaks pats bija iepazinis šīs briesmas un cietis neveiksmi ar «Sera-fitu», cildenu neveiksmi. Jau «Nezināmajā šedevrā» rakstnieks bija mēģinājis attēlot pārāk lielu gleznotāju — Frenhoferu, kas, alkdams pēc pilnības, iznīcina savu darbu, jo attālinās no dabas. Taču šī stāsta pirmajā variantā trūka mākslinieciskās daiļrades teorijas, kādu varētu izprast gleznotājs. Teofīls Gotjē dalījās ar Balzaku savā mākslinieka amatiera un mākslas kritiķa pieredzē, tas palīdzēja rakstniekam izveidot šo stāstu par filozofisku skici.

Stāsta «Gambara» sižets ir tas pats. Šoreiz varonis ir ģeniāls mūziķis, nesaprasts, tāpēc ka viņš nav saprotams. Ogists de Beluā bija uzrakstījis šī stāsta uzmetumu. Mo-riss Šlēzingers to iespieda savā mūzikas avīzē. Balzaks stāstu pilnīgi pārveidoja un ar vācu komponista Jakoba Štrunca palīdzību pievienoja divas plašas operu «Muhameds» un «Roberts velns»* analīzes. Balzaks par sevi sacīja, ka esot «absolūts nepraša» muzikālās tehnikas jautājumos.

Mūzikas partitūra manās acīs vienmēr ir bijusi kā burvja melnā grāmata; orķestris man nekad nav licies nekas cits kā aiz pārpratuma radies spocīgs sablīvējums, kurā drūzmējas ērmīgi izliekti koka instrumenti ar vairāk vai mazāk uzvilktām stīgām, jaunākas vai vecākas galvas ar pūderētiem vai vainagveidā apgrieztiem matiem; virs sejām paceļas kontrabasu kakli, vai arī tās aizbarikādē brilles, vai arī tās piekļāvušās vara rimbuļiem vai noliekušās pār mucām, kuras diezin kāpēc sauc par bungām; tam visam pa vidu jaucas reflektoru atspoguļotās gaismas, nošu burtnīcas, notiek neizskaidrojamas kustības, it kā no-šņaucoties, it kā iekāsējoties vairāk vai mazāk vienlaicīgi . . .

Īstenībā Balzaks izprata visas mākslas un pārsteidza pat Zoržu Sandu, izpauzdams savas domas par mūziku. Jakobs Štruncs uzņēmās tehnisko pusi stāstā «Gambara» un bija pārāk valodīgs.

Tikai Balzaks spēja padarīt lasītājam pieņemamas garās tehniskās novirzes: «Hūriju kvartets (la mažorā)... Modulācijas (la diēza minorā). Tēma sākas mi dominantē,

i" < tam atkārtojas la mažorā»; un tā veselas desmit lap-l inses. Iesaistīt šos terminus savā stāstā autoram nesagādā jia sevišķas pūles. Katra cita rakstnieka darbā tas būtu it-nkārši nepanesami; Balzaka stāstījuma raitais plūdums .uzrauj lasītāju, novirze paiet garām nemanāmi.

Stāstā «Masimilla Doni», kas publicēts 1839. gadā (bet uzrakstīts 1837. gadā), Balzaks šīs idejas attiecina uz mīlestību un reizē arī uz mūziku. Kaislību pārmērs nokauj mākslu, tāpat kā reizēm tas nokauj vīrišķīgo spēku. Vīrietis var «ciest neveiksmi» ar dievinātu sievieti, turpretī viņš var būt temperamentīgs mīļākais kurtizānei, ko nemīl, tāpat kā tenors var nožēlojami izgāzties mirklī, kad pārdzīvo viscēlāko muzikālo saviļņojumu.

Kad mākslinieks, sev par nelaimi, ir pilns kaislības, ko grib izpaust, viņam neizdosies to atveidot, jo viņš ir pats kaislības iemiesojums, nevis tās attēls. Māksla izriet no prāta, nevis no sirds. Ja sižets valda pār jums, tad jūs kļūstat tā vergs, nevis noteicējs. Jūs esat līdzīgs karalim, ko aplenkusi viņa paša tauta. Pārāk spēcīgas jūtas tanī mirklī, kad vajag ieceri īstenot, ir jutekļu sacelšanās pret spējām...

īsi sakot, iztēle izsmeļ cilvēka spēkus, to pietrūkst darbībai. Tāpat doma ne tikai var nokaut, bet arī laupīt vīrišķību.

Šis stāsts, viens no Balzaka labākajiem un «pārdrošākajiem» stāstiem, risinās divos plānos. Varezes firsts Emi-lio, neprātīgi iemīlējies Kataneo hercogienē Masimillā Doni, zina, ka neatvairāmi cietīs fiasko, ja mēģinās dievināto sievieti iegūt; Dženoveze, operas pirmais tenors, dzied lieliski, kad uz skatuves nav viņa partneres Klārās Tinti (kuru viņš mīl un kura savukārt mīl firstu Emilio); tiklīdz viņa uznākt, Dženoveze bļauj kā ēzelis. Kāds franču ārsts ieteic izeju no šī stāvokļa. Masimillai Doni, šķīstai skaistulei, vajadzēs, lai glābtu Emilio, notēlot pazemojošu kurtizānes lomu (un tā ir ar mieru piedalīties šajā krāpšanā), iegulties kurtizānes gultā un pievilt savu iemīļoto ar viņu pašu. «Tik vien?» Masimilla atbild, uzsmaidīdama ārstam. «Ja vajadzīgs, es pārspēšu Klāru Tinti, lai glābtu dzīvību savam draugam .. .» Varbūt Sten-dala romāns «Armansa» iedvesa Balzakam šo divdomīgo sižetu. Balzaku vienmēr ir nodarbinājusi mīlestības fizioloģija. Ģeniāla izdoma bija mīlētāja nespēku pielīdzināt mākslinieka nespēkam un abus piedēvēt pārmērīgai kaislībai. Stāstu bagātināja atkal Jakoba Štrunca piegādātās lieliskās tirādes par Rosini mākslu. Kā prasīja personāžu pārejas princips no viena sacerējuma citā, šis stāsts bija saistīts ar «Gambaru». Masimilla Doni, pārgājusi no viena stāsta otrā, izglābj veco mūziķi.

Balzakam vienmēr bija pieticis ar pāris stundām, lai izprastu kādu pilsētu vai sabiedrību. Stāstā «Masimilla Doni» viņš aprakstījis Venēcijas aristokrātiju, kas savā laikā bija pirmā visā Eiropā, bet tagad diemžēl gandrīz pilnīgi izputināta. Gondoljēru vidū ir seno dodžu pēcteči, viņu dzimtas ir daudz vecākas nekā tagadējo valdnieku dzimtas. «Venēcijas un Dženovas dižciltīgie,» Balzaks rakstīja, «nemaz nepieņēma titulus. Visaugstprātīgākajiem pietika saukties par Kvirini, Doria, Briņole, Morozini, Mo-čenigo . . .» Rakstnieks attēloja, kā skumst viņa varonis Emilio Memmi, kā viņš apraud seno Venēciju un pastāvīgi domā «par aizgājušajām dienām, kad no visiem Memmi pils plašajiem logiem plūda gaismas šaltis, kad pie pāļiem kanālā drūzmējās simtiem piesietu gondolu, uz viļņiem apskalotajām kāpnēm pulcējās greznu masku pūļi; lielajā dzīru zālē pie klātajiem galdiem skanēja smiekli, apkārtējās galerijās strāvoja mūzika un šķita saradusies kopā visa Venēcija, klaiņādama šurp un turp pa vaļējām telpām, kurās atbalsojās līksmi izsaucieni ...»

Tagad kailās sienas, uz kurām vairs nav gobelēnu, un satumsušie griesti klusē un raud. Nav vairs ne turku paklāju, ne ziediem rotātu lustru, ne statuju, ne gleznu, nav vairs ne līksmes, ne naudas, bez kuras līksme nav iedomājama! Venēcija, šī Viduslaiku Londona, sabrūk akmens pēc akmens, cilvēks pēc cilvēka. Tumšais zaļums, ko lagūna auklē un šūpo ap piļu pakājēm, firstam šķita kā melnas dūņas, ko daba kā sēru lentu ap tām apvilkusi. Beidzot liels angļu dzejnieks uzmetās Venēcijai kā vārna līķim un noķērca tai liriskā poēzijā, šajā pirmā un pēdējā cilvēku sabiedrības valodā, De Prokmdis^69stances! Angļu dzeja, iemesta sejā pilsētai, kas radījusi itāliešu dzeju! ... Nabaga Venēcija! ...

Ātri spēdams intuitīvi nojaust savu draugu jūtas, Balzaks bija sapratis nomāktās Itālijas lepnās skumjas. Stāstā «Masimilla Doni» aprakstīdams Rosīni «Mozus» izrādi Fe-ničes teātrī, Balzaks parāda, cik ļoti šī tēma — pakļauto ebreju dziņa izrauties no verdzības — saskanēja ar klau-Mtāju apslēptajām ciešanām. «Vai māksla, kura pāris muzikālās frāzēs spēj izpaust, kas ir dzimtene, nav tuvāka debesīm nekā visas pārējās mākslas?» Kad pirmie arfas akordi preludē atbrīvoto ebreju lūgšanu, hercogiene uzliek elkoni uz ložas samta barjeras un ar kreiso roku atbalsta galvu. Visa zāle ar vētrainiem aplausiem pieprasa atkārtot lūgšanu.

— Man šķiet, ka es biju klāt pie Itālijas atbrīvošanas, — domāja

kāds milānietis.

— Sī mūzika vedina izsliet noliektās galvas un iedveš cerību visstingākajās sirdīs! — iesaucās kāds romietis ...

— Dziediet, — teica hercogiene, dzirdēdama pēdējo strofu, kas tika izpildīta, tāpat kā uzklausīta, ar drūmu sajūsmu. — Dziediet, jūs esat brīvi. . .

Patiesi jābrīnās, ka Balzaks, tiesu izpildītāju un izdevēju tramdīts, materiāli nonācis pilnīgā strupceļā, atrada sevī spēku tik veiksmīgi izmantot Itālijā gūtos iespaidus. Rakstnieks vienmēr bija mīlējis mūziku; Itālijā viņš izjuta, kā mūzika ietiecas dvēselē, modinot atmiņas un nenoteiktas, varbūt nekad neizjustas emocijas.

Balzaks Hanska kundzei:

Vakar aizgāju noklausīties Bēthovena simfoniju do minorā. Bēthovens ir vienīgais cilvēks, kas manī izraisa skaudību. Es vairāk gribētu būt Bēthovens nekā Rosini vai Mocarts. Šajā cilvēkā ir dievišķa varenība . . . Nē, rakstnieka talants nesniedz tādu baudījumu, jo mēs gleznojam kaut ko nobeigtu un noteiktu, bet Bēthovens jums dāvā bezgalību! ...

Balzaks uzrakstīja ne tikai Itālijas stāstus, bet arī «Izcilo sievieti» («Ierēdņi») gan ne četrās dienās, kā bija cerējis, bet vienā mēnesī; šis romāns aizņēma avīzē «La Presse» septiņdesmit piecas slejas.

Šā sasodītā mēneša trīsdesmit dienās esmu gulējis, šķiet, nedaudz vairāk par sešdesmit stundām. Nebija laika pat noskūties, un tagad, kaut gan man derdzas visāda izrādīšanās, tomēr esmu uzaudzējis kazbārdiņu kā «Jaunās Francijas» sprukstiņš. Kad būšu uzrakstījis Jums šo vēstuli, tad pirmo reizi šinī mēnesī iešu vannā — un ne jau bez bažām, jo baidos, ka neatslābst līdz pēdējai pakāpei sasprindzinātā griba, bet man no jauna jāķeras pie darba, jāuzraksta «Sezārs Biroto», jo tas jau kjūst smieklīgs aiz pastāvīgās atlikšanas. Turklāt «Figaio» man samaksāja par šo romānu jau pirms desmit mēnešiem ...

«Izcilā sieviete» sākumā bija iecerēts daļēji kā romāns par Loru Sirvilu, par piemīlīgu un godkārīgu sievieti, kas cenšas izvirzīt dienestā savu daudz pieticīgāko vīru un bīdīt viņu uz grūti sasniedzamām augstienēm. Selestīna Raburdēna ir apprecējusies ar ierēdni, kancelejas pārzini finansu ministrijā; viņas vīra dzīvē ir kaut kāds noslēpums. Tāpat kā Sirvils, arī Raburdēns nekad nav pazinis savu tēvu, kurš, būdams ietekmīgs cilvēks, dēlam ir palīdzējis karjeras sākumā, bet tad pārtraucis par viņu rūpēties, droši vien tāpēc, ka nomiris. Selestīnai, kas ir godīga un iekārojama sieviete, nav viegli saskaņot izdevumus savā budžetā ar ienākumiem. Rītos viņa, uzrāvusi mugurā mājas kleitu, šā tā saspraudusi kopā matus, vecām tupelītēm kājās pati ņemas sakārtot lampas un uzrauga kastroļus uz plīts (šī mājasmāte droši vien ir rīta noslēpumainajos darbos pārsteigtās Loras portrets)! Nekauņa Klemans de Lipo, ministrijas ģenerālsekretārs, ielaužas pie Selestīnas un atrod, ka viņa ir ļoti pikanta šādā nekārtīgā mājas ģērbā. Caur pavērto jaciņu miesa liekas sevišķi pievilcīga. De Lipo, no kā atkarīga Raburdēna karjera, kļūst pārdrošs.

Selestīna Raburdēna gribētu gan saglabāt tikumību, gan panākt vīra paaugstināšanu amatā. Diemžēl Raburdēns ir apveltīts ar zināmu administratīvu talantu. Šāda apdāvinātība ierēdnim ir visai kaitīga. Balzaks labi pazina ierēdniecības pasauli, to viņam bija aprakstījuši Emīls de Žirardēns, Lorānžans un Anrī Monjē. Rakstnieks uzveda uz skatuves kādu ministriju un radīja spožu komēdiju. Raburdēna tēlam trūkst asuma un spēka, toties otrās pakāpes personāži — Biksiū, Ditoks, Puarē un desmitiem citu ir uzzīmēti meistarīgi kā dienesta apstākļos, tā arī privātā dzīvē.

Balzaks nespēj pieskarties sižetam virspusīgi, to nepadziļinādams. Iecerēta laulības dzīves drāma izvēršas par plašu vēsturisku audeklu. Napoleona laikā imperatora griba bija aizkavējusi birokrātijas visvarenības attīstību, «šo smago aizkaru, kas noslīdējis starp īstenojama-ii<’in labajiem nodomiem un personu, pēc kuras rīkojuma i.is var notikt». Konstitucionālā valdībā ministrs ir nestabils un pilnīgi aizņemts ar sava stāvokļa aizstāvēšanu pret

11.1 latu uzbrukumiem; valda kancelejas, tās rada stindzinošu \ n u, ko sauc par «ziņojumu» un kas novilcina iedarbīgu ncību. «Vislieliskākie darbi Francijā tika veikti tad, kad vel nebija «ziņojumu» un lēmumus pieņēma nevilcinoties...» Visā pilnībā sastāvēdama no sīkiem gariņiem, ierēdniecība lika šķēršļus valsts uzplaukumam, septiņus gadus iesaldēja savos aktu vākos kaut kāda kanāla būvi (šeit ir mājiens uz Sirvilu), iemūžināja dažādas aplamības un iemūžinājās paši.

Šādas pārdomas noveda Raburdēnu (un Balzaku) pie slēdziena, ka administratīvais aparāts ir pilnīgi jāpārveido. Ministriju skaits jāsamazina līdz trim, ierēdņu jānodarbina daudz mazāk, toties viņu alga jāpalielina divkārt vai pat trīskārt — tā būtu vajadzīgs. Pēc Balzaka un Raburdēna domām, netiešie nodokļi ir jāatceļ, jāatstāj tiešie — personiskie un par kustamu mantu. «Francijā par cilvēka īpašumu apbrīnojami precīzi var spriest pēc viņa dzīvokļa, kalpotāju skaita, zirgiem un greznām karietēm, kas jāapliek ar nodokli.» Nodokļu nasta būs smaga. Bet kas par to? «Budžets nav nekāds naudas skapis, bet drīzāk lejkanna; jo vairāk tanī iesmeļ un izlaista ūdeni, jo krāšņāk zeme zeļ.» Jāņem vērā, ka šīs tik jaunās idejas bija pretrunā ar leģitīmistu partijas idejām. Romāna autors kopā ar savu personāžu peldēja pret straumi, Ksavjē Raburdēns neatvairāmi krīt nežēlastībā, taču viņu mierina daiļā Selestīna, kas paliek viņam uzticīga arī nelaimē. Kas mierinās Balzaku?

Kamēr rakstnieks izstrādāja Raburdēna plānus, ko-merctiesas izpildītāji, kuru uzdevums bija iespundēt maksātnespējīgus parādniekus, bija uzokšķerējuši, ka Balzaks uzturas Gidoboni-Viskonti mājā. Grāfu pāris bija uzdevuši saviem kalpotājiem atbildēt, ka de Balzaka kungs te nedzīvo. Bija notikusi nodevība. Kāda «greizsirdīga Ari-adne» atklāja rakstnieka noslēpumu. Ieradās kāds ko-merctiesas izpildītājs, pārģērbies par pasta kantora kalpotāju, un apgalvoja, ka ieradies nevis pieprasīt naudu no de Balzaka kunga, bet atnesis viņam pārvedumu seštūkstoš franku apmērā. Nevajadzēja nemaz tik daudz, lai izvilinātu vilku no meža. Balzaks atsteidzās. Viltus pastnieks saķēra viņu aiz rīta svārku stērbeles un pateica: «Likuma vārdā es jūs apcietinu, de Balzaka kungs, ja jūs šajā pašā mirklī nesamaksāsiet tūkstoš trīssimt astoņdesmit franku un vēl jauno tiesu izdevumu summu.» Māja bija aplenkta. Vajadzēja izpildīt prasību vai arī iet cietumā. Sara Gidoboni-Viskonti samaksāja, kaut gan pati bija spaidīgos apstākļos.

Šādas kaujas ar kreditoriem un uztraukumi beidza nost Balzaku, taču viņš lepojās ar padarīto darbu. «Gam-bara», «Masimilla Doni», «Izcilā sieviete» .. . «Es ceru, ka malkas cirtējs ir saskaldījis diezgan daudz malkas,» viņš rakstīja Svešzemniecei. «Es ceru, Jūs piekritīsiet, ka melnstrādnieks nav sēdējis, rokas klēpī salicis.» Un tomēr, kad viņš beidzot uzdrošinājās pamest savu paslēptuvi, vēl atradās parīzieši, kas viņam jautāja: «Kas tad tas? Vai jūs nekā jauna nepublicēsiet?» Uz bulvāra viņš sastapa Džeimsu Rotšildu, kurš vaicāja: «Ko jūs tagad darāt?» — kaut gan «La Presse» jau divas nedēļas iespieda «Izcilo sievieti»! Ak, kā Balzaku nomocīja šī nemitīgā Si-zifa klints bluķa velšana! Vēstulēs Hanska kundzei viņš atkārtoja mūžīgo gaušanos: «Vai patiesi man piekto vai sesto reizi vajadzēs Jums izskaidrot manas nabadzības cēloni?» Un sekoja parastais uzskaitījums: 1828. gadā ģimene viņam bija liegusi maizes kumosu; vēlāk — La-tuša sīkstulība, Verdē bankrots; augļotāji aizdeva naudu, plēsdami divdesmit procentu; ugunsgrēks Podefēra ielā; briesmīgā neveiksme ar «Chronique de Paris»! Evelīna pārmet Balzakam izšķērdību par greznību? Cilvēkam, kuram katra stunda ir vērts piecdesmit franku, pajūgs nav izšķērdība, bet taupība, turklāt rakstnieku, kas izskatīsies trūcīgs, izdevēji apkrāps.

Ja Jūs neapbrīnojat cilvēku, kas, nesdams tik kolosālu parādu nastu, ar vienu roku raksta, ar otru atgaiņājas un nekad neizdara nekā nekrietna, nepazemojas nedz augļotājiem, nedz žurnālistiem, nediedelē ne no kreditora, ne no drauga, un nav ne mirkli svārstījies šajā visaizdomīgākajā, visegoistiskākajā, visskopākajā pasaules zemē, kur aizdod tikai bagātniekiem, kur rakstnieku ir vajājuši un vajā vēl arvien apmelojumi, kur par viņu runāja, ka viņš ieslodzīts parādnieku cietumā, kad bija kopā ar Jums Vīnē, — ja Jūs neapbrīnojat šādu cilvēku, tad Jūs nekā nezināt no šīs pasaules! .. .

Tiešām, Eva Hanska nekā nezināja no parīziešu pasaules, un Balzaks slepenībā nožēloja, ka viņam vairs nav vērtīgās padomdevējas, cēlsirdīgās Loras de Bernī, kas bija

Ii'dvesusi drosmi jauneklim Onorē, palīdzējusi viņam kļūt i).u rakstnieku, audzinājusi viņa gaumi... Dilecta nekad urbi ja vilcinājusies uzrakstīt lappuses malā: slikti... teikums jāpārveido. . . Balzaks gribētu, lai Hanska kundze aizstāj aizgājēju.

Cara carina, iekaliet savā daiļajā pierītē, ko apstaro tik gaišs sa-piats, ka es akli uzticos Jūsu literārajiem vērtējumiem; šajā ziņā uz-• katu Jūs par savu zudušā eņģeļa mantinieci; viss, ko Jūs man atrakstāt, uzreiz man kļūst par ilgu pārdomu priekšmetu, un tāpēc gaidu no Jums ,ir atpakaj nākošo pastu «Vecmeitas» kritisku vērtējumu, kādus prata man sniegt tā dārgā būtne, kuru uzskatīju par savu sirdsapziņu un kuras balss vēl arvien skan man ausīs. Lūdzu Jūs, izlasiet romānu lappusi pēc lappuses, uzrakstiet noteiktas piezīmes, norādot, kuri tēli, kuras domas Jums nav patikušas, un pasakiet, vai tās vajag svītrot vai arī aizstāt ar citām, vai pārveidot. Esiet nesaudzīga un neiecietīga! Rīkojieties drosmīgi! . . .

Hanska kundze nebija nedz muļķe, nedz neizglītota, bet viņai trūka Loras de Bernī cēlsirdīgās jūsmas un maigās vaļsirdības, lai kļūtu par rakstnieka literāro sirdsapziņu. Balzaka sarakstē ar Svešzemnieci un visās abu attieksmēs, par spīti mīlestības atmiņām, valdīja nesaskaņas. Viņa pēla, aizrādīja, spriedelēja: viņš ar smagu nopūtu atzina, ka viņus šķir gan uzskati, gan attālums.

Balzaks atsāka žēlu gaušanos. Tā reizēm ar tagadnē lietoto darbības vārdu «būt» monologu no «Figaro kāzām»:

1827. gadā, pakalpodams tipogrāfijas faktoram, es 1829. gadā nesu simt piecdesmit tūkstošu franku parādu nastu un mājoju bez maizes rieciena nožēlojamā pažobelē. . . Turpmāk es kļūstu par donu Kihotu, aizstāvēdams vājos; ceru iedvest drosmi 2ilam Sando un izšķiežu viņa labā četrus piecus tūkstošus franku, kas būtu glābuši dažu labu, tikai ne viņu!... Man ir trīsdesmit astoņi gadi, esmu iestidzis parādos... Mati man jau sirmo . . . Ak, Evelīn, Evelīn, kā Tu mani moki!

1837. gada sākumā Balzaks šaudās kā ievainots zvērs. Apbrīnojamās smadzenes atsakās darboties. Vienā plaušā pie izklausīšanas dzirdama vesela gārdzienu sērija. Labsirdīgais ārsts Nakārs, nenogurdināmais glābējs, uztraucas un aizsūta rakstnieku uz Sašē, piekodinādams nestrādāt, izklaidēties un pastaigāties. Cik saprātīga recepte! Nestrādāt? Kad ir jānobeidz «Sezārs Biroto», jāuzraksta «Nisenžēna bankas nams»!

Izklaidēties, pastaigāties? Kad viņš klepo kā vecs vecis! Gadās brīži, kad enerģija viņu pamet galīgi. Viņš raksta Evai Hanskai:

Esmu nonācis tiktāl, ka man vairs nav žēl aiziet no dzīves; cerības ir pārāk nesasniedzamas, un par mieru jāmaksā ar pārāk smagu darbu. Ja es varētu strādāt kaut cik mērenāk, es bez kurnēšanas pakļautos šim liktenim, bet man ir pārāk daudz apbēdinājumu un ienaidnieku! Ir laista pārdošanā «Filozofisko skiču» trešā grāmata; neviena avīze par to neieminas ...

Balzaku it īpaši biedē Parīze. Tā ir pilna kreditoru. Parīzē viņu vajā pretīgā nacionālā gvarde, kas ir uzodusi Balzaka pēdas un raksta viņam ar viltīgu izsmieklu: «De Balzaka kungam, sauktam par atraitni Dirāna kundzi, literātam, pirmā leģiona strēlniekam ...» Bet Parīze ir arī nesalīdzināmi krāšņa ar saviem asfaltētajiem bulvāriem, ko apgaismo bronzētas dzelzs laternas, kurās deg gāze! Nē, Balzaks nespētu dzīvot bez šīs vispārākās pilsētas, bez šīs mūžam mainīgās gada tirgus kņadas; viņš tikai patversies no nacionālās gvardes drakoniskajām prasībām, apmezdamies trīs ljē attālumā no bargās karaliskās pilsētas.

Kad Balzaks atgriežas no Sašē, viņa sapnis pieņem noteiktu apveidu. Viņš nopirks māju, kaut kādu būdu Parīzes apkaimē, pietiekami tuvu, lai stundas laikā nokļūtu Itāliešu operā, kad vakarā iegribēsies paklausīties mūziku, un pietiekami tālu no Parīzes, lai būtu pasargāts no komerctiesas izpildītājiem un buržuāziskās nacionālās gvardes vecākajiem seržantiem. Ar ko šis parādos iestigušais cilvēks samaksās par savu māju? Kad Balzaks kaut ko dedzīgi vēlas, viņš neaprēķina. Viņš uzskata dzīvi par romānu, kurā iztēlojas epizodes. Vispirms ir paredzēts lielisks pasākums: izdos viņa kopotos rakstus ar vinje-tēm un prēmiju parakstītājiem; šis izdevums būs dibināts uz Bernāra Fransuā Balzaka sirdij dārgās Lafarga tontīnes principu. Kurš gan vilcināsies parakstīties uz šo izdevumu, ja tie, kas nodzīvos līdz publikācijas beigām, saņems reizē ar Balzaka kopotiem rakstiem arī trīsdesmit tūkstošu franku rentes? Tālāk Balzaks uzrakstīs teātrim divas vai četras, kaut vai piecas komēdijas, un katram ir zināms, cik daudz ienes lugas. Var arī gadīties, ka nomirst Hanska kungs, — un tad Balzaks apprecēs atraitni,

Mūs Verhovņas muižkungs, un kabatas viņam plīsis aiz zelta. Galu galā Sardīnijā ir arī seno romiešu sudraba rak-luvju atmetumu kalni, kas tikai gaida Balzaku, lai tanīs saktu plūst sudraba straumes. Tā kā Balzakam ir tik daudz iespēju, tad māja viņam noteikti ir jāpērk.

Bet kāda māja? Viņš pazina ceļā uz Versaļu burvīgu, zaļumu jūrā iegrimušu ciemu Vildavrē. Tur viņš bija bieži viesojies pie Olimpas Pelisjē. Tur Balzaks būtu Versaļas, tātad Gidoboni-Viskonti tuvumā un pusotras stundas laikā ar «dzeguzi»* varētu nokļūt Itāliešu operā. Vispirms rakstnieks tur noīrēja dzīvokli (protams, uz Sirvila vārda), pēc tam, 1837. gada septembrī, atrada apdzīvotā vietā, ko sauca par Žardī, zemes gabalu un būdu, kas piederēja audējam Variē. īpašuma cena bija četri tūkstoši pieci simti franku un sīki ar pirkšanu-pārdošanu saistīti izde-" vumi. Jau nākamajā dienā Balzaks nopirka arī kaimiņa zemes gabalu, kas maksāja seši tūkstoši astoņi simti piecdesmit franku. Galu galā 1839. gadā viņam jau piederēja četrdesmit aru zemes. Visa īpašuma vērtība bija astoņpadsmit tūkstoši franku. «Manu pieticīgo vietuļnieka mītni sauc par «Žardī», un uz šī zemes pleķīša esmu uzmeties kā tārps uz salātu lapas ...» Balzaks bija nodomājis audēja mājiņu atdot saviem draugiem Gidoboni-Viskonti (kas bija pirkumu finansējuši), bet pats sev uzcelt jaunu, uzticot šo darbu Sirvilam, kas bija inženieris, tātad ari arhitekts. Dzīvodams Žardī, Balzaks būtu tikpat kā Parīzē un tomēr tur nebūtu. Viņam nebūtu jāmaksā nekādas nodevas, ne pārmērīgi nodokļi; viņš būtu pasargāts no mazo avīzīšu nekautrīgās ziņkārības. Mājas būve izmaksātu ne vairāk par divpadsmit tūkstošiem franku; kopā ar maksu par zemes gabaliem un mājas iekārtošanu iznāktu ap četrdesmit tūkstošiem franku. Tikpat daudz jāmaksā īre par ne sevišķi lielu dzīvokli. Ir gan tiesa, ka Balzakam nebija šo četrdesmittūkstoš franku. Taču, saņēmis tūkstoš piecsimt franku iemaksu, būvdarbu vadītājs bija ar mieru sākt darbus. Balzakam atlika tikai nobeigt romānu «Sezārs Biroto» un uzrakstīt «Nisenžēna bankas nams». Sizifs atrotīja piedurknes un atkal ķērās pie sava klints bluķa.

XXV

DĀRGUMU MEDĪBAS

Balzaks iemiesoja vienmēr atdzimstošas vēlēšanās, traukšanos nākamībā, pārliecību par saviem spēkiem jebkuru šķēršļu uzveikšanā un nemitīgi bija spiests mēroties spēkos ar dažādiem šķēršļiem — viņa mūžs aizritēja nākotnes nodomos.

Gaelans Pikons

Jau 1833. gadā Balzaks bija stāstījis Zilmai Karo par «Sezāru Biroto» un 1834. gadā rakstīja Hanska kundzei: «Strādāju pie ļoti nozīmīga darba — pie romāna «Sezārs Biroto», kura varonis ir Jums jau pazīstamā Biroto brālis un kļūst upuris tāpat kā šis brālis, tikai parīziešu civilizācijas upuris, turpretī viņa brālis (Tūras kirē) ir viena cilvēka upuris... ar kājām mīdīts eņģelis, nesaprasts goda vīrs. Tā būs lieliska glezna!» Tanī laikā autors bija paredzējis romānu nodot izdevējam Verdē kā «Filozofisko skiču» sējumu. Pēc tam autors rakstīja citas grāmatas, ceļoja, Verdē pa to laiku bankrotēja, un «Biroto» tika atlikts. Verdē par sešdesmit trīs tūkstošiem franku bija pārdevis grāmatizdevēju apvienībai Balzaka turpmāko sacerējumu izdošanas tiesības. Sī apvienība bija ar mieru maksāt Balzakam piecdesmit tūkstošu franku avansa un turklāt katru mēnesi tūkstoš pieci simti franku. Rakstnieks saņemtu nevis autora honorāru, bet pusi no peļņas. 1836. gadā avīze «Figaro», ko bija pārņēmusi jauna vadība, atpirka no grāmatizdevēju apvienības «Biroto», lai šo romānu sniegtu kā prēmiju saviem abonētājiem, un paziņoja: «Pasūtīdami uz trim mēnešiem «Figaro» (20 franku), jūs bez maksas saņemsiet prēmiju «Stāsts par Goda leģiona ordeņa kavaliera, Parīzes pilsētas otrā iecirkņa mēra palīga, parfimērijas veikala īpašnieka Sezāra Biroto diženumu un krišanu», kas ir de Balzaka kunga jauna, vēl nepublicēta «Parīzes dzīves aina» divos sējumos.

Balzaks Hanska kundzei 1837. gada 14. novembrī:

Man piedāvā divdesmit tūkstošu franku par «Sezāru Biroto», ja grāmata būs gatava 10. decembrī; man vēl jāuzraksta pusotra sējuma,

k

I«l Irukums lika man apsolīt šo sacerējumu. Vajadzēs strādāt divdesmit piecas naktis un divdesmit piecas dienas...

Tanī laikā Balzaks jau saņēma «Biroto» korektūras novilkumus, bet ar labojumiem grāmata paplašinājās visos virzienos. Trūkums bija licis rakstniekam grāmatu apsolīt; radīšanas laime lika viņam to padziļināt. «Biroto» bija skice par Parīzes tirdzniecību, kurai sākumā bija ģimenes raksturs, kādu to pazina Salambjē un dzelzspreču Tirgotājs Dablēns, un kura vēlāk mainījās, kad tās smaguma centrs, pēc Morisa Bardeša vārdiem, «attālinājās no Sendenī ielas un piesardzīgi tuvojās Sentonorē priekšpilsētai, kur nozīmīgs komersants nav vairs bodnieks, bet nav vēl arī lieltirgotājs... kur virs veikalu skatlogiem izslējās izkārtnes un pland karodziņi un pārdevēji pusdienas ēd istabā aiz veikala telpām, naktī guļ mansardā, un vecākais pārdevējs, nokalpojis desmit gadus, apprecas ar veikala īpašnieka meitu, īsāk — tā bija skice par franču ekonomikas hibrīda fāzi, kurā tirdzniecība vēl saglabājusi patriarhālos paradumus, bet ielās jau parādās zili brīnumi, kas vēsta kapitālisma uzplaukumu — grezni omnibusi, savrupmājas, ko aizņem komercbankas, akciju sabiedrības . . .»

Sezārs Biroto ir zemnieks, kas «ienācis» Parīzē un gūst panākumus parfimērijas nozarē, strādājot par amatnieku. Pametot amatniecisko ražošanu un ļaujoties gadsimta lielajam netikumam — spekulācijai, viņš izput. Pārvērtība norisinās arī tikumos. Biroto un viņa sieva, abu draugi Ragoni, Pijero, pārdevējs Anselms Popino Balzaka acīs bija tikumīgi ļaudis. Viņu tikumība gan ir relatīva. Sezārs zina, ka viņa «Kefaīiskā eļļa» nemaz neveicina matu augšanu. Savu ražojumu viņš laiž tirgū, izmantodams pircēju nezināšanu, zinātnieku klusēšanu un novecojošu plikpauru muļķību. Vēlāk Sezārs izdod «draudzības vekseļus», un tas, pēc tiesneša Popino domām, ir «Mēdīšanās sākums». Balzaks attaisno šādu rīcību. Veikals paliek veikals. Taču bankrotu gan romāna autors, gan varonis uzskata par nepanesamu kauna traipu. Balzaka vecāki izputinājās, lai pasargātu savu dēlu no šādas nelaimes. Se-zāru Biroto, goda vīru buržuā izpratnē, bankrota negods «nogalina kā pistoles šāviens». Šis romāns ir tikumu skice, kurā Balzaks spilgti atainoja ļoti labi pazīstamu vidi, jo viņš pats no tās ir iznācis, gleznoja pasauli, kurā nere

dzami pavedieni saista divas izkārtnes: «Rožu karalieni» un «Kaķi, kas rotaļājas ar bumbu»; reizē ar to «Sezārs Bi-roto» ir ari filozofiska skice, jo tanī veikals pretstatīts bankai, arhaiska «tikumu skaidrība» modernajai samaitātībai, un, galvenais, romānā analizēts neatlaidīgas domas spēks, tā kļūst par Sezāra Biroto nāves cēloni pat aiz prieka pārmēra.

Sezāra lielākā vaina ir tā, ka viņš ir nejēga, tāpat kā viņa brālis Tūras kirē; pirmais vientiesīgi uzticas Nisenžē-nam, Klaparonam, di Tijē, tāpat kā abats Fransuā negodīgajam Trubēram. Sezārs Biroto nespēj paredzēt izputēšanu, pie kuras viņu noved godkāre, toties viņš cēli cenšas glābt savu labo slavu, atdodams parādu dzēšanai visu īpašumu; Grandē vai Nisenžēns viņa vietā būtu iedzīvojušies uz bankrota rēķina. Romānā ievests arī, kā izsakās Alēns, «sīkpreču tirdzniecības Katons Vecākais» Pijero, kura prototips autoram ir bijis Dablēna tēvocis. «Neviena bagātība nav iegūta cildenākā, likumīgākā, godājamākā ceļā kā Pijero bagātība. Viņš nekad neuzprasīja pārāk augstu cenu, nekad nedzinās pakaļ darījumiem.» Tāds bija arī Dablēns, šis «dzelzslietu tirgotājs ar cēlo sirdi» un uzticamais draugs.

Tātad no vienas puses — sīkpreču tirdzniecības Katons un senie tikumi, no otras — baņķieri, diskontētāji, augļotāji. Tā ir meistariski uzrakstīta grāmata — gan ar lielisko sižetu pazīšanu (Balzaks izpauda pats savus kreditoru vajāta parādnieka pārdzīvojumus, pieredzi ar vekseļu pagarināšanu un ar straujo, neatvairāmo bankrotu), gan ar vēsturisko ainu plašumu, gan stingro uzbūvi. Sezāra lēnajai augšupejai simetriski pretstatīta aizvien straujāk pieaugošā lejupslīdēšana. Diženums un krišana. Pirmā daļa nobeidzas ar balli, ko Biroto pāris rīko, svinot Goda leģiona ordeņa piešķiršanu parfimērijas tirgotājam, un šo svinību attāls paraugs, bez šaubām, ir bijusi balle, ko Dablēns rīkoja Pepēna-Lealēra jaunkundzes laulību gadījumā. Balzaks toreiz rakstīja Svešzemniecei: «Šovakar es eju uz balli, es — un uz balli! Taču, mīļā, tas man ir jādara. Balli rīko mans vienīgais draugs, kas man ir laipni pakalpojis.»

Balzaks Sezāra laimes izpaušanai ir izmantojis Bēthovena do minora simfonijas triumfējošo finālu, pārvērsdams to vizuālos tēlos. Romāna otrās daļas beigās Sezārs, kas Divu godīgumu un uzticīgu draugu atbalstu ir atguvis labo slavu, piepeši dzird galvā un sirdī varenas simfonijas Ginas: «Šī pacilāti skaistā mūzika staroja, dzirkstīja, dziedājās daudzbalsīgi ar tauru skaņām šajās nogurušas smadzenēs, kurām tai bija lemts kļūt par traģisko malu...» Vēl nekad franču literatūrā nebija radīta tik idiska buržuāziska epopeja, filigrāni izstrādāta, precīza nu grandioza. Autors reizēm tomēr šaubījās par savu sa-i arējumu. Viņš rakstīja Hanska kundzei: «īsti nezinu, kāds man iznācis «Sezārs Biroto». Jūs to man pateiksiet, iekams man izdosies to publicēt, lai varētu izlasīt iespiestu. Patlaban viņš man dziļi derdzas un varu viņu līkai nolādēt par milzīgajām pūlēm, kādas man sagādāja.»

Līdzās «Biroto» Balzaks zīmē otru diptiha pusi: «Ni-senžēna bankas nams» vai māksla iedzīvoties bagātībā, nostājoties pāri likumiem. Moceklim, upura jēram Sezā-ram pretstatīts plēsoņa ierāvējs: baņķieris Nisenžēns dažkārt tīši pārtrauc maksājumus, lai iebaidītu kreditorus un atpirktu savus vekseļus par lētu naudu; šis finansists izsities uz augšu nevis ar darbu, bet ar attapību. Nisen-žēnu nebiedē satraukumi biržā, tāpat kā jūrnieku nebiedē vētra. Viņš zina, ka vērtspapīru kurss ceļas un krīt tāpat kā jūras paisums un bēgums. Viļņi viņu nes. Ap viņu pulcējas godkārīgi karjeristi, kas arī izpratuši spēles būtību: Rastinjaks un di Tijē kļūst bagāti; upuri — Bodenors un Ragons — izput, sekodami aplamiem padomiem. Visu notikumu atsevišķā restorāna kabinetā atstāsta četri ciniski preses un finansu kondotjēri: Andošs Fino, Emīls Blondē, Žans 2aksBiksiū un Kutīrs, baņķieris iesācējs, taču jau ļoti slīpēts. Šie ņirdzīgie notikuma liecinieki apgalvo, ka tanīs apstākļos, kuros Biroto nomira aiz saviļņojuma, Nisenžēns būtu kļuvis Francijas pērs un Goda leģiona oficieris. Noslēgumā Blondē citē Monteskjē frāzi: «Likumi ir zirnekļu tīkli; lielās mušas tiem izlaužas cauri, mazās iestrēgst.» Balzaku šajās divās pravietiskajās grāmatās atrodam visur: viņš ir bijis Biroto un arī sapratis Nisenžēnu; viņš gribētu būt Rastinjaks un ar savu asprātību dara spraigas Biksiū un Blondē replikas. Vai rakstnieks pats nav «viens no drosmīgajiem jūras kraukļiem, kas dzimst viņa paaudzes bangu putu vainagos»? Taču parādi draud viņu nogremdēt, viņš baidās beigt tāpat kā Biroto un sev par mierinājumu rada Nisenžēnu.

1837. gads ir bijis ļoti smags. Lai veiktu milzīgos labojumus romāna «Sezārs Biroto» korektūrās, kuras vajadzēja noteiktos datumos nodot atpakaļ spiestuvē, Balza-kam bija jāstrādā nakti un dienu; viņš turēja kājas sinepju vannā, lai pasargātos no asins izplūduma galvā. Mati viņam vēl vairāk nosirmoja; viņš jutās galīgi novārdzis. Zilmai Karo 1. janvāri Balzaks rakstīja: «Lai sveikts ir 1838. gads, vienalga, ko tas nes! Lai kādas grūtības slēpjas viņa tērpa krokās, man baiļu nav! Vienas zāles dziedina visas kaites, un šis zāles ir nāve, es tās nebīstos.» Kad Balza-kam uzbrūk šādas domas, viņš meklē patvērumu Frapelā. Viņš cer, ka varēs tur strādāt, turpināt «Zaudētās ilūzijas», taču pārgurums viņam iedveš nepārvaramu pretīgumu pret rakstīšanu. Kritikas netaisnigums viņu dziļi sarūgtina. Veltīgi Balzaks rada šedevru pēc šedevra, kritiķi liedzas viņu uzskatīt par līdzvērtīgu Šatobriānam, Lamartīnam, Viktoram Igo. Balzakam pretstata Ežēnu Sī, kura lētos vizuļos zaigojošā slavas zvaigzne aust pie literatūras apvāršņa.

Kādēļ sevi nokaut ar šo nepateicīgo amatu, ja viņš pa rokas tvērienam saskata milzīgas bagātības — sudraba raktuves Sardīnijā. Vajag tikai nopirkt koncesiju; viņš iemantos brīvību, kļūs bagāts. Balzaks neuzdrošinās aprunāties par to ar finansistiem; kaut kāds di Tijē varētu viņam nozagt šo ideju. To viņš atklāj vienīgi majoram Karo, kas ir vispusīgi skolots un godīgs cilvēks; majoram projekts neliekas aplams, taču viņš nevēlas piedalīties ne zemes slāņu izlūkošanā, ne pasākuma finansēšanā. Krietnais Karo ir pasīvs cilvēks, viens no tiem ļaudīm, kas apveltīti «ar plašu matemātisku domāšanas veidu» un uz dzīvi skatās reāli; «neredzēdami tanī loģiska mērķa, viņi mierīgi gaida nāvi, lai norēķinātos par savu laiku». Lai sadabūtu ceļojumam nepieciešamo naudu, Balzakam vajadzēja griezties pie pēdējiem uzticīgajiem draugiem: pie ārsta Nakāra un drēbnieka Bijsona. «Māte un kāda trūcīga radiniece arī atdeva man savus pēdējos ietaupījumus.»

Pirms aizbraukšanas no Frapelas, kas atradās pavisam tuvu Noānai, Balzaks gribēja atkalredzēties ar Zoržu Sandu. Kādu laiku Zils Sando abus bija atsvešinājis, taču tagad Balzaks par «mazo Zilu» bija vienādās domās ar «lielo Zoržu». «Zils ir pazudis cilvēks,» Balzaks sacīja.

1111 klāt Hanska kundze, cītīga autogrāfu vācēja, tīkoja dabūt izcilās rakstnieces autogrāfu. 1838. gada februārī I la l/.aks no Frapelas lūdza Zoržai Sandai atļauju «doties •.vētceļojumā uz Noānu.. . Negribētos aizbraukt, neredzējušam vai nu Bērī lauvu tās midzenī, vai lakstīgalu las ligzdā.» Žoržai Sandai vēl mazāk patika nīsties ar ģeniāliem cilvēkiem; viņa sirsnīgi uzaicināja Balzaku. 34. februārī viņš ieradās.

Balzaks Hanska kundzei:

Noānas pili sasniedzu meteņa sestdienā pusastoņos vakarā, un biedru Zoržu Sandu sastapu viņas milzīgajā, vientuļajā guļamistabā pie kamīna, kur viņa, tērpusies rīta svārkos, pēc pusdienām kūpināja cigāru. Viņai kājās bija jaukas dzeltenas tupelītes ar bārkstīm, greznas zeķes un sarkanas bikses. Viņas morāle nav mainījusies. Toties viņai radies dubultzods kā kanoniķim. Viņai nav neviena sirma mata, par spīti šausmīgajām nelaimēm; ādas krāsa ir tikpat tumša kā agrāk, skaistās acis tikpat spožas; viņa vēl arvien izskatās tikpat muļķīga, kad domā, jo, kā jau kādreiz viņai sacīju, kad biju viņu labi iepazinis: visa Zor-žas fizionomija koncentrējas acīs. Viņa dzīvo Noānā jau veselu gadu, ir ļoti skumja un drausmīgi daudz strādā. Zoržai Sandai ir gandrīz tāds pats dzīves veids kā man. Viņa iet gulēt sešos no rīta un ceļas augšā dienvidū; es eju gulēt sešos vakarā un ceļos augšā pusnaktī. Protams, es pieskaņojos viņas paradumiem, un trīs dienas mēs tērzējām no pieciem pēc pusdienas līdz pieciem no rīta, tā ka pa šīm trim diennaktīm esam viens otru iepazinuši daudz vairāk nekā pa četriem iepriekšējiem gadiem, kuros viņa nāca pie manis, kad mīlēja Zilu Sando, un vēlāk, kad bija saistījusies ar Alfrēdu Misē. Mēs retumis bijām satikušies, jo laiku pa laikam es viņu apmeklēju.

Mums bija derīgi satikties, jo mēs vaļsirdīgi parunājām par Zilu Sando. Es nekad nebiju viņai pārmetis, ka viņa atstāja Zilu. Tagad man ir pret Zoržu visdziļākā līdzjūtība, un Jūs tādu pašu izjutīsiet pret mani, kad dabūsiet zināt, ar ko mums ir bijusi darīšana — viņai mīlestībā, man draudzībā . . .

Visas muļķības, kādas viņa izdarījusi, daiļas un cēlas dvēseles cilvēku acīs tikai palielina viņas slavu. Zoržu Sandu ir pievīlusi Marija Dorvala, Bokāžs, Lamenē un citi. Aiz viņas lielās paļāvības viņu ir maldinājuši arī Lists un d'Agū kundze; tikai tagad viņa saprot savu maldīšanos gan ar šo pāri, gan ar Dorvalu, jo Zorža Sanda ir no tiem cilvēkiem, kas savā darba kabinetā ir nepārspējami attapīgi, bet dzīves īstenībā viegli pieviļami.. .

Abi izcilie cilvēki, lieli sieviešu psiholoģijas pazinēji, visu nakti runāja par laulībām, mīļākajiem, sievietes stāvokli. Balzaks domāja, ka ir pievērsis Zoržu Sandu savai ticībai un pārliecinājis viņu par laulības sociālo nepieciešamību. No Noānas viņš paņēma līdzi sižetu jaunam romānam «Mīlestības katordznieki» (par Ferencu Listu un

Mariju d'Agū; Žorža izstāstīja Balzakam par abu romānu un dāvāja viņam šo tematu, jo pati nevarēja par to rakstīt) un vienu netikumu: «Viņa man iemācīja pīpēt turku pīpē latakiju; tā man pēkšņi kļuvusi pilnīgi nepieciešama. Šī pārmaiņa ļaus man atteikties no kafijas, dažādot stimulējošos līdzekļus, kas man nepieciešami, lai strādātu . . .» Kad Balzaks pīpēja, domas plūda viegli, viņš nejuta nogurumu.

Aizslīd un atkal atgriežas vislieliskākās cerības, ne vairs kā ilūzijas, bet iemiesojušās dzīvos tēlos, tās dej kā Taljonī, ar teiksmainu grāciju! Jūs, smēķētāji, to zināt! Daba jūsu acīs kļūst skaistāka, dzīves grūtības gaist, dzīve ir viegla, galva skaidra, domas pelēcīgā atmosfēra kļūst zilga; taču dīvaini, šīs brīnišķās operas aizkars krīt, tiklīdz izdziest ūdenspīpe vai cigārs ...[70]

Patiesību sakot, Balzakam nemaz nebija vajadzīga ūdenspīpe, lai viņa cerības pārvērstos drošā pārliecībā. Notikums ar Sardīnijas sudrabraktuvēm vēl reizi parādīs Balzaku sadursmē ar dzīves īstenību. Dīvaina parādība! Šis tik gudrais cilvēks, kas lieliski pārzināja dažādās viltības darījumu pasaulē un ar prokurora precizitāti spēja atklāt kaut kāda Nisenžēna daudzējādos «stiķus», nespēja ievērot viselementārāko piesardzību, tiklīdz pats spēra kādu soli praktiskajā dzīvē. Sava laikmeta asākais vērotājs vienmēr ļoti saprātīgi virzīja izdomāto būtņu darbību, bet pats darbojās pavisam nesaprātīgi, «līdzīgi tiem izcilajiem advokātiem, kas savas pašu lietas vada slikti». Šajā sudrabraktuvju avantūrā patiesi netrūka iemeslu neuzticēties un piesargāties!

Dženovā sastaptais itāliešu veikalnieks Džuzepe Pecci, kas bija iemetis lāpu Balzaka viegli uzliesmojošajā iztēlē, bija apsolījis atsūtīt rūdas paraugus. Viņš to neizdarīja. Tas varēja nozīmēt, ka viņš pasākumu patur sev. Un kur īsti atrodas šie atlikumu kalni? Balzaks nezina. Kā viņš, nelietpratējs, spēs noteikt rūdas un sabrukušo raktuvju vērtību? Viņš neņem līdzi nekādus mērinstrumentus, viņš nezina, pie kā griezties, lai dabūtu atļauju raktuves izmantot; viņš pārāk vāji prot itāliski, lai uz vietas varētu ievākt vajadzīgās ziņas.

Nē, Balzaks īsteno dzīvē romantisku notikumu, kādu, •turp citu, jau bija aprakstījis 1836. gadā novelē «Fačino Kane», ko iespieda «Chronique de Paris». Šajā novelē l.istītājs sastop vecu klarnetistu, kas izsakās, ka viņš esot ■rnas venēciešu senatoru dzimtas pēdējais pēctecis un zinot, kur atrodas prokuratoru naudas lāde, kurā glabājas Visgaišākās Republikas miljoni. Taču Fačino Kane ir akls, l,ipēc nevarot viens doties apslēpto dārgumu medībās. Uz-licētā noslēpuma samulsinātais stāstītājs aizkustināts no-iaugās uz sirmgalvi muzikantu, ko uzskata par jukušu, un nekā neatbild. Tad Fačino Kane paķer klarneti «un spēlē skumju venēciešu dziesmu, barkarolu, un, to spēlējot, atguva savu jaunības talantu, mīloša patricieša talantu. Tas bija kaut kas līdzīgs «Pāri Babilonijas upēm» ...

— Mēs brauksim uz Venēciju! — es iesaucos, kad viņš piecēlās.

— Beidzot esmu atradis īstu cilvēku! — viņš teica, ugunīgi piesarcis.»

Fačino Kane, divus mēnešus noslimojis, mirst, un stāstītājs aizmirst par venēciešu bagātībām. Romānu rakstnieks Balzaks uzskata Fačino Kani par jukušu; cilvēks Balzaks, tāpat kā Fačino Kane, aizraujas ar sudraba upju vīzijām. «Viņš tagad sapņo par zelta straumēm, par briljantu kalniem,» Teofīls Gotjē sacīja. Balzaks liek saviem «gaišreģiem» meklēt apslēptās bagātības. Viņš apgalvo, ka zinot, kur Tusēns-Luvertīrs * pēc sacelšanās Sando-mingo apracis savu laupījumu. Balzaks tik labi apraksta notikuma apstākļus un vietu, ka aizrauj Gotjē un Sando. Viņi vienojas, ka nopirks kapļus, nofraktēs brigu un slepus aizbrauks. īsi sakot, tas bija vesels romāns. «Laikam gan nevajadzēs atzīties,» Teofīls Gotjē rakstīja, «ka mēs neizrakām Tusēna Luvertīra apslēpto mantu. . . Mums pa visiem trim tikko pietika naudas kapļu nopirkšanai.. .»

Novelē «Fačino Kane» stāstītājs neaizbrauc uz Venēciju; Balzaks brauc uz Sardīniju, turklāt ar tik niecīgiem līdzekļiem, ka viņam jāsteidzas. No Marseļas 20. martā viņš raksta Zilmai: «Beidzot esmu pāris soļu no mērķa un varu Jums pateikt, ka Jūs mani vāji pazīstat, uzskatīdama, ka greznība man ir nepieciešama. Braucu piecas naktis un četras dienas uz impériales, dzerdams katru dienu par desmit sū pienu, un rakstu Jums no viesnīcas Marseļā, kur istaba maksā piecpadsmit sū un pusdienas trīsdesmit! Kā redzat, pie vajadzības es kļūstu nikns.» Marseļā Balzaks uzzina, ka no turienes neviens kuģis uz Sardīniju neiet; viņam jābrauc caur Korsiku. «Pēc dažām dienām man diemžēl atkal zudīs viena ilūzija, jo vienmēr, kad tuvojas atrisinājumam, cilvēks sāk neticēt. Rīt braukšu uz Tulonu un piektdien būšu Ajačo. No turienes mēģināšu tikt pāri uz Sardīniju. Mātei Balzaks rakstīja: «Esmu apmeties pretīgā viesnīcā, šermuļi iet pa kauliem; galu galā ar pirti kaut kā izkuļos . . .»

Korsikā Balzaku notur piecas dienas karantīnā, tāpēc ka Marseļā plosās holera. Mierinādamies viņš apmeklē Napoleona māju, «nabadzīgu būdu», un Ajačo bibliotēkā lasa angļu romānus «Grandisons» un «Pamela», kas esot «baismīgi garlaicīgi un muļķīgi». Taču Balzakam patīk lieliskā Korsika un tās iedzīvotāju primitīvais raksturs: «Šeit nav nekādu lasītavu, ne staiguļu, ne populāru teātru, ne sabiedrības, ne avīžu, nevienas no tām nešķīstībām, kas liecina par civilizāciju. Sievietes neiemīlas ārzemniekos; vīrieši augu dienu pastaigājas un smēķē. Neiedomājams slinkums! Pilsētā ir astoņi tūkstoši iedzīvotāju, visapkārt nabadzība, šejienieši pilnīgi nekā nezina no aktuālajiem jautājumiem. Baudu šeit pilnīgu inkognito,» Balzaks rakstīja Hanska kundzei. Kāds virsnieks un kāds students tomēr pazina viņu: «Ak vai, cik žēl! Tagad nav vairs iespējams uzvesties slikti vai labi, lai tas nekļūtu zināms atklātībai!» Galu galā koraļļu zvejnieki aizveda Balzaku uz Sardīniju, ceļā viņi pārtika tikai no sazvejotajām zivīm.

Aizkļūt līdz raktuvēm bija šausmīgi grūti. Tolaik Sar-dīnijā nebija ne ceļu, ne ekipāžu, ne mājvietu. Balzakam vajadzēja doties turp jāšus, un viņš jau gadus četrus nebija kāpis seglos. Mūžameži; milzīgi vienmēr zaļojoši ozoli; nekā ko ēst. Sasniedzis Ardžentjēru, Balzaks dabūja zināt, ka, vienojusies ar dženovieti Pecci, kāda Mar-seļas firma jau likusi analizēt atlikumus, atradusi tanīs Balzaka cerību apstiprinājumu un saņēmusi caur vietējām iestādēm ar karaļa dekrētu atļauju atjaunot raktuvju izmantošanu. Kā visos savos pasākumos, Balzaks bija apsvēris pareizi, bet kļūdījies ieceres īstenošanā. Ardžentjē-ras sudrabraktuvju sabiedrība saviem dibinātājiem drīz vien ienesa vienu miljonu divsimt tūkstošu franku peļņas, pēc kuras bija tīkojis Balzaks. Bet viņš bija nopū-

I' lh's veltīgi un vēl cietis zaudējumus. Kamēr veikalnieks iv<ri bija staigājis pa prefektūrām, rakstnieks Balzaks „cerēja romānu «Sezārs Biroto». Abi šie aicinājumi nav ..ivienojami; sekošana otrajam, kas ir cildenāks, noved l>ic neveiksmēm pirmā nodomos. Hanska kundzei Balzaks i.ikstija: «Nerājiet mani pārāk, kad atbildēsiet uz šo vēs-inli, ko rakstu ceļā, — uzveiktos vajag mierināt. Pa šī dēkainā ceļojuma laiku es bieži domāju par Jums un iztēlojos, ka Jūs tikai reizi pateiksiet: «Kāds velns viņu lienca uz to galeru?»*

Balzaks atgriezās caur Dženovu un Milānu, kur varēja cerēt uz Viskonti laulātā pāra baņķiera palīdzību. Šoreiz uzturēšanās Milānā nebija tik patīkama kā pirmo reizi. I irsts Porčia tomēr brālīgi pasargāja Balzaku no apmešanās viesnīcā, nododams viņa rīcībā nelielu istabu, kur rakstnieks varēja mierīgi strādāt. Sim viesmīlīgajam augstmanim un grāfienei Boloņini Balzaks vēlāk veltīja divas no savām skaistākajām grāmatām: «Kurtizāņu spožums un posts» un «Ievas meita». Pēdējā veltījums skan šādi: «Ja frančus uzskata par vieglprātīgiem un aizmāršīgiem, tad ar savu pastāvību un uzticību atmiņām es esmu itālietis.»

«Kurtizāņu spožums un posts» lēnām kļūs par vienu no lielajām Balzaka freskām, taču 1838. gadā romānam vēl nav ne nosaukuma, ne plāna. Milānā, mazliet ilgodamies pēc Parīzes asfalta, Balzaks uzmeta pirmo epizodi — «Torpija». Tas ir skaistuļa Lisjena de Ribamprē no «Zaudētām ilūzijām» mīlas romāns ar Esteri Gobseku (prostitūtu no prieka mājas, debešķīgi daiļu radījumu, kas iesaukta par Torpiju ', tāpēc ka viņa atstāj uz vīriešiem elektrizējošu, žilbinošu iespaidu). Kādreiz savā brīvajā dienā viņa Portsenmartēna teātrī satiek Lisjenu un uzreiz neprātīgi iemīlas jauneklī. Estere atbrīvojas un trīs mēnešus laimīgi nodzīvo ar Lisjenu. Kādā Operas masku ballē cietsirdīgi ņirgas pazīst domino tērpto jauno sievieti un viņu atklāj. Atskārzdama, ka viņas laimei pienācis gals, nelaimīgā mēģina noindēties ar tvana gāzi; viņu izglābj kāds garīdznieks, kas, saprazdams, cik dziļa un pazemīga ir viņas mīlestība, nolemj nodot Torpiju klostera pansionātā, kur mūķenes prostitūtu pārvērtīs par labi [71] audzinātu meiteni. Stāstu bija paredzēts laist klajā 1838. gadā laikrakstā «La Presse», taču Žirardēns nobijās no abonētāju sašutuma, jo viņus jau bija izbiedējusi «Vecmeita». Padomājiet, atklātās mājas meiča — audzēkne klostera pansionātā! «Torpiju» publicēja Verdē vienā sējumā ar «Izcilo sievieti» un «Nisenžēna bankas namu». Milānā, uzturēdamies pie firsta Porčias, Balzaks izstrādāja tikai «Torpijas» pirmo pusi.

Saimnieki gan ļāva viņam pilnīgi netraucēti strādāt. Milāna, kurā Austrijas ķeizars gatavojās kronēties par Lombardijas karali, šoreiz maz interesējās par Balzaku, un viņā modās ilgas pēc dzimtenes. Raugoties uz skaidro, zilo debess jumu, viņam sažņaudzās sirds, aiz pretstata atceroties Francijas apmākušās debesis. Viņš jutās kā bez dvēseles, bet dzīvības, un sapņoja atkal atrasties savā «mīļotajā peklē», nepateicīgajā un cietsirdīgajā Parīzē. 20. maijā Balzaks pārkāpa sava mūža četrdesmitā gada slieksni. «Man sākas gads, kura beigās es ierindošos lielajā rezignēto dvēseļu pulkā,» Balzaks rakstīja Hanska kundzei, «jo savā nožēlojamā, nelaimīgā, cīņu un cerību pilnajā jaunībā es nozvērējos, ka vairs ne pret ko necīnīšos, kad būšu sasniedzis četrdesmit gadu vecumu ...» Pie šīs liktenīgās robežas, tuvojoties četrdesmit gadiem, Balzaks vairāk nekā jebkad izjuta prasību ierīkoties uz pastāvīgu dzīvi savā kaut nelielajā mājiņā un pavadīt tur atlikušās mūža dienas kopā ar «savu sapņu sievieti».

Bet kas tagad varēja kļūt par viņa sapņu sievieti? Tās, kuras viņu bija atbalstījušas jaunībā, aizgāja cita pēc citas. Kad Balzaks bija atgriezies no Itālijas 1836. gadā, viņu sagaidīja vēsts par Loras de Bernī nāvi; atgriežoties

JL

1838. gadā, viņš dabūja zināt, ka mirusi Lora d'Abran-tesa. Nabaga «Parīzes valdniecei» bija ļoti bēdīgs gals. Dažus gadus guvusi literārus panākumus, viņa dabūja iepazīt arī neveiksmju sūrmi. Balzaks viņai vairs nestrādāja. Viņa gan bija sagaidījusi, ka zaudēs Balzaku kā mīļāko, bet būtu gribējusi viņu paturēt kā draugu — un savu literāro sacerējumu labotāju. «Mana vecā draudzība nav viegli aizvainojama. Ak dievs! Veca draudzība un jauna mīlestība priecē dvēseli.» Viņa noīrēja Laroš-fuko ielā apakšstāva dzīvokli un mēģināja no jauna radīt literāru salonu. To apmeklēja daudzi viņas vecie draugi: Žiljeta Rekamjē, Broljī, Noaija, pat Viktors Igo,

palicis uzticīgs atmiņām no Impērijas laikiem. Teofīls < iotjē viņu iesauca par «hercogieni d'Abrakadabrantesu». Viņa vadīja pie grāfa Žila de Kastelāna aktieru amatieru trupu, taču uzņēma tanī pārāk daudz ļoti cienījama vecuma dāmu. Mazās lapeles saukāja šo no augstāko ap-tindu pārstāvjiem sastāvošo trupu par «Polišinelu teātri». Vecuma un gadījuma spēles ir bēdīgas.

Pēc tam pienāca trūkums. Grāmatizdevējs Lavokā noraidīja hercogienes manuskriptus un nemaksāja pabalstu. Viņai vajadzēja pārvākties uz mazītiņu dzīvoklīti. Kādu dienu kreditori lika pārdot viņas dzīvokļa iekārtu ūtrupē, viņa, sasirgusi ar dzelteno kaiti, bija uz gultas. Slimnieci pārveda uz klīniku, un, tā kā naudas nebija, viņu ievietoja mansardā. Tur viņa nomira piecdesmit četru gadu vecumā. Uz pēdējo dusu hercogieni pavadīja Igo, Šato-briāns, Dimā, Rekamjē kundze. Nelaiķes draugi gribēja viņai uzcelt pieminekli Pērlašēza kapsētā, bet municipālā padome nepiešķīra pieprasīto kapa vietu un iekšlietu ministrs vajadzīgo marmoru. Kāpēc? Viktors Igo izpauda sašutumu skaistās, simetriski ritmiskās vārsmās:

Es — nieka pravietis, tu — mūza izredzēta,

Mums kopējs uzdevums šai pasaulē bij cēls Un cieši vienoja vēl likteņsaite svēta:

Tu biji atraitne, es karavīra dēls!

Kā toreiz Bābelē, kur nenoguris kliedzu,

Pie lūpām skrandaino sev kļaudams karogu:

«Kam Imperatoram tā kolonnu jūs liedzat?» —

Tā tagad saucu bargs: «Tai dodiet kapvietu!»

Tanī naktī, kad nomira hercogiene d'Abrantesa, Bal-zaks mēnesnīcā šķērsoja Sengotardu pa dziļu sniegu piedzītām takām. Pēc diviem mēnešiem viņš rakstīja Hanska kundzei: «Jūs droši vien esat lasījusi avīzēs par nabaga hercogienes d'Abrantesas nožēlojamo galu. Viņa beidza tāpat, kā beidza Impērija. Kādreiz es Jums pastāstīšu par šo sievieti. Tas būs patīkams vakars Verhovņas muižā ...» Ak, kāda aizmirstība! Kāda mācība! Kādreiz dedzīgi iekārotās mīļākās dzīve kļūst «patīkama vakara» sarunas temats. Taču Balzaks Loru d'Abrantesu nekad nemīlēja tā, kā mīlēja Loru de Bernī. Pirmā bija izmantojusi viņa pakalpojumus, otrā bija kalpojusi viņam. Cik skumji vēstulē Hanska kundzei viņš pieminēja šo sirdij dārgo zudušo draugu!

15. novembrī 1838. gadā:

Dvēseles stāvoklis ir mazāk apmierinošs nekā miesas stāvoklis; es novecoju, jūtu prasību pēc draudzīgas tuvības un katru dienu nožēloju, ka esmu zaudējis dievināmo būtni, kas tagad atdusas lauku kapsētā pie Fontenblo. Māsa Lora, kas mani ļoti mīl, nekad nevarēs mani uzņemt pie sevis. Nepārvarams šķērslis ir viņas vīra mežonīgā greizsirdība. Ar māti man ari nav ne mazākās saskaņas. Man atliks balstīties vienīgi uz darbu, ja ap mani neradīsies mija ģimene; es gan ļoti gribētu, kaut varētu tādu nodibināt. Labas un laimīgas laulības — ak vail Es jau uz tām vairs neceru, kaut gan neviens cits cilvēks nav vairāk par mani piemērots ģimenes dzīvei...

Pilnīga laime mīlestībā Balzakam vienmēr palika tikai cerība un sapnis. Bez šaubām, Dilecta, ar eņģelisku sirdi apveltīta būtne, pati pilnība, grācijas un laipnības iemiesojums, bija viņam dāvājusi daudz laimīgu stundu un sniegusi vērtīgus padomus. «Bet viņa bija divdesmit divus gadus vecāka par mani,» Balzaks rakstīja Hanska kundzei. «Garīgā ziņā viņa pārsniedza manu ideālu, toties fiziskā puse, kas ari ir ļoti svarīga, novilka nepārejamas robežas. Bezgalīgās kaislas mīlestības alkas, kas mīt manā dvēselē, līdz šim nav atradušas piepildījumu. Man trūka puses no visa . . .» Zilmai Karo, protams, bija daiļa dvēsele, bet draudzība nevar aizstāt mīlestību, «ikdienišķu mīlestību . . . kas sagādā bezgalīgu prieku, kad ik brīdi mājā tu dzirdi mīļotās būtnes soļus, balsi, viņas kleitas švīkoņu, -— to visu man, kaut gan ne pilnīgi, pēdējos desmit gados bija lemts vairākkārt baudīt.» Jā, to Eva Hanska varētu sniegt Balzakam, ja paļautos uz viņu. Bet Eva ir aizdomu pilna, viņa visu ērmīgi pārspīlē un Onorē vietā redz iedomātu vīrieti, ko pastāvīgi rāj, strostē, apsūdz.

Cara, es gribētu, lai Jūs man izskaidrojat, ar ko esmu izpelnījies šādu teikumu — «Jūsu rakstura iedzimtā vieglprātība», ko Jūs savā pēdējā vēstulē man adresējat? Kādā ziņā esmu vieglprātīgs? Vai tāpēc, ka jau divpadsmit gadus bez atelpas pūlos īstenot milzīgu literāru ieceri? Vai tāpēc, ka man jau sešus gadus sirdī ir tikai viena mīlestība? Vai tāpēc, ka jau divpadsmit gadus es strādāju nakti un dienu, lai dzēstu milzīgo parādu, ko māte aiz visnejēdzīgākā aprēķina man uzpli-jusi? Vai tāpēc, ka, par spīti daudzajām mocībām, es neesmu ne noindējies, ne nošāvies, ne noslīcinājies? Vai tāpēc, ka es strādāju nemitīgi un izdaru asprātīgus, kaut gan nesekmīgus mēģinājumus saīsināt savu katorgas darbu? Lūdzu, paskaidrojiet! Vai tāpēc, ka es vairos no sabiedrības, no saskares ar cilvēkiem, lai pilnībā nodotos savai aiz-iiiutībai, darbam un parādu nomaksai? Varbūt tāpēc, ka desmit sējunni v irtā uzrakstu divpadsmit? Varbūt tāpēc, ka tie neiznāk regulāri? Varbūt tāpēc, ka rakstu Jums cītīgi un pastāvīgi, arvien aizsūtot kādu autogrāfu, — varbūt tas ir neticami vieglprātīgi?... Patiesi, esiet bez li.ižām, pasakiet. ..

Rakstura vieglprātība! Nudien, Jūs izturaties tāpat, kā būtu iztu-ic-jies krietns buržuā, kas, ieraudzījis, ka Napoleons griežas pa labi, pa kreisi, uz visām pusēm, lai pārredzētu kaujas lauku, būtu sacījis: «Šis cilvēks nevar nostāvēt uz vietas; ļoti svārstīgs raksturs!»

Dariet man to prieku un aizejiet tur, kur esat nolikusi sava nabaga nmžika portretu; ieskatieties viņa platajā pierē, platajās krūtīs, platajos plecos un sakiet: «Nudien, šis ir vispastāvīgākais, visstabilākais cilvēks, viņš nemaz nav vieglprātīgs!» Tas būs Jums par sodu ...

Šis cilvēks nemaz neesot vieglprātīgs? Varbūt, bet apmierināt šo cilvēku nav viegli. Viņš dzīvo tik plašās iecerēs, ka tās nevar piepildīt nekādas, pat ne pārcilvēciskas pūles. Ko viņš grib? Visu. «Viņš bija enciklopēdiska būtne -— gan aiz sava neprāta, gan pēc dabas,» raksta Goslēns. «Viņš neatzina atsevišķus faktus, viņam katrs fakts saistījās ar citu, un tas savukārt ar tūkstoš citiem . .. Viss, ko viņš rakstīja — artiķeļus, grāmatas, romānus, drāmas, komēdijas, —- bija tikai priekšvārds tam, ko viņš paredzēja uzrakstīt. . .» Tāpēc par Balzaka dzīvi var sacīt to pašu, ko viņš sacīja par katru savu darbu, — tā bija tikai priekšspēle viņa dzīvei. Dārgumu medības viņam bija tikai epizode absolūta meklējumos.

XXVI

ZĀRDI

Dzīve ir paciešama tikai ar noteikumu, ka no tās paliek malā.

Gistavs Flobērs

«Nelielā mājiņā ar savu sapņu sievieti. . .» Balzaka prombūtnes laikā namdari bija uzcēluši nelielo mājiņu, nn Balzaks to liriski aprakstīja savu sapņu sievietei. No Vildavrē augstienes paveras krāšņs skats, pie kājām plešas «dārgā pekle» Parīze, tās dūmakainā atmosfēra notušē slaveno Medona pakalnu aprises. «Tas ir neparasti lieliski, burvīgs kontrasts.» Balzaka īpašuma galā atradās Parīzes— Versaļas dzelzceļa līnijas perons, tā ka par desmit sū viņš desmit minūtēs varēja nokļūt no Zardī pašā Parīzes centrā, turpretī, lai to sasniegtu no Bataija ielas, viņam bija vajadzējis izšķiest vismaz stundu laika un izdot četrdesmit sū. Aiz šā iemesla zemes gabalam vienmēr būs milzīga vērtība. «Šeit es palikšu līdz tam laikam, kamēr tikšu pie bagātības... un šeit arī mierīgi beigšu savu mūžu, bez īpaša trokšņa atsacīdamies no cerībām, no godkārigajiem nodomiem, no visa . ..»

Pie mājas sienas uz melna marmora plāksnes zelta burtiem uzraksts: ZARDĪ. Balzaka iztēlē tas bija kā Marli, kā Versaļa. Viņa draugu nespēcīgajās acīs un arī viņa paša acīs, kad rakstnieks rezignēti ielūkojās dzīves īstenibā, Zardī bija neliela vasarnīcas tipa mājiņa ar zaļiem aizvirtņiem, šaura trīsstāvu celtne, katrā stāvā pa istabai, kurās varēja nokļūt pa ļoti neērtām ārējām kāpnēm, ko dēvēja par parādes uzeju, «mazs, drūms kaktiņš»; zemes gabals, kas drīzāk krita nekā slīdēja lejup uz ceļa pusi, sastāvēja no pakāpju veida terasēm, kuras ikreiz lietus gāzmā naski rāpās cita citai virsū. Šo slīdošo zemju aizturēšanai par lielu naudu uzceltās balstu sieniņas pārsteidza lietpratējus ar savu stūrgalvīgo tieksmi sabrukt. Neviens koks nevarēja iesakņoties tik slīpā augsnē. Bal-zaks prātoja izrakstīt no Venēcijas nepūstoša koka pāļus un baļķus, uz kādiem balstās krāšņās pilis. Saprātīgais būvuzņēmējs atrunāja viņu no šī fantastiskā nodoma. Dārznieki mēnešiem ilgi nopūlējās ar savas prasmes un bruģakmeņu palīdzību noturēt šo mālaino pauguru. Aktieris Frederiks Lemetrs, atbraucis ciemos uz Zardī, pastaigādamies ar Balzaku, visu laiku turēja rokā divus akmeņus, lai paliktu tos atbalstam zem kājām, tiklīdz namatēvs kaut kur apstājās.

Vienīgi nesatraucamajam Balzakam neslīdēja kājas. Viņu atbalstīja ticība. Viņš apgalvoja, ka šis esot labākais zemes gabals pasaulē; savā laikā te audzētas plaši izdaudzinātas vīnogas; kraujā nogāze veicināja saules staru iedarbību. Tāpēc viņš domāja šeit kultivēt eksotiskus augus. Viņš iedēstīs siltumnīcā simttūkstoš ananasu stādu. Ananasus Parīzē tanī laikā pārdeva par divdesmit frankiem, Balzaks pārdos savus par pieciem frankiem tātad gūs piecsimt tūkstošu franku ienākuma. Izdevumi par le-rēkšu rāmjiem un oglēm nepārsniegs simttūkstoš franku. Tīra peļņa gadā — četrsimt tūkstoš franku un «bez kādiem manuskriptiem»! īsta atpūta!

Kopā ar Teofīlu Gotjē viņš Monmartra bulvārī meklēja piemērotas veikala telpas saviem nākamajiem ananasiem. Pār melni nokrāsotajām sienām pārlaidis zelta tiklu un uz izkārtnes ar milzīgiem burtiem būs uzrakstīts: «2ardī ananasi.»

«Balzakam šie simttūkstoš ananasi,» Teofīls Gotjē rakstījis «Laikabiedru portretos», «jau izslēja robaino lapu cekuliņus virs lielajiem, zeltainajiem, rūtainajiem konusiem, zem milzīgajām kristāla velvēm: viņš tos redzēja, tīksminājās par siltumnīcas augsto temperatūru, kārīgi ieplestām nāsīm ieelpoja tropiskās smaržas; un, kad, atgriezies mājās, atbalstījies ar elkoņiem uz palodzes, nolūkojās, kā uz 2ardī kailajām nogāzēm klusu sniga sniegs, viņš tikai ar pūlēm spēja atrauties no savām ilūzijām ...»

Pirmais šajā zemes gabalā uzceltais mājoklis bija zemnieku mājiņa sešdesmit pēdu attālumā no Onorē jaunceltnes. To apdzīvoja grāfiene Gidoboni-Viskonti ar ģimeni. Balzaks tur bija novietojis savas labākās mēbeles un daļu bibliotēkas — saprātīga piesardzība pret iespējamu mantas aprakstīšanu. Viņa paša kotedžā atradās tikai gulta, krēsls un darba galds. Uz kailajām sienām viņš, kā atceras Leons Goslēns, ar ogli bija uzrakstījis: «Šeit — Parosās marmora apšuvums. Šeit — ciedru kokgriezums. Šeit — Ežēna Delakruā griestu gleznojums. Šeit — Obi-sonas gobelēns. Šeit — pulēta marmora kamīns. Šeit — durvis pēc Trianona parauga. Šeit — mozaīkas parkets no visretākajiem tropiskiem kokiem . . .» Uz plaukta bija sarindoti atsevišķos sējumos katra Balzaka sacerējuma rokraksti un korektūras, sākot no pirmuzmetuma līdz ga-Iigajam iespiestajam tekstam. Blakus šiem sējumiem Gotjē ieraudzīja drūma izskata grāmatu melnos vākos. «Paskatieties,» Balzaks sacīja, «tas ir neiespiests darbs, kuram tomēr ir sava vērtiba.» Virsraksts — «Melanholiski rēķini»; tur bija sakopoti vekseļu saraksti ar izpirkšanas termiņiem, dažādu piegādātāju rēķini, parādu uzskaitī-tījumi. Šis krājums atradās līdzās «Draiskajiem stāstiem», «bet nav to turpinājums», kā smiedamies piebilda Balzaks.

Jo viņš vēl arvien smējās «ar herkulisku bezbēdību».

Melanholiskie rēķini drīz būs nomaksāti, viņš rakstīs lugas teātriem. Dramaturģija gan nebija Balzaka īstais aicinājums; viņa ģenialitāte dialogos neizpaudās tik spoži kā aprakstos, raksturu analīzēs vai lielās vēsturiskās gleznās. Taču luga, kas guva panākumus, ienesa simt vai divsimt tūkstošu franku, desmitreiz vairāk nekā romāns; gan Bal-zaks ātri apgūs dramaturga amatu, tāpat kā bija apguvis romānista meistarību. Turklāt lugā ir tik maz teksta, ka to var ātri uzrakstīt. Draugi «izpalīdzīgi» nāks Balzakam talkā, viņš žigli «uzceps» trīs četras lugas, turpinot tanī pašā laikā savu lielo darbu.

Balzakam bija krājumā daudz dramatisku sižetu. Viņš bija tiem veltījis veselu lappusi burtnīcā «Domas un fragmenti». Rakstnieks uzmeta plānus, piemēram: «Orgons», «Tartifa» turpinājums, kura pirmais cēliens bija iecerēts labi; «Ričards Sūkļa Sirds», daudzsološs drāmas plāns no Konsulāta sākuma perioda. Trūkuma vajātam, rakstniekam tomēr vajadzēja iespējami ātri īstenot kādu ieceri, tāpēc viņš nolēma tūlīt uzrakstīt «Vecāko pārdevēju», buržuāzisku traģēdiju, kas norisinājās Marē kvartāla tirgotāju aprindās; Balzaks bija atstāstījis sižetu Evai Han-skai, kurai tas nepatika, un pēc tam Žoržai Sandai, kas bija sajūsmināta; luga dabūja virsrakstu «Ģimenes dzīves skola». Lieliska šķita pirmatnējā iecere: vecākā pārdevēja savaldzina veikala īpašnieku, sašutusi ģimene ir saniknotā. Sākot rakstīt, viss mainījās. Vecākā pārdevēja, ko Balzaks bija paredzējis attēlot līdzīgu Tartifam brunčos, lugā izvērtās par šķīstu meiteni, «maigu darbinieci», kas no visas sirds iemīlas veikalniekā, turklāt autoram ienāca prātā nelaimīgā doma izmantot lugas atrisinājumā atgadījumu, ko viņam kādreiz bija izstāstījis Meternihs: divi šķirti mīlētāji sajūk prātā un viens otru vairs nepazīst! Buržuāziskā komēdija beidzās kā vāja melodrāma; ļoti žēl. īstenojot sākotnējo ieceri, būtu uzdīguši Balzaka teātra pirmie asni.

Rakstnieks bija ataicinājis uz Zardī strādāt pie «Ģimenes dzīves skolas» jaunu, pilnīgi neapdāvinātu literātu Sarlu Lasaijī, par kuru Balzaks loloja kaut kādas ilūzijas. Alevī ir rakstījis par Lasaijī: «Viņam bija milzīgs augums, ko vadīja milzīgs deguns. Uz priekšu — soļos! Deguns aizgāja, muļķis tam sekoja.» Lasaijī pārņēma šausmas, kad viņš atklāja sava darba devēja strādāšanas 11 ; mu. Vienos naktī sulainis livrejā modināja viņu: «Bal ika kungs lūdz jūs celties augšā.» Lasaijī ieveda ēdam-i iabā, kur uz galda bija pasniegta maltīte: kotletes, spināti, ļoti stipra melna kafija. Pēc tam atnāca Balzaks, tērpies mūka sutanā, un aizveda viņu citā istabā. «Rak-: liet... «Ģimenes dzīves skola».» Pēc tam Balzaks diktēja līdz septiņiem no rīta lugas ainu uzmetumus. Tāda bija d/ive Žardī. Tāpat kā Sando un Boržē, arī Lasaijī izbailēs .1 izmuka. Vienkārši mirstīgie nevar dzīvot kopā ar pārcilvēku.

Par īstu līdzstrādnieku kļuva asprātīgais Lorānžans, kas bija deviņus gadus jaunāks nekā Balzaks un patiesībā saucās Žans Lorāns. Garš, kalsns, sagumis, paklibs, viņš gāja palēkdamies un balstīdamies uz spieķa. «Viņa pelēkās acis meta liesmas» un mute sarkasmus. Viņš bija zīmētājs un rakstnieks, bet zīmēja maz un nerakstīja nemaz. Gavarnī sacīja: «Balzaks viņu tur pie sevis tāpēc, lai pie izdevības varētu pateikt: «Man mājās ir neauglīgs vīģes koks».» Balzaks Lorānžanu «turēja» lielāko tiesu tāpēc, ka šis bohēmietis viņu izklaidēja un bija uzticīgs. Kopā ar Leonu Goslēnu Lorānžans bija ietilpis līksmajā barā, kas bija dzīrojis Kasīnī ielā un ar ko Balzaks piemirsa savas hercogienes, lai «pļēgurodams gūtu prieku un labumu». Lorānžans izturējās ļoti familiāri, uzrunāja Balzaku ar «tu», sauca viņu par «dārgumiņu» un «mīļumiņu» un savas vēstules nobeidza ar vārdiem: «Piekļaujos pie Tavām tuklajām krūtīm.» Vecajai Balzaka kundzei nemaz nepatika, ka Lorānžans viņu sauca «mans bērns». Viņa pukojās: «Tas garais slīmests pat pāvestu uzrunātu «mans bērns».» Šis dzēlīgais fantasts tomēr bija pats padevības iemiesojums. Viņš paklusām maksāja Balzaka sīkos parādus Fraskati spēļu namā, atvairīja no rakstnieka nevēlamus apmeklētājus. Viņš uzņēmās starpnieka lomu, piedāvādams uzvešanai «Laulības dzīves skolu» Comédie-Française, bet, tā kā tur par administratoru bija kļuvis Bilozs, tad Balzaks no šī ienaidnieka nekā laba nevarēja gaidīt. Tad luga tika piedāvāta «Renesanses» teātrim un pēc garām pārrunām noraidīta. Zināma vērtība lugai tomēr bija. Zerārs de Nervals jūsmoja, ka šajā buržuāziskajā traģēdijā atdzimis Atridu negantais ienaids. Balzaks nolasīja «Laulības dzīves skolu» rakstniekiem (Stendalam, Gotjē), sūtņiem un augstāko aprindu ļaudīm vispirms pie Kutirjē de Senklēra kundzes, pēc tam pie marķīza de Kistīna. Rakstnieks nezaudēja drosmi un nemaz nebrīnījās, ka viņa pirmie soļi dramaturģijā, izrādās, bija tikpat grūti kā romānista karjerā.

Žardī Balzaks pabeidza Zenēvā iesākto «Antikvitāšu muzeju». Darbības vieta, tāpat kā «Vecmeitā», bija Alan-sona. Centrālā figūra Kormona jaunkundzes vietā bija d'Egriņona jaunkundze; Balzakam patika simetrijas un kontrasta maisījums. Šajā romānā, aizvezdams pie veca tiesneša, puķu mīlētāja, vīriešu uzvalkā ģērbto Diānu de Mofrinjēzu ar pātadziņu rokā, autors izmantoja atmiņas par Karolīnu Marbutī, ko Turinā bija aizvedis uz advokāta Luidži Kollas siltumnīcu. Lielais mizanscēnu meistars labi pārzināja savā butaforiju noliktavā savāktās mantas un vajadzīgajā mirklī zem putekļu kārtas sameklēja noderīgo piederumu un tēlu.

Lieliskie autora priekšvārdi norāda uz romāna tematu: visas provinces slavenības tiecas uz Parīzi.

«Antikvitāšu muzejs» ir vēstījums par trūcīgiem dižciltīgiem jaunekļiem, kas ierodas Parīzē un tur aiziet bojā, dažs aizraujoties ar azartspēlēm, dažs aiz tieksmes spīdēt, dažu nogremdē lielpilsētas uzdzīve, dažu pazudina mēģinājums palielināt savu īpašumu, dažu — laimīga vai nelaimīga mīlestība. Grāfs d'Egriņons ir pretstats de Rastinjakam, kas arī nācis no provinces, bet ir veikls un drosmīgs un gūst panākumus tur, kur d'Egriņons cieš neveiksmi.

Šedevri tagad radās cits pēc cita; tūlīt pat Balzaks sāka rakstīt «Zaudēto ilūziju» otro daļu «Provinces slavenība Parīzē». Šajā romānā autors iekausēja atmiņas par savas literārās gaitas sākumiem, par skarbiem un trūcīgiem žurnālistiem, par paša dziņu apžilbināt visus, par pērkamās preses žultaino ļaunumu. Lisjena de Ribamprē sonetus Balzaks lūdza uzrakstīt saviem draugiem — Del-fīnei de Žirardēnai, Gotjē, Lasaijī. («Es te saskatu,» saka Alēns, «zināma veida profesionālu nicinājumu.») Lisjena pārāk lielā greznība (dārgakmeņiem rotāti spieķi, briljanta pogas, izsmalcinātas maltītes) atgādina paša Balzaka dzīves veidu ap 1835. gadu un noved pie tādas pašas katastrofas. Taču atgādināsim vēl lieku reizi, ka labs romāns nekad nav autobiogrāfija. «Zaudētās ilūzijas» ir «nežēlīgās kristības», kas sagaida katru provincieti, kurš ierodas iekarot Parīzi. Protams, rakstīdams romānu, Balzaks h domājis par Lepuatvēnu, par Resonu, par Sando; protams, viņš ir atcerējies Lavokā, Randiēlu, Verdē, attēlodams grāmatizdevējus, kuriem Lisjens piedāvā savus sacerējumus. Radīdams Lisjena de Ribamprē tēlu, autors tanī iezīmējis šo to no Zila Sando (kas viņam noderējis par paraugu arī Lusto tēlam), šo to no kāda Zilmas Karo pio-ležēta jaunekļa Emīla Ševalē, kā arī no grenoblieša Šo-dz.ega, «kas ieradās Parīzē un, paļaudamies uz savu lielo talantu un skaistumu», kā rakstījis Antuāns Adāns, «neprātīgi trauksmaini metās augstāko aprindu dzīves mutulī, iemīlējās marķīzēs, līdz kādā dienā attapās, ka ir palicis bez sū kabatā un stāv uz pašnāvības sliekšņa». Tātad dzīvu modeļu netrūka.

Romāna manuskriptos var uziet dažas labas pēdas, kas vēlāk sajauktas. Fino avīze sākumā figurēja ar īstenībā iznākošā «Courrier de Théâtres» nosaukumu. Andošā Fino ir daudz iezīmju no doktora Verona, Amedeja Pičo, Viktora Boēna, taču Balzaks vairījās romāna tēlā atveidot portretisku līdzību ar šiem cilvēkiem. Blondē, Lusto, Na-tāns, Ribamprē ir autora radītas būtnes, dzīvākas par dzīvajiem. Sadraudzības diženais rakstnieks d'Artezs bija līdzīgs sensimonistam Bišē. Ari šeit Balzaks bija sakausējis vairāku reālu cilvēku rakstura īpašības vienā tēlā un visvairāk tanī ielicis labāko no tā, kas bija viņā pašā. Priekšvārdos «Antikvitāšu muzejam» šajā sakarībā Balzaks rakstīja:

Šo vērojumu brīnumlabi izpauž kāds itāliešu sakāmvārds: Tā ir cita kaķa aste (Questa coda non è di questo gatto). Literatūrā tiek izmantots tas pats paņēmiens, kas glezniecībā: lai radītu daiļu figūru, rokas atveido no viena modeļa, kājas no otra, krūtis no cita un plecus vēl no cita. Gleznotāja uzdevums ir iedvest dzīvību šiem izvēlētajiem locekļiem, padarīt attēlojumu ticamu. Ja viņš būtu nokopējis reālu figūru, jūs nepatikā novērstos ...

«Zaudētās ilūzijas» varbūt ir vislabākais Balzaka romāns. Sižets bija viņam ļoti tuvs. Lusto vadāja Lisjenu de Ribamprē pie grāmatizdevējiem tāpat, kā Latušs bija ievedis Balzaku izdevniecību pasaulē. Lisjena svārstīšanās starp Sadraudzību un zemisko žurnālistisku atspoguļoja paša Balzaka svārstīšanos, nenoteikti cerot samierināt republikāņus ar leģitīmistiem (Mišels Kretjens un Daniels d'Artezs) cīņai pret buržuāzisko individuālismu. Korālijas mīlestība uz Lisjenu, viņas nāve, aina, kurā nelaiķes mīļākais, sēdēdams blakus līķim, raksta jautru dziesmiņu, lai dabūtu naudu apbedīšanai, ir dziļi poētiskas.

Balzaka smadzenēs jau brieda citi romāni: «Ciema kirē», «Kam zeme, tam karš», «Ievas meita», «Beatrise». Katra no šīm grāmatām izraisīja (un vēl joprojām izraisa) lasītāju apbrīnu, pārsteigumu un sajūsmu. Šis cilvēks zināja visu. Viņš smalki izprata sacensību par bagātas līgavas roku Alansonā, Limožas aizkulises, kurtizāņu, žurnālistu un grāmattirgotāju vidi, sieviešu aizraušanās un sirdsapziņas pārmetumus. Viņš sastapās ar Parīzes sabiedrības slavenībām un vairs pavisam noteikti neatšķīra tās no saviem personāžiem. Kas tas ir — Delakruā vai Brido? Dipjjtrēns vai Deplēns? Žorža Sanda vai Kamilla Mopēna? Gistavs Planšs vai Klods Vinjons? Nabas saite, kas vienoja dzīvo cilvēku pasauli ar rakstnieka daiļradi, nekad netika pārgriezta. Balzaks bija kļuvis pilnīgs noteicējs pār būtnēm, kas mita viņa smadzenēs, viņam atlika tikai izvēlēties savu radījumu vidū personāžus jaunam sacerējumam. Viņu pagātne veidoja viņu nākotni.

Balzakam šķita gluži dabiski un nepieciešami, ka šo izvēli noteica gan paša intereses, gan arī avīžu prasības vai vajadzība papildināt kādu sējumu. Viņš sašuta par to, kas viņam likās īsta Tartifa liekulība, kad tāds rakstnieks kā Astolfs de Kistīns, kam mantotā bagātība atļāva nicināt bagātību, ko viņš varētu iekarot ar spalvu, cildināja Ruso nabadzību un lepnumu, nopeļot «naudas alcē-jus, kas tirgojas ar savu talantu»! Kā tad tā, Balzaks atbildēja, Ruso savā «Grēksūdzē» taču atstāsta plaši un gari pārrunas, kuras viņam sagādāja sešsimt franku mūža rentes, bet Ruso, tāpat kā Mol jērs un Bualo, pieņēma no karaļa naudas balvas.

1837. gadā rakstniekam, ja viņš grib izbēgt no nabadzības, ir jāņem vērā untumainie lasītāju gaumes likumi un grāmattirgotāju prasības. Kāda avīze vai žurnāls pieprasa, lai sacerējuma teksts «nav ne pārāk garš, ne pārāk īss . . .». Autors pameklējas savā noliktavā un saka: «Man ir «Nisenžēna bankas nams».» Gadās, ka «Nisenžēna bankas nams», kas piedienētu kā pēc garuma un platuma, tā arī pēc cenas, runā par pārāk kutelīgiem jautājumiem, un tas neatbilst avīzes politiskajai līnijai. Autors atkal ielūkojas savā noliktavā un piedāvā «Izcilo sievieti», «Tor-piļu». «Jūs, kas smejaties par šādu stāvokli, — vai jūs domājāt, ka māksla no tā cieš? Māksla var pielāgoties visam, iemājot visur, iespiesties katrā kaktiņā, katrā aizkrāsnē, velves izliekumā, tā var spīdēt katrā lietā, vienalga, kādu veidu tai piešķir . . .» Gadījums ir labs meistars; Leonardo da Vinči un Mikelandželo to ir simtreiz pierādījuši. Kaila siena bija cēlonis «Svētā vakarēdiena» radīšanai, bezveidīgs marmora bluķis — «Važās ieslēgtā verga» izciršanai.

Pašreizējā grāmatu izdevniecības stāvokli autoram jāiesāk vairāki darbi vienā laikā aiz bažām, ka neizdosies iespiest nevienu. Viņa galvā ir vesela darbnīca. Vienā kaktā jūs redzat grupu «Zaudētās ilūzijas» ... Nežēlojieties, ja tās dalībnieki, paspēruši kāju uz priekšu, paliek stāvot kā Parīzes namu akmens sienu balsti; tas ir tāpēc, ka izdevējs vēlējās tikai vienu sējumu, nevis divus. Gan jau savā laikā iznāks arī otrais. «Torpija» ilgi nenāk klajā, tāpēc ka avīzes baidās no romāna par prostitūtas mīlestību. Tāpēc darbnīcā dažas gleznas pagrieztas pret sienu. Māksliniekam, kas nesaņem līdzekļus nedz no valsts budžeta, nedz pensiju no karaļa kases un nav mantojis muižu (dūriens Kistinam), ir jādzīvo no savas daiļrades. Nav svarīgi, ka darba procesā statuetes viņa pirkstos mazliet pārvēršas. «Izcilajā sievietē», pie kuras Balzaks strādā kopš atgriešanās no Itālijas, ir daudz ierēdņu un maz izcilu sieviešu. Tas ir tāpēc, ka ierēdņi jau bija gatavi, izveidoti, nobeigti, turpretī izcilo sievieti vēl vajadzēja veidot. «La Presse» jau gaida šo romānu; «Figaro» ir izmaksājis divdesmit tūkstošu franku avansa par «Sezāru Biroto»; vēl vajadzīgi stāsti un noveles «Filozofisko skiču» papildināšanai. Visi šie darbi jāveic vienlaicīgi, un mākslinieks skraida no molberta uz molbertu. Lai nu ko sacīja Balzaks, māksla reizēm tomēr cieta no kalpības feļetonam. Dienas laikrakstu abonētāji uzstājās cenzoru lomā par iespiestajiem daiļdarbiem, jo «avīzi nomet, kur pagadās, un tā var nonākt sieviešu, pat bērnu rokās». «La Presse» lasītāji sūdzas, ka «Izcilā sieviete» («Ierēdņi») esot pārāk nopietns darbs. «Le Siècle» abonētāji tīko noplicināt «Beatrisi». Šie brīvdomīgie puritāņi baidās no vārdiem «krūtis» un «sald-kaisle»! «Tā ir ākstība un stulbums!» Balzaks rakstīja Hanska kundzei.

Savus strādāšanas paņēmienus Balzaks tomēr nemaina.

Prātā viņam vienmēr ir milzums sižetu, kas formulēti pāris vārdos: «Cilvēciska mīlestība, kas noved pie dievišķīgas mīlestības» (neuzrakstītā romāna «Māsa Marija no eņģeļiem» sižets). «Krietns sirmgalvis, kas, izputinājies savu meitu labā, mirst viens kā suns» (tas kļuva «Gorio tēvs»). «Politiskās dzīves skicēm»: ministrs, kas upurē savu meitu, znotu un draugus kādai politiskai kombinācijai (romāns nekad netika uzrakstīts). Reizēm Balzaks izmanto atkārtoti to pašu sižetu, tikai ar citādu nobeigumu. «Beatrisē» attēlota grāfiene d'Agū, kas pamet vīru, mazo meitiņu un spožo stāvokli sabiedrībā mūziķa Ferenca Lista dēļ; romānā «Ievas meita» Marija de Vandenesa tiek pakļauta tam pašam kārdinājumam, taču vīra diplomātiskā veiklība viņu laikā izglābj.

Simt romānu sižetu ņudz viņa domās kā igvātā foreles, un, kad vajadzīgs, viņš vienu satver. Dažreiz tas tūlīt neizdodas. «Sezārs Biroto» ilgi vairījās. Ja kāda grāmata «negrib padoties», viņš to atmet atpakaļ igvātā. Un ķeras pie kaut kā cita. Kālab iespītēties? Viņa pasaule ir bagāta. Dažreiz viņš kādu sižetu atsāk citādā veidā. Aplūkosim romānu «Beatrise». Tā ieceres graudiņu iesēja 2orža Sanda, aprakstīdama Balzakam mīlas pāri Lists — Marija d'Agū. Rakstnieks tūlīt pat nodomāja radīt romānu «Mīlestības katordznieki» (vai «Mīlestības spaidi». Taču tēmu vajadzēs transponēt, lai nodrošinātu daiļrades brīvību. Lomas ir precizētas: mīlētāju pāris un Sanda, ģeniāla sieviete, kas notikumu vēro un atstāsta. Kā sadalīt lomas? Kur situēt darbību?

Balzaks uzraksta divus uzmetumus. Pirmajā par darbības vietu autors izvēlas Parīzi un romānu iesāk ar leģi-tīmistu aprindu aprakstu pēc 1830. gada. Baronese Emma de Reco, jauna, augstdzimusi dāma, «trausla, iznesīga sieviete garenu seju un smailu zodu . .. gaiši zilām, bieži vien tumši aizēnotām acīm, graciozi izliektu deguntiņu ar sakniebtām nāsīm, lepnas princeses stāju, kas viņai piestāvēja» (tas bija Marijas d'Agū portrets), iemīlas rakstniekā Natānā (viena no Balzaka iecienītajām marionetēm, Ras-tinjaka, Blondē un Maksima de Traija draugs) un gatavojas aizbēgt kopā ar viņu. Te fragments beidzas (tas vēlāk noderēs romānam «Ievas meita»). Balzaks ir atradis interesantāku iesākumu. Mīlētāju pārim viņu stādīs priekšā (tāpat kā tas notiek dzīvē) iedomāta Sanda, kas, būdama ģeniāla sieviete, labāk par jebkuru citu izstāstīs par šī plaši pazīstamā mīlas sakara sākumu.

Balzaks tikai nedrīkst aprakstīt Noānu, vispār ne Bērī. Ar to viņš atklātu Zoržu Sandu, kas tāpēc pati negribēja uzrakstīt šo romānu, lai nesaķildotos ar Listu. Tad Balzaks atceras ceļojumu uz Gerandu, kurp viņš 1830. gadā bija devies kopā ar de Bernī kundzi. Kāpēc neuzdāvināt iedomātajai Sandai māju Bretaņas piekrastē? Tā rodas Breta-ņas Noāna, de Tušu muiža. Sanda sauksies par Kamillu Mopēnu: te, šķiet, slēpta zināma ironija, jo Teofīls Gotjē sava romāna «De Mopēna jaunkundze» galvenajai varonei piešķīris jutekliskas tieksmes, kādas piedēvē Sandai, un Kamilla ir viens no trim vienīgajiem divdzimumu vārdiem. Beidzot, Mopēna atgādina Dipēnu, Auroras Didevā-nas meitas vārdu. ļKamilla Mopēna valkā vīriešu uzvalku, mīl ilgas izjādes, dāvina mūziku. Viņa, līdzīgi Zoržai, bērnību un pusaudzes gadus pavadījusi brīvi kā mazs mežo-nēns; viņai ir Žoržas nelielais augums, tumšā sejas krāsa, melnie mati, brīžiem muļķīgais paskats, toties kaisla satraukuma mirkļos dievišķīgs skatiens. Kopumā Kamillas Mopēnas tēls ir tik valdzinošs, ka Sanda nevar dusmoties. Viņai līdzās Balzaks novieto mīļāko, slavenu kritiķi Klodu Vinjonu. Tā prototips ir Gistavs Planšs, taču Klods Vin-jons stāv tam tālu pāri. Cik brīnišķīgs ir rakstnieka amats! Kā lai pārmērīgi uztraucas par to, kas notiek ikdienas dzīvē, kad iztēlotā romānā visu var nolikt tā, kā vajadzīgs?

Senatnīgā nocietinātā pilsēta Geranda modina iztēlē feodālo pasauli. Balzaks tur nometinās seno di Genika dzimtu. Barons parādās, bruņojies ar fizionomiju pēc La-vatera sistēmas. Šis personāžs liekas drīzāk izdomāts nekā novērots. «Viņš ir Bretaņas provinces muižniecības iemiesojums.» Baronese ir īriete, viņas tēlā daudz kas aizgūts no grāfienes Gidoboni-Viskonti. De Genika kundze (vēl daiļa četrdesmit divu gadu vecumā) ir vecāka nekā con-tessa, kas dzimusi 1804. gadā, taču abas zaigo «augusta bagātīgo krāsu spožumā»; abas ir gaišmates, ar baltu ādas krāsu, tirkīzzilām acīm, un abas sauc par Fa-niju.. «Beatrisē», tāpat kā romānā «Lilija ielejā», var visā pilnībā pārskatīt romānista alķīmiju. Balzaks bagātina īstenības notikumu (ko Žorža Sanda viņam bija izstāstījusi) ar neskaitāmām detaļām. Visu izgudrot nozīmētu velti izšķiet spēkus, turklāt varētu iznākt nepatiesi. Taču uzdevums nav arī romānā pārnest kailu īstenību; to vajag organizēt, dažu vietu vairāk izgaismot, citā vairāk sabiezināt ēnas, pacelt raksturus līdz tipu augstumam un, beidzot, atsevišķu gadījumu saistīt ar visu gleznu, parādot, kā modernā pasaule sagrauj Gerandas patriarhālo pasaulīti. Var gadīties, ka dažā darba stadijā īstenība nesniedz māksliniekam vajadzīgo modeli. Tad Balz.aks noliek iesākto audeklu pie malas līdz tam brīdim, kad iedvesma vai nejauša sastapšanās palīdzēs viņam to nobeigt. «Beatrise» gaidīs atrisinājumu piecus gadus, pa šiem pieciem gadiem Marija d'Agū un viņas dubultniece kļūs vecākas. Un tad mēs redzēsim, ka cita sieviete kļūs Beatrises prototips, un Kalists de Geniks, vientiesīgs bretonis, kas šīs netiklās mīļākās dēļ, pamet savu jauno sieviņu, tiks «izdziedināts no ilūzijām» un, dievbijīgi sazvēroties viņa sievasmātei (hercogienei de Granljē), kādam saprātīgam kirē un dēkainim Maksimam de Traijam, atvests atpakaļ pie ģimenes pavarda. Balzaka trupā ir aktieri visiem ampluā.

Kaut gan «nest galvā veselu pasauli» bija liela laime, reizēm diemžēl tomēr vajadzēja nokāpt atpakaļ uz Zārdi mālainajām takām, un te nu Balzaku gaidīja posts. Izdevumi par šīs mājas pirkšanu un iekārtošanu 1839. gadā sasniedza jau piecdesmit tūkstošu franku. Balzaks ir parādā ne tikai visiem draugiem, bet arī Šaijo durvju sardzei, dārzniekam Bruetam (kas bija atvests no Vilparizī) un pat Vildavrē lauku sargam. Sī sīkā amatpersona pārsteidzīgi bija aizdevusi Balzakam sešsimt franku, un Goslēns, apciemodams rakstnieku, atrod viņu «paslēpušos dārzā kā vajātu zaķi, kas neuzdrošinās pastaigāties pa mežiem» aiz bailēm no sastapšanās ar lauku sargu! Tas figurē «neatliekamo» parādu sarakstā, kura beigās Balzaks naivi piebildis: «Aizmirsu, cik kuram, kopsummā četrtūkstoš franku.» Tālāk seko «mierīgie» parādi, no kuriem desmittūkstoš franku grāfienei Gidoboni-Viskonti. Šim smalkjūtīgajam aizdevumam Balzaka grāmatvedībā pievienota piezīme: «Atmaksājams pirms gada beigām, bez procentiem». Daiļajai anglietei viņš uzdāvināja iesietas romāna «Beatrise» korektūras, un pašā grāmatā ir iespiests veltījums — «Sarai», kas modināja Hanska kundzē greizsirdīgas bažas.

Par spīti visam, Balzaks cerēja un pat bija pārliecināts, i i nokārtos visus parādus, rakstīdams teātrim. 1839. gadā u-cerējis pēc savu romānu motīviem lugu «Votrēns», viņš |. ndroši lūdza, lai Portsenmartēna teātra direktors Arels pieņem šo vēl neuzrakstīto drāmu. Kā par brīnumu, Arels piekrita, jo viņam bija ļoti vajadzīga jauna luga, un ilūzijas viņš loloja gandrīz tāpat kā Balzaks. «Riska te nekāda nav,» Arels prātoja, «jo personāžu publika pazīst pēc romāna «Gorio tēvs», turklāt to tēlos Frederiks Lemetrs, tātad par panākumiem nav jāšaubās.»

Godīgais un draudzīgi noskaņotais aculiecinieks Teo-fīls Gotjē ir aprakstījis, pēc kādām neticamām metodēm rīkojies Balzaks kā dramaturgs. Savus romānus viņš pārstrādāja desmit reižu, bet lugas neizstrādāja nemaz. Dienu pirms tam, kad vajadzēja notikt «Votrēna» lasījumam Portsenmartēna teātrī, Balzaks ataicināja Gotjē, Beluā, Ur-liaku un Lorānžanu pie drēbnieka Bijsona Rišeljē ielā 104. Balzakam tur bija apmešanās vieta — koķeti, gaumīgi iekārtots, ar audumu iztapsēts mansards, zili balti rakstainu paklāju uz grīdas. Gotjē šo ainu apraksta šādi:

— Tā, beidzot arī Teo ieradies! — iesaucās Balzaks, mūs ieraudzījis. — Slaisti, kavētāji, tropu sliņķi, pasteidzieties! Jums vajadzēja būt šeit jau pirms stundas... Rit es lasīšu Arelam lielu piecu cēlienu drāmu.

— Un jūs vēlaties dzirdēt mūsu domas, — mēs atsaucāmies, ērtāk atlaizdamies zviļņos, kā jau cilvēki, kas gatavojas noklausīties garu lasījumu.

No mūsu pozām uzminējis mūsu domas, Balzaks pavisam vientiesīgi pateica:

— Drāma vēl nav uzrakstīta.

— Velns parāvis! — es iesaucos. — Tad jau lasījums būs jāatliek uz kādiem pusotriem mēnešiem.

— Nē, mēs sadiegsim dramoramu, lai tiktu pie naudiņas. Man tieši ir pienācis termiņš palielam vekselim.

— Lidz rītam taču nav iespējams uzrakstīt lugu. To pat nepagūtu pārrakstīt.

— Es to visu esmu izkārtojis tā: jūs uzrakstīsiet pirmo cēlienu, Urliaks otro, Lorānžans trešo, de Beluā ceturto, es piekto, un rīt pusdienas laikā es lugu nolasīšu, kā bija norunāts. Vienā cēlienā nav vairāk par četrsimt piecsimt rindām; piecsimt rindu dialoga var mierīgi uzrakstīt vienā diennaktī.

— Atstāstiet sižetu, uzmetiet plānu, iezīmējiet dažos vārdos personāžus, un es ķeršos pie darba, — es teicu, ne pa jokam nobijies.

— Ak tā! — Balzaks augstprātīgi, pārmetoši, pi'ms lepna nicinājuma izmeta. — Ja man būs jums jāstāsta sižets, tad jau mēs nekad netiksim galā ...

No visiem uzaicinātajiem vienīgi neaizstājamais Lorān-žans palīdzēja Balzakam, varbūt pat veica vairāk nekā viņš. Luga nākamajā dienā, protams, netika nolasīta. 1840. gada janvārī, kad «Votrēnu» iesniedza cenzūrā, tā sākumā lugu noraidīja aiz morāliem iemesliem: galvenajam varonim bija pārāk liela līdzība ar Robēru Makēru, zobgalīgo un triumfējošo zagli; beigās Votrēns palika nesodīts. Pēc dažiem sīkiem labojumiem autors dabūja atļauju lugas uzvešanai. Pirmizrāde notika 14. martā ļoti naidīgā atmosfērā. Baidīdamies no žurnālistiem (kas bija noskaitušies par «Zaudētajās ilūzijās» sniegto nesaudzīgo viņu paradumu atainojumu), Balzaks viņus bija izsēdinājis pamīšus ar maksājošiem skatītājiem. Taču pretinieku, izrādījās, bija vairākums. Trīs pirmos cēlienus uzņēma vēsi. Ceturtajā cēlienā, kad uz skatuves uznāca Frederiks Lemetrs meksikāņu ģenerāļa uniformā, ar matu' cekulu uz galvas kā Luijam Filipam, zālē sacēlās protestu vētra. Orleānas hercogs demonstratīvi atstāja savu ložu, atgriezās pilī un uzmodināja karali, lai viņam pateiktu: «Tēvs, jūsu karikatūru rāda pilnā skatītāju zālē. Vai jūs to pacietīsiet?» Nākamajā dienā luga tika aizliegta. Nabaga Balzaks palika tāpat kā Perete pie apgāztā piena trauka. Sī fabula viņu vajāja pastāvīgi.

«Votrēna» izgāšanās bija smags sitiens visai «debešķīgajai ģimenei». Sirvils, kam trūkst naudas, lai raktu kanālus un būvētu dzelzceļus, galīgi zaudē galvu, kļūst arvien ātrsirdīgāks un niknāks. Viņš ir «griezīgs kā nazis un nikns kā lauva», Mātes kundze raksta savā gleznainajā valodā. Sieva Lora, kad Sirvils viņu apvaino, mierinās, sacīdama meitām, ka tas ir «tiltu garastāvoklis». Pēc asajiem uzbrukumiem Sirvilu moka pašpārmetumi un gribētos lūgt piedošanu, bet viņš ir lepns, un Lora ir ļoti jūtīga, «tāpēc ledus nekūst». Nabaga Lora! Viņai nav vairs divdesmit gadu, viņa noveco, skaistums novīst; sirdi kremt skumjas par aizgājušo jaunību, par garām palaistajām izdevībām. Par laimi, Loras meita Sofija ir mīļa un maiga. Arī viņa atkārto: «Vainīgs ir tilts!» Patiesi, inženieris Sirvils ir pelnījis līdzjūtību. Viņš strādā dienu un nakti un tomēr pastāvīgi ir tuvu izputēšanai; viņš ir Mātes kundzes znots un Onorē svainis — tā nav viegla pozīcija. Lora to apzinās; viņa atzīst, ka viņas krietnajam vīram «nav izcilu spēju, bet sirds ir kvēlāka» nekā jebkuram citam. Pēc kārtējā ķīviņa

I .ora saka savai kalponei: «Jūs redzat, cik salda ir laimīga laulības dzīve!» Viņa atsakās no ballēm, viesībām, izrādēm un sāk raizēties par meitu izprecināšanu. īsi sakot, viņa pamazām kļūst tāda pati, kāda savā laikā Vilparizī bija viņas māte.

Onorē viņām abām sagādā rūgtas raizes. Pēc «Vot-rēna» aizliegšanas Lora aizdod viņam sešdesmit franku no tiem nožēlojamiem piecsimt frankiem, kurus viņa ik mēnesi saņem no vīra saimniecības vajadzībām. Ja Sirvils to dabūtu zināt, kāda atkal būtu greizsirdības scēna! Un, kad pēc neveiksmes teātrī Balzaks saslimst, Lora varonīgi uzņem viņu savā mājā, kur viņš tiek ļoti rūpīgi kopts, taču diezgan bieži viņam jādzird: «Es jau tev teicu!» Mātes kundze raksta: «Tu īsti neizproti, kādu triecienu man sagādāja «Votrēns» (par naudu nemaz nerunājot). Tas ir reputācijas jautājums. Onorē ir pazudis cilvēks, ja ar nākamo lugu spoži neizceļas.» Var domāt, ka tas notiek Baijē 1820. gadā. Pasaules izcilākā rakstnieka māte sūro- * jas par dēlu tāpat kā tolaik, kad viņš rakstīja «Biraga mantinieci» vai «Ardennu vikāru».

XXVII

ARJEUGARDA KAUJAS

Viena no augsti attīstīta prāta cilvēka nelaimēm ir tā, ka viņš gribot negribot saprot visu, netikumus tikpat labi kā tikumus.

Balzaks

Izcils rakstnieks, kas cieš no tā, ka viņam nav morālā un sociālā prestiža, uz kuru būtu tiesības, gluži dabiski reizēm sapņo par Voltēra apoteozi. 1839. gadā Balzakam šķita, ka viņš atradis savu «Kalasa lietu»*. Izglābjot nevainīgu cilvēku, var iemantot tikpat lielu slavu, kā radot bandīta tēlu. Peitela lieta saistīja Balzaka uzmanību tāpēc, ka rakstnieks pazina apsūdzēto. Viņš bija saticies ar Pei-telu Parīzē 1831. un 1932. gadā, kad šis ļoti jaunais cilvēks bija dabūjis paju žurnālā «Zaglis» un sniedza tanī teātru kritikas. Peitels bija licies Balzakam godkārīgs,

straujš, dedzīgs, bet labsirdīgs. Aizbraucis no Parīzes, Pei-tels bija strādājis pie kāda notāra Lionā, pēc tam Makonā un beidzot pats atvēris notariātu Belē. 1838. gada 7. maijā viņš bija apprecējies ar kreolieti Felisiju Alkasaru, «nenoliedzami pievilcīgu sievieti», kā rakstījis P. A. Pero grāmatā «Peitela lieta». «Viņai bija Antiļu salu iezemiešu ādas krāsa; kaislīga satraukuma mirkļos vaigi šīm sievietēm pietvīkst, taču sejā neizzūd trauslam radījumam raksturīgais bālums. Felisija bija untumaina un mainīga.» Pat viņas ģimene viņu uzskatīja par «mazu, melīgu un diezgan bīstamu radījumu».

1838. gadā, naktī no 1. uz 2. novembri, Belē ārstu Mar-telu negaidīti uzmodināja Peitels; viņš bija atvedis no Ma-konas savu jauno smagi ievainoto sievu un lūdza, lai ārsts sniedz viņai palīdzību. Peitels paskaidroja, ka viņa kalpotājs Luijs Rejs šāvis ar pistoli uz faetonu; redzēdams, ka sieva ievainota, vīrs meties pakaļ slepkavam. Notāram, kā vienmēr ceļojumos, bijis līdzi kalnraču veseris, un ar to viņš sitis Luijam Rejam: «Nezinu, cik reižu biju iebelzis viņam pa galvu, kad viņš sabruka man pie kājām.»

Žandarmērija un tiesu iestādes neticēja Peitela paskaidrojumiem. Belē sabiedriskā doma bija noskaņota ļoti naidīgi pret nesen tur apmetušos svešo notāru. Tiesas izmeklēšanu ietekmēja politisks ienaids. Apsūdzība radīja izdomātu Peitelu, liekulīgu svētuli, kas Parīzē dzīvojis netikli, izputinājis savu īpašumu un pēc tam apprecējis bagātu neglīteni (tā nebija taisnība), lai iegūtu līdzekļus notāra kantora nopirkšanai. Balzaks un Gavarnī, kas bija pazinuši Peitelu, nevarēja ticēt, ka viņš bijis tāds briesmonis, par kādu viņu iztēloja prokuratūra. Kad Burkas zvērināto tiesa notāram bija piespriedusi nāves sodu, abi draugi aizbrauca apmeklēt notiesāto, un Balzaks, apņēmies viņu aizstāvēt, uzrakstīja garu «Vēstuli par Belē notāra Peitela tiesas prāvu».

Rakstnieks centās uzzīmēt patiesāku portretu: «Peitels ir saņēmis izglītību, kādu godīgas ģimenes mēdz dot saviem bērniem; vecāki viņam atstāja simttūkstoš ekiju; būdams notārs, viņš pieder pie tās buržuāzijas, kas tagad gandrīz pilnīgi valda Francijā; jaunībā viņš ir nodarbojies ar literatūru, strādājis Parīzes presē; vai viņu aizstāvēt nav mūsu pienākums? . ..» Būdams ļoti kompetents imidiskos jautājumos, Balzaks norādīja arī, ka Peitelam nebija ne mazākās vajadzības pēc Felisijas pūra naudas, lai samaksātu par notāra kantori, ka viņa ģimenes īpašumi Makonā ir neskarti un, beidzot, ka Lamartīns, lielais La-martīns atsūtījis «vienprātīgu secinājumu par Peitela tīro pagātni un nevainojamo dzīvi».

Visi pūliņi palika veltīgi un varbūt tikai kaitināja tiesnešus. Luijs Filips nebija aizmirsis, ka Peitels, strādādams žurnālistikā, bija iejaucies politikā un savā laikā publicējis ar pseidonīmu «Luijs Benuā, dārznieks» rakstu «Bumbiera fizioloģija»*, kurā ļoti necienīgi izteicās par karaļa fizi-onomiju, turklāt to visu bija ilustrējis Anrī Monjē. Rozē de Bovuārs uzrakstīja dzēlīgu dziesmiņu:

Jel bēdziet! Kaut kas traks!

Meklē Kalasu Balzaks.

Burkas tiesnešiem nebija patikusi Balzaka āriene. «Ak, Balzak, kāpēc jums nav kāds draugs no stulbo un maigo buržuā vidus,» sacīja Gavarnī, «kas būtu jums nomazgājis rokas, apsējis kaklasaiti? ...»

Peitelam nāves sodu izpildīja 1839. gada 28. oktobrī. Liekas gan, ka viņš ir bijis vainīgs, bet citādi, nekā runāja apsūdzība, ne tik zemiskā veidā. Peitels līdz galam liedzās atzīt, ka viņa sievai bijis sakars ar kalpotāju (šis sakars varbūt bija sācies pirms laulībām, jo Luijs Rejs bija kalpojis jau Felisijas māsai marķīzei de Monrišārai). Slepkavība aiz greizsirdības nebija tik derdzīga kā aiz salta aprēķina. Balzaks rakstīja Svešzemniecei, ka šis «nabaga zēns» būtu varējis glābt savu galvu, ja būtu atklājis patiesību.

Jā, apstākļi bija vairāk nekā vainu mīkstinoši, taču tos nevarēja pierādīt. Dažkārt sastopamas cildenas jūtas, kurām ļaudis nekad negrib licēt. Tagad nu viss ir galā. Došu Jums kādu dienu izlasīt, ko viņš man uzrakstīja pirms uzkāpšanas ešafotā. .. Viņš ir bijis sava goda moceklis. Tas, kam Kalderona, Šekspīra un Lope de Vegas lugās aplaudē, Burkā tika giljotinēts! .. .

Balzaks tomēr bija cēlsirdīgi veltījis savu laiku, spalvu un naudu. Rūpēšanās par Peitela lietu, braucieni uz Burku, «Vēstules» iespiešana rakstniekam bija maksājusi desmittūkstoš franku un, viņš vientiesīgi piebilda, aizkavējusi darbu par trīsdesmit tūkstošiem franku. Turklāt tas notika tādā laikā, kad viņam vajadzēja mobilizēt visus savus līdzekļus. 1840. gada jūnijā viņa parādi, kas pieauga kā jūras paisums, kopsummā sasniedza divsimt sešdesmit divus tūkstošus franku, no kuriem simt piecpadsmit tūkstoši bija «draudzīgi aizdoti (Balzaka kundze, Delanuā kundze, ārsts Nakārs, drēbnieks Bijsons un citi) un trīsdesmit septiņi tūkstoši uz nenomaksātiem, bet «mierīgiem» vekseļiem (Viskonti). Taču bija vismaz viens kreditors, kas nemaz neizturējās mierīgi, proti, kāds Fu-lons, namīpašnieks, sava veida Gobseks, kas uz augļotāja procentiem bija aizdevis Balzakam piectūkstoš franku pret «Votrēna» autora honorāra garantiju; nesaņēmis parāda samaksu, šis Fulons, tāpat kā savā laikā Dakets, izmantoja visas iespējas tiesas ceļā atdabūt savu naudu, ķeroties pat pie īpašuma aprakstīšanas. Komēdija atkal sākās. Žardī dārznieks Bruets pateica tiesu izpildītājam, ka mēbelētā māja piederot grāfam Gidoboni-Viskonti; paša Balzaka mājā neatradās nekā aprakstāma, vienīgi kāda ieplīsusi Ķīnas vāze un atsevišķas grāmatas. Tad nežēlīgais un sīkstais Fulons centās panākt nekustamā īpašuma, proti, abu Žardī māju aprakstīšanu. Balzakam vajadzēja steigšus pārdot Žardī un apmesties citur. Bataija iela bija aplenkta; skaistās mēbeles, kuras Balzaks bija atstājis Rišeljē ielā pie Bijsona, pēc negantā kreditora pieprasījuma pēc tiesas lēmuma tika aizvestas.

Pat Mātes kundze neizturējās tik «mierīgi», kā dēls būtu vēlējies.

Balzaka kundze dēlam Onorē 1840. gada 22. oktobri:

Šodien, mans dārgais, man aprit sešdesmit divi gadi... Es iesāku šo dienu ar lūgšanu par jums, mani bērni, un domās jūs svētīju... Katru dienu es lūdzu dievu, lai tas sniedz Tev atbalstu Tavā cīņā...

Viņa esot klusējusi «jau vairāk nekā divus gadus» un neesot apmeklējusi Onorē aiz bailēm, ka tas viņu «pieņemšot ledaini», bet tagad viņai kļūstot pārāk smagi būt znotam par nastu. Vai dēls nevarot dot viņai patvērumu? Šī doma Balzakam iedvesa šausmas. Cik ļoti rakstnieka miers būtu apdraudēts, ja vienā mājā ar viņu dzīvotu šī impulsīvā māte! Balzakam taču vēl tik daudz ir jāuzraksta. Jo tālāk viņš iet uz priekšu, jo vairāk rada, jo vairāk viņa mērķis šķiet attālināmies. Kādu dienu viņš aizrak-■ 11ja Zilmai Karo: «Nākotne sāk tuvoties,» — taču jau |)ēc dažiem mēnešiem paziņoja: «Vienmēr viens un tas pats: nakts pēc nakts aizrit darbā, un vēl jārada daudzi sējumi! Celtne, ko gribu izveidot, ir tik augsta, tik plaša!» Īstenībā, tā kā Balzaks grib sacensties ar pašu dievu, tad viņš nespētu «nobeigt» savu darbu, pat ja dzīvotu simt gadu.

Kurš cits vēl bez Zilmas to saprata? Ar Gidoboni-Vis-konti attiecības kļūst vēsākas. Kaut gan Contessa vēl arvien mīlēja Balzaku, tomēr viņai pamazām apnika šī vienmēr nemierīgā dzīve, pastāvīgā naudas aizņemšanās, no visām malām uzglūnošie tiesu izpildītāji. Arī Balzaks likās izbaudījis visus šīs mīlas dēkas priekus. Sara nekad nebija ne prasījusi, ne solījusi uzticību. Viņa klusībā praktizēja savus britu morāles principus. Grāfienei bija zināms par Balzaka romānu ar Hansku, un tas viņu nemaz nemulsināja. Starp citu, Balzaka sarakste ar Evu kļuva arvien gausāka. Aizvien pieviltās cerības pamazām tinās aizmirstības miglā. Uzradās citas sievietes, jo viņš neprata pretoties dēkas vilinājumam, kura varēja izvērsties par romāna sižetu.

1839. gada aprīlī Balzaks publicēja žurnālā «le Siècle», ko vadīja viņa draugs Ditaks, romāna «Beatrise» pirmo daļu. Sakarā ar šo romānu autors saņēma kādu vēstuli. Korespondente rakstīja, ka viņa esot meitene no Ge-randas un «Beatrisi» lasījusi ar divkāršu interesi, pirmkārt, tāpēc, ka notikums norisinājies viņas dzimtajā pusē, otrkārt, tāpēc, ka varoni sauc tāpat kā viņu — Felisitē. Dīvains iemesls, lai jūsmotu par lielisku grāmatu, taču ir arī tādas lasītājas. Balzakam iepatikās šī sarakstīšanās, tāpēc ka «Mazā Sālsvārītāja» uzstājās kā bikla mīlētāja, ko apbūris nepieejamais izcilais cilvēks. Zinādama, ka Balzaks Žardī mājā atveseļojas pēc potītes izstai-pījuma, viņa aizsūtīja raksniekam ar ziediem izrakstītu paklājiņu, un Balzaks apstiprināja sūtījuma saņemšanu.

1839. gada 3. Jūnijā:

Jaunkundz, es vēl nevaru staigāt, un šis bēdīgais starpgadījums izskaidros Jums novēlošanos, ar kādu sūtu savas retorikas bālos ziedus maiņai pret Jūsu jaukajiem puķu pušķiem, kas ir prasījuši neprātīgas pūles un izskatās kā cietumā ieslodzītas fejas darbs.

Jūsu vēstulē izpaustās jūtas, bez šaubām, atvainos mani, ka es

dzīvoju uz laukiem un vairos no Parīzes. Nedēļas beigās nosūtīšu grāmatas, ja tās būs sagatavotas, uz Jūsu norādīto adresi.

Tā kā Jūs atdarināt pašu dievu, kas neparādīdamies apvelta mirstīgos ar savām dāvanām, tad izpaudīšu vēstulē to, ko būtu vēlējies pateikt Jums personiski: mani saviļņoja jūtas, kurām varu pateikties par Jūsu vēstuli, un atbildēju Jums tikai tāpēc, ka šis jūtas ļoti atšķiras no ziņkārības, kādu autori parasti modina lasītājās.

Jūsu pēdējie vārdi un tas, ko man pasakāt, liecina, ka Jūsu sirdi tiešām mīt poēzija. Patiesas jūtas vienmēr ir daiļrunīgas, un, kad es padomāju par visu, ko man būtu vajadzējis zaudēt, es atrodu, ka Jūs rīkojaties labi. Taču, lūdzu, ticiet man, ka, neredzējis Jūsu noslēpumaino sejiņu, es vairs nemaz nedomāšu ne par Bretaņu, ne par skaisto apvidu, kurā Jūs mājojat.

Esmu dažkārt devis iemeslu dažādiem apmelojumiem, taču, ja ari Jūsu krustmātei visumā varbūt ir taisnība, tomēr sirsnīgi lūdzu Jūs, jaunkundz, ticēt, ka ne tikai rakstnieku, bet vispār vīriešu vidū es esmu viens no tiem, kas var Jūs visā pilnībā vienīgi apbrīnot, pat ja es nebūtu ieinteresējis, kā Jūs izsakāties, Jūsu romantiski noskaņoto garu. Mēs, rakstnieki, labāk nekā visi pārējie kopā zinām, cik reti sastopama šī cildenā vaļsirdība, kas tik ļoti atšķiras no ikdienišķās pliekanības. Lūdzu, nedzeniet projām domu, kas mani sarūgtinātu. Atļaujiet apliecināt vissirsnīgāko pateicību un atzinību par Jūsu laipnību.

Jaunās nepazīstamās korespondentes vēstulēs sastopam visneparastāko patiesu faktu un nekautrīgu melu sajaukumu. Dižodamās ar savu seno dižciltību, Elēna Marija Fe-lisitē de Valeta teica taisnību. Viņa meloja, stāstīdama, ka viņas māte «dzīvo pie viņas». De Valeta kundze bija mirusi pirms divdesmit viena gada.

Elēna uzdevās par bretonieti un neprecējušos. Breto-niete viņa bija, dzimusi Piejūras Rošforā, uzaudzināta Vannas klostera pansionātā. Taču neprecējusies viņa nebija. Viņas tēvs, jūras virsnieks, kļuvis atraitnis, bija iegājis klosterī; Elēna, būdama vienīgais bērns, septiņpadsmit gadu veca bija apprecējusies ar piecdesmit gadu vecu notāru, arī atraitni, kam jau bija pieaudzis dēls. Kad

1839. gadā Elēna, trīsdesmit gadus veca sieviete, mēģināja «iekarot» Balzaku, viņa lika iegravēt uz sava vēstuļu papīra grāfu kroni un vairs negribēja, ka tiek saukta par «atraitni Gužona kundzi».

Viņas laulības dzīve bijusi īsa: apprecējusies 1826. gada 18. janvārī, viņa 1827. gada 25. novembrī kļuva atraitne. Nelaiķis ar testamentu novēlēja savai laulātajai draudzenei «ceturto daļu no kustamās mantas, ko viņa varēja atstāt mantojumā, un ceturto daļu no nekustamā īpašuma tikai lietošanā»; visu pārējo Vannas notārs bija at-slājis savam dēlam no pirmās laulības. Testamentā īpašs M-robežojošs punkts paredzēja, ka tikko deviņpadsmit gadus vecā atraitne, apprecoties otrreiz, zaudēs nekustamā īpašuma lietošanas tiesības. Elēna Gužona negribēja atzīties Balzakam, ka viņa ir atraitne ar mīļāko un ārlaulības dēlu. No pastāvīga sakara ar dižciltīgo grāfu Mulinē d'Ardemāru, kam piederēja pils Šēras krastā, Elēnai 1831. gadā bija piedzimis puisēns, ko nosauca par Ežēnu. «Pret grāfu viņa izturējās kā pret laulātu draugu, jo vairāk to cienīja nekā mīlēja un bez mazākiem sirdsapziņas pārmetumiem pievīla.»

Viņai dzīvē bija vēl otrs aizgādnis. Barons Ipolits Larē, kas, tāpat kā viņa slavenais tēvs, bija kara ārsts, turklāt «visburvīgākais cilvēks pasaulē» un tik sirsnīgi pieķēries Elēnai, ka šīs jūtas ilga visu viņa mūžu. 1839. gadā «Daiļā Sālsvārītāja» uzturējās reizēm Breteņā, reizēm Parīzē, kur viņai bija apmešanās dzīvoklis, vienkāršs «mākslinieka mansards» Kastiljones ielā 12. Rudens beigās Elēna saņēma no Balzaka atļauju apciemot viņu Vildavrē. Kad uzņēmīgā sieviete tur ieradās, rakstnieka patlaban nebija Žardī; viņa bezbailīgi iegāja mājā un uzdrošinājās pat paņemt sev suvenīru: «Es pilnīgi apzinājos, cik nepieklājīga ir zādzība, ko atļāvos pie Jums izdarīt. Taču es biju kā bez prāta, sajūsmināta līdz asarām aiz prieka un laimes, ka varēju iekļūt telpās, kuras Jums paticis iekārtot pēc savas gaumes un ir Jums mīļas. Tāpēc piedodiet man, kā mēdz piedot neprātīgajiem ...»

Elēna laikam bija piesavinājusies Balzaka tintnīcu, tāpēc ka dāvāja rakstniekam «apmaiņai» tintnīcu, ko bija mantojusi no savas krustmātes de Lamuanjona kundzes. No vēstules vēstulē mistificētā ja turpināja sava dzīves stāsta sacerēšanu. Viņa, piemēram, paziņoja, ka nupat esot apprecējusies. Viņai esot jāpamet Bretaņa, tāpēc viņa atdāvinājusi savām draudzenēm «visus jaunavas istabas nieciņus» .. . «Vai es būšu laimīgāka? Vienīgi dievs to zin! Man ir žēl šķirties no dzimtās puses, un tomēr vienīgā laime, ko tur esmu baudījusi, man nāca no Jums. Un to es atgūšu visur . . .» Šāda jūsmošana Balzaku savaldzināja. 1840. gada sākumā Elēna ierodas pati pie rakstnieka, cēlsirdīgi piedāvā viņam naudas palīdzību un neizrāda sevišķu nepieejamību. Martā Balzaks viņu jau sauc par «dārgo Mārī», kas ir nemaldīgs simptoms, aizņemas no viņas desmittūkstošu franku — vēl viena atmaskojoša pazīme, apsola naudu atdot pēc «Votrēna» triumfa un, nevarēdams parādu nolīdzināt, dāvina viņai ar paša roku labotos «Beatrises» korektūru novilkumus:

Mana dārgā Māri, nosūtu Jums apstrādātos «Beatrises» korektūru novilkumus; Jūs man esat likusi šo grāmatu iemīļot vairāk nekā jebkuru citu, tā ir kā ķēdes loceklis, kas radīja mūsu draudzību. Šādas lietas es dāvinu tikai tiem cilvēkiem, kas mani mīl... Un visu to vidū, kuriem esmu pasniedzis šādu dāvanu, es nepazīstu neviena, kam būtu skaidrāka un cēlāka sirds nekā Jums... Sūtu tūkstoš skūpstu... Addio, cara.,.

Šādi jūtu izplūdumi un manuskriptu dāvinājumi Bal-zakam šķiet mīlestības pierādījumi. Tie nesaista. Taču apziņa, ka viņu mīl mežonīgās Bretaņas meita, pats šķīstības eņģelis, viņam ir ļoti patīkama. Pēc mēneša viņš paziņo Elēnai, ka rakstot jaunu lugu un ka «Merkadē» atlīdzināšot uz «Votrēna» rēķina ietaisītos parādus: «Oktobrī es dzēsīšu uz teātra konta izdarītos aizņēmumus... Rakstu Jums, dārgumiņ, steigā, lai Jūs nomierinātu. Paldies par jūsu vēstuli, mīļā mīļotā .. .»

Taču itin drīz «Bretaņas eņģelim apcirpa spārniņus». Kāds Edmonds Kadors (šķiet, ka tas nebija neviens cits kā Rožē de Bovuārs, žurnālists, kas rakstīja ar dažādiem pseidonīmiem) izteica Balzakam neapstrīdamus un nepatīkamus atklājumus: Elēna de Valeta bija atraitne, pēc vīra uzvārda Gužona; viņa bija atzinusi par savu ārlaulībā dzimušu bērnu; viņu atklāti uzturēja divi bagāti cilvēki, turklāt viņai ir bijuši vēl daudzi sāņu lēcieni, un, starp citu, arī pats noslēpuma atklājējs ir bijis viņas mīļākais! Mistifikācijas upuris Balzaks aizrakstīja mistificētājai (kas vasaru pavadīja Bretaņā) un prasīja paskaidrojumus. Nu viņa apjuka.

Elēna de Valeta Balzakam Bacā 1840. gada 29. jūlijā:

Kopš saņēmu Jūsu vēstuli, mana dzīve ir bijusi īsts murgs, un, kad es Jums atbildēju, es nezināju, ko darīju! Man svarīgi bija tikai viens: pārliecināt Jūs, ka nekad neesmu mīlējusi Kadora kungu. Tagad Jūs lūdzat, lai pastāstu sīkāk un patiesību par visu... Es nekad neesmu piederējusi šim cilvēkam. Viņš mani uzjautrināja; es viņu pacietu aiz bailēm un aiz koķetērijas. Pirmajā dienā, kad iepazināmies, viņš man pateica, ka esot bijis Žoržas Sandas mīļākais un sitis viņai ar pātagu! Viņš man iedvesa šausmas... Dārgais, tagad Jūs par to zināt tikpat daudz, cik es... Kadora kungs ir ļoti godkārs. Jūs varētu ar varu atņemt viņam manas vēstules, bet nevarēsiet aizkavēt viņu pļāpāt. Viņš

bulu sajūsmināts par tenkām, kurās viņa vārds būtu līdzās tāda cilvēka udam kā Jūs. Es noteikti to negribu. Es pacietīšu savas nosodāmās vieglprātības sekas, bet Jums, dārgais mīļotais, jāpaliek neiejauktam...

Mistificētāja Elēna, apskurbusi no saviem dzejiska-|iem meliem, turpināja sev izskaistinātas dzīves izgudro-Aanu.

Elēna de Valela Balzakam 1840. gada augustā:

Man vajadzēja Jūs saprast un vairāk Jums uzticēties. Taču mēs par lt> patērzēsim, jo Jūs esat tik labsirdīgs, ka interesējaties par manu stāvokli. Es būšu saprātīga ... Gribēju saglabāt savu neatkarību. Esmu hriva desmit mēnešu gadā. Dzīvoju viena pati... Man ir darīšana ar visgodīgāko cilvēku pasaulē; viņš manis dēļ ir nesis milzīgus upurus k.i materiālā, tā sabiedriskā stāvokļa ziņā... Man ir pret viņu pienākumi. Neparko pasaulē es nebūtu ar mieru sagādāt viņam kaut mazāko apbēdinājumu, tāpēc es drebēju bailēs, ka šis pretīgais E. K. mani nesakompromitē!... Man pret grāfu nav tādu jūtu, kādas es vēlētos, bet apzinos, ka man jāsniedz viņam maiguma pierādījumi... Gribēju visu to Jums noklusēt un būt Jums tikai vīzija: mežonīgās Bretaņas mežonīgā meitene... Bet šis Kadors atklāja Jums manu vārdu, pastāstīja par manu bērnu, un Jūs vēlējāties, lai es Jums visu uzticu. Tagad Jūs zināt par mani visu — gan labo, gan ļauno ...

Galu galā Balzaks pats nekad nav bijis uzticības paraugs un nav arī izrādījis pārmērīgu bijību pret patiesību. Šie divi aktieri viens otram bija vajadzīgi — replikām. Elēna bija piemīlīga ceļa biedrene; Onorē bija viņai parādā naudu, — kādēļ pārtraukt sakarus? 1841. gada aprīlī Balzaks ar Elēnu aizbrauca uz Bretaņu, lai atkal papriecātos par Gerandu, Kruaziku un Bacu, ko savā laikā bija apceļojis kopā ar de Bernī kundzi. Balzaks loloja nodomu nobeigt «Beatrisi», romāna pēdējā daļa vēl nebija uzrak-tīta.

Balzaks Hanska kundzei 1841. gada 16. jūlijā:

Aiz garīga un fiziska noguruma devos nelielā divu nedēļu ilgā ceļojumā pa Bretaņu, kur pavadīju aprīļa otro pusi un dažas dienas maijā. Atgriezos pavisam slims. Visas maija beigas diendienā trīs stundas sēdēju vannā, lai izvairītos no iekaisuma.

Tolaik klīda nepatīkamas baumas par Elēnas de Vālētās veselības stāvokli. Romāna «Beatrise» pēdējā daļā varones tēlā iemūžināta daudz vairāk Elēna de Valeta nekā Marija d'Agū. Balzaks zīmē nelīdzsvarotu būtni, kura aiz atriebības kāres kļūst neprātīga un kurā cietsirdība piepeši uzveic koķetēriju. «Uz šādu bardzību varbūt ir pavedinājusi Elēna de Valeta,» rakstījis Moriss Regārs romāna «Beatrise» priekšvārdā. Viņa talantīgi prata spēlēt mīlestības komēdiju, un vārdi, kurus Maksims de Traijs saka hercogienei de Granljē, izpauž Balzaka domas par Elēnu: «īsti mīlēt nozīmē apzināties: «Tā, kuru es mīlu, ir nekrietna; viņa mani pieviļ un pievils vienmēr; viņa ir krāpniece, izbridusi visus zaņķus ...» Un tomēr tiekties pēc viņas, caur viņu redzēt debesu zilgmi, paradīzes ziedus. . .» 1841. gadā Balzaks «Ciema kirē» veltīja Elēnai. Darba eksemplārā, ko 1845. gadā autors gatavoja atkārtotai iespiešanai, viņš veltījumu svītroja. Abi mīlētāji bija saķildojušies, un de Va- j Ieta kundze skarbi pieprasīja, lai viņai atmaksā aizdotos j desmit tūkstošus franku ar procentiem. Nožēlojama un ļ neglīta dēka!

Cildenā Zilma likās pilnīgi upurēta jaunajām aizrau-1 tībām. Onorē ne tikai vairs nebrauca uz Frapelu, bet pat neatrada laiku kaut īsam apmeklējumam, kad Karo kundze bija uzturējusies Versaļā, pavisam tuvu pie Zardī. ' Cēlas dvēseles vienmēr tiek pamestas novārtā, jo tām J ir pretīgi gausties.

Jūs gan sapratīsiet, ka biju iestidzis neatliekamos darbos, ja nevarēju apmeklēt Jūs Versaļā; toreiz tikko paguvu izrauties, lai aiz- j brauktu paskatīties divu! Manā karagājienā nav ne atelpas, ne apstā- | jas. Toreiz es rakstīju «Ievas meitu», «Beatrisi» un «Provinces slavē- > nību Parīzē», kopā piecus sējumus in-octavo \ un publicēju «Ciema kirē». No tā varat spriest, kāda bija mana dzīve ...

Zilma gan vairāk vainoja Balzaka mīlas dēkas nekā darbus.

My dear, Jūs esat laimīgs, es zinu; negribu ierosināt nevienu doma kas būtu sveša Jūsu tagadējās dzīves priekiem ... Tiklīdz dabūju zināt, ļ ka esat publicējis «Provinces slavenību Parīzē», es uzreiz iegādājos šo grāmatu. Tas ir gudrs darbs, vesela saprāta diktēts darbs, vienkāršs, bez pretenzijām; jau labi sen neviena no Jūsu grāmatām man nav tik ļoti patikusi.. . Mēs abi ejam pa loti dažādiem cejiem, un nav jābrīnās, ka nevaram sniegt viens otram roku ...

Balzaks Zilmai Karo 1839. gada novembrī:

Jūs domājat, ka esmu laimīgs, ak dievs! Mani ir piemeklējušas ' bēdas, dziļas, apslēptas bēdas, par kurām pat nevar runāt. Kas attiecas [72]

11,- materiālo pusi — šogad nepietika ar sešpadsmit uzrakstītiem sējumi in, divdesmit cēlieniem I Simt piecdesmit tūkstoši nopelnīto franku

....... nesniedza mierul ... Zārdi vajadzēja man sniegt laimi daudzējādi,

t.u ii šis ipašums mani izputina. Es vairs negribu, lai man būtu sirds, l iļiēc nopietni domāju par laulībām. Ja Jūs sastopat kādu divdesmit g.ulus vecu jaunavu ar divsimt tūkstošu franku vai pat simt piecdesmit lukstošu franku lielu pūru, ja tikai es to varētu izlietot savām vajadzībām, — tad padomājiet par mani. Es gribu par laulātu draudzeni tādu ••M vieti, kas spētu pieskaņoties visiem manas dzives apstākļiem, kas varētu kļūt par sūtņa sievu vai citigu Zārdi mājsaimnieci; nestāstiet to nevienam, tas ir noslēpums. Viņai jābūt godkārīgai un gudrai meitenei ...

Zilma Karo Balzakam 1839. gada 2. decembri:

Nepazīstu nevienu jaunavu, kas atbilstu Jūsu noteikumiem, un, patiesību sakot, ja ari tādu pazītu, tad mani apturētu šie Jūsu vārdi: «Es vairs negribu, lai man būtu sirds, tāpēc domāju par laulībām.» Tagad, manuprāt, laulība ir kaut kas ļoti nopietns. Esmu daudz pārdomājusi par Jūsu «Laulību fizioloģiju» un tik skaidri saskatījusi postu un nelaimes, ko paši vīri rada ģimenē, ka man arvien sakāpj asaras acis, kad piedalos kādās kāzās. Tāpēc atļaujiet man neņemt dalību darījumā, kas varbūt izvērtīsies par mocībām visā Jūsu dzīvē...

Kā gan Zilma Karo, kas tik labi pazina Balzaku, uztvēra nopietni rakstnieka pārejošās noskaņas? Par «šo darījumu» viņš jau vairs nedomāja, pilnīgi iegrimis darbā pie «Ciema kirē» un vēl vairākiem stāstiem. Jau sen viņš bija apsolījis Hanska kundzei uzrakstīt «Katoļu garīdznieku». Balzaks tagad izpilda šo solījumu, bet romāna darbība risinās uz drūma mīlestības un nozieguma fona (atmiņas par Peitela lietu), un kirē Bonē tikai romāna otrajā daļā šo notikumu atklāj.''Pirmā daļa ir vēstījums par Veroniku Graslēnu, bagāta Limožas baņķiera sievu, kurai derdzas viņas pretīgais un despotiskais vīrs un kurai ir slepens mīlestības sakars ar porcelāna fabrikas strādnieku Žanu Fransuā Tašeronu. Šī mīlestība noved Taše-ronu pie slepkavības bez iepriekšēja nodoma. Apcietināts un notiesāts uz nāvi, viņš, lai nekompromitētu Veroniku, izliekas par prātā jukušu līdz tai dienai, kad iedomātā ciema Montenjaka kirē abatam Bonē izdodas aizkustināt šo nocietināto sirdi. Tašerons iet uz nāves sodu kā kristietis.

Lasītājam nekas nav zināms par šo sakaru, viņš tikai ir Veronikas nožēlas liecinieks. Kļuvusi atraitne, viņa atraujas no sabiedrības un aiziet dzīvot uz Montenjaku, feodālu īpašumu, ko Navarēnas hercogs pārdevis baņķierim Graslēnam. No pils viņa redz sava giljotinētā

mīļākā kapu; abata Bonē mudināta, viņa ar žēlsirdības darbiem cenšas izpirkt savu vainu. Apkaime cieš no ūdens trūkuma un senlaicīga zemes apstrādāšanas veida. Veronika pieaicina palīgā jaunu inženieri Greguāru Žerāru, kam apnikušas augstās skolas un priekšniecības un kas ir laimīgs, ka var ziedot savus spēkus milzīgam pasākumam (Žerāra tēlā ir kaut kas no Sirvila). Katolicisms un darbība izglābs Veroniku, kas uz nāves gultas, visiem dzirdot, izsūdzēs grēkus. Neviens cits romāns (pat ne «Lilija ielejā» un «Lauku ārsts») neparāda skaidrāk, kas Balza-kam bija reliģija. Viņš netic dogmatu burtiskai patiesībai, bet domā, ka abatam Bonē līdzīgu garīdznieku žēlsirdība var modināt cerību cilvēkos, kuri uzskata sevi par neglābjami pazudušiem un tāpēc ir nocietinājuši savas sirdis. Mīlestības, pašaizliedzības un līdzjūtības pilna pries-teriska dvēsele spēj glābt vislielākos noziedzniekus, ja «tie arī piedalās upurēšanā».

Šo cildeno ideju romānā «Ciema kirē» Balzaks pauž ar neatslābstošu domas un stila skaidrību. Mežu un klajumu ainavas, «lauku skaistuma» gleznas mijas ar apbrīnojamiem tehniskiem ziņojumiem par kirē Bonē un inženiera Žerāra kopīgo darbu. Balzaks izklāsta plēsuma uzaršanas un irigācijas paņēmienus. «Tās ir Politehnikumu beiguša inženiera Georgikas.» Ciema kirē, tāpat kā lauku ārsts, tic darbošanās dziedinošajām spējām. «Jūsu lūgšanas lai ir jūsu darbi,» viņš saka. Šeit Balzaks tuvojas «Fausta» otrās daļas noslēguma domai, kas atbilst inženiera morāles principiem. Balzaks vienmēr ir bijis tuvāk Gētem, nekā pats apzinājās.

Vēl reizi Balzaks nodevās praktiskai darbībai, dibinādams «Revue parisienne». Šķiet, ka būtu vajadzējis pietikt ar «Chronique de Paris» postīgo mācību, taču Alfonss Karrs 1839. gadā bija nodibinājis kareivīgu politiski literāru žurnālu «Les Guêpes» un uzreiz pārdevis divdesmit tūkstošus un vēlāk trīdesmit tūkstošus eksemplāru mēnesi. Balzakam bija lielāks talants un lielākas darba spējas nekā Alfonsam Karram un tikpat daudz drosmes. Kāpēc Balzaks viens nevarētu izlaist žurnālu? Ievadrakstā viņš precizēja savus mērķus: aprakstīt «valdības komēdiju», atsedzot politiskās dzīves aizkulises; ru-

I

nāt patiesību par parādībām literatūras laukā, kur kritikai «trūkst taisnīguma»; beidzot, publicēt savu vēl neizdoto romānu fragmentus. ««Revue parisienne» nesola piesaistīt visslavenākos rakstniekus, tie jau ir piesaistīti.» Īstenībā žurnālam kalpoja tikai viena slavena rakstnieka spalva, toties tā bija uzasināta labāk par visam citām.

Žurnālam bija vajadzīgs administrators; šo posteni uzņēmās Ditaks, kas pārzināja arī tehnisko pusi. Ienākumus nolēma dalīt uz pusēm. Balzaks cerēja, ka, kļūdams žurnāla īpašnieks, viņš atkaros savu neatkarību. Dienas avīzēs viņam bija bīstami sāncenši: Aleksandrs Dimā, Ežēns Sī, Frederiks Suljē. Šie rakstnieki bija seklāki nekā Balzaks, viņi vieglāk varēja izmantot feļetonromāna receptes: izgriešanu, pārtraukšanu ar «turpinājums sekos». Balzaks vēl figurēja «feļetona maršalu» vidū, taču vadības zizlis viņam rokā vairs nebija stingri. Tāpēc žurnālam «Revue parisienne» vajadzēja kļūt par atkāpšanās līniju.

Balzaks publicēja žurnālā skaistu noveli «Z. Markass», šo uzvārdu viņš bija atradis, lasīdams izkārtnes Santjē kvartālā. «Markass! ... Šis uzvārds ir gan dīvains un neparasts, tomēr tam ir tiesības uzglabāties pēcnācēju atmiņā. Tas ir labi veidots, viegli izrunājams un īss, tādam jābūt slavenam vārdam . ..» Pie joda, tas atgādina uzvārdu Balzaks! Un vai priekšvārda burta «Z» lauztā līnija «neatveido vētrainas dzīves nedrošo un fantastisko zig-zagu»? Interesanti: Markass ir republikānis, patriots, un Markasam, tāpat kā Balzakam, ir liela galva, kā ciršus cirsti vaibsti, plats, galā saplacināts deguns kā lauvam, gandrīz barga seja, ko apgaismo melnu, bezgala maigu acu pāris, tās ir rāmas, dziļas, domu pilnas. Balzaks mīl šo varoni tāpat kā Mišelu Kretjenu. «Līdzīgi Pitam, kam Anglija aizstāja sievu, Markass nesa savā sirdī Franciju; tā bija viņa dieveklis . . .» Jāatzīmē, ka Balzaka jūsmošana par Z. Markasu nav pretrunā ar viņa monarhismu. Kā Balzaks, tā Markass nīst mediokrātiju * un gerontokrā-tiju. Iekārta, kas cēlusies jaunatnes un inteliģences izraisītās revolūcijas rezultātā, nobīdījusi pie malas jaunatni un inteliģenci. «Patlaban visu jaunatni virza uz republikāniskām idejām...» Tā atceras jaunos Konventa delegātus un jaunos 1792. gada ģenerāļus. Luija Filipa parlamentā turpretī nav trīsdesmit gadus vecu deputātu. Par to ir sašutis kā Balzaks, tā viņa varonis.

Balzaks rakstīja žurnālam arī literāras kritikas, tās bija graujošas, spožas, netaisnīgi bargas pret nelaimīgo Latušu un Ežēnu Sī, apbrīnojami gaišredzīgas, jūsmīgas par tolaik vēl ļoti maz pazīstamo Stendalu. Par Latušu Balzaks rakstīja sava žurnāla 1840. gada 25. jūlija numurā: «Noziegumu un neiespējamu blēņu danci jums rā-dis nožēlojamā neburvju laterna, kas nosaukta par «Leo» ... «Leo» pierāda, ka Latuša kungs neprot ne sagatavot scēnas, ne iezīmēt raksturus, ne veidot pretmetus, ne uzturēt interesi...» Abi šie cilvēki bija ne tikai saķildojušies: viņi ienīda viens otru. Latušs bija izteicis Bal-zakam pārāk daudz padomu — to ir grūti piedot. Balzaks nebija sekojis šiem padomiem — to nav iespējams piedot. «Piesargieties!» Balzaks brīdināja Žoržu Sandu no Latuša. «Vienā jaukā rītā jūs, nezinādama, kāpēc, atradīsit viņā nāvīgu ienaidnieku.» Patiesībā Latušs mīlēja savus kumeļus līdz tam brīdim, kamēr tie sāka uzvarēt sacīkstēs, kurās viņš pats vienmēr zaudēja. Jāatzīst gan, ka šie kumeļi nežēlīgi koda savam trenerim.

Balzaks neganti izrēķinājās ar Sentbēvu, kas vienmēr bija izturējies pret viņu nicīgi. Raksts par Sentbēva «Port-rojālu» bija briesmīgs: «Sentbēva kungam ir radusies pārsteidzošā doma restaurēt garlaicības žanru ... Lasot Sentbēva kungu, garlaicība līst pār jums kā sīks lietutiņš, kas galu galā izmērcē jūs līdz kauliem. .. Vienā ziņā šis autors ir pelnījis uzslavu: viņš ir apzinīgs, ļoti maz iet sabiedrībā un garlaicību izplata tikai ar savu spalvu. .. Sentbēva kunga dzejoļi man vienmēr ir likušies kā tulkojumi no svešvalodas, kurus veicis cilvēks, kas vāji zina šo valodu.» «Portrojāls» bija laba grāmata, un Bal-zaka kritika netaisnīga.

Šo sabiezināto ļaunprātību var attaisnot vienīgi ar to, ka piemēru šeit bija devis pats Sentbēvs. Viņš sauca Bal-zaku par apslēptu slimību ārstu: «Balzaks atļaujas familiaritātes kā zināmi ārsti, kas ielūkojas aiz alkovu aizsega, vai kā veclietu tirgotājas, kā manikīres, kā jokdari.» Un vēl: «Mūsu visražīgākajam romānistam ir bijusi vajadzīga mēslu kaudze mājas augstumā, lai uzaudzētu dažus slimīgus un retus ziedus.» Žurnālā «Revue paiisienne» Balzaks atmaksā dots pret dotu, viņš salīdzina Sentbēvu ar mīkstmiesi, «kam nav ne asiņu, ne sirds un kam doma, ja tāda tam vispār ir, slēpjas pretīgā bālganā apvalkā».

Par Sentbēva stilu: «Viņa frāze ir gurda un nevarīga, bezspēcīga un gļēva, garām ejot tā pieskaras sižetam, aizslīd gar autora idejām.»

Toties Balzaka skices par Beilu (Frederiku Stendalu) var vēl šobaltdien iepriecināt augstsirdīgus cilvēkus. Slavenais romānists lika literārās kritikas svaru kausā sava vārda autoritāti, lai izvirzītu rakstnieku pirmajā rindā publikai svešo «Parmas klostera» autoru, kas savu darbu bija publicējis pirms desmit mēnešiem, taču neviens žurnālists šo lielisko romānu nebija ne sapratis, ne pētījis.

Šinīs dienās izlasīju šo romānu trešo reizi, un — domāju gan, ka es no literatūras kaut ko saprotu, — šis sacerējums man likās vēl skaistāks, un es jutu sirdi prieku, ko sagādā labs darbs, kas jāveic... Beila kungs ir uzrakstījis grāmatu, kura ar katru nodaļu kļūst aizvien lieliskāka. Vecumā, kad rakstnieki reti atrod grandiozus sižetus, viņš, uzrakstījis jau pāris desmit ļoti gudru grāmatu, tagad ir radījis darbu, ko pienācīgi novērtēt var tikai patiesi izcili cilvēki. Viņš ir uzrakstījis grāmatu par mūsdienu «Valdnieku», romānu, kādu būtu uzrakstījis Makiavellī, ja viņš dzīvotu XIX gadsimtā, padzīts no Itālijas. Es zinu, ka mana sajūsma izsauks daudz izsmiekla ...

Hanska kundzei Balzaks rakstīja: «Beils nesen publicējis grāmatu, kas, manuprāt, ir skaistāka par visām pēdējos piecdesmit gados . ..»

Balzaks pazina Stendalu, bija ar viņu saticies ap 1830. gadu gleznotāja Žerāra salonā, vēlāk pie Astolfa de Kis-tīna. 1840. gadā Anrī Beils, ieņemdams franču konsula posteni Čivita-Vekiā, pateicās Balzakam: «So apbrīnojamo rakstu, kādu vēl neviens rakstnieks nav saņēmis no otra rakstnieka, es lasīju, tagad uzdrošinos atzīties, locīdamies aiz smiekliem. Ikreiz, kad uzdūros pārāk spēcīgai uzslavai, un tādu nebija mazums, es iedomājos, kādu seju taisīs mani draugi, to lasīdami.»

Sentbēvs 1857. gadā (piecpadsmit gadus pēc Stendala nāves) vēl brīnījās, ka «piešķir tik svarīgu nozīmi šiem romāniem, kas visumā ir neizdevušies, kaut atsevišķas daļas ir jaukas .. .». Taču divi cilvēki skaidri saskatīja, kas ir Stendals: Gēte («Sarunās ar Ekermanu») un Balzaks, kura izturēšanās bija jo augstsirdīgāka tāpēc, ka Stenda-lam bija izdevies Vaterlo kaujas ainās veikt to, par ko Balzaks jau kopš desmit gadiem sapņojis, iecerēdams radīt «Kauju», romānu par Napoleonu, kas netika uzrakstīts. Varam izjust tīru prieku, redzot, ka šie trīs tik atšķirīgie gara milži pāri sīkajiem gariņiem ir lieliski sapratuši cits citu. Diemžēl «iievue paiisienne» nomira pusaudža vecumā — pēc trīs numuru iznākšanas. Abi kompanjoni sadalīja samērā nelielo zaudējumu — tūkstoš astoņi simti franku. Balzaks vēl lieku reizi bija cietis neveiksmi žurnālistikā tāpat kā veikalnieciskos pasākumos un politikā.

Un kas notiek ar Balzaka mīlestībām? Svešzemniece mīt tālumā un gandrīz pilnīgi klusē. Viņš uzdrošinās sūdzēties par šo klusēšanu.

Vairāk nekā trīs mēnešus neesmu saņēmis no Jums nevienu vēstuli ... Ak, šajā ziņā Jūs patiesi esat pārāk sīkumaina, un tas pierāda, ka Jūs esat no šīs pasaules. Ak, Jūs man nerakstījāt vairs tāpēc, ka manas vēstules bija kļuvušas retas! Tad ziniet, ka tās bija kļuvušas retas tāpēc, ka man ne vienmēr bija nauda markām, un es negribēju Jums to sacīt. Jā, mana nabadzība sniedzās tik tālu un pat vēl tālāk. Tas ir baismīgi un bēdīgi, bet tikpat patiesi, ka ir kaut kur Ukraina, kurā mājojat Jūs. Jā, ir bijušas dienas, kad esmu pārticis no mazas maizītes, ko ar lepni izslietu galvu notiesāju uz bulvāra... Dievs, piedod viņai, jo viņa zina, ko viņa dara! ...

Eva pārmeta rakstniekam par Viskonti kundzi un romāna «Beatrise» veltījumu: Sarai. Viņš apgalvoja, ka daiļā angliete kļuvusi viņam pilnīgi vienaldzīga.

Draudzība, par kuru Jums stāstīju un par kuru Jūs pazobojāties sakarā ar veltījumu, nemaz nav tāda, kā biju sagaidījis. Angļu aizspriedumi ir briesmīgi un laupa anglietēm visu, kas māksliniekiem patīk: nepiespiestību, bezrūpību. Tagad es skaidri redzu, ka romānā «Lilija ielejā» esmu nedaudzos vārdos ļoti labi izskaidrojis šīs sievietes ...

Vēstulē pa daļai izpaužas Balzaka piesardzība, tomēr jāatzīst arī, ka Contessa aizvien vairāk pagura un nogurdināja arī rakstnieku. «Bretaņas mežonīgā meita» (Elēna de Valeta) bija tikai melu un divkosības iemiesojums. Han-ska kungs likās nemirstīgs, un Evelīna Hanska slīdēja laukā no Balzaka rokām. Nekur nekas neveicās. Un Bal-zakam bija četrdesmit gadu. Četrdesmit mokpilni gadi: «Es ilgojos pēc apsolītās zemes, pēc maigas laulības, man nav vairs spēka mīņāties pa izkaltušo tuksnesi, kur svilina saule un joņo beduīni! . . .» Zaudējis drosmi, viņš runā, ka «atstās savus kaulus Brazīlijā kaut kādā neprātīgā pasākumā». Viņš ir gribējis iegūt naudu, sievietes, slavu Naudas viņam nav, sieviešu arī vairs ne, un muļķi apstrīd viņa slavu.

Sadedzināšu visas savas vēstules un papīrus, atstāšu tikai mēbeles. Zārdi un aizbraukšu, uzticējis man dārgos sīkos niekus savas māsas gādībai. Viņa šos dārgumus glabās kā visuzticīgākais pūķis. Atstāšu kādam cilvēkam pilnvaru manu literāro darbu izmantošanai un pats došos meklēt bagātību, kuras man nav. Vai nu es atgriezīšos bagāts, vai arī neviens nedabūs zināt, kas ar mani noticis. Tas ir stingri pieņemts lēmums, ko šoziem noteikti un neatliekami izpildīšu. Ar darbu es savus parādus nespēšu nomaksāt. Jāķeras pie kaut kā cita...

Tas bija tikai kārtējais romāna sižets, un «Ceļojums uz Brazīliju» netika ne uzrakstīts, ne veikts.

XXVIII BASA IELA

Rakstnieks neuztic visu ne dienasgrāmatām, ne sarakstei; vienīgi viņa radītie tēli pauž patiesību nevis par viņa nodzīvoto dzīvi, bet par to, kādu ir vēlējies dzīvot.

Fiansuā Moriaks

Dzīvot ŽardI mājā kļuva neiespējami. Veltīgi Balzaks, ko spēcīgi atbalstīja viņa pilnvarotais advokāts Gavo, centās iegūt laiku. Galvenie kreditori, it īpaši Fulons, viņu vajāja. Mazie ļaudis: dārznieks Bruets, veļas mazgātāja, miesnieks, lauku sargs pacietās. Bagātie viņu tramdīja bez žēlastības. Taču Balzakam arī netrūka veiklu izvairīšanās paņēmienu. Kādreiz viņš uzrakstīja noveli «Darījumu cilvēks», kurā lasām, kā Maksims de Traijs, pašapzinīgais, augstprātīgais dendijs, nicīgi saka savam kreditoram: «Ja jūs varat man nozagt summu, kas jums pēc šī vekseļa pienākas, tad būšu jums pateicīgs, jo jūs man iemācīsiet turpmāk būt vēl piesardzīgākam... Jūsu padevīgais kalps.»

Tāpat kā viņa sacerējuma varonis, ari Balzaks uzskatīja cīņu starp parādnieku un aizdevēju par karu bez kauna un bez sirdsapziņas. Pēc Gavo ieteikuma rakstnieks nodeva Žardī vairāksolīšanā. īpašums tika pārdots par septiņpadsmit tūkstošiem piecsimt piecdesmit frankiem, kaut gan Balzakam bija izmaksājis ar celtnēm, zemes uzbērumiem un apstādījumiem simt tūkstoš franku. Bet pircējs bija fiktīva persona, kāds arhitekts Klarē, kas slepus rīkojās Balzaka uzdevumā. No fiktīvās pārdošanas kreditori guva maz labuma; nelielo summu viņi varēja sadalīt proporcionāli katram pienācīgajai daļai, un Bal-zaks īstenībā joprojām palika Zardī īpašnieks.

Pirms pāris gadiem Balzaks bija rakstījis Hanska kundzei: «Tātad — De Balzaka kungam, laidi, Seviā — šāda ir un būs ilgi mana adrese. . . Ceru šeit mierā nobeigt savas mūža dienas.» 1840. gada novembrī viss ir mainījies: «Rakstiet man uz šādu adresi: De Brenjola kungam, Basa ielā 19*, Pasi, pie Parizes.» Pasī tanī laikā vēl bija piepilsētas ciems, pazīstams ar saviem dziedniecības avotiem un barona Delesēra burvīgo muižu; turpat baronam piederēja arī cukurfabrika. Dzīvodams Pasī, Balzaks atradās tuvāk Parīzei un, galvenais, kļuva nenotverams kreditoriem, jo bija noīrējis uz pieņemta vārda zaļumos apslēptu, stāva pakalna nogāzei piekļāvušos mājiņu. Finansists, kas kādreiz bija licis uzcelt savrupmāju Basa ielā, vēlāk piebūvēja aizmugurē, dārza pusē, paugura nogāzē vēl vienu celtni (Basa ielas savrupmājas apakšstāvs kļuva par tās otro stāvu), ko paredzēja izmantot par svinību zāli un siltumnīcu. Vēlāk šo piebūvi sadalīja piecās istabās un tā pacēlās virs saimniecības ēkām, kas atradās vēl zemāk nogāzē, un no staļļu pagalma varēja nokļūt šaurajā Roka ieliņā. Balzaka noīrētais dzīvoklis pa slepenām kāpnēm veda uz šo pagalmu. Kreditoru pastāvīgi vajātais rakstnieks bija sajūsmināts par šo mājokli ar divām izejām. Ja no Basa ielas puses ierastos kāds tiesu izpildītājs, Balzaks varētu aizmukt pa Roka ieliņu un pa stāvu, noslēpumainu taku skriešus sasniegt laukumiņu, no kura diližanss gāja uz Palērojālu.

Avīzes v.Ēpoque» direktors Fēlikss Solārs ir aprakstījis, kā viņš apmeklējis Balzaku, pie kura ieradies lūgt feļetonu. Rakstnieks, norunādams ar Solāru satikšanos, uzdevis viņam paroli. Viņam vajadzējis piezvanīt pie durvīm Basa ielā, durvju sargam prasīt pēc de Brenjola kundzes un pēc tam nokāpt divus stāvus zemāk. Pretēji izdomātajai atraitnei Dirānai de Brenjola kundze bija īstenībā. Luiza Brenjola bija dzimusi 1804. gadā Arježā zemnieku kalniešu ģimenē. Rosīgā, gudrā, enerģiskā sieviete bija strādājusi par saimniecības vadītāju pie vairākiem rakstniekiem vecpuišiem, tā viņai jau bija izvērtusies par profesiju. Pirms stāšanās darbā pie Balzaka, kuram viņu bija ieteikusi Marselina Debord-Valmora, Luīza Brenjola bija strādājusi par saimniecības vadītāju pie Latuša — par saimniecības vadītāju un varbūt vēl vairāk.

Pēc Fēliksa Solāra vārdiem, viņa bija «gadus četrdesmit veca sieviete ar tuklu, mierīgu seju kā māsai vārt-sardzei klosteri». Bez šaubām, pēc de Bērni kundzes, hercogienes d'Abrantesas, grāfienes Gidoboni-Viskonti un Hanska kundzes šī Luīza bija sīks medījums. Taču Bal-zaks bija noguris no sievietēm ar sarežģītu raksturu, viņš cerēja, ka atradīs mieru ar šo, kuru Marselīna bija iesaukusi par «ņufaundlendu». Starp citu, viņš apveltīja Luīžu ar muižniecības partikulu de, jo no vecākiem mantotā patika uz dižciltību Balzakā turējās sīksti.

Luīzai rakstnieka dzīvē bija daudz svarīgāka loma, nekā mēdz uzskatīt. Viņa ne tikai saimniekoja mājā, kurā Balzaks uzturējās kā «viesis», ne tikai skraidīja viņa uzdevumā pa tipogrāfijām, izdevniecībām, avīžu redakcijām un veikli kaulējās par līgumu summām, bet arī dāvāja savam saimniekam mīlas priekus. Viņš ņēma Luīžu līdzi pat ceļojumā, kā viņa atceras 1860. gadā (desmit gadus pēc Balzaka nāves), rakstīdama pilnvarotajam Fesāramno Bādenbādenas, kur kādreiz agrāk bija ieradusies ar savu neaizmirstamo izcilo cilvēku. «Visapkārt ļaudis sarunājās: «Vai redzējāt viņu?» — «Es redzēju.» — «Skatieties, tur viņš ir!» Nabaga draugs, viņu šī ziņkārība traucēja, bet es biju jauna un lepojos ar savu laimi. Sirdi man sažņaudza neizsakāmas skumjas, kad tagad Bādenbādenā devos svētceļojumā uz to māju, kuru mēs gandrīz noīrējām un kurā grasījāmies nodzīvot savas dienas.» Luīza de Brenjola ilgi bija padevīgi uzticīga Balzakam, kas viņu apbēra ar solījumiem, ar kuriem nekad neskopojās; viņa iedomājās, ka uz mūžu paliks rakstnieka kalpone un kundze.

Solārs stāsta, ka «de Brenjola kundze» pati ievedusi viņu Balzaka darba kabinetā.

Es iegāju svētnīcā; vispirms ieraudzīju milzīgu «Cilvēciskās komēdijas» autora krūšutēlu, lielisku marmora veidojumu, kas bija novietots uz pakājes, kurā bija iestrādāts pulkstenis.

Gaisma telpā ieplūda pa stiklotām durvīm, kas vērās uz nelielu, ar paplikiem ceriņkrūmiem apstādītu dārziņu; kabineta sienas bija nosegtas ar gleznām bez ietvariem un ar ietvariem bez gleznām. Pretī stiklotajām durvīm atradās liels grāmatu skapis. Uz plauktiem mākslinieciskā nekārtībā rindojās «Literatūras gadagrāmatu» sējumi, «Likumu biļeteni», «Vispasaules biogrāfija» un Bēla «Vārdnīca». Pa kreisi stāvēja otrs grāmatu skapis, šķietami domāts mūsdienu rakstnieku darbiem. Ievēroju Goslēnu starp Alfonsu Karru un de Zirardēna kundzi.

Istabas vidū bija neliels galds, acīm redzami darba galds, uz tā atradās viens vienīgs sējums: franču valodas vārdnīca.

Balzaks, ietinies platā mūka sutanā, kas kādreiz bijusi balta, saudzīgi ar dvieli slaucīja Sevras porcelāna tasi...

Drīz Balzaks nolēma, ka iznāks taupīgāk, ja māte, kas viņam tik un tā bija jāuztur, pārnāks dzīvot pie viņa, kaut arī kopīga dzīvošana bija diezgan bīstama.

Balzaks Lorai Sirvilai:

Pasaki mātei, ka vajadzēs nogādāt viņas pēli, pulksteni, svečturus, divus pārus palagu un viņas veļu pie Tevis; 3. decembri aizsūtīšu tam visam pakaļ... Viņa kļūs ļoti laimīga, ja pati gribēs, tikai piekodini viņai, ka laimei vajag ļauties, nevis to aizbiedēt. Viņai vienai būs simt franku mēnesī, cilvēks, kas par viņu rūpēsies, un kalpone. Viņa tiks apkopta, kā vien vēlēsies. Istaba viņai iekārtota tik eleganti, kā es protu iekārtot. Viņai būs persiešu paklājs, kas Kasīnī ielā bija manā guļamistabā ...

Nodomi no abām pusēm bija labi, tomēr izmēģinājums ilga tikai pusgadu. Balzaka kundze un de Brenjola kundze nespēja miermīlīgi pastāvēt viena otrai līdzās. Mātes kundzes nelīdzsvarotais raksturs, kā Balzaks rakstīja Svešzemniecei, «varētu padarīt traku katru cilvēku, nemaz nerunājot par tādu, kam daudzās domas, darbi un nepatikšanas jau tāpat draud laupīt saprātu». 1841. gada jūlijā Balzaka kundze pati steidzās pamest dēlu.

Balzaka kundze dēlam Onorē:

Dārgais Onorē, kad es piekritu pārnākt pie Tevis dzīvot, biju cerējusi, ka varēšu kļūt laimīga Tavā mājā. Itin drīz es atskārtu, ka nespēšu panest Tavas ikdienas dzīves mocības un vētras, tomēr pacietos, kamēr domāju, ka no tā ciešu tikai es. Kad no Tavas saltās izturēšanās sapratu, ka mana klātbūtne tikai tiek paciesta aiz nepieciešamības un es sagādāju Tev nevis patikšanu, bet apgrūtinājumu, mans stāvoklis kļuva vēl smagāks! Šādos apstākļos man paspruka vārdi, kas Tevi sāpināja. Kopš šī brīža nolēmu atstāt Tavu māju. Vecākiem ļaudīm nav iespējams sadzīvot ar jaunajiem! . . .

Balzaka kundze Lorai Sirvilai:

Vēl gribu Tev pateikt, ka es nevienu nevainoju. De Brinjola (sīc/) kundze pēc dabas ir labsirdīga. Ja viņa reizēm kjūdās, tad tas notiek neviļus. Šī sieviete ir pats godīguma un smalkjūtības iemiesojums. Es bez bažām atstāju viņai savu vietu. Viņa mīl Onorē un rūpēsies par to labi... Domāju, ka nabaga de Brenjola kundze nekad nekļūs bīstama Onorē tuvumā. Nelaimīgā sieviete^1 ir izcietusi daudz mocību un sirdēstu . . . Tici man, viņa ir pelnījusi līdzjūtību; ceru, ka Onorē, tikko būs iespējams, nodrošinās viņas stāvokli . . . Tas būtu tikai taisnīgi, jo viņa ļoti attur Onorē no liekiem izdevumiem un aizkavē no neprā-libām...

Balzaka kundzes kļūda bija tā, ka viņa gribēja ņemt dalību dēla dzīvē. Bet viņam nebija, kā viņš daudzkārt apgalvoja, citas dzīves kā tikai darbs: «Strādāt nozīmē katru vakaru piecelties pusnaktī, rakstīt līdz astoņiem no rīta, ceturtdaļstundā paēst brokastis, strādāt līdz pulksten pieciem, paēst pusdienas un pusnaktī sākt atkal no jauna! Šāds darbs dod četrdesmit dienās piecus sējumus!»

Kādus sējumus? Balzaks vienā laikā rakstīja vairākus romānus, pameta tos, ķērās atkal klāt. Šā perioda vēstulēs viņš visbiežāk piemin: «Divu jaunlaulāto memuāri», «Viltus mīļākā», «Ursula Miruē», «Avantūriste», «Tumšs notikums». Tāpat kā ir «pārcilvēki», ir arī «pārrakstnieki». Balzaks bija «pārromānists». Viņa bagātīgie krājumi likās neizsmeļami. Gadiem ilgi viņš bija vācis sižetus. Tā, piemēram, no «Mantojuma», kas figurēja Balzaka plānos jau 1833. gadā un kādu laiku saucās «Buārūža mantinieki», mazajā Basa ielas mājā radās divi romāni — «Avantūriste» un «Ursula Miruē».

Izvēlējies sižetu, Balzaks saistīja to ar viņam labi pazīstamu vidi un apkārtni. Tad viņš tanī nometināja jau iecerētus personāžus. Tā romāna «Avantūriste» darbību rakstnieks risināja Isudēnā, pilsētā, ko bija novērojis, viesodamies Frapelā. Tur Restaurācijas laikos ar puspensiju atvaļinātu Napoleona armijas oficieru un izlaidīgu slaistu banda, «dīkdienības kavalieri», bija terorizējuši vietējos buržuā. Lai «ieinteresētu» lasītāju, vajadzēja šo bālo sliņķu vidū ievest spilgtu, enerģisku un ļaundarīgu «briesmoni». Balzaks izvelk no savas marionešu kārbas Filipu Brido, gleznotāja Zozefa Brido brāli. Romānā stāstīts par vecpuisi Filipa tēvoci Ružē, kas līdz ausīm iemīlējies Florā Brazjē, «avantūristē», kura savukārt pieķērusies nelietīgajam Maksim Žilē.

Pulkvedis Filips Brido ierodas Isudēnā aizsargāt savu mantojumu, nogalina divkaujā Maksi Žilē, «noceļ» tēvocim Floru, pilnīgi pakļauj savai gribai gan vecpuisi, gan meiču, aplaupa miesīgo māti un brāli, taču savu spēku izmanto pārāk ļaunprātīgi, tāpēc cieš neveiksmi jau uz galīgās uzvaras sliekšņa, «jo aizgāja par tālu». Atliek tikai izvietot ap brāļiem Brido gleznotājus un rakstniekus, Žo-zefa draugus, aktrises un loretes, kuras savaldzinājis Filips (un jau izveidojis Balzaks). Šis maisījums guva tādus panākumus, kas pārsteidza pašu autoru. Viņš bija bažījies, ka šis «briesmīgais romāns», kurā nebija mīlestības elementu, atbaidīs lasītājus. Taču nē, Filipa negantības, tēvoča Ružē vecīgais pagrimums, viņa ikdienas prasība pēc pērkamiem glāstiem, Floras kuplais daiļums, attēloto ainu sulīgais spilgtums saistīja publiku. Pārsteidz grāmatas vēsturiskais nozīmīgums. No dienesta atvaļinātais karavīrs, varonis bez nodarbošanās, ir tips, kāds uzrodas pēc katra liela politiska satricinājuma. Restaurācijas laikā Filipu Brido atkal uzņem armijā, viņš kļūst grāfs de Bram-būrs, Goda leģiona un Svētā Luija ordeņa kavalieris — un tā ir vēl viena vēstures mācība.

Balzakam pašam labāk patika «Ursula Miruē», otrs romāns par mantojumu; šeit viņš bija piejaucis gaišredzību un okultismu, jo tam ticēja. Labais ārsts Minorē, atrazdamies tālumā no savas aizbildināmās Ursulas, ar gaišreģes palīdzību uzzina, ka meitene mīl savu skaisto kaimiņu, tomēr ir šķīsta un nevainīga jaunava. Minorē mirst, būdams pārliecināts, ka ir nodrošinājis Ursulas nākotni. Viens no mantiniekiem, pasta uzraugs Minorē-Levro, ar viltu piesavinās visu ārsta īpašumu. Taču mirušais parādās Ursulai sapnī un atklāj noziegumu! Vainīgais, milzis ar vērša kaklu, juzdams, ka ir atklāts, sabrūk. Viss beidzas ar nolaupītā īpašuma atgūšanu un kāzām. Notikums daudzās vietās liekas neticams, taču tas ir tik labi iekļauts dzīves īstenībā, gan ar Minorē-Levro, Kremjēr-Minorē un Minorē-Minorē radniecības saišu savijumiem, gan ar Nemūras pasta stacijas sīko darbības aprakstu, gan lielisko dārza gleznu («Ursula Miruē» ir plenēra romāns, saka Alēns), ka neviļus sākam visam ticēt. «Neticamais Balzaka darbos,» pēc Marsela Buterona vārdiem, «bieži vien ir pilnīgi ticams, vienīgi mūsu acis, kas neredz tik asi kā ģēnija acis, nav varējušas to saskatīt. Citās jomās taču arī parādības, kas tagad guvušas zinātnisku izskaidrojumu, agrāk nojauta tikai izcili gari vai gaišreģi.» Mums atliek vienīgi ticēt, Balzaks to prasa — un ir to pelnījis.

«Tumšs notikums» Balzakam uzpeldēja no jaunības atmiņām. Viņa vecāki bija no prefekta ģenerāļa de Pome-rela dabūjuši zināt par senatora Klemana de Risa noslēpumaino nolaupīšanu Konsulāta laikā. Hercogiene d'Abrantesa, kurai arī šis notikums bijis zināms pilnīgi, iepazīstināja Balzaku ar dažām vērtīgām atgadījuma detaļām. Fušē policija izlikās, ka atradusi vainīgos, un pavēlēja sodīt ar nāvi trīs dižciltīgus jaunekļus, kas, bez šaubām, nebija vainīgi. Kāpēc notika šī nolaupīšana? Daži cilvēki izsacījās, ka policisti paši to visu sagudrojuši, lai atrastu dokumentus, kas būtu pierādījuši Klemana de Risa un Pišgrī sazvērestību ar vēl citiem, kuri Marengo kaujas laikā gatavojās stāties Bonaparta vietā, ja viņš tiktu uzvarēts. Sižets bija labs, taču Balzaks gribēja ieaust tanī romantisku strāvojumu. Viņš apstrādāja un padarīja auglīgāku šo neauglīgo materiālu. Lai attaisnotu jaunos muižniekus, dvīņu brāļus Polu Mārī un Mārī Polu Simē-zus, rakstnieks iztēlojas, ka Malēns de Gondrevils (tā romānā saucas Klemans de Riss) panāk, lai viņam piespriež no nacionālā īpašuma fondiem Simēzu ģimenes muižu. Kopš šī brīža abi jaunekļi viņu uzskata par uzur-patoru, kas nozadzis Simēzu zemi, un ar to izskaidrojamas to cilvēku dusmas, kuri mīl Simēzus, it sevišķi muižas pārvaldnieka un uzticīgā kalpotāja Mišī niknums; šis vīrs tiks giljotinēts. Šeit atrodam «Šuānu» atmosfēru, tumsu, zirgus, kas auļo naktī, un baiso Korantēnu, kam seja dzeltena kā citrons. Viss notikums personām, kas tanī darbojas, ir tikpat neizprotams kā kaujas lauks kareivjiem. Laiku pa laikam īsā uzplaiksnījumā parādās tie, kas zina: imperators Jēnas kaujas priekšvakarā un pašās beigās ministrs Anrī de Maršē, kas ar dažiem teikumiem izklīdina miglu, kura vēl aizvien biezi ietin šo baismīgo notikumu. Šīs mīlestības un uzticības drāmas aizmugures plānā parādīti Revolūcijas laikmeta ierāvēji un viņu visvarenās intereses, tieksme sagrābt politisko emigrantu īpašumus. Tā reālā vēsture vada izdomāto, un pat šajā nomaļajā provinces nostūrī mēs redzam, ka Napoleona Impērija, pēc Alēna vārdiem, «tiek pieņemta ne tik daudz aiz tās varenības, cik aiz nodrošinātās kārtības un ilgstošas pastāvēšanas pazīmēm». Stabilitāte modina uzticību.

Kā romānā «Tumšs notikums» vēl reizi apstiprināta «dabiskā politika», vienīgā, kurai tic Balzaks, mūžsenā politika, ko diktē cilvēka instinkti, tāpat «Divu jaunlaulāto memuāros» rakstnieks vēl lieku reizi apliecina savus uzskatus par laulību un vēršas pret romantismu. Divas klostera pansionāta audzēknes, draudzenes Luīza Šoljē un Renē de l'Estorade, sarakstās un nolemj, ka dzīvos, «viena — sekodama neprātīgas kaisles aicinājumam, otra — saprātīgi samierinādamās ar esamību». Renē «saprāta laulībās» kļūst dzīves iedragāta vīrieša sieva; viņš ir labs cilvēks, taču mīlēt tādu ir grūti. Un tomēr šajā pārī saskaņā ar vispārējiem morāles likumiem pakāpeniski mostas saprātīga abpusēja pieķeršanās, kas dibinās uz fizioloģiskām, ekonomiskām un politiskām attieksmēm, uz atteikšanos no sapņiem, uz mīlestību pret savu bērnu, uz muižas kopīgo vadīšanu. Sieva pārveido vīru, paceļ pāri viņa vājībām. Tā nav neprātīga mīlestība, bet laime, ja pieņem, kā darīja Renē, ka labākais, ko var novēlēt, dodoties laulībā, ir «samierināšanās un pašaizliedzība»; bēdīgi, taču Balzaka laikos tā bija. Otra sarakstes dalībniece — Luīza de Šoljē apprecas aiz mīlestības ar kādu noslēpumainu spānieti; šī laulība, kas sākumā liekas neprātīga, vēlāk izrādās spoža partija. Sieva, kaislīgā mīlētāja, pazudina vīru; pēc tam viņa iemīlas atkal un apprecas vēlreiz, ir neiedomājami un muļķīgi greizsirdīga un aiz šīs greizsirdības izdara pašnāvību. Šīs abas traģēdijas atspoguļojas Renē un Luīzas sarakstē (dažas no šīm vēstulēm rakstījusi Lora Sirvila).

Romāna morāle ir šāda: laulībā stingrais pamats ir ģimenes saites un kopīgas intereses. Ir taisnība, ka Balzaks sakarā ar šo grāmatu rakstīja romantiskajai Žoržai Sandai: «Neraizējieties, mēs abi esam vienādos uzskatos. Es labāk gribētu, lai Luīza mani iedzen nāvē, nekā ilgi dzīvot ar Renē.» Varētu arī sacīt, ka Balzaks savā dzīvē ir meklējis kaislību, — bet vai šāds spriedums būtu pareizs? Nekad viņš nebūtu ar mieru, ka Luīza viņu nogalina. Ar de Bernī kundzi viņu saistīja gan saprāta, gan kaislībās saites; Dilecta bija ņēmusi dalību viņa darbā, cīņās, pat dzīves praktiskajos jautājumos. Viņa romāni ar Mariju di Frenē, Viskonti kundzi, Elēnu de Vālētu bija drīzāk īslaicīga aizraušanās nekā īsta kaislība. Cik reižu Balzaks bija teicis Karolīnai Marbutī, ka mīlestību, ja tā ir tikai fiziska, viņš uzskatot par nesvarīgu rotaļāšanos. Kopš 1833. gada Balzaks ilgojās salaulāties ar Evelīnu Hansku un neapstrīdami iekļūt sava laika «labākajā sabiedrībā», uz kuru viņam nepavēra ceļu ne izcelšanās, ne ģenialitāte. Tātad viņa dzīve nebija pretrunā ar uzskatiem. Pareizāk sakot, viņam nekad nebija tāda dzīve, kādu viņš vēlējās dzīvot un kas būtu saskaņā ar viņa idejām.

Balzakā ir it kā divas būtnes. Viena — tukls vīrs, kas šķiet dzīvojam tāpat kā visi cilvēki; viņš ķildojas ar māti, ar māsu, baidās no tiesu izpildītājiem, jo viņam ir parādi; viņam vienā laikā ir epistulārs mīlestības romāns ar poļu grāfieni un sakars ar kalponi mīļāko. Otra būtne ir veselas pasaules radītājs, kas mīl jaunas sievietes ar marmorbaltiem pleciem, dzirkstošām acīm, aktrises vai hercogienes; viņš pārdzīvo un izprot vissmalkākās jūtas, un, nedomādams par nožēlojamiem naudas jautājumiem, dzīvo pasakaini grezni. Parastais mirstīgais Balzaks pacieš savas ģimenes sīkpilsonisko sabiedrību; prometejis-kais Balzaks bieži apmeklē aristokrātiskās ģimenes, kuras pats ir iztēlē radījis. Viņu tik ļoti aizņem paša fantāzijas radījumi, ka ļoti maz atliek laika domāt par reāliem cilvēkiem. Balzaks nav klāt ne pie Loras de Bernī, ne pie Loras d'Abrantesas pēdējā elpas vilciena, kaut gan ir abas mīlējis savas šīszemes dzīves stundās; toties rakstnieks nenogurstoši ir nomodā, kad agonizē Anrieta de Morsofa, Estere Gobseka un Korālija, kas ir viņa ģēnija meitas. Reizēm var šķist, ka viņš ir nepateicīgs vai nevērīgs reālajā pasaulē, toties viņš ir maigs un dedzīgs savā pasaulē, vienīgajā, kurai tic, vienīgajā, kurā ar visu sirdi un prātu rosīgi dzīvo.

Pārsteidzošākais ir tas, ka ikdienišķais Balzaks, Pasī vientuļnieks, kas trīs nedēļās uzraksta pa romānam, dzīvo tintes plūdos un, laupīdams sev nakts miegu, lasa korektūras, tomēr pagūst itin bieži pa stāvajām ieliņām aizskriet līdz Parīzes diližansam. 1840. gada 15. decembrī viņš noskatās Napoleona mirstīgo atlieku ievešanu Invalīdu katedrālē. Balzaks raksta Evai Hanskai:

No Havras līdz Pekai Sēnas krasti bija nosēti ar ļaužu pūļiem, un visi nometās ceļos, kad kuģis peldēja garām. Tas bija kaut kas diženāks nekā Romas imperatoru triumfs. Kapenē viņu var pazīt: āda ir balta, roka izteiksmīga. Viņš līdz galam ir palicis cilvēks ar ietekmi, un Parīze ir brīnumu pilsēta. Piecās dienās šeit uztaisīja simt divdesmit statujas, no kurām septiņas astoņas ir tiešām lieliskas; tika uzceltas simt triumfa kolonnas, divdesmit pēdu augstas urnas un tribīnes simttūkstoš cilvēkiem, Invalīdu katedrāle bija drapēta ar bitēm nokaisītu violetu samtu. Mans tapsētājs man paskaidroja, kā tas viss bija pagūts: «Kungs, šādos gadījumos katrs cilvēks kļūst par tapsētājul»

Skaidri manāms, ka šajā ievērojamajā dienā Balzaks jūtas laimīgs; viņš neprātīgi mīl majestātiskumu, imperatoru Napoleonu — un drapērijas.

1841. gada 25. martā Balzaks pavada pie Delfīnes de Žirardēnas brīnišķīgu vakaru ar Lamartīnu, Igo, Gotjē un Karru. «Nekad nebiju tik sirsnīgi smējies, kopš satikāmies Mirabo mājā.» 3. jūnijā Balzaks ir klāt pie Viktora Igo svinīgās uzņemšanas Akadēmijā. Igo uzstājas zem tās kupola, valdonīgi izslējis piramidālo, jau visai kailo pieri, taču viņa runa Balzakam nepatīk. «Dzejnieks noliedza savus kareivjus, noliedza vecāko atzarojumu, viņš gribēja attaisnot Konventu. Igo runa dziļi apbēdināja viņa draugus,» Balzaks raksta Hanska kundzei. Un Igo tā rīkojās veltīgi, jo «šis lielais dzejnieks, heroisko gleznu radītāj s, saņēma pletnes cirtienu — no kā? No Salvandī!» — no vēsturnieka un politiska darbinieka, par kuru Tjērs bija sacījis: «Viņš ir ļoti godkārīgs pāvs.» Salvandī neskopodamies šāva uz jaunuzņemto akadēmiķi tradicionālās bultas: «Mēs bijām jums pateicīgi, ka jūs drosmīgi aizsargājāt savu dzejnieka aicinājumu pret visiem politiskās godkāres vilinājumiem.» Viltīgi vārdi, jo Salvandī adresēja tos cilvēkam, kura politiskā godkāre visiem bija labi zināma.

Arī Balzaks tīkoja ieņemt sēdekli šajā godājamajā iestādījumā. Jau 1836. gadā viņš bija sacījis: «Mēģināšu ar lielgabala šāvieniem atvērt sev durvis uz Akadēmiju.» Simtiem reižu viņš bija aprēķinājis, cik daudz naudas tas viņam ienestu: divi tūkstoši franku algas, seši tūkstoši franku par darbu Vārdnīcu komisijā un, bez šaubām, (tā viņš domāja) pēra titulu, ko viņam piešķirtu pēc uzņemšanas Akadēmijā. 1839. gadā Balzaks bija pieteicis savu kanditatūru, bet tad to atsauca, atbrīvojot ceļu Viktoram Igo. Dzejnieks atbrauca pie Balzaka uz Žardī. Mājastēvs veda viesi pastaigāties pa slidenajiem dārza celiņiem. Igo, pūlēdamies noturēties līdzsvarā uz paugura bīstamās nogāzes, neteica ne vārda līdz tam mirklim, kad sasniedza riekstkoku. Goslēns šo ainu aprakstījis šādi:

— Beidzot viens koks jūsu dārzā! — Igo sacīja.

— Jā, turklāt tas ir ievērojams koks! Vai zināt, ko tas ienes?

— Tā kā tas ir riekstkoks, tad, domāju, ka ienes riekstus.

— Netrāpījāt: tas ienes tūkstoš piecsimt franku.

— Par riekstiem?

— Nē, bez riekstiem tas var ienest tūkstoš piecsimt franku.

Tad Balzaks paskaidroja, ka pēc sena feodāla paraduma Vildavrē iedzīvotājiem vajadzēja sanest visus atkritumus šā koka pakājē. Diendienā uzkrādamies, šeit var izveidoties vesels mēslojuma kalns, ko Balzaks varētu pārdot apkaimes fermeriem, vīnkopjiem un dārzniekiem.

— Te man ir tīrs zelts. Ar vārdu sakot: gvanol

■— Gvano, tikai bez putniem, — Igo olimpiskā mierā piekrita.

Zvans aicināja brokastīs. Pie galda runāja par Franču Akadēmiju. Igo solīja maz; vēlāk redzēsim, ka viņš darīja daudz vairāk. Pārdevis ŽardI, Balzaks arī Basa ielā reizēm uzņēma akadēmiķus. «Rosos vienīgi tādēļ, lai atgādinātu, ka vēlos tikt uzņemts, jo tie būs svētki, ko gatavoju Evai, savai vilcenītei.» Akadēmija ir sociāls fakts; tā esību atzīst katrs reālists, kaut arī viņš ir sapņotājs.

Daudz laika Balzakam aprija arī kāda cita rakstnieku apvienība —- Literātu biedrība. Balzaku jau sen nodarbināja viņa amata brāļu profesionālās intereses. 1834. gadā viņš bija publicējis «Vēstuli franču XIX gadsimta rakstniekiem»; «Likums aizsargā zemi, aizsargā vaiga sviedros strādājoša proletārieša māju, bet konfiscē dzejnieka domātāja darbu ...» Parīzes teātri katru gadu ieņem desmit miljonu franku. Un kādu summu sasniedz izcilo literātu budžets? Igo, Misē, Suljē, Ežēna Sī budžets? Pa visu Franciju tas nesasniedz pat vienu miljonu. Desmittūkstoš bagātajām ģimenēm neatrodas ne franka, lai iegādātos pāris desmit ievērojamu grāmatu, kuras mūsu nācija rada katru gadu! Bagātnieki ņem grāmatas lasīšanas kabinetos vai pērk grāmatu nelikumīgos ārzemju pārdrukā jumus.

Balzaks prasīja, lai literāru sacerējumu atzītu par īpašumu tāpat kā katru citu (tanīs laikos autora tiesības izbeidzās desmit gadus pēc rakstnieka nāves), viņš prasīja, lai likums aizsargātu literāro īpašumu pret ārzemju grāmatiespiedēju zaglīgo rīcību (beļģu kontrafakcijas laupīja rakstniekiem lielu daļu ienākuma) un, beidzot, lai rakstniekam nodrošinātu morālās tiesības uz savu darbu, ko nedrīkstētu pārstrādāt bez autora piekrišanas. Prasības bija skaidras un taisnīgas, un vēlāk tās tika iekļautas autora tiesību hartijā. Taču vajadzēja ilgi cīnīties, līdz izdevās uzveikt likumdevēju vienaldzību. 1838. gadā nodibināja Literātu biedrību. Tās pirmie locekļi bija Viktors Igo, Aleksandrs Dimā, Frederiks Suljē. Balzaks tobrīd nebija Parīzē, viņu uzņēma biedrībā 1838. gada novembri. Nākamajā gadā viņu ievēlēja par priekšsēdētāju * Vilmēna vietā, kurš tika iecelts par izglītības ministru.

Balzaka nerimtīgais ienaidnieks Sentbēvs izmantoja gadījumu, lai paņirgātos par «rūpniecisko literatūru» un «literārā īpašuma dēmonu», kas sirgstot ar pindarisku kaiti, ar svētā Vita deju. «Katra sacerētāja augstprātība strāvo augsti un krīt lejā kā zelta lietus. Tā var viegli aiziet lidz miljoniem; autori nekautrējas tos izklāstīt un izdiedelēt.» Sentbēvs izsmēja gan Literātu biedribu, šo «amatniecisko sadraudzību», gan franču literatūras maršalus (Balzaka izteiciens), «ļaudis ar komerciālu dzirksti, kas piedāvā ekspluatēšanai savu daiļradi». Patiesību sakot, Sentbēvam bija viegli izteikties nicīgi par ārzemju kontrabandas izdevumiem, par risku un par godu, jo viņam šāds risks nedraudēja un šādu godu viņš nesaņēma.

XXIX

CILVĒCISKA KOMĒDIJA I

«Cilvēciskā komēdija» ir dieva tā tēva imitācija.

Albērs Tibodē

1841. gadā Balzaks varēja parakstīt ar grāmatizdevēju grupu (Dibošē, Firns, Etcels un Polēns) līgumu par visu savu darbu publicēšanu ar kopīgu neparastu nosaukumu «Cilvēciskā komēdija». Jau vairākkārt Balzaks bija devis saviem sacerējumiem apvienojošus virsrakstus. Iespaids, kādu viņš ar saviem darbiem gribēja atstāt, milzīga monumenta iespaids tika pastiprināts, ja šim monumentam bija nosaukums. Tā radās «Privātās dzīves ainas», «Pari-zes dzives ainas», «Provinces dzīves ainas», «Tikumu skices», «Filozofiskās skices», kuras Balzaks bija nodomājis papildināt ar «Analitiskām skicēm», taču tās diemžēl, izņemot «Laulību fizioloģiju», palika tikai iecerē. Klasifikācija bija diezgan patvaļīga, to pierāda vairāku romānu pārcelšana no viena grupējuma citā. Kādu laiku Balzaks domāja dot saviem darbiem kopīgu nosaukumu «Sociālas skices». Pēc tam Dantes «Dievišķā komēdija» iedvesa viņam nosaukumu «Cilvēciskā komēdija», ko viņš pirmo reizi piemin 1839. gadā vēstulē Etcelam.

Tas nebija nekāds izdevniecības triks. Balzaks pūlas sniegt savā milzīgajā sacerējumu klāstā pilnīgu cilvēcisko tipu pārskatu. Vai viņš pagūs to nobeigt? To viņš nezina, taču jau tas, kas ir veikts līdz 1841. gadam, veido organizētu pasauli, kas, tāpat kā reālā pasaule, rada pati sevi gan pēc simetrijas likuma («Provinces slavenība Parīzē» iedveš autoram tieksmi uzrakstīt romānu «Parīzes slavenība provincē», šis sižets uzmests «Modestā Minjonā» un «Departamenta mūzā»), gan pēc līdzības likuma («Laulību līgums» modina «Mantojuma dalīšanas» ieceri, kas netiek īstenota). Šī pašapaugļošanās metode apbrīnojami palielina rakstnieka daiļrades varenību. Moriss Bardešs parāda, ka «Cilvēciskās komēdijas» iekšējais ritējums kļūst vēl skaidrāks, ja ņem vērā nodomus, kas Balzakam palikuši piezīmēs. Romānam «Luijs Lambērs», kurā parādīts ģeniāls cilvēks, ko nokauj viņa paša domas spēks, pārī bija ieplānots romāns «Kretīns», kura varonim nespēja domāt nodrošina ilgu mūžu.

Špelberšs de Lovanžuls ir publicējis piecdesmit trīs Balzaka iecerētu, bet neuzrakstītu romānu virsrakstus. Daži no tiem ir atstājuši pēdas: «Buārūža mantinieki», «Augstdzimušie», «Patversme un tauta», «Zinātnieku vidū», «Teātris tāds, kāds tas ir», «Kādas idejas dzīve un piedzīvojumi», «Pedagoģiskās korporācijas anatomija». Šim sarakstam jāpievieno simt uzmetumi īsu piezīmju veidā. Kad rakstnieka smadzenēs rosās vesela pasaule, sižeti tanī drūzmējas un prasīt prasās dzīvot. Uzmetumu piemēri: nabadzīga meitene, kas grib noķert vīru, izlikdamās, ka ir ļoti bagāta, apprecas ar nabaga zelli, kas ir darījis tāpat kā viņa ... Jauna meitene viļas, domādama, ka jauneklis, kas viņai parāda uzmanību, ir iemīlējies viņā; pārliecinājusies, ka ir maldījusies, viņa jauno vīrieti ienīst, un tad tas meiteni iemīl. .. Divas lieliskas privātās dzīves ainas. «Ar visbagātāko fantāziju apveltīts cilvēks var tikai sapņot par šādu virsrakstu ņudzekli, par šo bagāto iztēli, kurā personāži un sižeti aug kā sēnes pēc lietus, — te patiesi ir kaut kas no pašas dabas auglības, izšķērdības un vienaldzības,» raksta Moriss Bardešs. Ļoti bēdīgi, ka Balzaks nenodzīvoja līdz septiņdesmit gadiem, — tad mums būtu brīnišķīgi romāni par viņa varoņu vecumdienām.

Etcels lūdza, lai autors uzraksta priekšvārdus publicējumam, kam vajadzēja vainagot Balzaka desmit gadu titāniskā darba veikumu. Pārgurušais Balzaks ieteica pārdrukāt Davēna priekšvārdus. Etcels noskaitās: «Nav iespējami, ka jūsu pilnīgie kopotie raksti, pats lielākais izdevums, kādu līdz šim neviens nav uzdrošinājies publicēt, ietu pie lasītājiem bez dažiem jūsu ievadvārdiem.» Balzaks piekāpās un garā «Priekšvārdā» centās izklāstīt, kā radies viņa plāns. Doma par šī kolosālā ansambļa radīšanu pirmo reizi viņam modusies, kad viņš studējis Žofruā Sen-tilēru. Rakstnieks piepeši, kā atceramies, bija apjautis, ka, tāpat kā zooloģiskas sugas, eksistē arī sociālas sugas. Starp strādnieku, komersantu, jūrnieku un dzejnieku ir tāda paša rakstura atšķirības kā starp lauvu, ēzeli, haizivi un aitu.

Tikai «Cilvēciskā komēdija» būs nesalīdzināmi sarežģītāka nekā «dzīvnieku pasaules komēdija». Vispirms dzīvnieku pasaulē mātīte vienmēr pieder pie tās pašas zooloģiskās sugas kā tēviņš. Lauva dzīvo ar lauveni. Turpretī cilvēku pasaulē lauva var dzīvot ar aitu vai ar tīģerieni. Tālāk dzīvnieki tikai pēc gadu tūkstošiem pārveidojas par sarežģītākas sugas dzīvniekiem, turpretī sīks bodnieks dažos gados var kļūt par Francijas pēru un hercogs var nokrist līdz pašām padibenēm. Beidzot, cilvēks, radījums, kas prot veikli rīkoties ar savām rokām un prātu, rada rīkus, apģērbu, ceļ mājas, kuras mainās katrā civilizācijas pakāpē. Tātad naturālistam, kas pēta cilvēku dzimumu, ir jāattēlo vīrieši, sievietes un lietas.

Valteram Skotam bija izdevies pacelt romānu līdz vēstures līmenim, taču viņš neiedomājās saistīt savus sacerējumus citu ar citu. Balzakam te rodas otra ģeniālā apjauta: viņš iecer uzrakstīt pilnīgu savu laiku tikumu vēsturi, kuras katra nodaļa būs romāns. Sacenzdamies ar dzimtsarakstu nodaļas aktiem, rakstnieks laidis pasaulē divi līdz trīs tūkstoši personāžu, saistīdams tos citu ar citu ar sociālā stāvokļa un profesiju saitēm. Balzaka darba vienotība ir tik cieša, ka vajag to izlasīt visu, lai pilnīgi izjustu tā burvību.

Tikai tad var atklāt, cik plaša ir šī valstība, pār kuru nekad nenoriet saprāta gaisma. Engelss ir sacījis: «Bal-zaka darbos esmu uzzinājis vairāk nekā visās tā laikmeta profesionālo vēsturnieku, ekonomistu un statistiķu grāmatās kopā.» «Cilvēciskā komēdija» ir un paliek vispatiesākais cilvēka mūžseno rakstura īpašību mākslinieciskais attēlojums un tai pašā laikā vislabākā Restaurācijas laikmeta tikumu vēsture. Tur atrodam visu: dižciltību un buržuāziju, ierēdniecību un armiju, kredīta un tirdzniecības, transporta un preses mehānismu, tiesnešu, politiķu un augstāko aprindu pārstāvju dzīves atainojumu, turklāt ne paviršu uzmetumu veidā, bet detalizēti, viss ir izstādīts aplūkošanai kā milzīga organisma skaidri saskatāmas sastāvdaļas.

«Cilvēciskās komēdijas» autora viszinība ietver arī mājas, pilsētas; viņš pazīst visus Parīzes kvartālus. «Kā naksnīgs Homērs viņš ar pekles liesmu apgaismo pazemes kapenes un galerijas drudžainajā pilsētā, kurā risinās drūma epopeja,» par Balzaku raksta Anrī Fosijons. Bal-zaks iegriežas studentu restorānos, teātru aizkulisēs, hercogieņu buduāros, kurtizāņu alkovos. Savas iztēles radībām rakstnieks dod īstenībā eksistējošus piegādātājus. Drēbnieks Štaubs šuj uzvalkus Lisjenam de Ribamprē, drēbnieks Bijsons (pie kura ģērbās pats Balzaks) — Sar-lam Grandē. Fosēna juvelieru veikals, Rišeljē ielā 76, piegādā ahāta vīnogķekaru rotu daiļajai Raburdēna kundzei. Provincē Balzaks pazīst visdažādākās aprindas Angulemā, Havrā, Limožā, Alansonā. Neviens labāk par viņu nav izpratis nesamierināmo un sīkumaino antagonismu, kas dzimis visās šajās pilsētās no konvulsijām, kuras satricinājušas tās laikā no 1789. gada līdz 1830. gadam. Restaurācijas laikmeta Francija paliktu nesaprotama, ja lasītājs nesaskatītu, ar kādām saknēm tā iesniedzas pagātnē. «īsteno dzīvi nosaka cēloņi.» Paņēmiens, ko lieto Balzaks, atkārtoti parādot personāžus citā romānā, dod viņa iztēlotajām figūrām ceturto dimensiju — laiku.

Taču ar kādas sabiedrības aprakstu vien Balzakam nepietiek. Tas, kas viņa acīs rakstnieku dara līdzīgu valstsvīram un pat varbūt pārāku par to, ir «noteikts uzskats par cilvēciskajām lietām». Balzaks sevi apzinās par vislielāko romānistu ne tikai tāpēc, ka ir iedzīvinājis tik daudzas radības (var iedomāties, ka arī neapdāvināts, bet ļoti cītīgs rakstnieks spētu radīt vēl vairāk personu ar atšķirīgiem raksturiem), bet tāpēc, ka pratis iemiesot šajā paša veidoto cilvēcīgo būtņu masā savu sen loloto ideju: griba ir visvarena, ja tā virzīta uz vienu mērķi. Zināmas robežas ir arī gribai. Nācijām, tāpat kā atsevišķiem cilvēkiem, ir sava šagrēnāda. Tautām ilgu mūžu var nodrošināt, ierobežojot to vitālo rosību. Tāpēc Balzaks izsakās par labu stabiliem režīmiem un likumiem. «Es rakstu divu mūžīgu patiesīhu gaismā — tās ir reliģija un monarhija.» Spriežot par valsts lietām, Balzaks apliecina mefistofelisku dzēlī-gumu. Viņš saka: «Godīgs politiķis būtu kā tvaika mašīna, kas pēkšņi sāktu just, vai kā stūrmanis, kurš, turēdams rokā stūres ratu, iedomātos mīlināties ar daiļavu — kuģis nogrimtu.» Taču 2orža Sanda, kas labi pazīst Balzaku, apgalvo: «Apbēdinātas pārliecības, sirsnīga pārmetuma priekšā visa viņa velnišķīgā varenība sabruka, tās vietā stājās vientiesīga, instinktīva labsirdība, kas mājoja viņa būtības dziļumos. Viņš spieda jums roku, apklusa vai ierunājās par kaut ko citu.» Makiavellisms viņam nāca no prāta, cēlums — no sirds.

Politika un reliģija

Pēc Balzaka domām, vislabākā politiskā iekārta ir tā, kas rada vislielāko enerģiju. Viņš uzskata, ka enerģijas maksimumu var sasniegt, koncentrējot valsts varu valdnieka rokās. Atcerēsimies rakstnieka iztēloto Katrīnas Mediči un Robespjēra sarunu. Balzaks attaisno abu rīcību valsts labā; aiz tā paša iemesla viņš jūsmo par Napoleonu. Kā vairums Balzaka paaudzes jaunekļu, viņš bija «Auster-licas bērns» un neaizmirsa jaunības jūsmu.

Pārlasiet imperatora slavinājumu «Otrā sievietes skicē»: «Cilvēks, ko attēlo ar sakrustotām rokām un kas visu ir paveicis! Viņš, kas ir pārstāvējis visdiženāko, viskoncentrētāko, visgriezīgāko, visskaudrāko no visām pasaules varām ... Šis cilvēks varēja veikt visu tāpēc, ka gribēja visu . . . Gan varmācīgs, gan taisnīgs, atkarībā no apstākļiem — īstenais karalis! .. .» Te Balzaks izpaužas vistīrākā veidā. Bez kripatiņas varmācības nav iespējama taisnība. Ja tu nespēj aizstāvēt savu lietu un arī likumi tevi pieviļ, tad ej līdz pašam karalim — vai prasi, lai tev palīdz «Trīspadsmiti».

Pēc 1830. gada revolūcijas Balzaks varbūt būtu pieņēmis buržuāziskā karaļa režīmu, ja šis karalis būtu bijis stiprs. Taču: «Mēs veicām lielu revolūciju, bet vara nonāca dažu mazu cilvēciņu rokās ... Ļaunākā Jūlija revolūcijas kļūda bija tā, ka Luijs Filips neieguva diktatūru kaut uz trim mēnešiem, lai stingri nostiprinātu tautas un troņa tiesības.» Ja grib sniegt labklājību masām, tad absolūtisms (vai vislielākā iespējamās varas summa) ir vienīgais līdzeklis šī mērķa sasniegšanai. «Tas, ko mēs saucam par pārstāvju varu, ir nemitīga vētra... Taču valdības svarīgākā īpašība ir stabilitāte.» Divus gadus pēc konstitucionālās monarhijas nodibināšanas, ap 1832. gadu, Balzaks, kas bija žēlojies par šīs monarhijas nevarību un bezdarbīgumu, tuvinājās leģitīmismam, ne aiz sirsnīgas padevības kā Šatobriāns, ne aiz sabiedriskas godkāres, kā aplam domāja modrā Zilma Karo, bet tāpēc, ka likumīga karaļa absolūtismu, pēc Balzaka uzskata, nācija uzņems vislabāk.

Vēlāk Flobērs un Zolā sašuta par šiem Balzaka politiskajiem uzskatiem. «Viņš bija katolis, leģitīmists un īpašnieks . . . Milzīgs, bet otršķirīgs lāga vīrs.» Balzaks otršķirīgs! Kāds neprāts! Alēns, kas bija lielāks republikānis nekā Flobērs, saprata Balzaka politiskos uzskatus. Mēdz runāt: «Viņš atbalsta troni un altāri, neticēdams ne vienam, ne otram.» Pareizi sacīts, ja ticību saprot tās absolūtajā nozīmē; maldīgi, ja runa ir par tās praktisko vērtību. Balzaks aizstāv tradīcijas, ģimeni un monarhiju tāpēc, ka tās eksistē un uzglabā nācijas enerģiju. Nemitīgi mainīt valsts vadītājus, domas plūdumu pārnest darbībā — tas viņa acīs nozīmē vājināt valsti. Ilga pastāvēšana Balza-kam šķiet vērtība pati par sevi. Tā var novest tikpat labi pie tautas diktatūras, kā pie leģitīmisma, pie Napoleona vai Marata, kā pie Luija XIV. Vienīgā Napoleona kļūda bija tā, ka viņš neprata nostiprināt ilgstošu varu. īstenais karalis var nākt kā no zemajiem, tā no augšējiem slāņiem. Balzakam derdzas tikai viduvējību nestabilā valdība. Reizēm viņš sapņo par kolektīvu diktatūru. «Ja kādi piecpadsmit talantīgi vīri Francijā apvienotos Voltē-ram līdzvērtīga cilvēka vadībā, tad niekošanās, kuru sauc par konstitucionālo valdību un kuras pamats ir mūžīga viduvējības uzcelšana tronī, drīz izbeigtos.» Enerģija piešķir gan varenību, gan likumību.

Tas nenozīmē, ka enerģijas avots vienmēr būs tanī pašā pusē. Balzaks Mišelu Kretjenu un Z. Markasu saprot tikpat labi kā grāfu de Fontānu vai Anrī de Maršē. Orass Bjanšons, viens no rakstnieka iemīļotajiem personāžiem, saka par marķīzi d'Espāru: «Es ienīstu šo ļaužu sugu; no visas sirds vēlos, kaut notiktu revolūcija, kas mūs no tādiem atbrīvotu uz visiem laikiem.» Balzaks pats ir pārdzīvojis šādus niknuma mirkļus marķīzes de Kastrī buduārā. Taču Balzakā bija virdusi aizvainota godkāre, nevis īstas nabadzības modināts ienaids. Rakstnieku varēja nosaukt par revolucionāru, tāpēc ka viņš attēloja satrunējušu sabiedrību un modināja vēlēšanos to pārveidot. Taču viņš attēloja šo sabiedrību kā buržuā, kā buržuā dēls, kas tīkoja ieņemt tanī ievērojamu vietu.

Tātad monarhija un reliģija .. . Kāda reliģija? «Mistiskās grāmatas» priekšvārdā Balzaks ir atbildējis: misticisms, kas ir kristietība tās vistīrākajā veidā. Svētā Jāņa Apokalipsi viņš uzskata par tilta arku, kas pārmesta starp kristiešu misticismu un indiešu, ēģiptiešu, ebreju un grieķu reliģiju misticismu. Šo ticību no Jakoba Bēmes pārņēma Gijona kundze un Fenelons*. Šīs ticības sludinātājs XVIII gadsimtā bija Svēdenborgs, tikpat kolosāla figūra kā svētais Jānis, Mozus un Pitagors; Francijā tās apustulis bija Senmartēns. Tā bija Luija Lambēra ticība, un to aizstāv arī Balzaks. 1832. gadā vēstulē Šarlam Nodjē Balzaks atskatās uz savas jaunības laika filozofiskajiem meklējumiem, kad viņš divdesmit gadu vecumā, dzīvodams mansardā, bija aizrautīgi lasījis Leibnicu un Spi-nozu. Pie kā šī lektīra viņu bija novedusi? Pie šādas dilemmas: vai nu dievs un matērija ir vienlaicīgi, un tad dievs nav visvarens, jo viņš ir pacietis cita spēka līdzāspastāvēšanu; vai arī dievs ir visa pirmsākums, un tad viņš ir no savas būtības radījis pasauli, tātad ne tanī, ne cilvēku sabiedrībā nevar būt ļaunuma. «Dievs kaujās atrodas abās pretējās nometnēs un sit pats sev,» saka Bēls. Katra sholastiķa nonāk strupceļā.

Ko tad darīt? Tad vajag ieslīgt pironismā * vai ar mīlas pilnu sirdi gremdēties kristietībā, nekā nepētījot. Jaunībā Balzaka prāts sliecās uz pironismu. 1824. gadā viņš rakstīja: «Katram cilvēkam piemīt kāda mānija; reliģija ir viscildenākā no visām.» 1837. gadā Balzaks rakstīja: «Es neesmu ne piegriezts, ne piegriežams kādai ticībai, jo man nav nekādas reliģijas.» Galu galā viņš tomēr nolēma «gremdēties» kristietībā. Kādā? Vai katolicismā? Balzaku saista bērnības atmiņas ar katoļu baznīcu; to aizstāvēdams, viņš ir uzrakstījis skaistus stāstus; «Lauku ārstā» viņš cildinājis tās civilizējošo spēku, romānā «Lilija ielejā» — tās evaņģēlisko maigumu. Ar to visu nepietiek, lai viņš kļūtu par ortodoksālu katoli. Viņš ir izteicies: «Katoļticība ir meli, ko cilvēks saka pats sev.»

Tomēr rakstnieks, kas grib vadīt cilvēkus, uzskata baznīcu par morālo un sociālo patiesību glabātāju. Lai izprastu, kādu lomu šis neticīgais piešķir reliģijai, atcerēsimies, kādu sabiedrību viņš attēlo, cik nežēlīgu pasauli viņš glezno — pasauli, kurā valda nauda, kurā vājos samin, kurā noziedznieku ceļ godā, ja viņš pratis apvest ap stūri justīciju. «Kas ir Francija 1840. gadā? Tikai ar materiālām interesēm pilnīgi aizrāvusies valsts, kurā nav ne patriotisma, ne sirdsapziņas un kurā vara ir bezspēcīga . . .» Uzvarošajam Ļaunumam Balzaks pretstata katolicismu kā «vispilnīgāko sistēmu samaitāto tieksmju ap-slāpēšanai cilvēkā». Balzaks nepiešķir reliģiskajām dogmām absolūtu vērtību; viņš tās uzskata par cildeniem un spirdzinošiem mītiem. Un ko gan cilvēks saprot labāk nekā mītus? «Nav iespējams likt visai nācijai studēt Kantu.» Ticība un ieradums tautai ir vērtīgāks nekā studijas un prātošana.

«Es neaizmirstu,» Fransuā Moriaks ir rakstījis, «ka Balzaks, ja arī bija katoļticīgs, tad aiz politiskiem un pragmatiskiem apsvērumiem, līdzīgi Bonaldiem un Mestriem, un tas, protams, nav labākais ticības veids. Taču arī patiesāks reliģisks strāvojums lauza sev ceļu gan viņa dzīves, gan daiļrades dziļumos .. . Pietiek pārlasīt «Luiju Lambēru», «Lauku ārstu», lai pārliecinātos, ka Balzaks aizgāja ļoti tālu ne tikai Ļaunuma pazīšanā ... viņš arī dziļi pazina Labā būtību . ..» Runa nav tikai par šauru katolicismu, kas noder Marē kvartāla buržuā, lai noturētu sievu pie ģimenes pienākumiem un aizsargātu savu īpašumu. Romānos, kuriem vajadzēja papildināt «Cilvēcisko komēdiju», Balzaks paredzēja iedalīt plašu vietu kristie-tīgajai žēlsirdībai. Dvēseles glābšana norit klusībā un sle-penlbā, turpretī žēlsirdība veic redzamus brīnumus. Labdarība izpirks gan ārsta Benasī, gan Veronikas Gras-lēnas grēkus.

Šā ticības aizstāvja intelektuālā iecietība dievticīgam cilvēkam var likties aizvainojoša. Balzaks, kaut arī visam nepiekrita, tomēr izturējās godbijīgi. Lieliskajā stāstā «Ateista mesa» hirurgs Deplēns, kas netic ne dievam, ne velnam, liek teikt mesas, aizlūdzot par dvēseles mieru nabaga ūdens nesējam, kas savā laikā bijis viņa labdaris. Kad hirurga skolnieks Bjanšons izsaka izbrīnu, Deplēns atbild: «Es kā godīgs skeptiķis saku: «Dievs, ja ir tāds mājoklis, kurā tu pēc nāves uzņem tos, kas savā dzīvē bijuši taisnīgi, tad atceries labsirdīgo Buržā.» Tas, draugs, ir viss, ko cilvēks ar maniem uzskatiem var atļauties. Dievs droši vien ir krietns vecis, viņš uz mani nedusmosies. Zvēru jums, ka es atdotu visu, kas man pieder, lai Buržā ticība ieietu man paurī...» Un Bjanšons, kas kopj savu skolotāju viņa pēdējās slimības laikā, neuzdrošinās apgalvot, ka slavenais hirurgs miris kā ateists. Balzakā Deplēna agnosticismam piejaucās arī kaut kas no cēlajiem garīdzniekiem, kurus viņš ir radījis.

Vai Balzakam ir sava filozofija? Acīm redzot, jo viņš nedomāja, ka ar mehānisku determinismu pietiek, lai izskaidrotu visu. Balzaks ir materiālists un reizē spirituā-lists. Viņš uzskata, ka gars iesūcas matērijā. Būtņu kāpnes ved no minerāla, kas domā vāji, līdz cilvēkam, kura dvēsele paliek saistīta ar miesu, un tālāk līdz eņģelim, kas ir vairs tikai dvēsele. Balzakā mīt neskaidra ticība, ka evolūcija, kas noved no marmora līdz svētajam, novedīs cilvēku līdz eņģelim. Viņš zina, ka pasaule vēl ir neuzminēts noslēpums un ka dzīvē valda varenāks princips nekā pati dzīve. Šo noslēpumu un šo principu Balzaks ir ar mieru saukt par dievu. Cilvēks gribētu tos izprast. Taču tie mums sasniedzami tikai caur alegorijām, simboliem, zīmēm. Dievs klusē, toties būtnes un priekšmeti nes noslēpumainus vēstījumus. Starp matēriju un cilvēku ir slepenas attiecības. Tas, kas universā ir īsteni svarīgs, sastopams tikai vissīkākajās dimensijās. Tāpēc ar tādu rūpību Balzaks apraksta mēbeli, uzvalku, cepuri, žestu; viss ir visā. Komivojažieris absolūta skatījumā nav nenozīmīgāks par imperatoru.

Pasaule ir vienota. Tā pati substance rada reizē fizisko un garīgo pasauli. Balzakam patīk atgādināt šo vienotību, norādot fizioloģijas iedarbību uz dvēseles kustībām. Pieviltas erotiskas tieksmes pārvēršas tēvišķīgās jūtās, morālā enerģijā, žēlsirdībā, tāpat kā siltums pārvēršas gaismā, elektrībā. Mums visiem piemīt vitāls spēks; vieni to vērš uz labu darbu, citi uz noziegumu. Atteikšanās no priekiem stiprina gribu, šo vareno fluīdu, kas ļauj cilvēkam iedarboties uz pasauli. Kāds ir Balzaka sapnis? Koncentrēt šo gribu, lai to pārvērstu par maģisku, dievišķīgu spēku.

Būt dievam, radīt pasauli, ■— lūk, pēc kā neapzināti tiecas Luijs Lambērs, Baltazars Klāss, Frenhofers — personāži, kas atspoguļo pašu Balzaku. Taču cilvēka spēkam ir robežas, un Prometejam uzglūn ārprāts. Balzaks pats reizēm ir atzinies, ka baidās no tā. Viņu glāba darbs un dažas sievietes. Jo dabas vienotība un līdzsvars rodas, saplūstot diviem principiem: vīrišķīgajam principam, kas tiecas pēc kustības un kaujas, un sievišķīgajam, kurš prasa stabilitāti, dzīvības turpinājumu. Šo doktrīnu sludina sensimonisti, vēlāk arī Ogists Konts. Balzaks, kas ir tikpat dziļš domātājs kā Konts un turklāt vēl dzejnieks, izpauž savu metafiziku mītos. Platons nav tālu, un tāpat Dante un Šekspīrs.

Mīlestība, laulība

Par mīlestību Balzaks runā reizēm kā mistiķis, reizēm kā fiziologs. Viņa vārdu krājums vienmēr ir tikls, nav kailumu aprakstu, maz saldkaisles ainu, bet visur it kā medicīniska rakstura drosme; miesas satraukumi izraisa dvēseles saviļņojumus. Kopš pirmās sastapšanās ar Dinu de la Bodrē, romāna «Departamenta mūza» varoni, Bjan-šons uzmin muižkundzes intīmo dzīvi: viņas vīrs, sīkais la Bodrē, ir impotents, un Dina palikusi jaunava. Un viņa piederēs Etjenam Lusto, tiklīdz viņš to vēlēsies, tieši nenozīmīgajam žurnālistam Lusto, nevis ievērojamam ārstam Bjanšonam. «Pateikšu, kāpēc: sievietēm, kas grib mīlēt, instinktīvi derdzas vīrieši, kuri ļoti aizraujas ar savu darbu; viņas, kaut arī dažkārt būdamas izcilas sievietes, vienmēr ir un paliek sievišķīgas tieksmē ieņemt pirmo vietu vīrieša dzīvē.» Sniegts ļoti nodarbināta vīrieša vērojums, viņam laiks ir nauda. Balzaks kā lietpratējs

apraksta «kaismīgo skatienu», ko pārmij divi cilvēki, kuri alkst viens otra. Rakstnieks zina, kāda loma ir juteklībai, kādus glāstus mījotajam liedz hercogiene de Lanžē, ar kādiem noslēpumiem samaitātā, nobriedusī Beatrise gūst virsroku pār jauno, valdzinošo Sabīni, ko Kalists apprecējis; kā Valerija Marnefa un Torpija notur savā pavadā večus. Vai Balzaks pats nav dievinājis de Bērni kundzi, kas bija vecāka par viņa māti, vai viņš nav dedzis niknā iekārē pēc de Kastrī kundzes un ar kuplo Evu baudījis «neaizmirstamās dienas» neprātīgo tīksmi? «Mīlas virtuvē» Balzaks pazina visas receptes.

Taču ikviena mīlestība, ko neatbalsta sabiedriba, viņam liekas lemta neveiksmei. Balzaks ir bieži aprakstījis slepenas mīlestības šausmas. Cilvēks tiecas mīlestībā gūt apmierinājumu gan juteklībai, gan lepnumam, gan materiālām interesēm. Kad vīrietis iemīl sievieti, tad mīl viņu visu: miesu, dvēseli, daiļumu, mežģīnes un apkārtni, kurā norit viņas dzīve. Hanska kundze valdzina Balzaku tāpēc, ka ir «radīta mīlestībai», taču viņam patīk arī, ka Eva ir daudz lasījusi, ka tai ir trīs tūkstoši «mužiku», grāfienes tituls, pils un ka tā ir ticīga. Balzaks aizstāvēja laulību pret savu draudzeni Žoržu Sandu, cenzdamies pierādīt, ka vienīgi laulībā divi mīlētāji var dalīt visu: gultu, panākumus, īpašumu, un vienīgi laulībā viņu vienību atbalsta reliģija, sabiedrība un ģimene. Protams, prāta laulība, ja tā nepārvēršas par laulību aiz sirds aicinājuma, nesniedz īstu laimi. Balzaks vēlas saviem literārajiem varoņiem un arī sev nevis «būdiņu un mīlošu sirdi, bet pili un iemīļoto». Šāda nostāja ir pilnīgi pretstatā romantiķu nostājai. Mīlestībā, tāpat kā politikā, Balzaks peld pret straumi.

Balzaks vienmēr ir pasvītrojis starpību starp aizraušanos un mīlestību: «Aizraušanās ir cerība, kas varbūt tiks pievilta ... Vīrieši un sievietes var, neapkaunojot sevi, pārdzīvot vairākas aizraušanās: ir taču tik dabiski tiekties pretī laimei! Bet mīlestība mūžā ir tikai viena.» Balzaks pats ir rādījis piemēru, ka var aizrauties daudzreiz. Tomēr viņš, vismaz teorētiski, turas pie sirds reliģijas. «Cilvēks mūžā nevar mīlēt divas reizes; ir tikai viena mīlestība, dziļa kā jūra, tikai bez krastiem.» Erotiskajai dzīvei un mistiskajai dzīvei jātiecas uz vienu būtni; divi radījumi, «paceldamies uz svētlaimes spārniem», pārvērtīsies eņģelī.

L

«Serafitā» tas ir tikai simbols; Kamilas Mopēnas acis tas ir iespējamas pilnības tēls; Balzakam tā ir cerība, ko viņš sola Evai Hanskai. Taču, ja arī viņš attēlo šādu eņģelisku jūsmu, pats to nepārdzīvo, jo ir pilnīgi iegrimis darbā. Liels cilvēks nevar atļauties lielu mīlestību, viņš nedrīkst piederēt sievietei. Viņš spētu mīlēt, taču vispirms ir jārada. Sīs patiesības Balzaks gan neatklāj savai mīļotajai.

Reizēm viņš ir attēlojis kaislīgu mīlestību. Eiženija Grandā mīl savu brālēnu; Luīza de Šoljē un Ursula Miruē mīl savus vīrus; Anrieta de Morsofa jūt pret Fēliksu mīlestību, kaisli un mātes gādību; Diana de Kadinjana pēc daudzajām dēkām beidzot sirsnīgi pieķeras d'Artezam un slēpj savu laimi; Estere mīl Lisjenu, taču reizēm mazliet ilgojas pēc agrākās dzīves; Dina («Departamenta mūza») spēj būt pašaizliedzīga un padevīga savam mīļākajam. Taču vairums sieviešu «Cilvēciskajā komēdijā» meklē vai nu bagātību, vai godkāres gandarījumus. Rozalī de Vat-vila grib gandarīt savu pašlepnumu un atriebties par aizvainojumu; Modesta Minjona rotaļājas ar saviem pielūdzējiem, bīdīdama tos kā bandiniekus uz likteņa šaha galdiņa; Renē de l'Estorada pārsteidz vīru ar saviem aprēķiniem. Visas šīs jaunavas zina, ka viņas tiks upurētas uz Zelta Teļa altāra. Sievietes tad kļūst verdzenes pārdošanai vairāksolīšanā; vienas tiek pārdotas pastāvīgā īpašumā (tā ir laulība), citas atdod sevi pagaidu lietošanā (tā ir prostitūcija). Laulība bez mīlestības ir likumīga prostitūcija. «Mēs audzinām savas meitas kā svētās,» saka Žorža Sanda, «un izvedam laulību tirgū kā jaunas ķēves.» Taču sabiedrība slēpj šīs rūgtās patiesības: «Jūtas, aiz kurām cenšamies izrotāt ēdienu, pasniedzot to zelta, sudraba un porcelāna traukos, ir tās pašas, kuras mūs vedina izgreznot un aizplīvurot mīlestību.»

Balzaks un viņa varones ir gatavas uz katru darījumu. Daiļas jaunavas ir ar mieru apprecēt vecu Francijas pēru, lai saglabātu stāvokli sabiedrībā, vai vecu baņķieri, lai tiktu pie bagātības. Skaisti jaunekļi tāpat pārdodas vecākām sievietēm, kuras viņiem sniedz naudu vai varu. Ras-tinjakam dzīvoklīti iekārtojusi Delfīne ir Nisenžēna, Mak-simam de Traijam — grāfiene de Resto. Lisjens de Ribam-prē gaida bagātību vispirms no Korālijas, pēc tam no Esteres. La Palferīns («Bohēmas princis») saņem no savas mīļākās «ievērojamu summu». Kā Balzaks varētu par to sašust? Viņš pats taču ir aizņēmies vēl ievērojamākas summas no savām mīļākajām. Vīrietis «Cilvēciskajā komēdijā» precas reizēm aiz godkāres, gandrīz vienmēr aiz savtības.

«Kur ir tirdzniecība, tur ir arī konkurence,» raksta Andrē Virmsers grāmatā «Necilvēciskā komēdija». Bagāta mantiniece, iekams viņa kļūst uzvarētājam par karjeras taisīšanas līdzekli, ir likme niknā sacensībā; de Krišo un de Grasēns neganti cīnās — kurš laimēs Eiženiju Grandē; di Bukjē cīnās ar kavalieri de Valuā — kam kritīs Kormona jaunkundze; Filips Brido sacenšas ar Mak-sansu Žilē — kuram izdosies nomakšķerēt Avantūristi. . . Vīrietis cīnās pret vīrieti, lai iekarotu pūru. Sieviete cīnās pret sievieti, lai iekarotu vīru.. . Un, tā kā laulībā ietilpst tirdzniecība, konkurence un savtīgu interešu ciņa, tad pastāv arī attiecīgs likumu kodekss. «Tu redzi, mīļā neprāte,» Renē de l'Estorade raksta draudzenei, «ka mēs esam izpētījuši civilkodeksa attieksmes pret laulāto draugu mīlestību! . . .» Laulāto draugu attieksmes ir īpašuma attieksmes — lasām romāna «Ievas meita» autora priekšvārdā.

Ja kāds kritiķis brīnīsies, ka «Cilvēciskajā komēdijā» tik liela vieta ierādīta sievietei, tad viņš, kā paskaidro Balzaks, nebūs pietiekami apdomājis, cik grūti ir radīt daiļdarbu, kurš garāks nekā «Tūkstots un viena nakts» un kurā ietilps vairāk nekā simt atsevišķu sacerējumu. Tā kā Austrumos sieviete dzīvo ieslodzījumā, tad pasaku stāstnieks varēja aprakstīt tikai tirgu, kalifa pili un kurpnieka darbnīcu. Tāpēc arābu pasaku teicējam, lai uzturētu interesi klausītājos, bija vajadzīgi brīnumi, burvji, talismani. Viduslaiku Eiropā episkās darbības virzītājs bija karš, verga cīņa pret pavēlnieku, garīdzniecības cīņa pret karaļ-varu. Vienīgo iespējamo romānu par pagātni pilnīgi izmantojis Valters Skots. «Francijā, turklāt XIX gadsimtā, dažādiem sabiedrības slāņiem nav vairs nekā gleznaina,» Kistīns rakstīja. «Kasta vairs neuzspiež īpatnēju zīmogu savu locekļu fizionomijai. Tā kā izskats bija zaudējis savdabību, tad rakstniekam vajadzēja gremdēties cilvēka gara dzīves attēlošanā un meklēt vissmalkāko dvēseles stīgu saviļņojumus...» Šos vissmalkākos saviļņojumus Balzaks spēj gan pats izjust, gan uzminēt citos. Rakstnieks ieskatās visslēptākajos sievietes dvēseles nostūros, neaizvainojot viņu; Balzaks ir nesaudzīgs vērotājs, mīlestības un naudas komēdija viņu nekad nepieviļ; kad viņš grib, tad attēlo vissmalkākās jūtu noskaņas. Sievietes vienmēr paliks uzticīgas Balzaka lasītājas, jo neviens cits rakstnieks nav viņas tik labi izpratis. Daudzas redz, ka viņš tām norāvis masku, taču sirds dziļumos jūtas par to iepriecinātas.

Labi pazīdams kurtizānes, Balzaks uzskata, ka viņas spēj pašaizliedzīgi mīlēt. Balzakam patīk viņu burvība, greznība, vīriešu pazīšana, drosme riskēt, viņu poētiskums, ko rada viņu dzīves nenoteiktība. Kurtizānes Balzaka darbos veido īpašu pasauli, kurai ir sava valoda, savi likumi, jaunekļi mīļākie un bagāti veči «aizgādņi» un savas traģēdijas (Korālijas nāve, Esteres uzupurēšanās). Vīrietim «mīlestība arvien būs tikai izsalkums, tikai slāpes, ko mūsu iztēle izskaistina», vai cerība uz atbalstu cīņā ar sabiedrību. Rastinjakam ir vajadzīgs, lai Delfīne de Nisen-žēna palīdz viņa spēlē. Blondē par savu glābiņu var pateikties de Monkornē kundzei. Viņš saka: «Mīlestība sniedz vienīgo iespēju muļķiem tikt uz augšu.» Bet kāpēc muļķiem? Kas būtu bijis Balzaks bez Loras de Bernī? Vai viņš necer, ka laulības ar Rževusku palīdzēs viņam pacelties augstāk, pāri citiem? Un kāpēc vienīgo iespēju? Tiem, kuri nemodina mīlestību, atliek draudzība, apvienība. Tikpat daudz, cik par sievieti, Balzaka varonis sapņo par īstu draugu vai veselu grupu, kurā cits citam ir bezgalīgi uzticīgi. Dižciltīgie valdzina Balzaku tāpēc, ka tie veido noslēgtu klanu, kas izvirza savējos. Dzīves sākumā Balzaks bija ļoti vientuļš, un vientulība viņu biedēja. Viņš meklēja līdzbiedrus cīniņam. Jaunieši, kas cits ar citu iepazinās Flikoto ēdnīcā, Trīspadsmiti, Sarkanais zirgs, Votrēns un viņa banda — visi šie Balzaka romānu personāži pauž tiekšanos pēc noslēpumainas, ciešas draudzības, kas aizstāj mīlestību.

Nauda

Nauda, tās iegūšanas līdzekļi, pūri, mantojumi, tirdzniecība, banka, augļotāji, testamentu viltojumi un blēdības ieņem «Cilvēciskajā komēdijā» tikpat daudz vietas, cik mīlestība. Pat vēl vairāk. Jo daudzos Balzaka romānos

vispār nav mīlestības, un viņš brīnās, ka «Parmas klosterī» (par ko viņā ir sajūsmināts) «tik daudzu notikumu vidū» nekad nav runas par naudu. Iemesls, kāpēc Bal-zaka romānos tik svarīga loma piešķirta karalim Zeltam, meklējams gan pašā autorā, gan laikmetā.

Vispirms pakavēsimies pie autora. Balzaks ir dzimis ģimenē, kurā dievināja naudu. Atcerēsimies viņa mātes izteicienu: «Bagātība, liela bagātība ir viss.» Visiem viņa tuviniekiem trūka naudas: Sirviliem, Monzegliem, Balzaka vecākiem un arī viņam pašam. Vai viņi bija pie tā vainīgi? Jā, Balzaka vecākiem bija no kā dzīvot; Sirvili būtu varējuši apmierināties ar pieklājīgo inženiera algu; Onorē būtu dzīvojis pārticībā, ja nebūtu izšķērdīgs. Protams, taču viņš bija izšķērdīgs, lai pūstu miglu acīs. Kur viņš sāka darboties? Notāra kantorī. Tur viņam iesitās nāsīs negodīgi iegūtas naudas netīrā smaka. Tur viņš iepazīst i īstenās attieksmes starp kodeksu un justīciju; viņš redz apmuļķotus godīgus cilvēkus, triumfējošus blēžus, iztapīgus tiesnešus. Viņš atklāj, ka tiesa ir neobjektīva, tā cenšas glābt vekseļu viltotāju jauno d'Egrinjonu, tāpēc ka daiļa dāma no ievērojamas ģimenes to pieprasa; tiesas izmeklētāja Kamizo de Marvila kundzes vēlēšanās nosaka prāvas iznākumu. Balzaks visu to izklāsta, jo pats to ir redzējis.

Viņš to visu redzēja tāpēc, ka dzīvoja samaitātā laikmetā. Vecās iekārtas laikā cilvēku rīcību bija diktējušas gan goda jūtas, gan alkatība; Revolūcijas un Impērijas gados ļaudis bija vadījusi sajūsma un tieksme pēc slavas. Taču nacionālo īpašumu pirkumi, kara materiālu piegādes, milzīgās spekulācijas uz iekārtu maiņām, par nieka trīsdesmit frankiem nopirktās valsts rentes izvirzīja pie varas jaunu kungu šķiru, kam svarīga bija tikai iedzīvošanās bagātībā. Tur, kur Bernārs Fransuā Balzaks, kam galva bija bāztin piebāzta ar dažādām idejām, cieta neveiksmi, mazrunīgais Grandē sarausa milzu īpašumu. Taij-fērs izsitās uz augšu ar nozieguma palīdzību, citi ar ļaunprātīgiem bankrotiem, vēl citi ar apkaunojošu laulību. Apkārtēja netikumība ir aplipinājusi visu sabiedrību. Filips Brido, kas būtu kļuvis par krietnu kareivi, ja karš būtu turpinājies, nogalina cilvēku, lai iegūtu mantojumu. Biroto spekulē. Gobseks varbūt ir vēl visgodīgākais no visiem, jo ir visvaļsirdīgākais. Advokāts Dervils saka par viņu: «Ja es mirtu, atstājot bērnus, tad viņš būtu to aizbildnis.» Tas nozīmē, kā raksta Andrē Virmsers, «ka mazgadīgo Dervilu īpašums tiktu pārvaldīts visgodīgākā kārtā uz visu to cilvēku rēķina, kurus Gobseks bāreņu vārdā ekspluatētu».

Jūlija monarhija ir tas vēstures periods, kurā veidojas lielkapitālisms (pats vārds vēl nav pazīstams, kaut arī vārdi kapitāls un kapitālists jau tiek lietoti). Zemes gabali Parīzē sasniedz milzīgu vērtību. Attīstās akciju sabiedrības. Džeimss Rotšilds finansē dzelzceļu būvi Francijas ziemeļos, un Balzaks, kas tic pasākuma nākotnei, ievelk Hanska kundzi (kā arvien, pārāk agri) šajā spekulācijā. Uzplaukst lētā prese, un Balzaks ir tās organizētāju draugs. Izdevniecības, kas līdz tam bija pārdzīvojušas bērnības laikposmu, izmēģina jaunas metodes, kuras Balzaks jau bija paredzējis. «Kļūstiet bagāti!» — tā skan Gizo * lozungs. Balzaks labprāt piedalītos medībās pēc bagātības, taču nav iespējams vienlaicīgi rakstīt «Cilvēcisko komēdiju» un to dzīvot. Nauda vada pasauli; Balzaks apraksta pasauli.

Viņš to apraksta, bet netiesā. Tāpēc viņam ir izteikti pārmetumi; viņa klusēšana ir uzskatīta par līdzdalību. Taču Balzaks instinktīvi nojauš, ka pārāk klaji izpausts autora spriedums sabojā mākslas darbu. Mākslas loma ir sniegt objektīvu vērojumu. Ja autors sprediķo un peļ, sacerējums zaudē savu skaistumu; ja autors ir atturīgs, lasītājs jūtas saviļņots un saprot. «Morālistam prasmīgi jāslēpjas zem vēsturnieka apmetņa.» Balzaks zina, ka viņa uzdevums nav tiesāt. «Ar to lai nodarbojas tiesneši,» vēlāk sacīja Čehovs. Balzaks ir sabiedrības vēsturnieks un sekretārs, viņš to neapsūdz. Vienīgais pārmetums, ko rakstniekam varētu izteikt, ir tas, ka viņš nav iepazinis visu sabiedrību. «Cilvēciskajā komēdijā» ir maz vai gandrīz nav nemaz strādnieku, un tālāk mēs redzēsim, ka zemniekus autors apraksta tādus, kādus tos varētu redzēt Venceslavs Hanskis vai ģenerālis de Monkornē. Mākslinieki, kas mīl bagātību, sev par nelaimi, visvairāk saskata bagātos ļaudis. Viktors Igo par «Nožēlojamiem» var pateikties Žiljetai Driē*; de Bernī kundze un Hanska kundze, hercogiene d’Abrantesa un marķīze de Kastrī apgaismoja Balzakam tikai pusi skatuves.

Ххх

CILVĒCISKA KOMĒDIJA II

Dažkārt mums gadās nolādēt cilvēku eksistenci, salīdzinot to ar kaut kādu abstraktu pilnību, kuras vispār nav. Vajag gluži pretēji vadīties no cilvēces pašas, kāda tā ir, lamu vārdus izbrēcoša. Un, ja tas negrezno pasauli, tad atliek tikai iet noslīcināties. Balzaks dziedina no mizantropijas; tāpēc viņš ir lielisks.

Alēns

Darbnīca

Kā Balzaks strādāja? Kādus materiālus izmantoja? Viņš labprāt mēdza apgalvot: «Ali is true» (Viss ir patiesība), — viņš runāja par savu «baismīgo precizitāti» un piebilda: «Dzīves īstenība tālu pārsniedz šausmas, ko romānu rakstnieki šķiet izgudrojam.» Bez šaubām, daba ir bagātāka nekā māksla, bet dabas patiesība nav mākslas patiesība. Dabas patiesību nevar ne izsmelt, ne pārskatīt. Patiesais tikai reti liekas ticams. Tam trūkst harmonijas un vienotības. Liels rakstnieks meklē kompozīcijas vienotību. Balzaks visbiežāk dēvēja sevi par dzejnieku, proti, par cilvēku, kas pārrada lietu būtību. «Kas ir māksla? Tā ir koncentrēta daba.» Iztēlotais dibinās uz īsteno, tikai to izkārtodams. Māksliniekam jātiecas pēc vienkāršības, jāiemieso savas idejas tēlos, jārada būtnes, kuras lasītājs uztvertu kā dzīvas. Balzaka romāna centrā arvien ir kaut kāda kaislība; viss romāns ir šīs kaislības crescendo, aizvien pieaugot, tās vilnis aizmēž visu, kas stājas ceļā, un, galīgi pārņemdama cilvēku, tā spēj viņu nogalināt.

Balzakisks romānists, balzakiskie personāži ir patiesi, un reizē tie arī pārsniedz dabisko lielumu. «Man patīk izņēmuma radījumi,» Balzaks rakstīja Žoržai Sandai, «es pats esmu viens no tiem. Turklāt tie man ir vajadzīgi, lai izceltu manus vulgāros varoņus, kurus es nekad bez vajadzības neupurēju. Šīs vulgārās būtnes mani interesē vairāk nekā Jūs. Es tās palielinu, idealizēju pretējā virzienā, viņu neglītumā vai stulbumā. Piešķiru viņu kroplībām

I> iisas vai groteskas proporcijas.» Ar šo pārspīlēšanas pa-■ mienu Balzaks tuvojās romantiķiem, taču tiem patīk veidot ērmīgus briesmoņu purnus, neraizējoties par ticamību, turpretī Balzaks vienmēr ar patiesām detaļām tiecas palikt uzticīgs cilvēciskumam.

Balzaka personāža radīšanā var izšķirt trīs stadijas. Pirmajā rakstnieks vadās no pazīstamiem cilvēkiem vai grāmatās smeltiem raksturiem. Tā, piemēram, viņš domā par Dablēnu, veidojot Pijero, vai par Mariju d'Agū, veidojot Beatrisi. Pēc tam viņš visu maina un portretu bagātina, aizgūstot elementus no citiem modeļiem. Otrajā stadijā Balzaks vadās «nevis no tiekšanās pēc literāras trans-pozīcijas, bet no paša sacerējuma būtiskajām prasībām». Kā gleznotājs, atkāpdamies no gleznas, saskata to labāk un tad pievieno vēl kādu otas vilcienu, kādu jaunu toni, arī Balzaks aplūko jau uzgleznoto un pēc tam cenšas spilgtāk izcelt darbu. Beidzot, trešajā stadijā, viņš «kā halucinācijā deformē personāžu», lai tanī iemiesotu kādu ideju. Tad Gobseks kļūst par naudas varenības iemiesojumu, Sezārs Biroto — par pašu godīgumu, Gorio — par tēva mīlestības iemiesojumu.

Taču, pat pāriedams abstrakcijā, Balzaks paliek ar kājām uz zemes. Ir ļoti interesanti visās viņa grāmatās atrast sīkas rakstnieka ikdienas dzīves pēdas. Grandē sauc savu sievu par «mīļmāmiņu», kā Lora bija saukusi savu māti, un runā par Lielmogolu kā Bernārs Fransuā Balzaks. Sirvila kanālus atrodam Raburdēna zaļajos aktu vākos. Pamats ir saraustīts gabalos un savākts kopā citādi. Protams, Balzaks lielāko tiesu izmanto pats savas atmiņas un pārdzīvotos apbēdinājumus. Daudzos romānos rakstnieks ņem sev atlīdzību par to, ko liktenis dzīvē viņam bija liedzis: de Maršē sniedz viņam skaistumu, varenību, Rastin-jaks — bagātas laulības, lielisku karjeru, d'Artezs dāvā autoram šķīstību. Vai arī ar burvestību, kas ir tik veca kā pasaule, Balzaks atbrīvojas no savām neveiksmēm, uzveļot tās kādam no saviem personāžiem. Tā Ribamprē viņu atbrīvo no smagajiem jaunības pārdzīvojumiem, Biroto — no atmiņām par bankrotējušo tipogrāfiju, Natāns — no rakstnieka gaitas grūtībām. Balzaks apzinās, ka ar savām darba spējām un ģenialitāti stāv pāri šiem nabaga neveiksminiekiem, viņš to apzinās, tomēr viņam ir patīkami pašam sev to pateikt un parādīt citiem. Z. Markass, Albērs

Savariss ir autora cienīgi, pēc ģenialitātes viņa brāļi, un tomēr abi iet bojā, jo tiem uzlikta izpirkšanas upura loma. «Katrs Balzaka personāžs tādā veidā ir sava radītāja dubultnieks, kurā autors triumfē vai cieš neveiksmi un iet bojā, lai novērstu no sevis likteņa nelabvēlību,» raksta Gaetāns Pikons.

Visas šīs būtnes Balzaka acīs dzīvoja tāpat kā reālās pasaules ļaudis, turklāt «īstie cilvēki viņam likās tikai vāja paša radīto personāžu kopija». Stingri nostājies šajā otrajā realitātē, rakstnieks varēja kopā ar saviem varoņiem izdarīt lēcienus laikā. Viņš paskaidroja lasītājiem: «Šeit jūs redzat de Maršē kā ietekmīgu premjerministru, turpretī «Laulību līgumā» aprakstīti viņa pirmie soļi sabiedrībā; tālāk sastopam viņu gan kā astoņpadsmit gadus vecu puisi, gan kā trīsdesmit gadus vecu dendiju, visaušīgāko slaistu.» [73] Vai tāpat nenotiek mūsu sabiedrībā? Jūs sastopat kādu cilvēku, ko bijāt pazaudējis no redzes loka; viņš bija nabags, tagad ir kļuvis bagāts; jūs aizejat salona otrā kaktā, un tur kāds laipns stāstītājs pusstundā sniedz jums vēstījumu par jūsu paziņas dzīvi divdesmit gados, kamēr jūs viņu nebijāt saticis. Balzakam lieliski iznāk šādas sarunas, kur pie katras atkāpes pagrieziena atklājas kaut kas jauns. Nereti šāds vēstījums par kādas personas dzīvi tiek sniegts pa daļām vairākās reizēs: «Pasaulē nav nekā viengabalaina, viss ir mozaīka . . . Autoram paraugs ir XIX gadsimts, ārkārtīgi kustīgs paraugs, ko ir grūti noturēt uz vietas.» [74] Balzakam dažreiz gadās gaidīt trīs gadus, iekams viņš uzzina romāna atrisinājumu («Beatrise»), un reizēm autors aizmirst savu personāžu pagātni — vai arī to ignorē. «Torpija», kas ir uzrakstīta pirms romāna «Provinces slavenība Parīzē», rāda mums Lisjena de Ri-bamprē draugus un ienaidniekus tā, it kā viņi būtu zaudējuši atmiņu. Autors vēlāk to visu nokārtos, ja būs laiks. Visbrīnumainākais ir tas, ka Balzaks pastaigājas pa savu pasauli tāpat, kā mēdz iet sabiedrībā, gaidīdams, lai kāda sastapšanās vai uzticēts noslēpums viņam atklāj viena vai cita romāna turpinājumu, un, kad viņš tiešām uzturas reālā sabiedrībā, tad redz tanī tikai savus varoņus un padziļina zināšanas par tiem.

Balzakam ir vēsturnieka tonis un paņēmieni. Ja viņam vajadzīgi piemēri, lai izskaidrotu kādu situāciju, viņš tos meklē — un atrod — «Cilvēciskajā komēdijā». Ja viņš grib sarīkot vakara viesības kādā salonā, tad saaicina tur savu personālu, varoņus gan no buržuā, gan no ierēdniecības, gan no augstākajām aprindām. Viņa personāžu atmiņas, protams, skar iepriekšējos romānus. «Cilvēciskā komēdija» ir vēsture Vēsturē. Romāna «Ievas meita» priekšvārdos Balzaks jokodams paziņo, ka vēlāk «Tikumu skicēm» tiks sniegti biogrāfiski norādījumi, un pats uzraksta izziņu par Rastinjaku. Balzakam šķiet, ka tas ir joks; patiesībā viņš tikai aizsteidzas priekšā notikumiem.

Tagad kļūst skaidrs, kāpēc Balzaks tik viegli piekrīt steigā uzrakstīt nelielu stāstu, kad kādam izdevējam ievajagas sešdesmit lappušu teksta, lai piepildītu sējumu. Rakstniekam tikai jāsapulcina sava trupa un jāizvēlas vajadzīgie aktieri. Sur un tur publicētie daudzie raksti un monogrāfijas viņam sniedz fragmentus: Ierēdnis, Bodnieks, vai «tirādes», ar kurām autors «aizbāž caurumus» un kuras, sacerējumu atkārtoti publicējot, nereti izsvītro (piemēram, tirāde par Buloņas mežu, kas atrodas «Godi-sāra» pirmizdevumā, vēlākos publicējumos ir svītrota). Amata prasībām, kas saista autora rīcības brīvību, Balzaks nepiešķir lielāku nozīmi kā inscenētājs prožektoriem, kurus gan iededzina, gan nodzēš atkarībā no vajadzības. Balzaks bez kautrēšanās aizgūst no tehniska žurnāla tiltu un ceļu būvju inženiera ziņojumu, kā arī Delfīnes Gē vai Teofīla Gotjē dzejoli. Vai tas ir svarīgi, ja darba vienotību autora spēcīgā personība notur un darbība strauji rit tālāk?

Bodlēram šķiet, ka Balzaka stilā ir «kaut kas izplūdis, sasteigts kā melnrakstā». Nav tiesa. Balzaks — epistolārās prozas autors, Balzaks — žurnālists raksta ļoti labi, viņa stils ir spraigs un dinamisks; Balzaka — tikumu vēsturnieka, Balzaka — ģeogrāfa apraksti ir gudri un precīzi. Vienalga, vai runa ir par mucenieku vai parfimērijas ražotāju, par teātra aizkulisēm vai ķīmisku laboratoriju — autora tehniskā terminoloģija ir nevainojama. Balzaks — morālists nevērīgi izbārsta savos darbos Larošfuko vai de Šanfora cienīgus aforismus: «Tikai večiem ir laiks mīlēt.. . Padoties liktenim nozīmē diendienā izdarīt pašnāvību . .. Savtīgas intereses bieži vien aprij cita citu;

netikumi vienmēr sadziedas . . .» Skaidri redzams, ka Bal-zaks skolojies pie XVII un XVIII gadsimta klasiķiem. Līdzās ģeniāliem atradumiem (un tādu Balzakam ir daudz) viņš arī neapzināti raksta labā stilā. Viņš ir lielisks atdarinātājs, reizēm raksta kā Rablē, reizēm kā Sentbēvs. Viņš spoži izklāsta kādu zinātnisku vai filozofisku sistēmu. Bal-zaks nav «pretenciozs fejetonists», kas bagātina savu stāstījumu ar pliekaniem vispārējiem vērojumiem, lai «atstātu labu iespaidu», •— gluži pretēji, viņš jau kopš agras jaunības ir domājis savdabīgi un dziļi.

Ir gan jāatzīst, ka viņam reizēm pietrūkst labas gaumes, viņš kļūst smieklīgs vai pārspīlēts, kad tiecas izpaust kaut ko cildenu vai daiļu. «Viņa būtu zeltījusi pat dubļus ar savu debešķīgo smaidu ...» — «Viņu aizplīvuroto siržu šķīstais žogs ...» — «Vai tu, eņģei, arī esi bezdibenī? . . .» Eņģeļu Balzaka romānos tiešām ir pārāk daudz. Jāņem gan arī vērā laikmets, kurā viņš rakstīja, jāatceras romantiķu retorika un grāmatas, kādas Balzaks lasīja. Masijons pats par sevi ir labs, taču viņš var sabojāt mīlestības vēstules. Anrieta de Morsofa, tāpat kā viņas radītājs, ir pārāk daudz lasījusi Senmartēnu. Ticēdams visuma vienotībai, Balzaks atļaujas izteikt reizēm veiksmīgus, bet reizēm arī komiskus salīdzinājumus: Matifā kundze, «šī bodes letes Katrīna II»; Nisenžēns, «šis finansu zilonis»; Gorio, «tē-višķības Kristus». Tā ir Balzaka mānija, tāpat kā Lūk, kāpēc, — bet vai Labrijēram nav sava mānija — spilgts noslēguma vilciens, un Prustam — īpašības vārdu vītne, stiepta metafora?

Turklāt lieliem meistariem ir visas tiesības. «Viņiem nevajag izsmalcināt stilu; viņi ir stipri, par spīti visām kļūdām, dažkārt pat aiz šīm kļūdām,» kādā vēstulē raksta Flobērs. «Bet mūs, mazos garus, ciena tikai par nevainojami izstrādātiem darbiem . .. Uzdrošinos šeit izteikt domu, ko nekur citur neuzdrīkstētos izpaust: lielie rakstnieki bieži vien raksta slikti — jo labāk viņiem . . . Formas māksla nav jāmeklē viņu, bet otršķirīgo rakstnieku darbos (Horācijs, Labrijērs) . . .»

Tomēr ir jāatzīst, ka neviens rakstnieks nav strādājis vairāk par Balzaku. «Viņš tikai ar bezgalīgām pūlēm atrada vēlamos izteiksmes līdzekļus,» Teofīls Gotjē rakstīja. Un turpat piebilda, ka «Balzakam bija savs stils, lielisks stils, neatvairāmi nepieciešams un ar matemātisku precizi-l ili autora domai atbilstošs stils». Tāpat kā Šatobriāns, i i,iš vāca arhaiskus vārdus, lai atkal celtu tos godā, vai i- ltis vārdus un uzvārdus, brīnišķīgos «Cilvēciskajā komēdijā» sastopamos uzvārdus — Gobseks, Biroto, Serizī, I. urus Balzaks sameklēja, lasīdams izkārtnes, dažādas ga-d,igrāmatas vai atrada savā atmiņā. Romānā «Tūras kirē» ■ iiilors izgudrojis «sarunu ar zemtekstu», paņēmienu, ar kura palīdzību prasmīgi norādīts uz runātāja patiesajām ilomām, kas slēpjas aiz balsī izteiktajiem vārdiem. Varētu <i rī sacīt, ka Balzaka vēstules (it īpaši Hanska kundzei rakstītās) ir dublētas ar šādu «zemtekstu». Lasītājam nebūs grūti iztēloties, kāds vaļsirdības, vientiesīga blēdīguma un romantisku tirādu maisījums virda Balzaka smadzenēs, kad viņš rakstīja savai mīļotajai.

Vērotājs vai «gaišreģis»

«Cilvēciskās komēdijas» priekšvārdos Balzaks ir aprakstījis veselu pasaules sistēmu, kas noder par tramplīnu viņa ģēnija lidojumam. «Viņš grib satvert pavedienu,» rakstīja Misē, «ar ko varētu savienot visu, koncentrēt visu . . . Savā godkārē viņš ir pārliecināts, ka viņam vienīgajam pieder sava laikmeta atslēga . ..» Tā ir taisnība: dzīve Balzaka acīs ir cēloņu sistēma, taču ģenialitāte viņā bija pirms jebkuras sistēmas, ārpus katras sistēmas. Liels mākslinieks nezina, kā viņš strādā: viņš mēģina to izprast, vērojot paveikto darbu; viņš cenšas izskaidrot ar sistēmu to vienotību, par kuru var pateikties savam temperamentam. Balzaks pārkārtoja pasauli, lai to pārveidotu par savu, par balzakisko pasauli. Ja īstenība viņam ir vajadzīga, lai savus personāžus padarītu pilnasinīgus un dzīvus, tad šo personāžu raksturiem neder neviena atslēga. Rastinjaks nav Tjērs, Žozefs Brido nav Delakruā, marķīze de Kastrī nav hercogiene de Lanžē; de Bernī kundze nav de Morsofa kundze. Tomēr atsevišķi Tjēra un brāļu Delakruā raksturīgi vilcieni atspoguļojas Rastinjaka un brāļu Brido tēlos. Rastinjaks, tāpat kā Tjērs, apprecas ar savas mīļākās meitu. Sando nav ne Lusto, ne Ribamprē, tomēr katrs no šiem abiem personāžiem var viņam pateikties par dzīvības dzirksteli. Kamillas Mopēnas nebūtu bez Žoržas Sandas, bet Kamilla Mopēna nav Žorža Sanda, un, kad Balzaks Evai Hanskai apgalvoja pretējo, viņš gluži vienkārši neapzinājās savas iztēles spēku. Katras mākslas īstenā formula, saka Andrē 2ids, ir «dievs dāvā, cilvēks dara». Daba dāvā elementus, mākslinieks ar tiem dara pēc sava prāta.

Reizēm tomēr sastopamas brīnišķīgas sagadīšanās, kad dzīve piegādā rakstniekam personāžus, kuru esamību bez jebkādiem grozījumiem vai arī ar tikko jaušamiem labojumiem uzreiz var ietilpināt romānā. Anna Marija Meinin-gera ir pierādījusi, ka Kordēlijas de Kastelānas (Šatobri-āna draudzenes) laulība un mīlestība daudzās detaļās pilnīgi atbilst Diānas de Mofrinjezas piedzīvojumiem, kas attēloti «Antikvitāšu muzejā», vēlāk romānā «Firstienes de Kadinjanas noslēpumi». Tā pati augstākā aristokrātija: Kastelāni, tāpat kā Kadinjani, savā laikā ir bijuši valdoši firsti. Tā pati izputēšana: Kordēlija de Kastelāna, šķīrusies no tālā garnizonā kalpojošā vīra, dzīvoja nelielā savrupmājā Sentonorē priekšpilsētā, Diāna — Miromenila ielā kāda nama apakšējā stāvā. Tā pati pievilcība, tas pats eņģeliskais daiļums, zilo acu skatiens un arī tā pati samaitātība — abām ir vesela spožu mīļāko kolekcija, ar ko viņas atklāti dižojas. Tā pati nepieredzētā māksla «ietērpt savu dvēseli un miesu pasakainās drānās», tas pats asais prāts un drosme bīstamās situācijās.

Te viss ir acīs krītoši līdzīgs. Tāpat kā firstienei de Ka-dinjanai ir bīstama draudzene marķīze d'Espāra, arī grāfiene de Kastelāna bija intīmi tuvās attiecībās ar savu sāncensi hercogieni de Dino. «Protams, viņas viena par otru zināja pārāk svarīgus noslēpumus, tāpēc, bez šaubām, neķildojās kāda vīrieša dēļ un arī neliedzās sniegt viena otrai dažu labu pakalpojumu . . . Kad divas draudzenes ir spējīgas viena otru nodurt, bet katra redz sāncenses rokā saindētu dunci, abas rada aizkustinošas saskaņas ainu, kas tiek izjaukta tikai tad, kad vienai no viņām nejauši izkrīt ierocis.» Šo Balzaka frāzi var attiecināt kā uz šīm divām īstenībā dzīvojušajām sievietēm, tā arī uz abām iedomātajām romāna varonēm. Pat Kadinjanu uzvārds droši vien pēc Balzaka paraduma, atvasināts no firstienes de Ka-rinjanas (kurai, tāpat kā Kordēlijai de Kastelānai, ballē bija aizdegusies kleita). Diāna glabā de Ribamprē vēstules tāpat kā Kordēlija Šatobriāna vēstules. Kordēlijas sabiedrībā bija sastopami Mišelam Kretjenam, Anrī de Maršē,

Danielam d'Artezam līdzīgi cilvēki. īsi sakot, šeit pati dzīve bija radījusi mākslas darbu. Balzaka ģēnijs prata atklāt šo šedevru.

Taču šādi laimes gadījumi bija ārkārtīgi reti. Kad Bal-zaks bija publicējis «Meiteni ar zeltainajām acīm», viņam jautāja, vai notikums ir patiess. Viņš atbildēja: «Epizode ir patiesa .. . Tikumu vēsturnieka uzdevums ir savākt faktus, ko ierosinājusi viena un tā pati kaislība, uzbrāzmo-dama vairākos cilvēkos, un apvienot šos faktus, lai iegūtu pilnīgu drāmu.» Protams, romānists, dzejnieks pārveido tikumu vēsturnieka savāktos uzmetumus. Tāpat kā Rembrants vistumšākajās bodelēs iemeta savas mirgojošās, rūsganās gaismas strēli, arī Balzaks ietina zelta tvaikos neģēlīgas un pliekanas drāmas, radīdams spēcīgus gaismas un ēnas kontrastus. Balzaks ir saukts gan par reālistu, gan par fantastu. Abi apzīmējumi ir nepareizi, vai arī tie ir pareizi tad, ja vienu papildina ar otru. Saris Bodlērs rakstīja:

Bieži esmu brīnījies, ka Balzaku visvairāk slavina kā asu vērotāju; es vienmēr par viņa lielāko nopelnu esmu uzskatījis, ka viņš ir bijis fantasts, kaislīgs fantasts. Visi viņa personāži ir apveltīti ar to vitālo kvēli, kas iedvesmoja viņu pašu. Visas viņa izdomas ir tikpat izpušķotas kā sapņi. No aristokrātijas virsotnēm līdz plebeju padibenēm visi «Cilvēciskās komēdijas» aktieri ir vairāk pieķērušies dzīvei, rosīgāki un viltīgāki cīņā, pacietīgāki nelaimē, negausīgāki baudās, eņģeliskāki pašaizliedzībā, nekā mēs redzam reālās pasaules komēdijā. Balzaka darbos katrs personāžs, pat vārtsargs, ir ģeniāls. Visos viņos kūsā gribas spēks, ar to viņi ir pārpilni. Tas jau ir pats Balzaks ...

Tas ir pareizi tikai ar noteikumu, ja piebildīsim, ka šim fantastam par saviem tēliem jāpateicas realitātei. «Pārmērīgi bieži ir atkārtots, ka Balzaka kungs esot vērotājs, analītiķis; viņš bija kaut kas vairāk vai mazāk — viņš bija gaišreģis.» Šie Sala teiktie vārdi ir slaveni, tomēr tos nevar pieņemt bez ierunām. Balzaks redz pāri īstenības robežām, taču viņš redz arī īstenību. Viņš ieklausījās garāmgājēju sarunās, izvaicāja karavīrus, ēda brokastis kopā ar bendi, draudzējās ar katordznieku un noklausījās labāko aprindu dāmu grēksūdzes. Viņš lasīja visu un bieži vien atrada izejas punktu skaistam romānam kādā grāmatā, ko uzskatīja par neizdevušos. Viņa darbs ir iesakņojies auglīgā zemē, kur sajaukusies klasiskā kultūra, bezgalīga lasīšana un pārsteidzoša sava laika pazīšana. No šīs elementu pārbagātības atlika tikai radīt mākslas darbu. Pārkausēšana palika noslēpumaina pat viņam pašam. Tā norisinājās negulētās, darbā aizvadītās naktīs, daiļrades ekstāzē, «satrauktā prāta pacilātībā, kad radīšanas mokas izgaist pārkairināto smadzeņu līksmē». Uzzibsnī kāda doma, tā piesaistās kādam cilvēka siluetam vai lavateris-kam tipam, un piepeši tēls atdzīvojas, rodas Mišī ar grumbu ap kaklu, kas it kā jau gaida giljotīnas asmeni, rodas Votrēns ar rūsganajām spalvām uz krūtīm, Koran-tēns ar noplukušo parūku galvā.

Mājas un pilsētas «Cilvēciskajā komēdijā» ir akmeņu un domu savienojumi. Katram sižetam vajadzīga sava dekorācija. Balzaks ainavas ņem no pilsētām, kuras viņš pazīst — no Tūras, Bezansonas, Somīras, Angulemas, Isudē-nas, Gerandas, Alansonas, Limožas, Fužēras un, ja vajadzīgs, uzceļ sev piemērotu Somīru ar Tūras vai Vuvrē elementiem. Sev līdzi viņš pārved arī savus aktierus. Trupa pārvietojas no vienas vietas uz otru. Parīzietis Filips Brido rada satraukumu Isudēnā; Bjanšons, kas ir dzimis Sanserā (tāpat kā Lusto), taisa karjeru Parīzē. Sākot ar 1842. gadu, Balzaka pasaule dzīvo tik intensīvi, ka rada pati savas nejaušības.

Daži stāsti būs «krustceles», kur satiksies lasītājam jau pazīstami personāži, kas stāsta darbības norises laikā iejaukti kādā jaunā intrigā. Pie «krustceļu» tipa novelēm pieder «Bohēmas princis», «Veikalnieks», «Komedianti bez pašu ziņas». Tās uzrakstītas uz ātru roku, sasaistot ap kādu anekdoti dažas tikumu skices, un pievienotas «Cilvēciskajai komēdijai» ar atkārtotajiem personu vārdiem. Valsts padomnieku Klodu Vinjonu mēs agrāk pazinām kā literatūras kritiķi; slavenais gleznotājs Leons de Lora savā laikā bija «mālderzellis» Mistigrī. Balzaks nešaubīdamies raksta iekavās norādes: (skat. «Beatrisi», skat. «Antikvi-tāšu muzeju»). «Krustcelēs» gandrīz nav nekāda sižeta, bet uzticīgam Balzaka cienītājam tās ir dārgas, jo viņš tanīs sastop visus pazīstamos personāžus. Tā «Cilvēciskā komēdija» rit tāpat kā dzīve — dienu pēc dienas. Autors ir pārāk atkarīgs no grāmatizdevēju un avīžu redakciju prasībām, lai veidotu savu celtni pēc paša patikas; viņš pastāvīgi skraida no vienām sastatnēm pie citām. Un tā, bez šaubām, ir labāk. Nejaušie šķēršļi atspoguļo dzīves grūtības. Sākumā bija vajadzējis šo to sagrozīt, mainīt vārdus, labot datumus, lai vienotā ietvarā iedabūtu pretrunīgus elementus. Tagad esam sasnieguši bridi, kad bal-zakiskā sabiedrība sāk eksistēt pati par sevi un nosaka savas drāmas. Viss veselais ir nesalīdzināmi lielāks nekā atsevišķo saskaitāmo summa.

Kaut gan Parīzes prese joprojām bija atturīga un vēl arvien labprāt izmantoja Balzaku par dažādu uzbrukumu mērķi, viņa prometejiskais darbs ar savu grandiozitāti un skaistumu pamazām tomēr sāka iemantot cieņu. Kā cilvēks Balzaks vēl vienmēr pārsteidza un pat šokēja viņa cienītājus. Ja arī Bodlērs nerunāja kā Sentbēvs par «rūpniecisku literatūru», tomēr viņš brīnījās, ka šīs poētiskās smadzenes ir piebāztas ar skaitļiem kā finansista kabinets.

Tas patiesi bija viņš, cilvēks, kas pārdzīvojis leģendārus bankrotus, ielaidies hiperboliskos un fantasmagoriskos pasākumos, arvien aizmirsdams pārbaudīt, cik tie reāli; viņš, lielais sapņotājs, nemitīgi meklējot absolūtu... šis īpatnis, kas ir tikpat nepanesams dzīvē, cik jauks savos rakstos, šis lielais bērns, kas pietūcis aiz ģenialitātes un godkāres un kam ir tik daudz labu īpašību un tik daudz trūkumu, ka jābaidās atdalīt vienus, lai nepazaudētu otrus ...

Jā, Balzaka trūkumi ir arī viņa labās īpašības. Ja viņš tikumu romānu, «šo mietpilsonisko žanru izvērtis apbrīnojamos sacerējumos, kas vienmēr ir interesanti un bieži vien pat lieliski, tad tas noticis tāpēc, ka viņš tanīs ielicis visu savu būtni». Divu notāru cīņu viņš ir pratis pacelt nāciju kaujas nozīmīgumā tāpēc, ka pats ir daudzkārt iesprūdis finansu un likuma ellišķīgo mašīnu zobratos. «Viņa ģenialitāte izpaužas prasmē iejusties viduvējībā un, nekā tanī nemainot, padarīt to diženu,» raksta Alēns.

Cilvēki, kas spriež, ka «Cilvēciskajā komēdijā» ir pārspīlējumi, nav to pārdzīvojuši. Balzakam tā ir vairāk nekā patiesa; tā viņu nokauj. Viņš redz ap sevi uzreiz trīstūkstoš personāžu, aiz tiem — Apokalipsi tālā nākotnē, «kad zemeslode apgriezīsies kā slimnieks miegā un jūras kļūs par kontinentiem», atsedzot divdesmit pasauļu kaulus, arī mūsu pasaules kaulus. Kura cita cilvēka smadzenes varētu izturēt šādu piepūli un šīs vīzijas? Vai šajā pārmērīgajā darba orģijā Balzaks apzinājās, ka viņš savu dzīvi iemaina pret daiļradi? Tāpat kā Rafaels «Sagrēn-ādā», viņš nespēja pārstāt nedz vēlēties, nedz radīt.. Kurpju zoles viņam stieg ikdienas dzīves dubļos, bet domās viņš aptver pasauli, kuras demiurgs viņš ir.

Balzaka gudrība

«Cilvēciskās komēdijas» praktiskajai morālei ir divi aspekti: viens pavīd Anrietas deMorsofas atvadu vēstulē Fēliksam de Vandenesam. Viņa, kā atceraties, ieteic bijāt sabiedrības likumus un augsti turēt savu godu. Taču citāda, ļoti atšķirīga dzīves filozofija atklājas Votrēna pamācībās Lisjenam de Ribamprē un Ežēnam de Rastinja-kam. «Ir divas vēstures», Votrēns skaidro, «oficiālā vēsture viscaur sastāv no meliem, tā klāsta, ka cilvēku rīcību nosaka cildenas jūtas; otra, slepenā un vienīgi patiesā vēsture ir tā, kurā mērķis attaisno līdzekļus. Visi cilvēki ir fatālisti; viņi pielūdz notikušu faktu un pievienojas uzvarētājam. Gūstiet panākumus, un jūs tiksiet attaisnoti. Jūsu rīcība pati par sevi nav nekas; viss atkarīgs no vērtējuma, kādu par to dod citi. Uz āru izturieties nevainojami, slēpiet savu īsto dzīvi, izrādiet tikai kādu ļoti spožu īpašību. Viss ir formā.»

Balzaks apveltījis ciniķi Votrēnu ar tikpat pārliecinošu daiļrunību kā eņģelisko Anrietu de Morsofu. Kad pienāk tā stunda, rakstnieks ar visu degsmi metas agresīvā sabiedrības kritikā. Bez šaubām, pēc dialektikas likumiem katra doma izraisa pretēju domu; bez šaubām, katram personāžam jārunā atbilstoši savam raksturam. Taču šī dualitāte izskaidrojama arī ar konfliktu starp Balzaka iedzimtajām īpašībām un viņa dzīves pieredzi. Pēc dabas viņš ir bijis augstsirdīgs un maigs. Par to, izņemot skauģus, visi liecina vienprātīgi, sākot no Gotjē līdz Goslēnam. «Cilvēciskajā komēdijā» pat ciniķiem patīk pārvērsties par atriebējiem. Jāpiekrīt Zoržai Sandai, ka Balzaks ir bijis «vientiesīgs un labsirdīgs». Taču viņam bija divi nopietni iemesli, lai kļūtu pesimists: viens personīgs (viņa nelaimes), otrs vēsturisks (viņa laikmeta netikumi).

Tāpēc Balzaka gleznotā sabiedrības aina var būt tikai tumša. Viņš grib, lai tā ir tumša. «Lielie darbi noturas vienīgi ar saviem kaislību atspoguļojumiem.» Un kaislība — «tā ir pārmērība, tā ir no ļauna». Šad tad rakstnieks ir apgalvojis, ka «Cilvēciskajā komēdijā» pārkāpumi un noziegumi tiekot sodīti. Taču ļoti bieži viņa romānos ļaundari triumfē. «Nevar noliegt,» raksta Pjērs Lobriē, «ka Balzaka darbos šausmu ainas un personāži, kas nodevušies ļaundarībai, sasniedz tādu lielumu, ka tie modina lasītājā

428

apbrīnu un šaušalas, kādas izjuta Odisejs, sastopoties ar Ciklopu, vai Sindbads-Jūras braucējs, ieraudzījis dīvaino salu briesmoņus, kad viņa kuģis bija piestājis krastā.» Bal-zaks labprāt apgaismo savu menažēriju ar šo pekles liesmaino spīdumu. Viņš savos darbos eņģeļus moka tikpat cietsirdīgi, varbūt pat vēl cietsirdīgāk nekā dēmonus, jo ir pieredzējis, ka dzīve ir nežēlīga pret labiem cilvēkiem. Laimīgs atrisinājums, pēc Balzaka uzskata, ir viens no «skaistuma liekuļošanas» veidiem. D'Espāra kundze grib nodibināt aizbildniecību savam vīram, kas ir lielisks cilvēks; ļaunā sieviete atrod ļaunprātīgu tiesnesi un laimē prāvu. Rastinjaks un de Maršē, zem kuru godkāres slēpjas cietsirdība un seklība, vadīs Franciju, turpretī dziļie, nopietnie gari — Luijs Lambērs, d'Artezs un Raburdēns — cietīs neveiksmi.

Cēlā, jaunā Loransa («Tumšs notikums») ir sašutusi, redzot, ka Mišī nevainīgs iet uz ešafotu. Napoleons Jēnas kaujas laukā norāda jaunajai sievietei uz armiju, sacīdams: «Te jūs redzat trīssimttūkstoš vīru, arī viņi nav vainīgi. Un tomēr jau rīt trīsdesmit tūkstoši no šiem vīriem noliks galvas, viņi noliks galvas par tēvzemi. . Paturiet prātā, jaunkundze: par savas tēvzemes likumiem ir jāmirst, tāpat kā šeit mirst par tās slavu.» Balzaks netiesā, viņš tikai konstatē. Mainiet sabiedrības formu; mainīsies indivīdi, kas ir pie varas, bet sociālās sugas paliks nemainīgas. Tāpat kā agrāk būs strādnieki, ierēdņi un nelieši nestuvēs. Tie būs citi nelieši, tas ir viss, un nestuvju vietā jau būs karietes.

Vai Perads un Korantēns ir nīstami? Muļķīgs jautājums! «Kādēļ dusmoties uz spiegu?» Napoleons saka. «Spiegs vairs nav cilvēks; viņam vairs nedrīkst būt cilvēcisku jūtu; viņš ir tikai mašīnas ritenītis. Viņš ir veicis savu uzdevumu. Ja šādi instrumenti nebūtu, tad vadīt valsti kļūtu neiespējami.» Pat godīgie Balzaka personāži, piemēram, izcilais advokāts Dervils, izturas iecietīgi pret blēžiem. Māksliniekam vajag viņus attēlot, nevis notiesāt; darbības cilvēkam vajag viņus pazīt, lai izmantotu vai no viņiem piesargātos. «Ir tikumi, no kuriem jāatradinās, kad valdi.» Starp citu, grāmatas tikumība ir atkarīga no lasītāja tikumības. Ja kāds jauneklis, izlasījis «Cilvēcisko komēdiju», nenopels tādus personāžus kā Lusto un Ribam-prē, viņš pats sevi notiesās ar šādu vērtējumu.

Tiešām pārsteidzoši, ka šis rakstnieks, kas labāk par jebkuru citu spēj iedzīvināt īstus briesmoņus, vienmēr izturējies ar bijību pret sabiedrisko nozīmīgumu. Viņš iecer tikai tādus briesmoņus, kas balstās uz kādu sabiedrības slāni. Indivīds Balzakam eksistē tikai kā zināmas vides, zināmas ekonomiskās situācijas auglis, un tāpēc viņš, par spīti troņa un altāra aizstāvēšanai, ir iemantojis marksistu atzinību. Balzaks lej ūdeni uz viņu dzirnavām. Rojālistu un reālistu Balzaku viņi ciena vairāk nekā republikāni un utopistu Ežēnu Sī, kas apelē pie «labsirdīgo bagātnieku jūtām». Labāk Gobseks un Votrēns nekā firsts Rūdolfs no «Parīzes noslēpumiem». Lai uz skatuves attēlotu sociālu vētru, ir vajadzīgi «milži, kas sabango viļņus, kuri noglabāti visdziļākajā gremdētavā».

Kā autors samierina tik pretrunīgus morāles principus? Viņš maz raizējas par to samierināšanu. Viņam rokā ir ota, un viņš glezno, kā jādara katram māksliniekam. Vēlāk kritika nodarbosies ar Balzaka filozofiju un abats Bērto rūpēsies par viņa dvēseles glābiņu. «īstam dzejniekam jāpaliek apslēptam kā dievam savu pasauļu centrā un jākļūst redzamam tikai caur viņa radībām.» Balzaks paaugstina savus personāžus, kas viņu labākajos mirkļos spēj pacelties pāri cilvēciskajām vājībām, kuras viņiem tiek ātri piedotas, un kļūst patiesi cildeni. Šī prasme pacelties pāri aizspriedumiem un kaislībām padara Balzaka darbus, kaut arī tanīs attēlotas dzīves ēnas puses, par spēka un dvēseles miera avotu. «Esmu ievērojis,» raksta Alēns, «ka cilvēki, lai mēs spētu viņus pareizi saprast, ir jāmīl tik skarbi, kā mums mācījis Balzaks.»

CETURTĀ DAĻA GULBJA DZIESMA

Sievietes glāsti liek izgaist Mūzai un vājina neganto, brutālo strādātāja stingrību.

Balzaks

XXXI

TANTALA MOKAS

Nav brīža, kad savās domās esmu viens; tu esi manī tāpat kā manas bēdas, mans darbs un manas asinis.

Balzaks

Prombūtne veicina mīlestības izkristalizēšanos, ja atmiņas vēl ir dzīvas; pārāk ilga prombūtne reizēm laupa mīlestībai visu tās saturu. Balzaks 1841. gadā vēl arvien piecas sešas reizes gadā atkārtoja tās pašas slavas dziesmas savai Evai, sūtīja viņai grāmatas un rakstīja vēstules — gan diezgan piesardzīgi, jo Hanska kungs varēja pieprasīt, lai viņam parāda šo saraksti. Hanska kundze lasīja grāmatas un vēstules, atbildēja pēc ļoti gariem starplaikiem (pēc sešiem, pat pēc desmit mēnešiem) un šķita attālinājusies no Balzaka gan prātā, gan sirdī. Vairāk nekā ar gandrīz jau teiksmā pārvērtušos mīļāko Eva nodarbojās ar dievinātās meitas Annas audzināšanu; kopā ar meitu viņa studēja Masijona un Sāļas Franciska rakstus, jo gribēja, lai Anna kļūst ļoti dievbijīga. Balzaks skumji manīja, ka Svešzemniece aizslīd aizvien nepieejamākās tālēs. «Nesaprotu jūsu klusēšanu. Nu jau daudzas dienas velti gaidu atbildi.» Nemiera tirdīts, Balzaks aizgāja pēc padoma pie kādas «gaišreģes», pēc tam pie «ļoti slavenā burvja» Baltazara, kas pateica rakstniekam, ka viņa dzīve līdz šim esot bijusi gara, uzvarām vainagotu cīņu virkne un ka pēc pusotra mēneša viņš saņemšot vēstuli, kura pārveidošot šo dzīvi.

Burvji ne vienmēr maldās. 1842. gada 5. janvārī no Ukrainas pienāca vēstule ar melnu zīmogu. Venceslavs Hanskis bija miris 1841. gada 10. novembrī. Balzaks bija satricināts, gan aiz laimes, taču atraitnei viņš par notikušo rakstīja, cik vien pieklājīgi spēdams:

Dārgā, dievinātā Eva, kaut gan šis notikums dod man iespēju sasniegt to, ko jau gandrīz kopš desmit gadiem dedzīgi vēlos, tomēr Jūsu un dieva priekšā varu apgalvot, ka manā sirdi nekad nav bijis nekā cita kā pilnīga padevība un ka nekad, pat vissmagākajos mirkļos, neesmu aptraipījis savu dvēseli ar ļauniem vēlējumiem. No neapzinātām vēlmēm cilvēks nevar izvairīties. -Bieži vien esmu nodomājis: «Cik viegli man būtu dzīvot ar viņu!» Bez cerības nav iespējams saglabāt ticību, sirdi, visu savu būtību. Ticība un cerība, ko baznīca uzskata par tikumiem, man sniedza atbalstu cīņā. Bet es saprotu nožēlu, ko Jūs izpaužat...

Balzaks, kas uzminēja tik daudzas izjūtas, neuzminēja, ka Eva sirsnīgi nožēloja savu veco vīru. Viņš Evai bija bijis rūpīgs aizgādnis, saprotošs dzīves biedrs. Pēc Han-ska nāves Evai vajadzēja sadurties ar milzīgām grūtībām. Muižas vadīšana neritēja pati no sevis, nemaz arī ne. Jau līdz ar laulības līgumu Hanskis bija atstājis savu īpašumu sievai mūža lietošanā, bet tagad vīra radi to apstrīdēja. Kāds sirdīgs tēvocis, līdzīgs feodālim Grandē, ko Balzaks nokristīja par «tēvoci Tamerlānu», uzreiz pretojās lēmumam par ievešanu valdījumā. Viskrievijas imperators necieta ukraiņu poļu aristokrātiju. Pietika spert vienu nepareizu soli, lai Hanska kundze zaudētu visu. Tātad lai Balzaks nesteidzoties (kā viņa rakstīja) ar braukšanu pie viņas. Rakstnieka nesavlaicīgā ierašanās varētu galīgi saniknot Hanska ģimeni un caru.

Eva satraukti jautāja, kur atrodas vēstules, ko viņa rakstījusi Balzakam. Vai šī plašā sarakste būšot drošībā, ja adresāts pēkšņi nomirtu? Balzaks zvērēja, ka uz lādītes, kurā glabājas šīs vēstules, viņš esot piestiprinājis norādījumu māsai Lorai, lai tā «iemetot visu ugunī, nekā nelasīdama». Bet kāpēc tā raizēties, kad nevienam vairs nav tiesību būt greizsirdīgam? Viņu dzīve turpmāk būs pavisam vienkārša; mūžu viņi abi beigs kā Filemons un Bau-kida. Divi veci laulāti draugi, jau sirmgalvji, kas dievina viens otru, sildīdamies pie ģimenes pavarda ... «Domājot par šādu svētlaimi, viņš raudāja aiz saviļņojuma.» No kā viņa baidoties? Vai no tā, ka viņš likšot Evai ciest trūkumu? Nē, viņš citu pēc cita nobeidzis tik daudzus darbus, ka var atļauties uz sava rēķina četru mēnešu ilgu ceļojumu pa Krieviju. Kopējā dzīvē ar Evu Balzaks sniegs vairāk nekā slavu. Lai kļūtu triju akadēmiju loceklis un tiktu ievēlēts par deputātu, viņam trūkst tikai «materiāla neatkarība», un to viņš ar savu darbu sasniegs.

Taču 1842. gadā, pirmajā Evas atraitnības gadā, Balzaks janvāri, kaut gan bija saistīts ar līgumiem, strādāja maz un slikti, jo Eva, no katras kontroles atbrīvotā Eva šajā abiem tik svarīgajā mirklī nesūtīja nekādas vēstis! «Drīz būs jau apritējis mēnesis, kopš saņēmu laimīgo vēstuli, un Jūs veselu mēnesi man nekā vairs nerakstāt. . .» Laimīgā vēstule... Eva laikam gan nodomāja, ka Balzaks ir netaktisks. Viņš jau kā laulāts draugs izteica viņai padomus, kā pārvaldīt īpašumu: lai viņa cik ātri vien iespējams izprecina Annu (kurai toreiz bija tikko četrpadsmit gadi) «saprātīgam cilvēkam un, galvenais, bagātam» un pret noteiktu mūža renti atdod meitai, īpašuma mantiniecei, arī lietošanas tiesības.

Kamēr pasts nenesa vēstis no Ukrainas, Onorē uztraucās, taču, kad 21. februārī gaidītā vēstule pienāca, viņu sagrāba šausmas. «Ledainā mierā» Svešzemniece viņam rakstīja: «Jūs esat brīvs.» Eva nerunāja par viņu laulībām, bet teica, ka gribot pilnīgi ziedoties vienīgās meitas audzināšanai. Evas pretīgā tante bija viņu noskaņojusi pret frančiem. «Uz Parīzi? Nekad!» Tantei Rozālijai (kas patiesībā bija attālāka radiniece) bija pamats nīst Franciju un baidīties no tās. Viņas mātei kņazienei Ļubomirskai tur 1794. gadā nocirta galvu, un arī viņa pati glabāja baismīgas atmiņas par jakobīņu diktatūras laikā cietumā pavadītajām nedēļām. Taču galvenais bija tas, ka šī augstprātīgā ģimene nopēla «vulgāro» sakaru. Evas vecākajai māsai Karolīnai Sobanskai arī bija mīļākie, bet Puškins, īstas un senas krievu aristokrātu dzimtas piederīgais, bija pavisam kaut kas cits nekā Balzaks, buržuā un reizē bohē-mietis — Rževusku acīs tas bija visnicināmākais savienojums.

Ja Evelīna Hanska būtu sacījusi: «Es loloju tās pašas cerības, ko Jūs, bet mums jāgaida kāds gads vai divi,» — Balzaks būtu samierinājies. «Nesavtība, padevība, ticība un pastāvība ir mana rakstura četri stūrakmeņi, un starp tiem ir tikai maigums un vispilnīgākā labsirdība ... Tātad arī pēc jūsu cietsirdīgās vēstules es gaidīšu ... Es vienmēr klusībā esmu domājis, ka Petrarka ir bijis cildenāks nekā Laura. Ja īgs de Sads būtu viņu atstājis brīvu, viņa pret «Sonetu» autoru būtu izvirzījusi aizbildnības iemeslus, zirnekļa tīklus, kurus pārvērstu par bronzas pavedieniem, apsvērumus, kuru apspriešanai saaicinātu radinieku

sapulces . . .» Vēstuļu tonis kļūst rūgts; mīļākais, nākamais vīrs, bija saņēmis sāpīgus sitienus.

Ko viņa varēja Balzakam pārmest? Vīnē 1835. gadā viņa tam bija sacījusi: «Nenodibiniet nekādus sakarus. Man ir vajadzīga tikai jūsu pastāvība un visa jūsu sirds.» Šo ieteikumu ir bijis (kā viņš apgalvoja) vieglāk izpildīt, nekā viņa bija domājusi. Kādam stulbenim, kas viņam esot jautājis par viņa mīlas dēkām, viņš esot atbildējis šādi:

Mans kungs, es viņam sacīju, šogad esmu uzrakstījis divpadsmit sējumus un desmit cēlienus; tas nozīmē, ka darbā esmu pavadījis trīssimt naktis no trīssimt sešdesmit piecām, kuras dievs mums dāvājis. 1841. gads visādā ziņā ir pilnīgi līdzīgs desmit iepriekšējiem gadiem. Nemaz nenoliegšu, ka sievietes ir iemīlējušās iedomātā Balzaka kungā un pat apmeklējušas resno tuklvaidzi dienestnieku, kam ir tas gods jums atbildēt. Bet visas sievietes (visaugstākās, tāpat kā vismazākās, hercogienes, tāpat kā grizetes) grib, lai nodarbojas tikai ar viņām; viņas ne desmit dienas neiztur bez sadumpošanās, ka vīrietis nodarbojas ar kaut kādu diženu darbu. Tāpēc visas sievietes mīl muļķus. Muļķis visu savu laiku dāvā viņām un pierāda, ka ļoti mīl viņas, jo nodarbojas tikai ar viņām. Ja ģeniāls cilvēks viņām dāvā savu sirdi un mantu, bet nevelta visu savu laiku, tad pat viscildenākā no viņām neticēs, ka šis cilvēks viņu mīl.

Jā, «vismaigākais vīrietis pasaulē» dzīvoja kopš Loras de Bērni nāves «sirds un jutekļu vientulībā». Protams, īsu bridi viņš bija cerējis atrast mazliet miera un siltuma pie de Viskonti kundzes, taču arī šeit (kā Balzaks apgalvoja) viņu bija sagaidījusi tikpat smaga vilšanās kā tā, kuru viņam bija sagādājusi marķīze de Kastrī. Turklāt viņam nebija vajadzīgas mīļākās; viņš ilgojās pēc laulības, pēc drošām, nesaraujamām saitēm, pēc pārliecības, ka dzīvos un mirs kopā ar mūža draugu. «Sirsnīgi lūdzu Jūs, padomājiet par to : Jums vēl visa dzīve ir priekšā.»

Balzaks tad rakstīja Evai Hanskai visskaistākās mīlestības vēstules, no visas sirds apliecinādams savas jūtas. Liels rakstnieks iekarst savā spēlē. Vai Eva spēja ticēt šīm jūtām? Viņa zināja, ka uzticība un pastāvība ne vienmēr ir bijušas Balzaka «rakstura stūrakmeņi». Ar vīra nāvi Eva bija zaudējusi katru atbalstu, viņai vajadzēja ņemt vērā, ko domāja radinieki, kas sašuta par «nevienādo laulību»; vairāk par visu Svešzemniece baidījās, ka viņai var atņemt meitu, ja viņa apprecētos otrreiz, un šī šķiršanās māti nokautu; beidzot viņa tagad bija kļuvusi vecāka nekā Vīnes laikos un pēc septiņiem gadiem vairs nejutās

L

droša, ka vēl patiks mīļākajam, kurš likās vēl arvien dedzīgi juteklisks. Aiz piesardzības Eva aizsūtīja Balzakam savu nesen uzzīmēto portretu profilā. «Patiesi, dārgā mīļotā, Jūsu portreta atsūtīšana ir īsta koķetērija — Jūs izskatāties kā jauna meitene.»

Svarīgākais nesaprašanās cēlonis bija tas, ka Balzaks, kas tik labi pazina franču sabiedrību, vāji iztēlojās sarežģīto stāvoklis slāvu pasaulē. Ukrainas poļi tika smagi apspiesti gan kā dumpīgi cara pavalstnieki, gan kā katoļi. Kijevas ģenerālgubernators rīkojās kā patvaldnieks un ar vienkāršu pavēli varēja sekvestrēt visus mantojuma īpašumus. Kijevas tiesu palāta bija atteikusies atzīt par spēkā esošu atraitnei tik izdevīgo testamentu. Evelīna Hanska iesniedza apelāciju Senātā un caur šo instanci pašam imperatoram. Apjukusi un zinādama, ka viņu var atbalstīt tikai brālis Ādams Rževuskis, ģenerālis un cara adjutants, kas dzīvoja pie galma, Evelīna posās doties uz Sankt-Pēterburgu, lai tur aizstāvētu savas tiesības. Balzaks atbalstīja šo nodomu:

«Brauciet uz Sankt-Pēterburgu un pielieciet visas pūles un prāta asumu, lai prāvu laimētu. Lietojiet visus līdzekļus, centieties tikt pie imperatora; izmantojiet, ja būs iespējams, sava brāļa un svaines ietekmi. Viss, ko jūs man šajā sakarībā rakstījāt, ir ļoti saprātīgi.» Balzaks arī bija gatavs Evai sniegt atbalstu: «Es kļūšu par krievu, ja Jums pret to nav iebildumu, došos pie cara un izlūgšos mūsu laulībām nepieciešamo atļauju. Tas nemaz nav tik muļķīgi! . . .»

Balzaks kļūšot krievs! Kāpēc šim tik franciskajam rakstniekam pēkšņi bija iešāvusies prātā šī jaunā un dīvainā iedoma? Francijā viņš nupat bija cietis ļoti smagu neveiksmi. Kopš diviem gadiem viņš visas cerības, kā ātri tikt pie bagātības, bija licis uz teātri. Igo bija «ar Grandē tēva glaimīgumu un valsts kases ierēdņa noteiktību» laipni uzskaitījis Balzakam «dramatiskās literatūras priekšrocības». Balzaks alkatīgi klausījās. Tad viņš iesniedza Odeona teātrim visai vērtīgu komēdiju spāniešu garā — «Kiņolas cerības». Tanī bija attēlotas Alfonso Fontana-resa ciešanas (šis spānietis pirms Fultona bija izgudrojis tvaikoni) un viņa kalpa — Figaro tipa šķelmja Kiņolas viltības. Balzaks nolasīja lugu aktieriem, pareizāk sakot, lieliski nolasīja pirmos četrus cēlienus. Pēc tam rakstnieks

paziņoja izpildītājiem, ka piektais cēliens vēl neesot uz- j rakstīts, bet viņš to pastāstīšot. Improvizācija neizdevās, nogurušais autors stāstījumā sapinās. Kad viņš beidza, Marija Dorvala, par kuras piekrišanu Balzaks bija pārliecināts, pēkšņi paziņoja, ka viņa lugā neredzot sev lomu. ;

Balzaks Marijai Doivalai:

Kad Jums biju aizrakstījis, dārgā Faustīna ', par noteikumiem, kādus man izdevās izraut no Otrā teātra * sabiedrības, Mēris^75 [76] man pateica dažus vārdus, kuru dē] tagad rakstu Jums šo vēstuli... «Es domāju,» Mēris sacīja, «ka Dorvala kundze nedos piekrišanu, iekams nebūs izla-; sījusi visu lomu!» Tādā gadījumā galīgais lēmums būtu jāatliek līdz Jusu atbraukšanai, tātad uz desmit dienām. Ja Jūs uz mani tā nepaļaujaties, kā es paļaujos uz Jums, tad būtu veltīgi gaidīt, jo viņi Odeonā gaidīt nevar .. .

Tāpēc lūdzu Jūs atrakstiet, ka pieņemat manus noteikumus un panākumu gadījumā tēlosiet manā lugā, kamēp: vien tā gūs panākumus.! Esiet man uzticīga! Ja runa būtu par Jūsu sifdi, es nebūtu tāds nelga, : ka Jums to sacītu, bet te runa ir par Jūsu talantu.

Visumā panākumu gadījumā Jūs saņemsiet apmēram desmittūkstoš, franku, ja mēs sasniegsim caurmērā divtūkstoš piecsimt franku ienākuma un kādas simt izrādes. Ja izgāzīsimies, Jūs atgriezīsieties pie holandiešiem, par kuriem Mēris man stāstīja... Ar šo lietu mēs nevaram vilcināties. Tāpēc gaidu no Jums pāris vārdu. Rakstiet man uz Ri-šeljē ielu 112.

Jūs kādreiz man sacījāt: «Ar jums es iešu visur, kur jūs iesiet,» —. un es paļāvos uz šiem vārdiem, kurus teica nevis kaut kāda mietpilsone,! bet bohēmiete, un Jūs taču redzat, ka esmu Jums izdabūjis lieliskus noteikumus. Sūtu Jums tūkstoš sveicienu.

Par spīti neveiksmīgajam lasījumam un Marijas Dor-valas atkrišanai, Odeona direktors Lirē lugu pieņēma, ļ slavēja to, salīdzināja ar Lope de Veģu un Kalderonu unj paziņoja, ka tūlīt sāksies mēģinājumi. Balzaks izteica sa-1 vas prasības, tās bija ļoti neparastas. Neņemt algotus aplaudētājus. Visas vietas uz trim pirmajām izrādēm no- ļ dot Balzaka rīcībā, viņš pats tās pārdos. Leons Goslēns šo sarunu aprakstīja šādi:

— Es gribu, lai parterā sēž tikai svētā Luija ordeņa kavalieri.... Parketa vietās tikai Francijas pēri. Sūtņi — litera ložās. Deputāti un vadoši valsts ierēdņi — benuārā.

— Un kas beletāžā?

— Ievērojamākie finansisti.

— Un trešā balkonā?

— Bagātākā un izmeklētākā buržuāzija.

— Jā, bet kur tad jūs novietosiet žurnālistus?

— Viņi maksās par savām vietām, ja vispār kādas paliks brīvas...

i vi nepaliks...

Kopš «Zaudēto ilūziju» publicēšanas starp žurnālistiem nu Balzaku norisinājās mežonīgs karš. «Viņi grib mani kalpēt,» Balzaks sacīja, «un es gribu dzert vīnu no viņu galvaskausiem.» Lugas pirmizrādi Balzaks iztēlojās kā romāna ainu: žilbinoša publika, tādu Parīze vēl nekad nebūs redzējusi, uzveduma triumfs, sabiedriski un finansiāli panākumi. Autors ne tikai pats pārdeva biļetes, bet arī nekautrīgi spekulēja ar tām.

Ja kāds ieradās, lai nopirktu benuāra ložu, raksta Goslēns, Balzaks .itbildēja caur lodziņu: ‘«Par vēlu! Par vēlu! Pēdējā jau ir pārdota lirstienei Augustīnai Augustīni no Modēnas.» — «Bet, Balzaka kungs, mēs esam ar mieru maksāt vistrakāko cenu! ...» — «Kaut ari jūs piedāvātu ārprātīgi traku cenu, benuāra ložu jūs vairs nevarat dabūt, jo visas ir pārdotas!» Ložas tīkotājs aizgāja, biļetes nedabūjis. Pirmajās biļešu pārdošanas dienās šī spēlīte izdevās, cilvēki maksāja ļoti dārgi, lai dabūtu vietas uz pirmizrādi. Taču turpmākajās dienās drudžainā interese norima. Šajā pasaulē ar laiku viss norimst; grūtības biļešu iegādē cilvēkiem apnika, un nedēļu pirms pirmizrādes Balzaks jau jutās laimīgs, ja varēja pārdot par nominālo cenu biļetes, kuras sākumā bija iecerējis pārdot par pasakainām cenām, ko viņa varenā iztēle bija uzpūtusi ...

Beidzot 1842. gada 19. martā luga tika uzvesta gandrīz tukšā zālē. Neparasto manevru nokaitinātie parīzieši bija atturējušies no izrādes apmeklēšanas. Nedaudzie skatītāji rēja, svilpa, zviedza. Tā bija katastrofa. «Veltīgi de Balzaka kungs bija atdevis lielāko zāles daļu,» kritiķis Ipo-lits Likā rakstīja, «paša izvēlētai publikai (par ļoti augstām cenām!): visi vienprātīgi izpauda sašutumu, ka viens no redzamākajiem literātiem ir apvainojis literatūru.» Patiesībā apvainots bija Ipolits Likā, nevis literatūra.

Balzaks Evelīnai Hanskai 1842. gada 8. aprīlī:

«Kiņola» ir kļuvusi par asas cīņas objektu, tāpat kā savā laikā «Ernani». Septiņas izrādes pēc kārtas tika izsvilptas no sākuma līdz beigām, neviens negribēja lugu klausīties. Šodien notiks jau septiņpadsmitā izrāde, un «Odeons gūst peļņu...» Peļņa bija ļoti maza: «Kiņola» neienesīs man ne piecus tūkstošus franku. Visi mani ienaidnieki, un to skaits bija liels, bruka man virsū... Visas avīzes ar pāris izņēmumiem sāka mani lamāt un lugu nopelt, kā nu kurais spēdams.

Teātris Balzakam noteikti nemaz nepiederējās, un šī izgāšanās varbūt bija likteņa aizredze. Rakstnieks atgriezās pie sava ierastā darba, «lai dzīvotu, lai izpildītu līgumus», viņš sacīja; būtībā tāpēc, ka viņš radīja skaistus romānus, tāpat kā ābele rieš ābolus. «Darīšu to pašu, ko daru jau piecpadsmit gadus: gremdēšos darba bezdibeņos un iecerēs, kam ir tā priekšrocība mocīt cilvēku un likt viņam aizmirst visas citas mokas. Man nākamā mēnesī ar spalvu jānopelna trīspadsmit tūkstošus franku.» Balzaks neatzīstas, ka daiļrade viņam sniedz prieku, bet iztēlo sevi par īstu katordznieku: «Radīt, vienmēr radīt! Taču pats dievs radīja tikai sešas dienas!» Balzaks rakstīja Evelīnai.

Balzaks no visas tiesas ilgojas pamest šo vajāta parādnieka eksistenci un dzīvot kādā klusā Krievijas vai Francijas nostūrī kopā ar savu mīļoto un vairs nedzirdēt runājam par kreditoriem un izdevējiem. Tas skan kā īsts izmisuma kliedziens, — bet ko viņš darītu šajā «klusajā nostūrī»? Viņš atkal strādātu. Tomēr tagad darba ritms pat viņam kļūst par strauju. Viņš raksta Svešzemniecei: «Vakar nobeidzu «Ceļojumu diližansā» («Pirmie soļi dzīvē») . . . Tūlīt beigšu «Albēru Savarī»; no manis, skaļi kliegdami, pieprasa «Zemniekus»; un «La Presse» gaida «Divu brāļu»* nobeigumu — romāna sākums iespiests pirms diviem gadiem. Te, nudien, var zaudēt galvu! . . .»

Taču Balzaks galvu nezaudēja un darbu pameta tikai nobeigtu. Sižetu «Ceļojumam diližansā» («Pirmie soļi dzīvē») rakstniekam bija sniegusi māsa Lora, pareizāk sakot, viņas meitas Sofija un Valentīna. Balzaks ar interesi sekoja māsasmeitu mācībām, reizēm ieskatījās viņu skolas sacerējumos. Kad meitenes izpelnījās tēvoča uzslavu, Balzaks sacīja, ka atzinība, ko izteic «tik slavens cilvēks kā viņš», pilnīgi atlīdzinot abu pūles. Vēl lielāks gods viņām būšot, ja Balzaks izstrādāšot kādu no viņu sacerējumu tematiem. Stāsta «Pirmie soļi dzīvē» sižets ņemts no mazas noveles, ko bija uzrakstījusi Lora pēc meitu stāstījuma (vēlāk Lora Sirvila publicēja noveles pirmo variantu).

Stāstā attēloti jaunieši, diližansa pasažieri, kuri doma, ka var nesodīti muļķot līdzbraucējus, bet nezina, ka to vidū ir ietekmīgais cilvēks, uz kuru attiecas viņu pārsteidzīgie izteicieni un kura varā ir sabojāt visu viņu nākotni.

Pirmos soļus dzīvē sper Oskars Isons, plātīgs jauneklis, kas aiz muļķības un augstprātības uzreiz sabojā savu karjeru. Kaut kas «no Oskara» bija pašā Balzakā jaunībā; kaut kas no Oskara ir katrā jaunietī. So pamācīgo stāstu skolu jauniešiem Balzaks padziļina, ievezdams lasītājam jau pazīstamus personāžus: grāfu de Serizī, Francijas pēru, advokātu Derošu, gleznotāju Žozefu Brido. Loras nenozīmīgā anekdote iegūst svaru ar bagāto pagātni. Turklāt rakstnieks tur iesaista arī vēsturi. Visas šīs dzīves saista citu ar citu ievērojami vēsturiski notikumi. Balza-kam lieliski noder tas apstāklis, ka viņš ir dzimis 1799. gadā. Tuva triju politisko režīmu pazīšana viņam ļauj pēkšņi kā ar prožektora staru apgaismot nākotni tāpat kā pagātni. Grūtos laikos sniegti pakalpojumi attaisno, kā zināja jau Bernārs Fransuā Balzaks, pārsteidzošu iecietību. Pārvaldnieka Moro tēvs Revolūcijas laikā ir glābis grāfa Serizī dzimtmuižu; atmiņas par to ļauj dēlam gandrīz nesodīti apzagt grāfu. Vēlāk Oskars Isons piedalīsies 1830. gada jūlija ielu cīņās, pēc tam, karodams Alžīrijā, zaudēs roku. Varonība izpirks jaunības melīgumu. Rakstnieks savā spēlē uzņem vēstures mūzu Klio.

Balzaks grāmatu veltīja Lorai: «Godinu tās spožo un necilo prātu, kura man sniedza šīs ainas sižetu! Viņas brālis.»

Patiesībā šis īsais stāsts ir vērtīgs tikai kā viens no veidojamā monumenta akmeņiem, taču izstrādāts tas ir interesanti un labi, turklāt pauž Balzaka morāles kodeksu «Darbs, godīgums, kautrība». Oskars mazliet par vēlu dabū zināt, ka panākumu atslēga slēpjas šajos trīs vārdos. Darbā Balzaks bija nepārspējams; par godīgumu viņam bija savdabīgi uzskati; kautrību daba viņam nebija dāvājusi.

Ja Oskarā Isonā pavīd dažas iezīmes no Balzaka jaunībā, kad viņš nereti bija «šāvis bukus» pie Loras de Bernī, tad Albērā Savarī uzvests uz skatuves Balzaks brieduma gados. Šeit (tāpat kā romānos «Luijs Lambērs», «Lilija ielejā» un dažās novelēs) daiļdarba iecere cieši saistīta ar autora personisko dzīvi. Meistars cēla savu katedrāli, vadīdamies vienīgi no mākslas likumiem, taču reizē viņam gadījās kā dāvinātājam attēlot kādā vitrāžā pašam sevi. Albērs Savarī ir pats Balzaks 1842. gadā, kad viņš izmisīgi raksta Svešzemniecei: «Tūkstoš ciešanās, ko man sagādā

i'o jauna iedegusies ciņa, piepeši sirdi iedūrās doma: «Ja nu viņa pagurst!» — un šī doma sagādā vairāk sāpju nekā visi akmeņi, ko uz mani met... Manā dzīvē ir cita krāšņa dzīve, un to es varu uzticēt tikai šai papīra lapai! .. .» Vai tikai? Nē jel, viņš to uztic vispadevīgākajam draugam — topošajam romānam.

«Ja viņa pagurtu ...» — tas ir romāna «Albērs Savarī» pamats. Kāds godkārīgs, ģeniāls cilvēks, pārdzīvojis smagas vilšanās, apmetas uz dzīvi Bezansonā, noslēgtā pilsētā, ko Balzaks ar savu apbrīnojami aso uztveri bija izpratis nedaudzās stundās, kad 1833. gada 24. septembrī bija tur ieradies sakarā ar papīra iegādi. Albēra Savarī portretā atspoguļots pats autors, kādu viņš sevi tanī laikā saskata:

Lepna galva; melni mati, kuros jau ievijušās dažas sirmas šķipsnas, tādi mati, kādus redzam gleznās Svētajam Pēterim un Svētajam Pāvilam, biezām, spožām cirtām, cieti kā astri; balts, apaļš kakls kā sievietei; lieliska piere, ko šķērso varena grumba, kādas diženi nodomi, diženas domas, dziļas apceres ievelk diženu cilvēku pierē ...

Albērs mīl, neprātīgi mīl dižciltīgu itālieti — hercogieni d'Argaiolo, dzimušu firstieni Soderini. Lai iemīļotajai sniegtu viņas cienīgu stāvokli, Albērs grib gūt spožus panākumus politikā. Būdams lielisks advokāts, viņš iekaro Bezansonu; viņš izprot pilsētas sarežģīto sabiedrību, iemanto galvenā vikāra — gudra vīra atbalstu un draudzību un, bez šaubām, gūtu uzvaru, ja, sev par nelaimi, nebūtu modinājis iedomātu mīlestību jaunā bezansonietē Rozālijā de Vatvilā, ko savaldzinājis Albēra mīklainais dzīves noslēpums. Albērs viņu pat neievēro, un aizvainotā, skarbā, iecirtīgā meitene atriebjas, aiztur, nozog vēstules, vilto rokrakstu, lai izšķirtu advokātu no daiļās itālietes, kas kļuvusi atraitne. Tā sapīkusi negaidot apprecas ar hercogu de Retorē. Izmisušais Savarī iestājas Granšartrēzas klosterī, klusēšanas valstībā. Viņš ir pārāk noguris, lai vēl kaut ko gribētu, -— atteicies no visa, viņš nodod sevi klostera priekšnieka rokās. Fuge, tace, lale.' Balzakam patīk attēlot šādu spēju bojā eju, kad cilvēks uzreiz pazudina visu savu dzīvi. Cik daudz reižu izmisuma mirkļos viņš pats sev ir vēlējies tādu galu!

Romāns par Savarī ir šifrēts, taču viegli atšifrējams vēstījums Evai Hanskai: «Mani spēki ir izsmelti; ja Jūs [77]

man zustu, es šā vai citādi aizietu bojā ...» Vēstulēs Evai Balzaks neslēpj savu radniecību ar šī romāna varoni. Mīlestības sākumu autors situējis Šveicē, godinādams dārgās atmiņas. Mīlētāji satiekas Zenēvā, bet «es negribēju, ka firstiene Gandolfini apmetas Mirabo mājā, tāpēc ka pasaulē ir ļaudis, kas to mums piedēvētu par noziegumu . ..». Vēl mazāk derētu Diodati. Tas būtu pārāk caurredzami, turklāt šīs četras zilbes vēl arvien Balzaka sirdij liek pukstēt straujāk. Tāpat kā Balzakam, arī Albēram Savarī acu priekšā vienmēr ir viņa Svešzemnieces portrets un skats, kurā redzama viņas pils. Cietsirdīgajai meitenei, kura izšķir mīlētājus, vārds ir Rozālija, tāpat kā liktenīgajai radiniecei Rževuskai. Viss šajā grāmatā palīdz autoram aizdzīt no sevis ļaunos garus.

Romānā ir arī otrs plāns, uz ko Balzaks Hanska kundzei arī ir norādījis:

Esmu nodomājis «Cilvēciskās komēdijas» pirmajā sējumā sniegt svarīgu pamācību vīrietim, nepiejaucot tur pamācību sievietei, un parādīt, kā cilvēks, izvēlēdamies sabiedriskajā dzīvē pārāk plašu mērķi, nogurdina sirdi un prātu un galu galā negrib vairs nekā no tā, kas jaunībā licies dzīvē vissvarīgākais. Tas būs Luiļs Lambērs, tikai citādā veidā.

Pamācība noder ne tikai Albēram Savarī, bet arī pašam Balzakam, kas reizēm izjūt pašpārmetumus, ka lolo pārāk plašus nodomus. Kāpēc gribēt visu? «Man spēka un spēju atlicis vēl tikai laimei, un, ja tā neuzliks man galvā savu rožu vainagu ... ar mani būs beigas . . . Sasniegt mērķi mirstot, kā antīkie vēstneši. . . Nespēt vairs baudīt, kad beidzot iegūtas tiesības dzīvot laimīgam! . . . O, tāds ir bijis daudzu cilvēku liktenis! . . .» Tā saka Albērs. Un viņa radītājs Onorē: «Baidos, ka būšu galīgi iztukšots, kad pienāks laime.»

Brīdinājums Svešzemniecei, taču viņa, šķiet, nav sapratusi ne pamācību, ne romānu. «Brīnos, ka jums nepatīk «Albērs Savarī,» Balzaks skumji raksta. Evelīna gan ir saskatījusi firstienē Gandolfini dažus grāfienes Gidoboni vaibstus un arī to, ka vīram (Emilio Gandolfini) ir tāds pats priekšvārds kā grāfam. Vai nu aiz šā, vai cita iemesla viņa nokritizēja autoram tik dārgo grāmatu. Viņa teica, ka tas esot «vīrieša sacerējums». Te viņa nemaldījās. Tas bija sacerējums, ko radījis satraukts celtnieks, kurš redz,

ka ir veicis tikai pusi no plašās būves, kurš zina, ko viņam vēl vajadzētu veidot, lai nobeigtu savas diženās pilis, kurš redz, ka ikviena diena aiznes «kaut ko no viņa intīmās dzīves» un to saīsina, kurš jūt, ka šagrēnāda viņa vestes kabatā saraucas arvien mazāka, kurš ilgojas pamest savus pārcilvēciskos plānus un beidzot pēc tik daudziem darbiem atpūsties pie gādīgas mīļākās, un kurš baidās, ka viņam vairs nebūs spēka dzīvot, ja šī cerība zustu.

XXXII

SATIKŠANĀS SANKT-PĒTERBURGA

Cerība ir atmiņas un ilgas.

Balzaks

Katra cilvēka mūžā kādreiz iestājas it kā starpbrīži. Cilvēks gaida kādu notikumu, lēmumu; dzīve turpinās; dzīves laime ir tikai kaut kur jaušama. Kopš Venceslava Hanska nāves Balzaks bija vairs tikai gaidu iemiesojums. «Tagad es ļoti neuzticos dzīvei un tam, kas ar mani notiks,» nemierpilns viņš rakstīja savai Evai. Šī ziemeļnieciskā mīlestība, kas dažus gadus jau bija apdzisuši, tagad, cerības uzpūsta, uzliesmoja no jauna. Taču pārmērīgais darbs atkal bija novārdzinājis Balzaku. «Man nemitīgi raustās plakstiņi, un tas mani ļoti apbēdina, jo saskatu te kādas tuvojošās nervu kaites pazīmi.» Ārsts Nakārs, kas ticēja dabiskiem dziedniecības līdzekļiem, vēlreiz noteica savam pacientam uz divām nedēļām gultas režīmu. «Divas nedēļas gultā, nekā nedarot! Un tas man, visrosmī-gākajam cilvēkam pasaulē! Mierinos ar domām par mums abiem,» Balzaks raksta Svešzemniecei, «kaļu plānus, nodomus, lieku kārtis, kā saka zīlnieces.»

Gulēdams drudzī viņš mēģināja iztēloties skaistu nākotni. Viņa advokāts un Žardī fiktīvais pircējs saglabās viņam šo īpašumu, ko viņš iekārtos Evai. Mazliet laika, pacietības un naudas, un tur varēs radīt burvīgu, klusu mājokli. «Tas un māja pašā Parīzē, divdesmit četri tūkstoši franku ienākuma no valsts rentes — tā būs visskaistākā dzīve, jo es saņemšu piecpadsmit tūkstošus

franku Akadēmijā un ar spalvu, pat ja strādāšu tikai sešas stundas dienā, tomēr nopelnīšu divdesmit tūkstošus franku gadā, un tā desmit gadu laikā man vēl izdosies kaut ko iekrāt. ..» Laimes celtnieks ilūziju pasaulē! Balzaka pilnvarnieks Gavo necentās glābt Žardī, bet pierunāja rakstnieku, lai viņš atļauj īpašumu pārdot — šoreiz galīgi.

Tas ir mūžīgas izputināšanās cēlonis, un Gavo apņemas atrast man kaut ko labāku par naudu, ko dabūs no pārdošanas .. . Viņš mani patiesi mīl... Gavo sargā manu pašmīlu ne mazāk kā es pats, bet viņš ir tūļa. Viņš gribētu samaksāt dažus pretīgus parādus, un es maksāju šos šaušalīgos parādus ar naudu, ko biju nodomājis atstāt sev dzīvei. Pelnīt naudu nozīmē radīt, nemitīgi radīt. Sāku jau baidīties, ka nezaudēju savas darba spējas . ..

No tā Balzaks baidījās veltīgi. Viņa daiļrade, par spīti likstām un slimībām, palika bagāta un viņa cienīga. «Ono-rina», ko Balzaks, pēc viņa apgalvojuma, uzrakstījis trijās dienās (viņš tā mēdz pakoķetēt), ir lieliska novele ar tīru noskaņu un drosmīgu sižetu, tikpat smalka, tikpat valdzinoša kā «Pamestā sieviete» vai «Ievas meita». Ono-rina ir atstājusi ļoti godājamu vīru grāfu Oktāvu de Bo-vānu viņas necienīga mīļākā dēļ, kurš viņu tūlīt pamet. Viņa dzīvo viena, cenzdamās nopelnīt iztiku ar mākslīgu puķu izgatavošanu, lai gan vīrs ilgojas, kaut viņa pie tā atgrieztos. Taču Onorinai vīrs fiziski derdzas, un viņa labāk izvēlas grūtu, vientuļu dzīvi nekā sabiedrības valdnieces stāvokli, kurā viņai būtu jāpacieš pretīga cilvēka glāsti. Iztālēm grāfs gādā par Onorinu, viņai nezinot, liek nopirkt par dārgu cenu viņas izgatavotos mākslīgos ziedus. Oktāva mīlestībai uz promesošo, iecirtīgo Onorinu cauri vīd Balzaka bažas, ilgojoties pēc Evas Hanskas un nezinot, vai viņa atgriezīsies. Viņš tai apraksta (ar Oktāva starpniecību) savas mokpilnās naktis:

Vai varat redzēt, kā klusinu visskaudrākā izmisuma brāzmas, vērodams miniatūru, kurā mans skatiens atgūst un skūpsta viņas pieri, viņas smaidošās lūpas, sejas ovālu; es ieelpoju viņas baltās ādas aromātu un gandrīz jūtu un glāstu viņas melno zīda matu cirtas? Vai zināt, kā ietrīsos cerībā, kā lauzu rokas, tūkstoš izmisuma bultu dzelts, kā brienu pa Parīzes dubļiem, lai ar nogurumu nokausētu savu nepacietību? ... Dažunakt es dzirdu ārprāta zvārguļus džinkstam; mani biedē, ka vājās cerības, kas brīžam iemirdzas un trauc augšup, spēji pāriet uz pilnīgu izmisumu, kurš mani iemet visdziļākajās dzīlēs... Trīs

dienas pirms Marijas Luīzas ierašanās Napoleons Kompjeņā nepacietīgi valstījās pa kāzu gultu. .. Visas lielās kaislības kvēlo vienādi. Es mīlu kā dzejnieks un kā imperators! ...

Stāsts bija skaists un aizkustinošs. Balzaks tomēr šaubījās par šo darbu: ««Onorina» ir tīri laba, bet atturīgais stils man rada raizes, gan tikai man, jo ir ļaudis, kuriem tas liekas lielisks, — bet vai tas nav sauss? ...» Balzaks dalās savās šaubās ar Evelīnu. Nav brīnums, ka viņš sāk šaubīties par sevi, jo pret viņu izturas nežēlīgi. Kritika uzņem slikti «Albēru Savarī»: «Smags, sastindzis stils. .. tanī jūtams nogurums.» Jaunais feļetonromāna dievs ir Ežēns Sī. Visa Francija gaida «Parīzes noslēpumu» turpinājumu. Žurnāla «Revue des Deux Mondes» kritiķis raksta, ka «Luija Lambēra» un «Eižēnijas Grandē» autors ir pārdzīvojis sevi. Tas ir teikts smieklīgi netaisni. Vai var sacīt par rakstnieku, ka viņš pārdzīvojis sevi, ja šis rakstnieks gandrīz vienlaicīgi sacer «Zaudēto ilūziju» beigas, «Departamenta mūzu», «Esteri» vai «Torpiju», «Mūsdienu vēstures ačgārnību», un tas viss tiek radīts fragmentāri, steigā, tāpēc ka «Musée des Familles» vai kāda cita avīze pieprasa manuskriptu, bet Balzakam jāsteidzas uz Lanjī un divsimt stundas mēnesī provinces tipogrāfijā jāpārlasa «Cilvēciskās komēdijas» korektūras? Jo Balzaks, neatlaidīgi tramdītais rakstnieks, laboja desmit līdz vienpadsmit reižu savus sacerējumus, ko nedarīja ne Dimā, ne Ežēns Sī.

Balzaks tanī laikā dzīvoja kā mūrnieks, kas vienlaicīgi būvē četras vai piecas mājas, vai kā šaha spēlētājs, kurš spēlē uzreiz desmit partijas un visās gūst uzvaru. Viņš viegli atgriežas pie romāna, ko bija pārtraucis pirms vairākiem gadiem. Tā «Departamenta mūza» jau ilgi bija lēni virdusi uz Balzaka neredzamās plīts. Izejas punktā ir cietsirdīgs stāsts «Lielā Breteša», iecerēts 1832. gadā. Vēlāk, ap 1837. gadu, «Provinces dzīves ainās» parādās novele «Lielā Breteša vai Trīs atriebības», kur stāstīts par Sanserā dzīvojošu tikumīgu un nelaimīgu provinces pundura sievu, kuru mīl kāds karaļa prokurors un kurai, lai viņu iebiedētu, divi parīzieši, ārsts Bjanšons un žurnālists Lusto, stāsta par trim baismīgām pieviltu vīru atriebībām. Te izmantotas, kaut arī nepilnīgi, Karolīnas Marbutī brāzmainās atzīšanās, bet «Mūzas» Limožas vietā Balzaks

k

ir licis Sanseru, mazu pilsētiņu, ko pazīst no sava drauga doktora Emīla Renjo stāstījumiem.

1843. gadā Balzaks, iedomājies «apgriezt otrādi» Ben-žamēna Konstāna romānu «Ādolfs» un parādīt šādu pašu drāmu no sievietes viedokļa, paņem no savas butaforiju noliktavas Karolīnu Marbutī un pārvērš to (ar piejaukumiem un pārstati jumiem) par «Departamenta mūzu». Dinu Pjedefēru, kas cēlusies protestantu ģimenē (tāpat kā Ka-rolīna), vecāki izprecina bagātajam un «insektam līdzīgajam» pundurim Labodrē; Dinai ir literārs salons (tāpat kā Karolīnai), kur viņa lasa savas dzejas vietējiem ievērojamiem ļaudīm, dažus sajūsminot, citos modinot sašutumu. Tāpat kā Karolīna, arī Dina, kaut gan pielūdzēju viņai netrūkst, tomēr ilgi paliek uzticīga savam pundurim.

Kādu dienu sakarā ar nākamajām parlamenta vēlēšanām Sanserā ierodas, tāpat kā doktors Dipijtrēns bija ieradies Marbutī mājā, divi dzimuši sanserieši, kas tagad Parīzē kļuvuši ievērojami vīri: ārsts Orass Bjanšons un feļetonists Etjens Lusto, balamutīgs un laisks dīkdienis. Dinu apžilbina daiļrunīgais Lusto, viņa kļūst tā mīļākā un pēc Lusto aizbraukšanas saprot, ka ir kļuvusi grūta. «Dinas raksturā ir kaut kāds sievišķīgs donkihotisms,» Moriss Bardešs ir rakstījis, «un tas arī nosaka viņas likteni. .. Desmit gadus no sava mūža viņa ir zaudējusi, tēlodama klejojoša bruņinieka lomu intelektuālajā pasaulē... To pašu kļūdu viņa izdara mīlestībā . . .» Viņa aiztrauc uz Parīzi, lai tur dzīvotu ar Lusto, un šeit romāns kļūst skarbs. Mīļākajā ar kvēlo sirdi ir sastapusi viņas necienīgu vīrieti, kas ar lorešu un bohēmiešu baru notēlo farsu, lai atbrīvotos no Dinas. Cēlā Dina (ko Lusto sauca par Didinu) notic visam, nekā nesaprot un atbild ar apbrīnojamu padevību. Taču pēc sešiem gadiem viņa beidzot novērtē pareizi sava mīļākā neģēlību un, uzmanīgi izlasījusi romānu «Ādolfs», atsakās tēlot Eleonoras* lomu. Bez vaimanām Dina atgriežas pie sava «insektam līdzīgā» vīra, kas viņu pieņem kopā ar diviem Lusto dēliem. Šī rūgtā, spēcīgi uzrakstītā grāmata rāda — un tas Balzakam ir ļoti raksturīgi, — ka ikviena mīlestība, kas nepakļaujas sabiedrības likumiem, neatvairāmi pagrimst.

Karolīna Marbutī sadusmojās par «Departamenta mūzu», viņa baidījās no iespējamām atbalsīm Limožā, kur varbūt radīsies aizdomas, ka viņa ir slepus laidusi pasaulē

ārlaulības bērnus. Vai ļaudis nesāks uzskatīt viņas mazās meitiņas par 2ila Sando meitām? Vai no mājām aizbēgušo Mūzu nevainos, ka viņa par vīra naudu uztur kaut kādu otršķirīgu rakstnieku? Nekas tamlīdzīgs nenotika. Limožā maz lasīja grāmatas.

Karolīnai vajadzētu justies aizkustinātai par Didinas raksturu, jo šī drosmīgā sieviete pārvar neveiksmi, paliek stāvokļa noteicēja un pat pēc šķiršanās no Lusto augstsirdīgi viņam palīdz, jo viņš Dinai vēl arvien ir vīrietis, kurš tai atklājis iekāres «kvēlo liesmu». Taču nē, Karolīna Marbutī uzskatīja par vajadzīgu uzrakstīt pašai ar pseidonīmu Klēra Brinna aizstāvēšanās romānu ar virsrakstu «Aplama pozīcija». Tur viņa sevi attēlo divos aspektos: vispirms viņa ir cerībās vīlusies laulāta sieva provincē, pēc tam — no savas buržuāziskās vides atrāvusies Parīzē. Romāna varone Kamilla, kuras tēlā Karolīna glezno pati sevi, ir «izlases personība». Parīzē šī provinciete iekļūst literātu sabiedrībā un tur iepazīstas ar Ulriku (Bal-zaka dubultnieku), ko rakstniece attēlo ārkārtīgi nesaudzīgi. «Plaši pazīstamais, manierīgais cilvēks bija tik apskurbis no vēlu gūtajiem panākumiem, ka nezināja, ko ar tiem iesākt: viņa sapņi, nodomi un cerības kļuva mil žīgas, tāpat kā viņa pašapziņa. Godkāre galu galā padarīja Ulriku par smieklīgu maniaku, radīdama viņā iedomātas i prasības ... Būdams ģeniāls, Ulriks gāja kopsolī ar savu gadsimtu. Viņš visu vērtēja pēc zelta svara, ar zeltu un tikai no zelta atkarīgi. Taču viņš bija tik vientiesīgs, ka to klaji atzina . .. tāpēc iemantoja daudz ienaidnieku.» Ar romāna «Aplama pozīcija» publicēšanu 1844. gadā Karolīna (tagad kļuvusi Klēra Brinna) zaudēja visus tos draugus, kuri sevi saskatīja šajā indīgajā grāmatā un jutās aizvainoti. Ar Balzaku viņa vairs nekad neredzējās. Viņš pat noņēma stāsta «Grenadjēra» veltījumu Karolīnai. Taču augstsirdīgo Didinu lasītāji vēl arvien ciena. Portrets tālu pārsniedz modeli. Vēl nekad Balzaks nebija tik lieliski apliecinājis savu meistarību. Un tomēr . . .

Un tom'ēr viņā iezagās neapmierinātība un dziļš nogurums. Agrāk Balzaks bija rakstījis Evelīnai Hanskai: «Lielie notikumi manā dzīvē ir mani darbi.» Tagad norisinājās savāds pagrieziens. Viņa dzīve vairs nav visā pilnībā veltīta literārai daiļradei; ir ierunājusies sirds, Balzaks saka Svešzemniecei, viņš ilgojas sastapt tikpat

dedzīgas jūtas, kādas kvēlo viņā pašā. Balzaks ir burvīgo mirkļu atmiņu varā: «Es garā atkal redzu taku, kas ved tiz Diodati, vai oļus Mirabo mājas dārza alejas vidū, kur mēs pastaigājāmies; atceros īpašu balss noskaņu, īpašu rokas spiedienu .. . kad aplūkojām gravīras. Un daudz ko, daudz ko citu, no kā es nobālu ...» Ilgi savaldītā mīlestība izlaužas uz āru: «Ak dievs, kādu dienu Jūs iepazīsiet manu bērnišķīgo dabu, patiesu, vaļsirdīgu, un manu neizsīkstošo maigumu, pastāvīgo, sirsnīgo pieķeršanos, kad redzēsiet, ka līdz mūža vakaram neatkāpšos no Jums. Vai zināt, no kā man bail? Es baidos Jums apnikt, izdzirdēt: «Ej prom!» — kā saimnieks uzsauc sunim, kas vienmēr gulstas viņam pie kājām...» Stundām ilgi Balzaks ieelpo Evas vēstuļu smaržu; viņš strādā tikai savai mīļotajai. Una lides'.

Balzaks prata «pārliecināt citus par daudzām lietām un pats sevi par vienalga, ko», un tāpēc bija stingri pārliecināts, ka kopš 1832. gada viņam ir bijusi tikai šī vienīgā ticība, vienīgā mīlestība, vienīgā cerība. Kas vēl, izņemot Evu, ir Balzaku mīlējis? «Ja Jūs zinātu, kāda ir mana māte! Viņa ir briesmone un reizē neredzēts izdzimums! Patlaban viņa grasās nobendēt manu māsu, pēc tam kad jau ir nogalinājusi manu nabaga Loransu un vecmāmiņu ... Es esmu gandrīz pilnīgi pārtraucis sakarus ar savu māti; tas bija nepieciešami. Labāk es turpināšu šīs ciešanas. Tā ir brūce, ko nekas nevar dziedināt. Mēs domājām, ka viņa ir traka. Aprunājāmies ar ārstu, kas ir mūsu draugs jau trīsdesmit trīs gadus, un viņš mums pateica: «Ak vai! Viņa nav traka, bet ļauna!»» Šajos negantajos apvainojumos varam atklāt mazu daļu patiesības, lielu daļu nepateicības un nepiesātināmu tieksmi modināt līdzjūtību. «Man nav bijis ne mātes, ne bērnības.» Balzaks pilnīgi aizmirst līksmās dienas Vilparizī, «debešķīgās ģimenes» jokus un nabaga večiņas pašaizliedzību.

De Bernī kundze? Jā, viņa ir bijusi Balzakam mātes vietā; viņa ir to veidojusi, — bet vai tad viņa spēja sniegt tam to, pēc kā tas ir tiecies — jaunas un daiļas sievietes mīlestību? Grāfiene Gidoboni-Viskonti? «Versaļa? Dzīvojiet bez raizēm, nemokieties... Versaļa jau sen un uz [78]

visiem laikiem ir nolādēta. Nepateicība un vieglprātība — tā ir Versaļas vēsture. Luijam XIV bija iepatikusies Ver-saļa, kas ir salta vieta bez sirds ...» Šo netaisnīgo vārdu vienīgais mērķis bija nomierināt greizsirdīgo Evelīnu. Patiesībā Balzaks joprojām parakstījās Bally zem sirsnīgajām vēstulītēm grāfienei Viskonti un (augstākais draudzības pierādījums) vēl arvien šad tad aizņēmās no viņas naudu. Taču Svešzemniecei viņš svinīgi apgalvoja, ka mīlestība uz «anglieti» ir beigusies. Karolīna Marbutī? Balzaks viņu noraidīja, kad viņa centās to satikt. «De Balzaka kungs nav aizmirsis, cik jauka ir Marbutī kundze. Bet Marbutī kundze varbūt ir aizmirsusi, kādos apstākļos dzīvo nelaimīgie rakstnieki, kuriem ir jāstrādā, lai eksistētu,» Balzaks rakstīja Karolīnai.

Nē. Viņam pasaulē vairs nav nekā cita kā vienīgi viņa eņģelis, viņa dārgā mīļotā, viņa starojošais zieds. Viņš sauca Evelīnu Eīansku par Pazemīgo kundzi, tāpēc ka viņa nevēlējās ne slavas, ne popularitātes. Taču Balzaks liks viņai dalīties savā slavā un pagodinājumos. Ievēlēšana Franču akadēmijā ir pilnīgi droša. Balzaks ir apmeklējis ļoti ietekmīgu akadēmiķi — Šarlu Nodjē Arsenāla bibliotēkā, un Nodjē viņam sacīja:

«Dārgais Balzak, Akadēmijā visi vienprātīgi ir par jums. Taču Akadēmija labprāt uzņem politisku noziedznieku, ko vēsture varbūt pienaglos pie kauna staba, un ievēl pat krāpnieku, kas ar savu milzīgo bagātību ir pratis izvairīties no stāšanās zvērināto tiesas priekšā, bet tā ģībst, iedomājoties par nenomaksātu vekseli, kura dēļ parādnieks var nokļūt Klišī cietumā. Tā ir bezsirdīga un nežēlīga pret ģeniālu cilvēku, kas ir nabadzīgs un kam neiet labi. . . Tātad nodrošiniet savu stāvokli vai nu ar izdevīgām laulībām, vai pierādot, ka jums nav parādu, vai arī nopērkot kaut kur māju, un jūs tiksiet ievēlēts.»

Tiklīdz es būšu ievēlēts, mani iecels par Vārdnīcas sastādīšanas komisijas locekli — tas ir neatceļams postenis ar seštūkstoš franku atalgojumu; divi tūkstoši franku es saņemšu kā akadēmiķis, un neapšaubāmi mani iecels Ierakstu un Daiļliteratūras akadēmijā, un es kļūšu pastāvīgs sekretārs ...

Ka parasts, Balzaks no nākotnes pargaja uz tagadni:

Tātad ārpus darbības valdībā man ir neatceļami, pilnīgi neatkarīgi posteņi par četrpadsmit tūkstošiem franku... Tāpēc laimējiet savu prāvu! Jūs laimēsiet arī manu ...

Svešzemniece savukārt sūtīja Balzakam vientuļas, sa-režģītu darīšanu nomāktas sievietes žēlabainās vēstules.

Trīs gadus gaidīt — tā ir nāve,» viņa rakstīja, un tas jau ■kanēja daudzsološi. -— «Nē jel,» atbildēja Onorē, «par nākotni es galvoju; mani nekas nepārvērtīs — un Jūs arī ne. Paļausimies uz dieva žēlastību.» Starp citu, abi ievainotie sila balodīši katrs savā tālajā pasaules malā plivināja aplauzītos spārniņus itin līksmi. Balzaks gauži apmierināts ēda pusdienas pie de Kastrī kundzes (kas kļuvusi hercogiene) Viktora Igo un Goslēna sabiedrībā — lās bija īstas gara dzīres. Sankt-Pēterburgā Hanska kundze pieņēma laipna sirmgalvja — īpatnējā, ļoti izglītotā de Balka kunga simpātiju apliecinājumus. Šis nobriedušais Adoniss sāka lolot cerības, kas sniedzās pat līdz laulībām. Hanska kundze maigi atvēsināja de Balka kungu, likdama saprast, ka viņu vienība ir neiespējama, un mēģināja sirmgalvi vest atpakaļ pie dieva. Viņš atzinās, ka jūtoties labāks, ticīgāks katru reizi, kad viņam esot laime pavadīt dažus brīžus kopā ar Hanska kundzi. Saprātīga taktika, ko bija praktizējis Valmons, lenkdams dievbijīgas dāmas. Hanska kundze ievirzīja Balka kungu uz misticisma pusi un izstāstīja par to Balzakam, kas pavisam nobijās. «Alt dievs, es neuzdrošinos Jums pateikt, kā es ciešu, kad Jūs aplaimojat kādu, kaut arī tas ir nabaga vecs sirmgalvis, kas Jums raksta ...»

Apbrīnojami, ka šis rakstnieks, kas tik labi pazina vīriešus, sievietes un mīlestības negaidītos pavērsienus, piepeši rīkojās tik neprātīgi un aizsūtīja savai mīļotajai ieteikuma vēstuli Listam, kas devās uz Sankt-Pēterburgu, kur slavenais virtuozs gatavojās koncertēt.

Dārgais Franc... ja gribat man izdarīt draudzīgu pakalpojumu, tad aizejiet kādu vakaru pie dāmas, kas Jums aizsūtīs šo zīmīti no manis, un nospēlējiet kaut ko jaukajai būtnei Annai de Hanska jaunkundzei, ko Jūs, bez šaubām, apbursiet...

Visa Eiropa zināja, kādu varu pār sievietēm Listam deva viņa ģenialitāte, skaistums un spožās uzvaras. Hanska kundze, kas rakstīja dienasgrāmatu, atzinās tanī, ka mūziķa apmeklējums viņu satraucis. Kopā ar Annu viņa noklausījās Lista pirmo koncertu un jutās apskurbusi. Lists vairākas reizes apmeklēja viņu un, braukdams uz

Maskavu, atvadījās tik sirsnīgi, ka viņa bija saviļņota. Ļaudamās savam Rževusku temperamentam, kas vedināja riskēt, kā arī izcilu cilvēku kultam un tieksmei sludināt, Evelīna aizrakstīja Listam. Ar Listu šī sarakste būtu varējusi aiziet tālu, taču mūziķis donžuāns atgriezās no Maskavas ļoti iemīlējies kādā jaunā sievietē, kas tur viņa dēļ bija izdarījusi daudzas neprātības. Sapīkusī Hanska kundze atgādināja mūziķim pagātnes mācības, ierunājās par viņa bēgšanu ar Mariju d'Agū un izšķiršanos. «Neraizējieties,» Lists svinīgi sacīja, «tagad esmu kļuvis prātīgāks. Ja es zagšu kāda sievu, tad šoreiz līdzi aizvedīšu arī vīru.» Lists labprāt pievienotu Maskavas mīlas dēkai flirtu Pēterbugā. Viņš sāka neatlaidīgi parādīt uzmanību Evelīnai, un viņa nejutās droša par sevi. Dienasgrāmatā viņa rakstīja:

Lists ir vidēja auguma. . . Deguns viņam taisns, labi veidots, taču visjaukākais viņā ir patīkamais mutes apveids; ir kaut kas sevišķi pie- ] mīlīgs, es pat teiktu — eņģelisks šajā mutē . . . Tas ir ārkārtēja rakstura cilvēks, un man ir interesanti viņu vērot. Viņā daudz kas ir ļoti cildens, | bet ir arī kaut kas nosodāms; šī cilvēka dvēselē atspoguļojas daba visā tās majestātiskumā, bet — diemžēl! — arī tās šaušalās. Viņš ir spējīgs uz dievišķu pacilātību, taču viņam uzglūn arī atvari, bezdibenīgas dzel-1 mes... kurās ne tikai reizi vien viņš cietīs avāriju un aizraus līdzi arī citus... Lista sabiedrība, no vienas puses, ir diezgan bīstama. Tā padara tīkamu to, kas būtu peļams, un, kad viņš teic savas īstenībā amorālās i runas, visi smaida — un nodomā, ka tik ģeniālam māksliniekam ir : tiesības melst blēņas ... viņam visu piedod, viņu pat apjūsmo un mīl.. .1

Ļoti drīz šī mākslotā laipnību apmaiņa izvērtās par īstu mīlas divkauju. Eva pūlējās noturēt Listu godbijīgā attālumā: viņš tai pārmeta liekuļotu svētulību. Kad Listam vajadzēja braukt prom no Krievijas, viņš ieradās atvadīties. «Viņš saņēma manu roku, noskūpstīja to un ilgi nelaida vaļā. Es lēnītēm atbrīvoju roku, sacīdama: «Lista kungs, ticiet man, būs labāk, ja jūs vairs neatgriezīsieties; lai šī būtu mūsu pēdējā tikšanās.» Tā bija ļoti saprātīga rīcība, taču Balzaks pārbijās un savai mīļotajai runāja vairs tikai par «nabaga Listu», ko d'Agū kundze pēc desmit gadu ilga sakara un trīs bērnu dzemdēšanas pametusi Emīla de Žirardēna dēļ. «Esi ļoti piesardzīga, ja raksti Listam, jo Tu nezini, kādā necieņā viņš ir kritis . . .» Lielais mīlestības analizētājs reizēm bija apbrīnojami naivs.

Nekas nesaista tik stipri kā greizsirdība. Vairāk nekā

jebkad Balzaks gribēja braukt uz Sankt-Pēterburgu, vispirms tādēļ, lai atkal sastaptu savu Evu, ko no jauna neprātīgi iekāroja, kopš viņa bija brīva un sasniedzama; turklāt viņš cerēja palīdzēt Evelīnai laimēt tiesas prāvā. Balzaks zināja, ka viņš Krievijā ir slavens, uzskatīja sevi par labu advokātu un iedomājās, ka viņa griešanās pie cara varētu būt izšķiroša. Evelīna Hanska nemaz nevēlējās, lai viņas mīļākais uzstājas par aizstāvi: «Palieciet mierīgi, kur Jūs esat, un ļaujiet man rīkoties.» Būdama daudz vairāk poliete nekā krieviete, Evelīna nemaz nejūsmoja par imperatora tirāniju un slepus savā dienasgrāmatā rakstīja par «verdzenes zaglīgo skatienu».

1843. gada 16. maijā Balzaks kļuva četrdesmit četrus gadus vecs. Viņš rakstīja Svešzemniecei:

Lielais, svētais Onorē, tu, kura vārdā Parīzē nosaukta tik skaista neglīta iela, esi par mani nomodā it īpaši šogad! Dari tā, lai kuģis neuzsprāgst gaisā! Dari tā, lai mēra kungs vai Francijas konsula kungs mani atbrīvo no vecpuiša stāvokļa, jo tu zini, ka esmu precējies jau gandrīz vienpadsmit gadus.

Balzakam bija ļoti nepieciešama viņa svētā patrona aizgādība. Pārmērīgais darbs viņu nokāva. Viņam vajadzēja braukt uz Lanjī tipogrāfiju, tur strādāt, pārgulēt saliekamā gultiņā un pēc tam steigšus izpildīt izdevējiem parakstītos līgumus, lai nopelnītu ceļa naudu braucienam uz Krieviju.

Dzeru tagad tikai trīs tases melnas kafijas dienā, bet vēdergraizes joprojām mani moka, asinis dzīslās verd, sejas krāsa kļūst pelēka! Kā es atpūtīšos, dzīvošu kā viens lopiņš, nekā nedomāšu, kļūšu par Sankt-Pēterburgas cockney^79 svētlaimīgajos jūnija, jūlija, augusta, septembra un oktobra mēnešos! Četrus mēnešus bez avīzēm, bez grāmatām, bez korektūras novilkumu pārbaudīšanas, īsi sakot, vienīgi ar tiem pārbaudījumiem, kurus Jūs man sagādāsiet! Es tikai gribētu dzīvot klusi, ne sevišķi daudz sastapties ar ļaudīm, atrasties Jūsu tuvumā, eksistēt kā austere ...

1843. gada jūnijā Balzaks pabeidza «Zaudēto ilūziju» trešo daļu — «Izgudrotāja ciešanas». «Man jāparāda kolosālais kontrasts starp Dāvidā Sešāra dzīvi ar sievu Evu Šardonu provincē un Lisjena daudzajām aušībām Parīzē.

Tikumīgus cilvēkus piemeklējušas nelaimes ir pretstatītas netikumu nelaimēm.» Tas bija neparasti grūts darbs. Bal-zaks cerēja ieinteresēt lasītājus par tiesāšanos starp novatoru Dāvidu Sešāru, jauna papīra ražošanas paņēmiena izgudrotāju, un konservatīvajiem, bagātajiem tipogrā-fiem brāļiem Kuantē. Rakstnieks nebija pārliecināts, ka tas viņam izdevies. Abu provinciāļu daiļās dvēseles likās bālas pēc romāna otrajā daļā sniegtās Parīzes gleznas. Tāpēc autors piecpadsmit sešpadsmit reižu laboja trešās daļas korektūras; sākumā šīs daļas virsraksts bija «Dāvids Sešārs», pēc tam Balzaks to nosauca «Eva un Dāvids» un galu galā «Izgudrotāja ciešanas».

«Torpijas» turpinājums izvērtās par baismīgu gleznu (neprātīgi iemīlējies un piemuļķotais Nisenžēns), taču autoram vajadzēja parādīt «īsto Parīzi», turklāt Balzakam kā vienmēr baismām līdzās ir komiski elementi (resnais, uzbudinošus līdzekļus sarij ies baņķieris smieklīgi lenc Esteri) un cildeni elementi (jaunības ilūziju pēkšņā atmoda sirmgalvī). «Mīlestība uzdīgst kā aizmirsta sēkla, ko atdzīvinājis vēlīnas saules glāsts, un uzplaukst krāšņos ziedos.» Balzaks jau pat nevarēja vairs žēloties, ka ir noguris: «Esmu pārvērties par mašīnu, kas rada teikumus, un man šķiet, ka esmu no dzelzs.» Burtliči «sasodītajā Lanjī» vai izlaida garu, toties autors turējās braši, un jūlijā viss bija nobeigts. Tikai abas avīzes, kas feļetonos publicēja viena — «Dāvidu Sešāru», otra — «Esteri», bija nonākušas uz bankrota sliekšņa, un Balzaks riskēja nesaņemt honorāru. «Dzīvot no spalvas ienākumiem ir šaušalīgi neprātīgs pasākums,» Balzaks sūdzējās Svešzemniecei. Beidzot ar pilnvarotā Gavo tēvišķīgo gādību Balzaks sadabūja ceļa naudu. Viņam vajadzēja iet un pieprasīt vīzu Krievijas sūtniecībā. Viņu pieņēma sekretārs Viktors Ba-labins. Balabina dienasgrāmatā lasām:

«Lūdziet ienākt,» es teicu kalpotājam. Tūlīt parādījās mazs, plecīgs, resns cilvēks ar maiznieka seju, kurpnieka stāju, mucenieka žestiem, pārdevēja manierēm, krodzinieka tērpā, — tā! Viņam nav ne sū, tātad viņš brauc uz Krieviju; viņš brauc uz Krieviju, tātad viņam nav ne sū ...

Sentbēvs, kas pret Balzaku vienmēr izturējās netaisnīgi, rakstīja 2istam Olivjē:

Izputējušais, pat vairāk nekā izputējušais Balzaks ir aizbraucis uz Niinkt-Pēterburgu, paziņodams avīzēm, ka dodoties turp tikai uzlabot veselību un esot nolēmis nekā nerakstīt par Krieviju. Šīs zemes viesmīlība ir tik daudzkārt izmantota ļaunprātīgi, ka Balzaks, bez šaubām, cer ar šo solījumu panākt labu uzņemšanu un iemantot sīkas labvēlības no valdnieka puses. Bet vai šodien kāds vēl paļaujas uz šā rakstnieka Kolījumiem? ...

Krievijas pilnvarotais lietvedis Parīzē P. D. Kiseļovs informēja savu valdību:

Tā kā šim rakstniekam vienmēr trūkst naudas un patlaban viņa stāvoklis ir spaidīgāks nekā jebkad, tad iespējams, ka viņa ceļojuma mērķis ir kāda literāra spekulācija... Šādā gadījumā varbūt iespējams de Balzaka kungam izlīdzēt ar naudu un izmantot šī autora spalvu, jo viņš vēl arvien ir populārs gan Francijā, gan vispār Eiropā; viņš varētu uzrakstīt de Kistīna kunga melīgās grāmatas * atspēkojumu...

Taču tas bija tikai norādījums, Balzakam neviens nekā nepiedāvāja. Sankt-Pēterburgā viņš ieradās 1843. gada 17./29. jūlijā. Evas dienasgrāmatā viņš ierakstīja:

Atbraucu 17. jūlijā (pēc poļu stila), un ap pusdienas laiku man uzsmaidīja laime atkalredzēties un sasveicināties ar manu dārgo grāfieni Evu Kutaisova mājā, Lielā Miljonu ielā. Nebiju viņu saticis kopš Vīnes laikiem un atradu, ka viņa ir tikpat daiļa un tikpat jauna kā toreiz. Un tomēr septiņus gadus mēs bijām šķirti, viņa dzīvoja savos druvu tuksnešos, es — plašajā Parīzes ļaužu tuksnesī. Viņa uzņēma mani kā vecu draugu, un es redzu, cik nelaimīgas, saltas un skumjas ir bijušas visas tās stundas, kas man aizritēja tālumā no viņas. No 1833. gada līdz 1843. gadam ir pagājuši desmit gadi, un pa šo laiku manas jūtas, par spīti vispārējam likumam, ir tikai pieaugušas no šķiršanās sāpēm un pārdzīvotās vilšanās. Nevar pārveidot ne pagājušo laiku, ne īstu mīlestību!

Pieklājības pēc Balzaks apmetās nevis Kutaisova mājā, kur dzīvoja mīļotā, bet Titrova mājā. Tur viņš slikti gulēja, koda blaktis. Bet vai tam kāda nozīme? Viņš atkal atrada savu Evu, kas beidzot bija gatava mīlēt viņu bez ierunām. Uzreiz atgriezās skaistās Ženēvā un Vīnē pavadītās dienas, pat vēl skaistākas, jo Hanska kundze, kļuvusi atraitne un brīva, tagad varēja ļauties intīmai, dedzīgai tuvībai. Tiesas prāva šķita ievirzījusies labi, un viņa vairs nedrebēja par saviem zemes īpašumiem. Zīmītes, ko Balzaks sūtīja uz Kutaisova māju, ir maiguma piesātinātas un liecina par īstu laimi. «Dārgo kaķīt. .. Tūkstoš maigu glāstu manai mīļotajai no viņas suņuka . .. Būšu

pie Tevis pēc stundas...» Mīļotās sievietes klātbūtne dara Balzaku tik možu, ka viņš varētu rakstīt bez kafijas!

Katru dienu viņš ierodas pie Evelīnas ap divpadsmitiem. Viņš maz raizējas «par pārējo pasauli». Tomēr slavenā francūža uzturēšanās pilsētā modina ziņkārību. Kņaziene Razumovska raksta Evelīnai no Pēterhofas, ka dabūjusi zināt no imperatora: «esot ieradusies kāda zināma persona, kas vislabāk ir sapratusi un attēlojusi sievietes sirdi». Cita paziņa vēstulē jautā: «Vai pie mums pratīs novērtēt un pienācīgi uzņemt slaveno cilvēku? Lai dievs dod, kaut viņš gūtu patīkamu uzskatu par Krieviju.» Visas dāmas lūdzās, lai Hanska kundze atved pie viņām savu ievērojamo cilvēku. Grāfs Benkendorfs lika uzaicināt Balzaku uz parādi Krasnoje Selo. Tur rakstnieks redzēja caru piecu soļu attālumā. «Viss, ko runā un raksta par imperatora skaistumu, ir patiesība; visā Eiropā nevarēs atrast vīrieti, ko varētu pielīdzināt viņam.» Parādē Balzaks dabūja saules dūrienu — gan īstu, gan metafo-risku.

Nedēļu pēc Balzaka atbraukšanas kanclera Neselro-des sieva rakstīja savam dēlam: «Balzaks nosoda Kistīnu, tā jau tas piederas, bet nevajag ticēt, ka viņš patiesi tā domā.» Krievu avīzē «Severnaja Pčela» var lasīt: «Krievija apzinās visu savu vērtību un tai nerūp ārzemnieku spriedumi.» īsi sakot, valdība nekā nelūdza no Balzaka, un savukārt viņš vairs neprātoja apstrīdēt Kistīnu. Viņš Pēterburgā nemeklēja ne oficiālas subsīdijas, ne godkārei glaimojošus pagodinājumus. Laime viņam bija redzēt Evelīnu, nebeidzami tērzēt ar mīļoto pie tējas galda, uz kura stāvēja «stulbais zilonis» patvāris, vai pie kamīna, kur bija aizsegs Luija XIV stilā, neliels paklājs un zvilnis, pret kura muguriņu viņa atbalstīja savu jauko galvu, skatīties uz efeju, kuras spožo lapiņu viņš paņēma līdzi, jo tā viņam šķita abu mīlētāju simbols: «Kam pieķeros, pie tā arī mirstu.» Salonā atradās arī kušete ar diviem spilveniem un zils dīvāns, uz kura Balzakam bija ērti atpūsties, gaidot, kad nočīkstēs durvis un atskanēs tērpa čaukstoņa, no kuras viņš notrīsēja pie visām miesām. Ak, burvīgā zilā kleita ar dzelteno rotājumu, kura viņai bija mugurā pirmajā dienā!

Vēlāk Anna vēstulē mātei atgādināja, kā Balzaks viņām salonā bija nolasījis «Ievas meitu», ļoti smalkjūtīgi

uzrakstītu romānu, kurā autors parādījis, ka bīstama neatvairāma doma vīrietī modina darbības plānu, sievietē — mīlestības sapni. Marija de Vandenesa, kas apprecējusies ar Fēliksu no romāna «Lilija ielejā», neprātīgi iemīlas ļoti talantīgā, bet neglītā rakstniekā Raulā Natānā. Taču Fēlikss, ko jaunībā veidojusi lieliskā Anrieta de Morsofa, izrādās, ir saprātīgs vīrs un novērš briestošo drāmu, .laukā, aizkustinošā, saviļņojošā grāmata savaldzināja māti un meitu, abas bija sajūsminātas par Burvi un viņa brīnišķīgajiem stāstiem. Balzaks bija atkarojis savu Evelīnu. Viņa nesen bija izlasījusi Gētes saraksti ar Betinu Brentano (kas kļuva Joahima fon Arnima laulātā draudzene). Romantiskā jaunava, kas bija rakstījusi slavenajam cilvēkam, viņu nepazīdama, Hanska kundzei atsauca atmiņā, kā viņa pati, būdama jauna, jūsmīga sieviete, savā laikā bija uzsākusi sarakstīšanos ar Balzaku. Šī iedomātā mīlestība viņai pat bija iedvesusi kādu noveli, ko viņa gan bija sadedzinājusi, bet tās saturu atstāstīja Bal-zakam, kurš izteica vēlēšanos izlasīt Betinas vēstules: «Aizdodiet man Gētes un Betinas pirmo sējumu.» Pēc tam viņš uzrakstīja bargu atsauksmi. «Šī grāmata ir rak-tīta labiem, nevis ļauniem ļaudīm,» ievadā norāda fon Arnima kundze, citiem vārdiem sakot: «Negods tam, kas ļauni par to domā.» Balzaks ierindojās «ļauno» vidū. Kāpēc? Tāpēc, ka «tas iziet ārpus literatūras un ieiet farmācijas jomā . . .».

Patiesi, lai mīlestības izpaudums (protams, literārs izpaudums) kļūtu par cildenu mākslas darbu, jo šeit pieļaujams tikai cildenums, mīlestībai, kura sevi attēlo, ir jābūt pašai pilnībai, tai jāparādās trejādi: smadzenēs, sirdī un miesā, tai jābūt garīgai un reizē jutekliskai, un tā jāizpauž gudri un poētiski...

Betina (Balzaks apgalvo) nemīl Gēti; viņš jaunajai sievietei ir iegansts vēstuļu rakstīšanai; viņa izšuj Gētem siltas vestes, mājas kurpes. «Es cerēju, ka silti apģērbjot Gēti. . . Bet nē! Vestes, tāpat kā proza, bija neiesildo-šas .. .» Pieglaimošanās paņēmiens Evelīnai: vienīgi mums ir skaista mīlestība, jo mēs mīlam ar dvēseli un ar miesu. Gan zobodamies par Gēti un Betinu, Balzaks tomēr atceras sižetu, kas bija iekārdinājis viņa gudro mīļāko uz rakstīšanu, un vēlāk atgriežas pie tā.

Jūsu novele ir ļoti jauka, un, ja gribat man sagādāt milzīgu prieku, tad uzrakstiet to no jauna un atsūtiet man. Palabošu to un publicēšu ar savu vārdu. Tā Jūs nekļūsiet par «zilzeķi» un tomēr izbaudīsiet autora tīksmi, redzēdama, ko būšu paturējis no Jūsu jaukās, burvīgās prozas. Vispirms jāapraksta provinces ģimene, kuras pelēcīgajā ikdienā uzaugusi jūsmīga, romantiska meitene, un tālāk caur saraksti, jāpāriet uz Parīzē dzīvojošā dzejnieka aprakstu. Dzejnieka draugam, kas sarakstīšanos turpinās, jābūt gudram cilvēkam, tomēr no tādiem, kuri kļūst tikai par slavenības pavadoņiem. Šāda pakalpīga pielūdzēja tēlu uzzīmēt ir ļoti interesanti, kā viņš cenšas sagādāt savam elkam labas atsauksmes avīzēs, izdara dažādus gājienus un tā tālāk. Atrisinājumam jābūt par labu šim jauneklim, par ļaunu lielajam dzejniekam, jāparāda dižās dvēseles mānijas un raupjums, kas atbaida mazos garus. Izdariet to; Jūs man palīdzēsiet. Jūs dosiet man iespēju nopelnīt dažas tūkstošfranku banknotes. Kāda slava! . ..

No šīs līdzstrādāšanas radās (1844. gadā) «Modesta Minjona», pēdējā «Privātās dzīves aina». Evelīnai Bal-zaks rakstīja: «Tā ir cīņa starp poēziju un dzīves īstenību, starp ilūziju un sabiedrību; tā ir pēdējā pamācība pirms pāriešanas pie brieduma gadu ainām...» Bal-zaku bieži bija iedvesmojusi tieksme pārspēt kādu citu rakstnieku. «Lilija ielejā» bija uzrakstīta pretsvarā Sentbēva «Saldkaislei», «Departamenta mūza» — pretsvarā «Ādolfam». Balzaks domāja, ka ar savu mākslu dzīvot un mīlēt viņš pārspēj Gēti, jo nepieņēma olimpiskā pašapmierinātībā jūsmīgas meitenes pielūgsmi, b^t pazina ar ciešanām samaksāta mīlestības prieka vērtību. Prometejs iedvesa uguni Evas bāli uzmestajiem radījumiem, un tie atdzīvojās. Modestas Minjonas prototips kļuva pati Evelīna jaunībā un pa daļai arī viņas māsīca Kalista Rže-vuska. Varoni Balzaks apveltīja ar Evas vaibstiem, «kuros gandrīz mistiskā poēzija, kas staroja pierē, bija pretrunā ar mutes baudkāro izteiksmi». Modestas tēvs viņu sauc par «savu mazo pelīti» — šādu iesauku grāfs Rže-vuskis bija devis savai meitai Evelīnai. Modesta Minjona, tāpat kā savā laikā Evelīna, grib kļūt par mākslinieka, dzejnieka biedreni. Viņa raksta dzejniekam un valstsvīram (Lamartīns?) Kanalisam, tāpat kā Evelīna bija rakstījusi Balzakam. Modestas vēstules ir mazliet pedantiskas, tāpat kā Evelīnas vēstules. Romāna ieceri bija sniegusi Hanska, tas vājina Balzaka spēku; drāma brīžiem pārvēršas par salona komēdiju. Taču, kā teicis Alēns, Balzaks vairs nevar uzrakstīt sliktu romānu, un Kanalisa tēls ir tikpat reāls kā d'Artēza tēls. Noslēpumainais pun-

dūris 2ans Biča, notāra klerks, kas aizsargā Modestu, ir līdzīgs Evelīnas Hanskas radiniekam Tadeušam, kurš vienmēr padevīgi pakalpojis viņai. Romāna darbība risinās uz llavras fona, kurā, tāpat kā Angulēmā, ir «augšpilsēta» un «lejas pilsēta». Viss ir izmantots — un viss ir pārveidots.

Hanska kundzi aizvainoja scēna, kurā Modes tas tēvs pārmet meitai, ka viņa rakstījusi svešam cilvēkam. ,«Kā lavs gars un prāts, ja ari kautrība klusēja, nebrīdināja tevi, ka šādi rīkoties ir tikpat kā mesties vīrietim ap kaklu?» Šarls Minjons pārmet pārsteidzīgajai. «Vai manai meitai, manam vienīgajam bērnam nav lepnuma un smalkjūtības?» Eva šajos vārdos saskatīja viņas pašas uzvedības nopēlumu; Balzaks aizstāvējās labi. Rakstniekam esot pilnīgi jāiejūtas katrā savā personāžā — kā tēvā, tā arī meitā. Mīlnieku ķīvēšanās. Hanska kundzei palika no viņas rakstnieka uzturēšanās Krievijā brīnišķīgas atmiņas. Savā intīmajā dienasgrāmatā viņa rakstīja:

Cik saldi, cik strauji aizrit dzīves mirkļi, kad priekpilnā sirds kļūst it kā plašāka un atplaukst, atspoguļodama skaidru debesu zilgmi, kas šķiet zaigojam nemirstīgā jaunībā! Cik ilgi vilkās gadi pirms šiem mirkļiem, un cik rūgtas, smagi nomācošas ir stundas, kas tiem seko! .. . Tas bija burvīgs sapnis, un tomēr tā bija dzīve, skaista, laimīga, pilnskanīga dzīve paradīzē pirms grēkos krišanas; sirds, atraisījusies no vulgārā savtīguma, jutās kā maigi ieaijāta vistīrākajās ētera sfērās, tik labi un nepiespiesti kā nevainīgās bērnības dienās. . . Jūsmošana, valdzinājumi, īsta laime, Ideāla pielūgsme, tīri, vientiesīgi prieki, — sirdsbalss, kas ar burvju varu man atsauc tos atmiņā, dvēseles atbalsis, kurās dzirdu gaišo un saviļņoto mīļotā balsi — mieriniet mani vientulībā un spēciniet manu cerību ...

Evelīnai labpatika atzīt, ka viņas mīļākais ir viens no visu laiku ievērojamākajiem cilvēkiem. Onorē, atgriezdamies caur Berlīni un Frankfurti uz Parīzi, nemitīgi sapņoja par Sanlct-Pēterburgā pavadītajiem vakariem. «Ārkārtēji maigās un baudkārās dvēselēs valda atmiņu kults; atmiņa par manu dārgo mīļoto ir vienmēr manā sirdī un uz manām lūpām...» Šķiršanās notrulināja Balzaku, viņa sirdī «iezagās splīns», kļuva «grūti dzīvot». Atgriezies Parīzē, rakstnieks jutās tik slikti, ka atkal uzmeklēja ārstu Nakāru, kurš, tāpat kā vienmēr, diagnosticēja smadzeņu iekaisumu. Balzaks domāja, ka laikam gan viņš sirgstot ar «ilgām pēc dārgās mīļotās».

Es biju kā kurls Bēthovens, kā akls Rafaels, kā Napoleons bez kareivjiem Berezinas kaujas laukā; atrados ārpus savas vides, ārpus savas dzīves, šķirts no sirds un prāta saldajiem paradumiem. Ne Vīnē, ne 2.e-nēvā, ne Nevšatelā neradās šie pastāvīgie jūtu izpaudumi, ilgā dievināšana, vaļsirdīgā tērzēšana ...

No šīs ne ar ko neapēnotās uzturēšanās Krievijā Bal-zaks pārveda mājās pārliecību, ka visa dzīve varētu būt tāda patīkama, saldu, juteklisku prieku pilna. Avīzes vēstīja, ka Ukrainā gaidāma katoļu vajāšana. Kaut Hanska kundze ātrāk parakstītu vienošanos un brauktu uz Parīzi!

Šeit ļaudis joprojām melsa, ka cars esot devīgi samaksājis Balzakam par to, ka viņš atbildējis uz «sasodītā franču marķīza» grāmatu. 1843. gada 7. novembrī Bal-zaks rakstīja Hanska kundzei: «Klīst kādas man ļoti glaimojošas tenkas, ka krievu impērijai bijusi vajadzīga mana spalva un ka par šo pakalpojumu es esot atalgots ar veselu bagātību. Pirmajam cilvēkam, kurš man to pastāstīja, es atbildēju, ka tenkotāji, acīm redzot, nepazīst ne jūsu lielo caru, ne mani.» Un vēlāk (1844. gada 31. janvārī), atkal vēstulē Evelīnai, Balzaks rakstījis: «Ļaudis melš, ka es esot atraidījis milzīgas summas, atsacīdamies uzrakstīt zināmu atspēkojumu. .. Kādas blēņas! Jūsu valdnieks ir pārāk gudrs, lai nezinātu, ka uzpirktai spalvai nav ne mazākās autoritātes . . . Pats par sevi saprotams, ka es nerakstīšu ne par, ne pret Krieviju. Kurš cilvēks, kam nav nekādu politisku uzskatu, manā vecumā radīs tādus precedentus?»

Parīzē Luīza de Brinjola bija gaidījusi Balzaku, izšūdama sienas paklāju, ar ko gribēja viņu patīkami pārsteigt. Uz ko cerēja šī sieviete? Kalpone-saimniece joprojām bija labās attiecībās ar «debešķīgo ģimeni», pārnēsāja vienu un otru ģimenes locekļu savstarpējos apvainojumus, saasinādama jau tāpat ne visai labās viņu attiecības. Vairāk nekā ar tuviniekiem Balzaks noņēmās ar Anrietu Borelu, sauktu par «Liretu». Agrākā Annas Hanskas audzinātāja, katoļticībā pārgājusī protestante, gribēja iestāties Francijā klosterī. Tā kā viņa jau bija pārsniegusi noteiktā vecuma robežu, tad vajadzēja dabūt īpašu Parīzes arhibīskapijas atļauju. Balzaks uzņēmās rūpēties par tās izgādāšanu.

Un Zārdi? Šim īpašumam vēl nebija gadījies neviens pircējs. Balzaks no jauna sāka lolot domu par Zārdi iekārtošanu savai mīļotajai. Par spīti viltīgajai mālzemei, šim īpašumam bija arī kaut kas labs. Pa dzelzceļu no tā ce-turdaļstundā varēja nokļūt d'Antēna Šosejā. Ar laiku Zārdi varētu dot pienu, sviestu, augļus. Un akadēmiķiem Balzaks varētu pateikt: «Redziet, man pieder nekustams īpašums, tātad mani var ievēlēt.» Jo rakstnieks jau atkal sāka apmeklēt akadēmiķus. Evelīnai viņš rakstīja:

Es rosos vienīgi tādēļ, lai darītu zināmu, ka gribu tikt ievēlēts, jo šos svētkus esmu nolēmis sagādāt savai Evai, savam vilcēnam. Kamēr atrodos ārpus Akadēmijas, esmu nostājies tās literatūras priekšgalā, kuru tur neielaiž, un man ir patīkamāk būt šādam Cēzaram nekā četrdesmitajam nemirstīgajam. Gribu iegūt šo godu tikai 1845. gadā...

Balzaka draugs Šarls Nodjē bija pie miršanas.

Viņš man teica: «Draugs, jūs lūdzat, lai dodu par jums savu balsi, bet es atdošu jums savu vietu. Nāve man ir degungalā ...»

Citi akadēmiķi joprojām izteica aplamos iebildumus pret parādiem, it kā bagātība sniegtu rakstniekam talantu!

Esmu apsvēris, kādu vēstuli aizsūtīšu katram no četriem akadēmiķiem, kurus esmu apmeklējis; nodarboties ar pārējiem trīsdesmit sešiem līķiem būtu pārāk muļķīgi, jo mans uzdevums ir nobeigt manu pieminekli, nevis dzīties pēc balsīm! Es vakar pateicu Minjē: «Es labāk gribu uzrakstīt vienu grāmatu nekā izgāzties vienās vēlēšanās! Esmu izšķīries. Nevēlos iekļūt Akadēmijā, pateicoties bagātībai. Uzskatu par apvainojumu domas, kādas par šo jautājumu valda Akadēmijā, it īpaši kopš tās tiek izplatītas arī publikā. Kad pats ar saviem spēkiem būšu kļuvis bagāts, es nekad neizvirzīšu savu kandidatūru! ...

Balzaks uzrakstīja četras vēstules saviem piekritējiem: Viktoram Igo, Šarlam Nodjē, Dipatī un Ponžervilam; tās bija lepni, ar pašcieņu uzrakstītas. Viņš izsvītroja vārdu Akadēmija no atmiņas — uz dažiem mēnešiem. Tad viņš par ļoti dārgu maksu nopirka antīku mēbeli, kas esot, pēc antikvāra apgalvojuma, «Marijas Mediči kumode». Parīzes dzīve iegriezās vecajās sliedēs. Taču Pēterburgas vakari bija bijuši burvīga interlūdija.

XXXIII

VILKU SIMFONIJA

Kad mākslinieks, sev par nelaimi, iekvēlojies kaislībā, kuru grib izpaust, viņš nepratīs to attēlot, jo pats ir kaislības iemiesojums, nevis tās attēls.

Balzaks

Viņš jau bija paredzējis, ka pēc atgriešanās būs skaudri jācīnās. «Literārās republikas» paradumi kļuva komerciālāki nekā jebkad. Rakstnieki dzīvoja lielāko tiesu no savu romānu publicēšanas avīžu feļetonos. Taču feļetonu paņēmiens neatbilda Balzaka daiļrades manierei, viņa garajiem ievadiem, aprakstiem un analīzēm. Kopš Dimā un Ežēna Sī straujās augšupejas avīžu izdevēji Balzaku vairs neuzskatīja par sev nepieciešamu rakstnieku. Tomēr «gāztais karalis» vēl gūst iespēju, kā rakstījis Renē Gīzs, «atkarot savu scepteri». Ļoti solīdās avīzes «Journal des Débats» izdevējs Bertēns pēc «Parīzes noslēpumu» publicēšanas noslēdz līgumu ar Balzaku par diviem romāniem: «Modesta Minjona» un «Sīkie buržuā». Tā ir spoža uzvara pār sāncenšiem, taču, publicējoties šajā avīzē pirmo reizi, turklāt tādā mirklī, kad Balzaka skauģi «uzskata, ka viņš ir izrakstījies», viņam vajag radīt šedevru. Kāds prieks, ka šī «uzvaras romāna» sižetu viņam sniegusi Eva! «Journal des Débats» sāk iespiest «Modestu Minjonu» 1844. gada 4. aprīlī. Veltījums: Svešzemnie-cei. — Paverdzinātas zemes meita, mīlestībā eņģelis, fantāzijā dēmons, naivā ticībā bērns . . . viņa ir kā vīrietis ar savu domas spēku, sieviete — ar sirdi, dzejniece savos sapņu lidojumos utt.

Nežēlīgais Sentbēvs, būdams slikti informēts, uzreiz apgalvoja, ka šī svešzemniece esot firstiene Beldžožozo, un izpauda sašutumu par veltījumu: «Vai šāds savārstījums kādreiz ir redzēts? Kā šādus rakstniekus nešausta ar izsmieklu, un kā avīze, kura sevi ciena, pakalpīgi atver tādiem ar lielu pompu savas slejas? ...»

Jāatzīst, ka veltījums tiešām ir pārspīlēts. Taču, tiklīdz runa ir par Evelīnu, Balzaks nespēj apvaldīt lirisma plū-

dus. No Krievijas atvestās atmiņas viņu iekvēldina. Pirmo reizi viņš pilnīgi brīvi ir baudījis tuvību ar šo sievieti, ar kuru viņam ir tik lieliska temperamentu saskaņa. Viņš rakstīja Evelīnai: «Mīlu tā, kā mīlēju 1819. gadā, mīlu vienvienīgo reizi mūžā.» Viņa atsūta Balzakam drānas gabaliņu no melnās kleitas, ko bija valkājusi. «Es raudāju kā bērns, iedomādamies, ka slaucīšu spalvu audumā, kurš kādu laiku ir skaitījis viscēlākās sirds pukstus un ietērpis.. . Nē, ir ļoti jāmīl, lai to uzdrīkstētos. Šī doma saviļņos manu dvēseli ikreiz, kad izmantošu Jūsu dāvanu . ..» Tas liekas naivi? Balzaks ir naivs, kad mīl; tur slēpjas viņa spēks un pievilcība. Viņš apskurbinās ar paša retorikas vīnu. Vai tā ir tikai spēle? Varbūt, bet lāda, kas viņu aizrauj, — neprātīgas mīlestības spēle. Balzaks ir fetišists: uz galda viņam ir Dafingera gleznotais miniatūrais portrets, pie sienas Verhovņas peizāža; kreisās rokas zeltnesī viņš valkā gredzenu ar hiacintu un laulības gredzenu.

Ar sajūsmu, ko Sankt-Pēterburgas naktis atkal uzpūtušas liesmās, Balzaks skandina slavas dziesmas Evai: «Jūs esat bāka, mana laimes zvaigzne . . . Jūs esat mans prieks un gods ... Ar Jums nevar pārsātināties . . .» Un lai Eva neraizējas, viņš ir pilnīgi uzticīgs: «Par bengāli esiet mierīga; viņš ir saprātīguma paraugs . . . Arī putniem nav sveša atzinība. Jūs nezināt, kas dabas zinībās teikts par šo Indijas iemītnieku. Viņš dzied tikai vienai rozei.» Tas ir gaidīšanas saprātīgums: «Ai, labais, jaukais kaķēns! Vai viņš zina, ka, tikko bengāli sāka rakstīt šo vēstuli, viņā modās visas saviļņojošās pagātnes atmiņas? Nabaga dārgumiņš, vai viņš arī jūtas saviļņots?»

Reizēm Balzaks sūdzas par ilgpilno sapņainību, kādā tvīkstot caurām naktīm, atcerēdamies saldkaislos mirkļus, un tas traucējot strādāt. Pasāktos darbus viņš veic ar pūlēm. «Modesta Minjona», vienīgais romāns, ko Balzaks uzrakstīja ātri, tāpēc ka sižetu bija sniegusi mīļotā, publicēts avīzes feļetonā, neguva panākumus. Romānā ir pārāk maz notikumu. «Journal des Débats» abonenti uzņēma «Modestu Minjonu» auksti, un avīze tūlīt sāka iespiest Aleksandra Dimā «Grāfu Montekristo». Balzaks rakstīja Evelīnai Hanskai: «Man ir apziņa, ka esmu radījis šedevru, sev un Jums, — un ko gan man nozīmē pārējie?» Taču «Sīkie buržuā», pirmšķirīgs kuģis ar divdesmit

piecu vai trīsdesmit cilvēku lielu ekipāžu, uzsēžas uz sēkļa. Pat kafija rakstnieku vairs nedara možu, tā neiedarbojas vairāk par ūdeni. Romāns «Zemnieki», kuru Balzaks pēc nelaiķa Hanska lūguma pirms sešiem gadiem bija iesācis un kurš vispirms saucās «Lielgruntnieks», bija reižu divdesmit pārdots, atpirkts, pamests; milzīgs, nepateicīgs un smags darbs. Pirmā versijā lielgruntnieks bija marķīzs de Granljē, ultramonarhistisks muižnieks, kas atradās opozīcijā liberālu buržuā grupai. Tad Balzaks bija pametis šo uzmetumu, nodomādams to atsākt pavisam citādi. Taču iepriekš vajadzēja pabeigt «Kurtizāņu spožums un posts».

Lasītājs atceras, ka «Zaudēto ilūziju» trešās daļas sižets ir Dāvidā Sešāra ciešanas Palisī garā, bet mūsu acīs romāna svarīgākā epizode ir Lisjena de Ribamprē sastapšanās uz lielceļa ar ceļojošu garīdznieku kanoniķi Kar-losu Ereru, kas nav neviens cits kā katordznieks Votrēns; sastapšanās notiek mirklī, kad Lisjens, izmisis par Parīzē ciesto neveiksmi, ir tuvu pašnāvībai. Lisjena skaistuma pārsteigtā viltus abata sirdī pēkšņi iedegas kvēla kaislība pret jaunekli, un viņš nolemj sagādāt izmisušajam Lisjenam spožu atspēlēšanos Parīzē. Bet tad Lisjenam vajadzēs saprast dzīves spēli un vairs neizturēties bērnišķīgi. «Ja jūs būtu atstājis Korāliju Kamizo kungam un noslēpis savu sakaru ar šo meiču, tad jūs būtu apprecējis de Bar-žetona kundzi, kļuvis Angulemas prefekts un marķīzs de Ribamprē,» ciniski saka Votrēns.

«Kurtizāņu spožums un posts» sākas ar Lisjena atspēlēšanās tēmu. Šis plašais romāns radīts laikposmā no 1838. gada līdz 1847. gadam; cita pēc citas uzrakstītās daļas ir šādas; «Kā mīl priekameitas» (kurā ietilpināta jau agrāk uzrakstītā «Torpija»), «Cik dārgi maksā mīlestība sirmgalvjiem», «Kur noved neceļi» (sākumā šī daļa saucā.s «Noziedzīgā apmācīšana») un «Votrēna pēdējā iemiesošanās». Tas viss kopā ir apbrīnojams romantisku tematu, melodramatisku aplamību un patiesu vērojumu sajaukums. Romantiska ir šķīstītā kurtizāne, kas vēlāk mīlestības vārdā atkal metas atpakaļ netiklības purvā; romantiska ir Votrēna sātaniskā ietekme; romantiska arī katordznieka divdomīgā mīlestība uz Lisjenu; romantiska ir Votrēna sapņainība, kad viņš iet garām mājai, kurā dzīvo Ribamprē; melodramatiska ir doma par karalistes

ievērojamā augstmaņa (hercoga de Granljē) savienība ar šaubīgu iznireli; melodramatiska ir katordznieka Votrēna un policista Korantēna divkauja; melodramatiska ir policista Kontansona nevajadzīgā nāve; reālistiska ir vecā, iekāres apstulbotā baņķiera Nisenžēna moljēriskā komēdija; reālistisks ir Leontīnes de Serizī dzīvnieciskais izmisums, kad viņa uzzina par Lisjena nāvi; reālistisks ir katordznieku aristokrātijas un Konsjeržerijas cietuma pagalma gleznojums. «Es rakstu pilnīgi Ežēna Sī manierē,» Balzaks atzīstas Hanska kundzei. Neapšaubāmi, feļetona maršals bija nodomājis mēroties spēkiem ar «ģenerāļiem Dimā un Sī», bet, galvenais, kļūdams vecāks, viņš ļāvās patikai uz ārkārtējām peripetijām, uz noslēpumainību, uz parīziskām «Tūkstots un vienas nakts pasakām», uz «Fe-ragisa» drūmiem atspulgiem. Ar stingri pamatoto vides attēlojumu, ar bargo satrunējušās sabiedrības nosodījumu Balzaks arī tad palika daudz pārāks par saviem sāncenšiem; viņš saskatīja saites, ko prostitūcija sēja starp avantūristiem un lepnajiem augstmaņiem, viņš prata «tik spēcīgi cirst ar pātagu, ka pārplīsa visi apsegi un skrandas, ar kurām bija aizslēptas pūžņojošās brūces». Taču romānā «Kurtizāņu spožums un posts» autors Lisjenu iegrūda tādās katastrofās, kuras viņam vairs nebija pa spēkam un aizkustināja lasītāju daudz mazāk nekā viņa pirmās likstas, kas bija tik cilvēciskas.

«Kurtizāņu spožums» ļāva Balzakam savu divpusīgo raksturu iemiesot divos personāžos: Lisjens de Ribamprē, atspoguļodams autora dabas sievišķīgumu, bija «viens no tiem nepilnvērtīgajiem ģēnijiem, kas spēj daudz ko vēlēties un iecerēt, bet kam nemaz nav spēka īstenot»; otrs personāžs, Votrēns, «vīrišķības iemiesojums, papildināja Lisjenu. Kopā Lisjens un Erera veidoja politisku spēku.» Vēstulē, kuru Lisjens raksta viltus kanoniķim cietuma kamerā pirms pakāršanās, nelaimīgais jauneklis ļoti gaišredzīgi izskaidro viņu abu savienību: «Ir Kaina pēcteči un ir Ābela pēcteči . .. Kains lielajā cilvēces drāmā ir pretestības gars.» Kaina dēli, ļauni un skarbi, valda pār Ābela dēliem: «Apveltīti ar bezgalīgu varu pār maigām dvēselēm, viņi tās pievelk un samaļ pīšļos. Tas ir savā veidā lieliski, tas ir skaisti... Tā ir ļaunuma poēzija . . . Tu man liki dzīvot šo milžu dzīvi, un man pietiek. Tagad varu izvilkt savu galvu no Tavas politikas Gordija

mezgla un iebāzt to kaklasaites cilpā ...» Balzaks ir Kaina un reizē arī Ābela pēctecis. Viņam gan piemīt dažas Lis-jena vājības, toties viņš ir apveltīts ar Sešāra ģenialitāti un ar Votrēna spēku. Lai kļūtu par lielu rakstnieku, ir vajadzīgs ne tikai talants (Lisjenām tas bija), bet arī stipra griba. Darba likums vienmēr ir diezgan skarbs. Balzaks to pieņēma, Lisjens noraidīja. Tāpēc viņu likteņi bija atšķirīgi.

Ši milzīga darba plānu Balzaks kaldinaja savas varenajās smadzenēs kopš 1843. gada. Vājā veselība viņam neļāva sacerējumu pabeigt. Ar ko viņš sirga? Pēc atgriešanās no Krievijas viņš saslima ar dzelteno kaiti, pēc tam viņu mocīja drausmīgas galvas sāpes. Nakārs apgalvoja, ka tas neesot nekas bīstams. Balzakam bija arī vēdergraizes, papulozi izsitumi. Ģimenē bija «nepatikšanas uz nepatikšanām». De Bernī kundze savā laikā bija paredzējusi, ka Lora galu galā kļūs līdzīga Onorē mātei. Balzaks ar šausmām redzēja, ka Dilecta bija teikusi taisnību kā vienmēr. Brālis un māsa tagad satikās retāk. Viņš arī neskuma par šo attālināšanos: tā atvieglos stāvokli, kad grāfiene Evelīna būs kļuvusi viņa sieva. Balzaks atzinās, ka viņam patiesi metās baigi, domājot par to, kādu iespaidu viņa tuvinieki atstās Verhovņas pilskundzei. Tās nebija nekādas cildenās jūtas, taču viņš tās izjuta, un saites ar ģimeni atslāba.

Toties tagad Balzakam bija uz kakla Anrieta Borela, viņa lielā mīlestības romāna pirmā līdzzinātāja. Atcerēsimies, ka Balzaks jau bija viņai izgādājis Parīzes arhibīskapijas atļauju. 1844. gada jūnijā viņa ieradās Parīzē. Balzaks uzņēma viņu Basa ielas dzīvoklī un pat atdeva viņai savu istabu — nedzirdēts pagodinājums! Ļoti drīz viņš sāka uzskatīt Anrietu par muļķi. Pēc kāda arhibīskapijas garīdznieka abata Eglē ieteikuma Vizitācijas klostera priekšniece bija ar mieru ļaut Liretai iestāties bez parastās iemaksas. «Bet šī dumiķe aiz pazemības lepni atteicās.» Un tomēr — vai tad viņai nevajadzēja atstāt zināmus līdzekļus, ja gadītos, ka aicinājums kļūt par mūķeni būtu maldīgs?

Galu galā Balzaks, apspriedies ar Džeimsu Rotšildu, ieguldīja Borela jaunkundzes naudu kādā uzņēmumā un apsolīja, ka viņa varēs samaksāt iestāšanās naudu (astoņus tūkstošus franku) no sava kapitāla peļņas. Anrietu uzņēma

kā novici ordenī, kurā nebija stingru nošķirtības priekšrakstu, un Balzaks viņu tur bieži apmeklēja. Lireta nemaz nebija interesanta, bet Balzakam viņa bija svētu atmiņu glabātāja, no tām dvesa mīļotās burvība. Ak, kad viņš atkal baudīs mīlas priekus? Svešzemniece bija laimējusi tiesas prāvā un jutās aizvainota, ka viņas nākamais vīrs tik vienaldzīgi uztvēra šo lielo uzvaru. Balzaks augstprātīgi atbildēja, ka par bagātību grib būt pateicīgs tikai savam darbam. Imperatora labvēlīgais lēmums acīm redzami, kā teica Balzaks, pieņemts aiz laipnības.

Tā ir labvēlība justīcijā. De Sevinjē kundze tiesājas; viņas lieta tiek nodota Lielajā padomē. Luijam XIV viņa ministri atnes rīkojumu parakstīšanai, un karalis uzraksta: «Tā kā runa ir par de Sevinjē kundzi, tad spriedumam jābūt viņai labvēlīgam, negribu nekā izskatīt. Es apstiprinu ar aizvērtām acīm.» Daiļā dāma, Polijas Sevinjē kundze, šī Jūsu gara priekštece droši vien rakstīja savai meitai, ka Luijs XIV ir vislielākais, vissmalkjūtīgākais no visiem valdniekiem. Tādas ir manas domas ...

Sīs domas Polijas Sevinjē kundzei nepatika. Viņa šo uzvaru piedēvēja savām diplomātes spējām, nevis galma labvēlībai. Tālāk Balzaks sniedza gudrus padomus. Vajagot lūgt Kijevas tiesu palātu nekavējoties apstiprināt Evelīnas īpašuma tiesības. «Šie divi vilcēni nu gan ir mīlētāji! .. . Viņi raksta viens otram vēstules, kurās cipari vien zib un runāts tiek tikai par darījumiem! .. . Bet, mīļo Vilcēn, cipari ir mūsu laimes pamats.» Evelīna bija atgriezusies no Sankt-Pēterburgas Verhovņā. Balzaks viņai ieteica kļūt par īstu muižas pārvaldnieci, kļūt par francūzieti, proti, vairīties no jebkādas izšķērdības. Viņai uzreiz jāizturas stingri.

Luijs XIV, kas neuzdrošinājās likt ar kartečām apšaudīt pūli Ģene-rālštatu sākumā, ir visu Revolūcijas gados notikušo slaktiņu cēlonis. Tātad pieprasiet Jums neizmaksātās muižas lietošanas nodevas, lieciet tās samaksāt vai precizēt pienācīgo summu, kaut arī Jūs to nesaņemtu tūlīt, un pieskaitiet ari tiesāšanās un Pēterburgas brauciena izdevumus. Ja varat, uzpuriniet savu apātisko tēvoci. Dariet visu, ko sieviete un tik gādīga māte kā Jūs var nekompromitējoties darīt, lai viņu iekustinātu. Viņš ir vecs; esiet droša, ka viņš galu galā pievērsīsies reliģijai; Jūs nezināt, ko šiem neticīgajiem nozīmē kapa smaka. To manot, viņi iz-šķauda savus netikumus un jūtas no tiem atbrīvoti. Viņš atlaidīs savus rnužikus un atcerēsies pārestības, ko nodarījis Jums un Jūsu meitai. Galvenais, pārvērtiet savus ienākumus kapitālā un sekojiet tās dāmas piemēram, kura savu kapitālu noguldīja pilnīgi droši. Esiet skopa! Kādu lappusi esmu Jums uzrakstījis!

Taču Evelīna, laimējusi prāvu, tikai steidzās bēgt prom no Krievijas. Pasi iebraukšanai Francijā nebija iespējams dabūt, tāpēc viņa tūlīt aizbrauca uz Drēzdeni, kur pulcējās daudz poļu bēgļu. Izslāpis pēc savas Evelīnas, Balzaks lūdza, lai viņa aizrunā tam istabu Drēzdenē. Tikai pirms aizbraukšanas viņam katrā ziņā vajadzēja pabeigt romānu «Zemnieki». Avīze «La Presse» jau bija sākusi to publicēt, un grāmata vēl nebija nobeigta. Pēc pirmiem iespiestajiem fragmentiem Balzaks vēstīja Evai, ka romāns gūstot žilbinošus, necerētus panākumus. Taču uzticamais draugs Teofils Gotjē apgalvo pretējo, proti, ka redakcija ik dienas saņemot vēstules, kurās tiek prasīts, lai izbeidz šī garlaicīgā darba publicēšanu. Romāns tiešām nebija piemērots sadalīšanai gabalos, un Balzaks pie tā strādāja bez sajūsmas. Viņu mocija neiralģija: ««Biroto» es rakstīju, turēdams kājas sinepju vannā, «Zemniekus» es rakstu, remdinādams galvas sāpes ar opiju.»

6. decembrī «la Presse» paziņoja, ka drīz sāks iespiest Aleksandra Dimā romānu «Karaliene Margo». Zirardēns gribēja ar saistošāku feļetonu pievilināt abonenta atjaunotājus uz jauno gadu. Kad laikraksta pasūtīšanas laiks bija apritējis, viņš pieprasīja romāna «Zemnieki» turpinājumu (par ko jau bija samaksāts honorārs), bet «atspere bija salūzusi». Pirmās atsauksmes bija pavisam nelāgas. «Atkal viena grāmata, ko autors iesācis, lai pārtrauktu un nobeigtu nezin kad un nezin kā,» rakstīja kritiķis. «Figaro tanī apmelo nabagus, nevis aprunā bagātos . . . Viņš cenšas nomelnot visu lauku dzīvi. .. Zemniekus viņš uzskata par barbariem, kas stāv pie sabiedrības durvīm . . .» Balzaks arī pats sacīja, ka viņam šī grāmata apriebusies. «Es nekad sev nepiedošu, ka iepinos šajos «Zemniekos».» Viņš zināja, ka Zirardēns neatkāpsies no prasības pēc jau samaksātās grāmatas, bet ikreiz, kad rakstnieks atkal ķērās pie šī nolādētā romāna, sejas muskuļi viņam vaikstījās grimasēs kā pērtiķim.

Vismīļāk viņš būtu gribējis steigties uz Drēzdeni un atkal baudīt mīlas priekus. Eva tam noteikti pretojās. Balzaku sagrāba īsts iekāres neprāts. Kāpēc Eva nosoda viņu uz šīm pekles mocībām? Kāpēc tā gremdē viņu šādās nāvīgās skumjās? Kāpēc Evelīnu tik ļoti biedē doma par satikšanos ar Balzaku Drēzdenē? Vai viņa jūt, ka tur pret rakstnieku ir naidīgs noskaņojums? Vai tāpat nebija

Sankt-Pēterburgā? Kuras «krievu kņazienes ir tā saindējušas» Evelīnas sirdi? Un, ja Liddida (senebreju valodā: mīļotā) nevēlas satikties ar viņu Drēzdenē, kāpēc tad ne kaut kur citur?

Balzaks strādāja maz un slikti un katru dienu stundām ilgi staigāja pa Parīzi, meklēdams māju vilcēniem (jo kopš brauciena uz Krieviju viņš saucās par Vilcēnu, viņa — par Vilcenīti un abu īpašums — par vilku dārgumiem). Domu par Žardī iekārtošanu viņš bija atmetis. Lai būtu Verhovņas pilskundzes un Marijas Mediči kumodes cienīgs, nākamā laulātā pāra mājoklis bija jāizraugās ļoti skaists, tam vajadzēja atrasties starp pagalmu un dārzu, uzbūvētam uz zemes gabala, kura vērtība celsies. «Kāpēc tāda kaislība uz spekulāciju?» viņa jautāja. Tāpēc, ka vajadzīga liela bagātība, lai Parīzē dzīvotu tā, kā Svešzemniece ir pieradusi. «Es Tev piedodu, Vilcenīt, jo Tu nezini, ko tu runā.» Un kādu iekārtu viņš sagādās savai sievai! Marijas Mediči kumode vien jau ir vesela bagātība. Šīs ar perlamutra un zelta inkrustācijām segtās mēbeles vērtība dzēstu visus viņa parādus, ja viņš gribētu, bet viņš būtu ar mieru to pārdot tikai Rotšildam vai seram Robertam Pīlam Anglijā par trīstūkstoš mārciņām sterliņu.

Balzaks apskata māju pēc mājas — gan Pasī, gan pašā Parīzē, Nēvdematirēna ielā, Monso parkā, Atraitņu alejā, Elizejas laukos (tas ir kvartāls ar nākotni, Balzaks paredz, ka pienāks laiks, kad zemes gabals tur maksās simttūkstoš franku kvadrātass). Laulāto draugu nākamais mājoklis kopsummā, ieskaitot remontus un pārveidojumus, maksās ap divsimttūkstoš frankiem, un Balzaks jau izdara optimistiskus aprēķinus: Žardī pārdošana un «Zemnieki», un «Cilvēciskā komēdija», un ar divdesmit tūkstošiem franku piedalīsies Vilcenīte. .. Gan jau iznāks! Bet kāpēc viņa nav izvedusi vairāk naudas no Ukrainas, kur vienā jaukā dienā viņai konfiscēs visus īpašumus? Kāpēc viņa tik neuzticīgi raugās uz sava Vilcēna finansiāliem plāniem? Veikalnieciskos darījumos viņa ir īsts bērns, bet viņš — rūdīts zellis.

Vislabāk būs, ja viņa pati atbrauks uz Parīzi un paskatīsies. To var loti viegli izdarīt. Annu un Evelīnu ierakstīs Balzaka pasē, viņš tās uzdos par savu māsu un māsasmeitu. Viņš abām noīrēs Šaijo vai Pasī nelielu

mēbelētu apartamentu. Dāmas dzīvos pilsētā inkognito. Anna varēs apmeklēt izstādi, duci teātru, koncertus Konservatorijā utt. Divus mēnešus ilga uzturēšanās Parīzē nemaksās vairāk par trīstūkstoš piecsimt frankiem mēnesī, ieskaitot izdevumus par virēju, istabeni un mazu grūmu. De Brinjola kundze visu pārraudzīs. Bet lai Liddida beidzot izlemj, jo Balzaku šķiršanās tirda, nomoka un notrulina. «Nevaru vairs izvilināt no savām smadzenēm ne rindu. Man nav drosmes, nav spēka, nav gribas .. .» Lai nezaudētu prātu, viņš sācis spēlēt kārtis un apmeklēt vakara sarīkojumus. Bez šaubām, ir daļa patiesības šajā stāstījumā par notrulumu un baudkārajām ilgām, kas viņu stindzina. Taču viņš savu postu mazliet pārspīlē; tas atbilst viņa estētikas principiem un arī interesēm. Viņš grib iežēlināt cietsirdīgo dāmu. Balzaks noteikti nejutās notrūks tanī dienā, kad, grasīdamies nobeigt «Beatrisi», kur gribēja attēlot jaunas sievietes ciešanas, kuru virs pievīlis, apmeklēja Delfīni de Žirardēnu un ilgi izvaicāja viņu par viņas laulības dzīves smago sākumu. Bites nemainīgais instinkts vedina viņu visur vākt medu, un Zirardēna nesenais sakars ar d'Agū kundzi deva Bal-zakam spraigu materiālu Beatrises tēla tālākai izveidošanai.

Liddida no Drēzdenes joprojām nekā neatbildēja; pa daļai tas izskaidrojams ar ģimenes rūpēm. Anna, būdama poļu patriote, gribēja apprecēties tikai ar poli un bija «izraudzījusi» grāfu Georgu Mnišeku, lēnīgu mistiķi ar gaišu, zīdainu bārdu, cietspārņu kolekcionētāju, mākslas mīlētāju un tikpat bagātu kā pati līgava. Vai Hanska kundze baidījās, ka jaunais grāfs, kamēr vēl nav pārmīti neatsaucami solījumi, var mainīt savu nodomu, atklājot, ka viņa nākamā sievasmāte precēsies ar francūzi? Varbūt Evelīna bija sašutusi, ka Balzaks atļāvās stingri nokritizēt iecerēto saderināšanos? «Būdama bagāta un poliete,» Balzaks rakstīja, «viņa ir ārkārtējā un bīstamā stāvoklī.» Ko grib Krievijas imperators? Savas impērijas vienotību, tātad poļu nacionālisma sagraušanu un romiešu katoļu baznīcas ietekmes iznīdēšanu. Viņa vietā Balzaks, makiavel-liskas politikas piekritējs, rīkotos tāpat. Tātad katrs nepakļāvīgs un bagāts polis kļūs par uzbrukumu tēmēkli. Tāds liktenis gaidīs arī Mnišeku ģimeni. «Jauktas» laulības (ar kādu vācu vai austriešu aristokrātu) visu glābtu.

Annai patīk viņas līgavainis? «Viņa nezina, ka laulības dzīvē var rasties fizisks riebums,» ar speciālista pārliecību apgalvo «Laulību fizioloģijas» autors.

Par sevi pašu Balzaks var sacīt, ka šī nebeidzamā gaidīšana, mokpilnā nedrošība viņu pazudina. «Savu stāvokli varu aprakstīt vienīgi šādi: es nīkstu.» Vai viņš var būt drošs, ka Evelīna paliek uzticīga viņu jaukajam nodomam? Viņa raksta maz, īsi, tikai dažus mīļus vārdus. Lai parunātu par Evelīnu, Balzakam jālūdz attaicināt Liretu pie klostera pieņemamās istabas režģiem. Ja viņš uzdrošinās izteikt kādu pārmetumu, Evelīna jūtas apvainota. Reiz viņš nosauca mīļoto par «kazaku» (un tas nemaz nebija tik aplam); viņa sašuta, solīja arī iestāties klosterī, pēc tam apžēlojās: «Es tev piedodu,» — un Balzaks apgalvo, ka viņš skūpstījis vēstulē šos trīs vārdus, kuri pierāda Evelīnas lēnību.

Galu galā 1845. gada 18. aprīlī aizliegums tiek atcelts. «Es gribētu Tevi redzēt,» viņa raksta, un Balzaks aiztrauc uz Drēzdeni. «Ieradīšos ar smaržām, ar veselu smaržu mākoni.» Evelīna ir pasūtījusi viņam ne pārāk dārgu istabu viesnīcā «Stadt Roma», pati ar meitu viņa dzīvo «Saksijas viesnīcā». Balzaks atbrauc, galīgi noilgojies pēc savas Evas: «Drēzdene — tā ir izsalkums un slāpes, tā ir laime nelaimē, tā ir ubags, kas metas uz bagātnieka bagātīgo mielastu.» Drēzdenē Balzaks uzzina, ka Parīzē oficiāli paziņots par viņa apbalvošanu ar Goda leģiona ordeni; šķiet, ka viņš tam nav pievērsis sevišķu uzmanību. Ordeņa kavalieris... Tas bija pārāk maz un pārāk vēlu. Bet vai viņš varēja apvainot Vilmēnu un atteikties no apbalvojuma? Karikatūristi, kam Balzaks bija iemīļotais zobgalību mērķis, jau zīmēja, kā viņš piesprauž ordeni pie sava milzīgā spieķa roktura.

Balzaks sprieda, ka Annas līgavainim piemīt daudz labu īpašību, kaut gan viņš ir mazliet paskarbs. «Viņam nav ne viņa vārdam un kārtai piedienīgās pieklājības, ne lielkungu laipnības.» Ļoti žēl, bet kurš gan, izņemot Evu un Annu, ir pati pilnība? «Georgu nav skolojusi sieviete, viena no tām pavecajām sievietēm, kuras veido jaunekļus, mācot tiem sabiedrības un dzīves likumus.» Ir jau par vēlu, kopš Georgs kļuvis līgavainis, meklēt kādu de Bernī kundzi.

Vilcēns un Vilcenīle tūlīt pat nolēma izbēgt no

Drēzdenes tenkotājiem un aizbrauca uz Hamburgu un Kanštati, kur Evelīna ņēma dziednieciskās peldes. Četri turpmākie mēneši bija neprātīgas izšķērdības laiks, ja to salīdzina ar Balzaka parasto darba dzīvi. Saderinātie Anna un Georgs ar īstu sirsnību bija pieņēmuši šo uzjautrinošo ceļa biedru. Tanī laikā modē esošā Dimersāna un Varēna klaunāde «Virves dejotāji» iedvesmoja Hanska kundzes «ceļojošo trupu» pārkristīt Balzaku par Bilbokē, Evu Han-sku — par Atālu, Mnišeku — par Grengalē un Annu — par Zefirini. Četru «virves dejotāju» vidū pastāvīgi valdīja līksmība, ko uzkurināja Balzaks. Atguvis mīlas priekus ar sievieti, «ko bija tik labi mīlēt», viņš atkal kļuva asprātīgs un jautrs. Vēlāk vēstulēs Evelīnai viņš niansēja erotiskās atmiņas, kas bija palikušas no uzturēšanās un skavām dažādās pilsētās: «Kanštate — tā ir visi deserta kārumi; gardēdis izmēģinās, nevarēdams pierast pie izsmalcinātās gastronomijas. Karlsrūe ir ubagam pasniegta žēlastības dāvana. Bet Strasbūra — tā jau ir mīlestības māksla, Luija XIV greznība; tā ir abpusējas laimes apliecinājums.»

Strasbūrā Balzaks nopirka trīs vietas diližansā, kas

7. jūlijā brauca uz Parīzi. Georgam vajadzēja viņiem pievienoties vēlāk, Beļģijā. DeBrinjola kundze bija saņēmusi precīzus norādījumus, pavadītus ar uzslavām: «Nupat saņēmu Jūsu vēstuli, kas ir, tāpat kā Jūsu dvēsele, ļoti maiga un burvīga. Jūs vēl aizvien esat tāda pati.» Pārsteidzīgi cildinājumi, kas varēja modināt visbīstamākās cerības. De Brinjola kundzei bija uzdots noīrēt mēbelētu apartamentu Madlēnas baznīcas rajonā (ne dārgāku par trīssimt frankiem mēnesī), «bet uz Jūsu vārda, jo šīm dāmām nebūs pases ... Hanska kundze tagad grib, lai tur būtu istaba arī man un es varētu tur dzīvot. .. Viss jāpatur pilnīgā noslēpumā .. . Par nākotni esmu drošs visādā ziņā. Anna mani ļoti mīl, un esmu pārliecināts, ka mūsu vidū valdīs brīnišķīga un sirsnīga saprašanās . ..» Tātad kalpone-saimniece, acīm redzot, labprāt samierinājās ar domu par Balzaka laulībām ar bagātnieci un pat viņa kopdzīvi ar šo sievieti pirms kāzām. De Brinjola kundzei vajadzēja likt dāmu istabā noklāt uz grīdas zilo paklāju un pasūtīt uz vienu mēnesi «L'Entī'acte» (uz de Polini jaunkundzes vārda, Delatūra ielā 18), lai Anna, kas bija liela teātra cienītāja, būtu labi informēta.

Mīlestības un pilsētu simfonija turpinājās.

Un Pasi, Fontenblo! Tas ir Bēthovena ģēnijs, cildenums! Orleāna, Burža, Tūra un Bluā ir koncerti, iemīļotas simfonijas, katra ar savu vairāk vai mazāk jautru raksturu, taču Vilcēna ciešanas tanīs ienes arī nopietnas notis. Parīze, Roterdama, Hāga un Antverpene ir rudens ziedi. Bet Brisele ir Kanštates un mūsu cienīga. Tas ir divu maigumā vienotu siržu triumfs ...

Visi šie muzikālie glāsti iezīmē četrus mēnešus ilgo ceļojumu, kurā Balzaks bija pilnīgi laimīgs, ja neņem vērā dažas «saskriešanās» Holandē, kur Hanska kundze dedzīgi pārmeta viņam izšķērdīgos pirkumus antikvariātos. Sevišķi viņa saskaitās par melnkoka skapi, ko Balzaks nopirka par trīssimt septiņdesmit florīniem. «Ai, Vilcēni ķildojās vienīgi par skapjiem!» Sakarā ar Luīžu de Brinjolu neizcēlās ķilda, bet Svešzemniece savā viskategoriskākā kazaku manierē izteica rīkojumu. Tūlīt pēc ierašanās Parīzē viņai bija likusies ļoti aizdomīga šīs saimniecības vadītājas familiaritāte ar savu saimnieku. Abas sievietes viena otrai nepatika, un Hanska kundze pieprasīja, lai «namamāti» atlaiž. Balzaks apsolīja tūlīt pēc atgriešanās ķerties pie šī ļoti grūtā uzdevuma izpildīšanas. Lai nomierinātu Evelīnu, viņš saimniecības vadītāju jau sāka saukt par «šo personu», «nelieti», «megēru», par «pekles radījumu». Kad septembrī Balzaks pateica de Brinjola kundzei, ka viņai pusgada laikā jāsameklē cita vieta, viņa raudāja.

Šķīries no saviem dārgajiem «virvju dejotājiem», Balzaks atkal ieslīgst skumjās, jūtas nomākts, kaut arī šķiršanās paredzama īsa, jo, tiklīdz viņš būs nokārtojis dažus darbus, viņam norunāts atkal pievienoties draugiem.

Vēl nekad nebiju dzīvojis tik labi un sirsnīgi ar savu Eveletu; tagad ir zuduši visi jaukie dzīves ieradumi, visi negaidītie prieki, kuri man bija lemti. Es ciešu, ka ir pārtraukta manas jaunības atdzimšana, necerēti burvīgā kopdzīve, kas pārsniedza visas manas vēlmes.

Bez jebkādiem pierādījumiem ir apgalvots, ka Evelīna Hanska neesot mīlējusi Balzaku. Viņas vēstules nav saglabājušās, bet mēs varam spriest no Balzaka atbildēm, ka tās bieži vien ir bijušas ļoti maigas: «Tavas trīs pēdējās vēstules ir bagātība manai sirdij. Tu piepildi manus visgodkārīgākos centienus, visus manus iztēlē radītos

mīlas sapņus. Jūtos laimīgs, ka tu mani tā mīli... Tavas trīs vēstules man dzīvi atsauca atmiņā to Evu, kāda Tu biji Bādenē: visdedzīgākais jūtu uzplūdums! .. .» Un šāds izsauciens: «Ai, Vilcenīt, mīlestība, brāzmaina un ilgstoša mīlestība ir mūs cieši sakļāvusi!»

Visi «virves dejotāji» bija vienādos uzskatos par Bal-zaku un izturējās pret viņu draudzīgi un sirsnīgi. Tikko atgriezies Parīzē, viņš bija saņēmis medaļas zīmējumu, Georga Mnišeka darbu ar uzrakstu: «Mīļajam Bilbokē no pateicīgajiem virves dejotājiem» un apburošu Atalas Hanskas vēstulīti. Tātad mīlestības lietās vislabākajam virves dejotājam gāja labi. Ikdienas dzīvē stāvoklis nebija tik spožs. Par atlaišanu taisnīgi saniknotā de Brinjola kundze prasa atlīdzību: septiņtūkstoš piecsimt franku un patentu tabakas veikalam. Ārsts Nalcārs, būdams tabakas monopola galvenā direktora draugs, apņemas izgādāt patentu, un, kad tas jau ir gandrīz izdevies, niķīgā saimniecības vadītāja vairs negrib tabakas bodi! («Tas būtu manis necienīgi!» viņa paziņo.) Tagad viņa grib tirgoties ar pastmarkām. Mātes kundze un Lora jūt viņai līdzi, atbalsta viņu, un de Brinjola kundze izdara pēdējo mēģinājumu palikt pie Balzaka. «Bet es viņai pateicu: «Ja jūs izrunāsiet to vārdu, ko es godāju līdzīgi dieva vārdam, tad jūs uz vietas atstāsiet manu māju. ledošu jums naudu, lai varat dzīvot citur, un es ēdīšu traktierī.» Viņa apklusa un vairs nerunā,» Balzaks vēstīja Evelīnai. Varbūt de Brinjola kundze vairs nerunāja ar Balzaku, toties viņa sūdzējās «ģimenei». Mātes kundze rakstīja Lorai: «De Brinjola kundze man teica, ka Onorē esot nepiekāpīgs. Bet es viņai atbildēju: «Kundze, tāds viņš ir vienmēr, kad daudz strādā; galva viņam piebāzta ar tik daudzām domām, nevajag uz viņu ļaunoties.»»

Pilnvarotais Gavo arī krīt nežēlastībā: «šausmīgi apātisks cilvēks», viņš vairs nekam neder. Jaunais parādu likvidētājs Ogists Fesārs, izdarīgs veikalnieks, veic brīnumu: viņš panāk, ka kreditori ir ar mieru saņemt piecdesmit procentu nomaksu pilnas parādu summas vietā; vienīgi drēbnieks Bijsons, paļaudamies uz sava ģeniālā klienta nākotni, pieņem jaunu vekseli uz viņa nākamajiem panākumiem. Smags uzdevums ir sameklēt Vilcēnam un Vilcenītei mājokli. Šķiet, ka Parīzē nav atrodama Evas cienīga rezidence. Atala un Bilbokē tomēr varētu atļau-

lies nopirkt sev skaistu māju. Balzaks vēl lieku reizi izdara savus elastīgos aprēķinus. Pie Rotšilda glabājas Vil-cenītes dārgums. Ieņēmumi no «Cilvēciskās komēdijas» svārstās Balzaka aprēķinos no simttūkstoš frankiem līdz nullei atkarībā no grāmatu pārdošanas un skaitītāja garastāvokļa. Netrūkst arī pasūtītu darbu. Poļu izdevējs I llandovskis rēc un draud, lai autors sūta viņam ātrāk «Laulības dzīves sīkās likstas», taču šis darbs Balzaku garlaiko, un to var saprast. Sis aprakstu krājums būs daudz vājāks par jaunībā uzrakstīto «Laulības fizioloģiju».

Pie velna darbu! Kopš pusgada «Cilvēciskā komēdija» ir pārmesta pār bortu. Galu galā kāpēc gan tik daudzu iztēlotu pekles mocību radītājam nebūtu tiesības uz savu daļu paradīziskas svētlaimes? «Domāju tikai par Tevi; prāts man vairs neklausa.» Kaislīga mīlestība stimulē ģēniju, pārmērīga iekāre viņu notrulina. 1845. gada oktobrī Balzaks ar pasta ratiem aiztrauc uz Bādenbādeni un pēc īsas tikšanās izvārdzis atgriežas Pasī. Hanska kundze grib pavadīt ziemu Itālijā ar Annu un Georgu. Balzaks viņiem pievienosies Salonā pie Sonas, no turienes visi kopā brauks ar kuģi uz Marseļu. Tur «virves dejotāji» uzkāps uz franču kuģa «Leonīds», kas dosies uz Neapoli. Šis ceļojums izvēršas par kulminācijas punktu Balzaka mīlestībā. «Bet Liona, ak! Lionā es redzēju, ka manu mīlestību pārsniedza Tavas mīlestības maigums, liegums, glāstu burvīgums un saldums, kas vērta man vārdu «Liona» par vienu no īpašajiem proves akmeņiem cilvēka dzīvē un kurš, ja to izrunā, ir kā buramais vārds, kas atver debesis . . .» Šajā pusgadā Balzaks pirmo reizi savā literāta mūžā neuzrakstīja gandrīz nekā — tikai «Beatrises» beigas, dažas lappuses romānam «Zemnieki» un uzmetumu romāna «Kurtizāņu spožums un posts» pēdējai daļai. «To es uztaisīšu uz ātru roku. Kam man vajadzīga nauda? Man vajadzīga laime, un es atgriezīšos pie Tevis.» Nabaga lielais cilvēks! Viņš aizmirsa, ka laime māksliniekam ir liktenīga un lielie cilvēki pieder tikai saviem daiļdarbiem.

XXXIV

PERETA UN PIENA TRAUKS

Mums, sievietēm, jājūsmo par talantīgiem vīriešiem, jāskatās uz viņiem kā uz aizraujošu izrādi, — bet dzīvot ar viņiem? Nekad!

Balzaks

1845. gadā Balzaks vairākkārt aizbrauca no Pasi: pirmo reizi no maija līdz septembrim, otro reizi septembra beigās — «lēciens uz Bādenbādeni», trešo reizi oktobrī un novembrī, kad viņš devās neaizmirstamajā cejojumā no Šalonas uz Neapoli. Cik skaists mīlestības gads, kad viņš ļāvās dīkdienībai un antikvariātu apmeklēšanai! Balzaks labprāt būtu palicis Itālijā ar «virves dejotājiem» un nekā cita nedarītu kā tikai glāstītu Evu un skraidītu pa senlietu veikaliņiem, taču viņam vajadzēja atgriezties Parīzē, stāties pretī finansiālām briesmām, sekot Fesāra pūliņiem, nomierināt izdevēju Hlandovski, papildināt «Cilvēcisko komēdiju», atgūt savu stāvokli presē un beidzot sameklēt māju.

12. novembrī Balzaks sasniedz Marseļas ostu, pēc «nedēļu ilga brauciena pa baismīgu jūru». Uz kuģa visi esot saslimuši, tikai matroži un viņš ne: klasiska formula. Balzaks ir iemīlējies vairāk nekā jebkad; Marseļas dzejniekam Žozefam Mērī, kas pazīst Evelīnu Hansku, viņš jūsmīgi stāsta par mīļotās jupiterisko pieri, kurā atspoguļojas kaut kas no dieva, no eņģeļa un mazliet no dēmona.

Mīļumiņ, skūpstu Tavus skaistos plakstus, ar lūpām pieploku pie Tava daiļā kakla tanī vietā, kas ir kā ligzdiņa skūpstiem, saņemu Tavas samtainās ķepiņas savās plaukstās un jūtu smaržu, kas laupa man prātu; domās izbaudīdams visus šos dārgumus, no kuriem viena pietiktu, lai ar to kāda muļķīte kļūtu iedomīga, saku Tev: «Vilcenīt, zelta Evelet, mana dvēsele mīl vēl vairāk Tavu dvēseli...»

Protams, Balzaks aiziet ar Mērī pie retumu tirgotāja un nopērk savas sirds valdniecei greznu koraļļu rotu — smalku indiešu izstrādājumu! «Tas ir uzvaras sārtums, laimīgas mīlestības purpurs ... Tev rakstot, man acis kļūst valgas. Mana dvēsele ir pilna pateicības, manī kvēlo jau-

neklīga mīlestība ...» Mīlas pēdējās liesmas ir tikpat spožas kā slavas pirmie stari.

Atgriešanās viņam kā vienmēr ir katastrofāla. Parīzē viņš atkal saduras ar ikdienas dzīves grūtībām. Kādu laiku naudas Balzakam netrūkst. Hanska kundze ir viņam uzticējusi ievērojamu summu (apmēram simttūkstoš zelta franku) mājas nopirkšanai un iekārtošanai. Šis Vilcenītes dārgums būs svēts. Taču nelabojamais spekulants uzskata, ka drīkst «to palielināt», un nopērk par to Ziemeļu dzelzceļa akcijas, kuras katrā ziņā kāps. Barons de Nisenžēns būtu varējis viņam pateikt, ka birža jau ir spekulējusi uz šo vērtspapīru paaugstināšanu, bet informēt akcionārus nav nisenžēnu interesēs. Par spīti visam, 1845. gada beigās redzama noteikta uzlabošanās Balzaka materiālajos apstākļos. Hanska kundzes un Fesāra ietekmē viņš ir sācis pakāpeniski dzēst savus parādus: jau nomaksāti četrdesmit tūkstoši franku; krietnais Dablēna tēvs ir ar mieru samazināt Balzaka parādu no astoņiem uz pieciem tūkstošiem franku. Balzaks apgalvo, ka lādzīgais večuks pat esot gribējis viņam aizdot divsimttūkstoš franku, lai viņš pilnīgi varētu norēķināties ar visiem kreditoriem, bet Balzaka kundze un Lora Sirvila esot atrunājušas Dablēnu. Tas gan ir maz ticams.

Mātes kundze pastāv, ka Onorē viņai parādā piecdesmit septiņus tūkstošus franku, pieskaitot nesamaksātos procentus. «Fantastiski rēķini!» šausminās dēls. — «Traģiska nepateicība!» atcērt māte. Iejaucas brālēns Sedijo un panāk taisnīgu vienošanos. Delanuā kundze nekad nav tramdījusi Balzaku. Gidoboni-Viskonti ne tikai nepieprasa desrnittūkstoš franku aizdevuma atmaksu, bet 1846. gadā aizdod Balzakam vēl divpadsmit tūkstošu franku, taču tas viņam neliedz vēstulēs Evelīnai nopulgot to, ko ir pielūdzis, un saukt Saru par «veco anglieti». Ir gan tiesa, ka viņam vajadzēja ieķīlāt anglietei Ziemeļu dzelzceļa akcijas (kas, starp citu, piederēja polietei), bet svarīgākais bija nomierināt Evelīnu. Tas bija «dubultgrāmatvedības» gadījums.

Evelīnai un Fesāram palīdzot, naudas jautājums vairs nebūtu tik ass kā agrāk, ja Balzaks kļūtu kaut cik saprātīgāks. Bet viņš it kā tīši meklē postu. Tiklīdz dzird runājam par kādu spekulāciju, lai cik riskanta tā būtu, viņš tūlīt metas tanī. Kāds kuģu īpašnieks nosaucis jaunu kuģi

Balzaka vārdā? Onorē tūlīt parakstās uz divām pajām, tas ir, desmittūkstoš franku. Tas ienesīs, Balzaks saka, četrdesmit procentu peļņas. Īstenībā viņš par šo naudu vairs nedzirdēja runājam. Augām dienām viņš kaulējas par mājām un zemes gabaliem, un, tā kā paredzamajam mājoklim būs vajadzīga austrumnieciski grezna iekārta, viņš nopērk senatnīgu Ķīnas porcelāna servīzi: «Dabūju to par trīssimt frankiem, bet Dimā par šo servīzi būtu samaksājis četrus tūkstošus, un patiesībā tā ir vērts sešus tūkstošus.» Balzaks aizbrauc uz Ruānu apskatīt melnkoka paneļus, «kurus atdod tikpat kā par velti». Viņš iegūst «gadījuma pirkumā» krēslus otrā stāva mazajam salonam, ko sauc par «zaļo salonu» (kaut gan tā vēl nemaz nav), ļoti jauku sekretēru savai dārgajai un divus burvīgus skapjus ar puķotām inskrustācijām.

Trīs stundas es klaiņāju un nopirku, primo, dzeltenu tasi (par pieciem frankiem), kas ir brīnišķīga un vērts savus simt frankus. Se-kundo, tasi, kas dāvināta Talmam, zils Sevras porcelāns, ampīra stilā, neaprēķināmi vērtīga, jo uz tās ir ar roku gleznots puķu pušķis, droši vien ta maksājusi divdesmit piecus luidorus (par divdesmit frankiem) Tertio, sešus karaliski greznus krēslus ar koka inskrustācijām ■— puķes, buķetes — zaļajam salonam. Četrus es paturēšu, no diviem likšu izgatavot sēžamdīvāniņu. Tas ir lielisks pirkums! . ..

Un vai ir vērts lauzīt galvu par izdevumiem? Cilvēki, kuri var paturēt Ziemeļu dzelzceļu akcijas vienu gadu, «un to mēs varam, iegūs droši vien kādus trīssimt frankus peļņas uz katru akciju. Uz simt piecdesmit akcijām iznāktu četrdesmit pieci tūkstoši franku peļņas ...» Ar šo summu varētu segt izdevumus par mājas pirkumu un iekārtošanu.

Paliek gan vēl daži tumši plankumi. Primo: šī «persona» de Brinjola kundze. Viņa pati nezina, ko grib; tagad sadomājusi apprecēties ar diezgan pazīstamu skulptoru Elsotu! Tirgoties ar pastmarkām šī persona vairs nevēlas; viņai vajadzīgs pūrs. Atcerējies baigo megēru «Parīzes noslēpumos,» Balzaks pārkrista de Brinjola kundzi par «Pūci». Un Pūce vēlreiz maina savus nodomus. Sis sasodītais skulptors, viņa saka, ir neglīts ērms, un viņš mīl meitenes, kas jaunākas par trīspadsmit gadiem! Pūce atgriežas pie vēlēšanās tirgoties ar pastmarkām, bet dabūt patentu šādai tirdzniecībai ir ļoti grūti. Balzaks lūdz atbalstu Džeimsam Rotšildam.

Rotšilds, kā parasti, bija izlaidīgs. Viņš man jautāja, — vai viņa esot glīta un vai man piederējusi? «Simt divdesmit vienu reizi,» es atbildēju, «un, ja vēlaties, es jums viņu atdošu.» — «Vai viņai ir bērni?» Rotšilds tincināja. — «Nē, bet jūs varat viņai kādu uzdāvināt.» — «Ļoti žēl, bet es atbalstu tikai sievietes, kurām ir bērni.» To viņš pateica, lai izvairītos. Ja viņai būtu bijuši bērni, tad šis blēdis būtu sacījis, ka neatbalsta netiklību. «Ak tā, baron!» es iesaucos. «Vai domājat, ka varat sacensties ar mani viltībā? Es esmu Ziemeļu dzelzceļa sabiedrības akcionārs! Es tūlīt iesniegšu jums rēķinu, un jūs nodarbosieties ar manu jautājumu kā ar dzelzceļa atzarojumu par četrsimttūkstoš frankiem.» — «Vai patiesi?» viņš brīnījās. «Ja varēsiet mani ietekmēt, es jūs apbrīnošu vēl vairāk.» — «Es jūs ietekmēšu,» bravūrīgi sacīju, «uzrīdīšu jums jūsu sievu, un tad viņa jūs uzraudzīs.» Rotšilds sāka smieties, atgāzās atzveltnes krēslā un teica: «Esmu noguris kā suns, darījumi bendē mani nost. Iesniedziet savu rēķinu ...»

Tātad Pūces lieta nav nokārtota, saniknotā kalpone-saimniece jūtas aplaupīta un nemitīgi draud.

Secundo: ģimene. Lora pierunājusi Sirvilu aizbraukt uz Spāniju un uz vietas pārliecināties, vai kāds viņam piedāvāts darbs ir izdevīgs; viņa prombūtnes laikā plūdi aiznesuši Dū tiltu, ko būvējis inženieris Sirvils! Lora, šī «izcilā sieviete», izdara kļūdu pēc kļūdas. 1846. gada 1. janvāri norisinās vēl kāda, šoreiz mikroskopiska drāma: Jaungada dienā Balzaka kundze, Lora, Valentīna un Sofija arvien apmeklēja Onorē. Šoreiz ieradās tikai māsasmeitas.

Es uzreiz uzminēju, ka to sagudrojusi mana māte. Apģērbos un aizbraucu viņu apsveikt Jaunajā gadā un tiku pieņemts ļoti nelaipni. .. Viņa grib nostādīt mani par vainīgo. Vakar viņa esot simt reižu teikusi Lorai: «Gan tu redzēsi, ka tavs brālis neatbrauks mani apsveikt.» Māte sagaidīja mani tik naidīgi tāpēc, ka biju pievīlis viņas paredzējumus . . . Esmu stingri nolēmis apmeklēt māti tikai Jaungada dienā, viņas vārda un dzimšanas dienā un uzkavēties desmit minūtes. Tu varēsi ar manu māsu un māti apmainīties vizītkartītēm, ar to pietiks.»

Teitio: Lireta Borela. Viņa pieprasa savu iemaksu klosterim un vēlas, lai Balzaks ir klāt pie viņas iesvētīšanas par mūķeni. Taču tā ir gara ceremonija, pa to laiku var uzrakstīt vismaz četras lappuses. «Tās šķelmes mūķenes domā, ka visa pasaule griežas tikai ap viņām.» Un tomēr Balzaka «dārgajai sievai» un Annai ir jābūt pārstāvētai «Anrietas Borelas apbedīšanā». Starp citu, rakstnieks nenožēlo, ka ir tur aizgājis.

Tā kā nekad neesmu bijis klāt pie iesvētīšanas par mūķeni, tad es vērīgi skatījos, pētīju, iegaumēju tik uzmanīgi, ka mani droši vien pieņēma par ļoti dievbijīgu cilvēku... Ceremonija ir impozanta un joti

dramatiska. Jutos ļoti saviļņots, kad trīs jaunuzņemamās nometās pie zemes, viņas apsedza ar līķautu un skaitīja aizlūgumus par šīm trim šai-pasaulei mirušajām būtnēm, un kad pēc tam viņas atkal parādījās, tagad kā līgavas ar baltu rožu vainagu galvā un deva solījumu būt uzticīgām Jēzum Kristum ...

Pēc ceremonijas Balzaks varēja aprunāties ar Liretu; viņa bija līksma kā cīrulis. «Tagad jūs esat kundze,» es smiedamies viņai sacīju.

Quarto: darbs. Agrāk tas bija viņa laime; tagad iztēle klusē. «Man ir ārkārtīgi grūti rakstīt; manas domas nav brīvas, tās vairs nepieder man ... Vakar visu dienu jutu sirdi šaušalīgas skumjas .. . Jānobeidz vismaz sešas loksnes, lai papildinātu vienu «Cilvēciskās komēdijas» sējumu,» Balzaks raksta Evelīnai. Plaksti visu laiku mirkšķinās; acis ir tik nogurušas, ka, naktī strādājot, Balzakam vajag svečturi ar trim svecēm nomainīt pret kandelabru ar piecām svecēm. «Bet tā es par divām naktīm nodedzinu sveces par vienu franku piecdesmit santīmiem, — vai saprotat, kundze? Tālāk divi franki par malku un piecdesmit santīmu par kafiju, kopā sanāk četri franki pa nakti. Tā ir sadārdzinājušās «Tūkstots un vienas nakts» pasakas!»

«Zemnieki» nemaz nevirzījās uz priekšu, Balzaks mēģināja rakstīt romāna «Kurtizāņu spožums un posts» trešo daļu: «Votrēna pēdējā iemiesošanās». Reižu divdesmit viņš sāk pirmo lappusi, taču tā viņu neapmierina. Turklāt grāmata paplašināsies, tanī būs četras daļas; trešā daļa sākumā saucās «Tiesas izmeklēšana», un autoram, lai to uzrakstītu, vajadzēja apmeklēt Konsjeržērijas cietumu. Lasītājs būs sajūsmināts par lieliskajām romāna beigām, taču tās radās tikai vēlāk. 1846. gadā Balzaks ar mokām kuļas uz priekšu. Avīžu hronisti uzskata, ka viņš ir aizmirsts: «Kas noticis ar Suljē un de Balzaka kungu?» jautā kāds reportieris žurnālā «L'Univers» 1846. gada 15. septembra numurā. Balzaks raksta savai sirdsdāmai uz Neapoli, ka viņš atgūs savu talantu tanī dienā, kad laulība viņu atbrīvos no mokošās neziņas. «Tā nav mīlestība, tas ir neprāts.» Katrā ziņā tā ir apmātība, un tā rakstniekam laupa daiļrades brīvību.

Ja vēl šīs laulības būtu noteikti izlemtas! Sarakstē starp mīlētājiem netrūkst pārmetumu viesuļu. Hanska kundzes māsa Alīna Moņuško aizrakstījusi Evai, ka Balzaks ir «izšķērdētājs, neprātis un jaunības svaiguma cienī -

tājs». Svešzemniece gražojas un tēlo, ka baidās būt par vecu Balzakam. Uz viņas jautājumu: «Vai Tev patīk jaunas meitenes?» — Balzaks atbild: «Tas nu ir par daudz! Es vienmēr esmu baidījies tikai no viena: ka neesmu pietiekami jauns priekš Tevis! Es gribētu, kaut man būtu divdesmit pieci gadi. Esi, cik veca gribi, tikai mīli mani...» Pūce arī cenšas mocīt Balzaku. Viņš par to raksta Evelīnai:

Saimniecības pārzine man saka: «Jūs mīlat, jūs mīlat... Jūs mīlat tikai sevi (viņa grib mani pataisīt par egoistu, tāpēc ka viņai jāaiziet), un, ja jums piedāvātu par līgavu divdesmit gadus vecu jaunavu ar simttūkstoš livru renti pūrā un dižciltīgu vārdu, jūs viņu apprecētu — un darītu labi...» — «Vispirms, šis jaunavas nav,» es viņai atbildēju, «un man ļoti žēl, jo tas, ko jums teikšu, paliks bez pierādījumiem. Ja tāda būtu un viņa būtu tik daiļa kā de Dino jaunkundze (tagadējā de Kastelāna kundze), un viņa būtu, tāpat kā šī skaistule, dzimusi Ta-leirāna, un viņai būtu simt piecdesmit tūkstoši franku rentes, ari tail es viņu neprecētu, jo par divsievību var nopelnīt karātavas...»

Bengāli ir zaudējis možumu.

Bengālijas putns ir miris. To ir nokāvis pārmērīgs darbs, sapņi, raizes, nemiers, kafija. Tā tas notiek ar šim mazajām dzīvībiņām: vispirms viņus pārņem trauksmainlba, iestājas dziedāšanas periods; kad viņi redz, ka tas viss ir veltīgi, viņi apklust un vairs neizdod ne skaņas, tāpat kā suņi, kas, mīļotajam saimniekam aizejot, vispirms saceļ milzīgu traci un pēc tam sērīgi norimst...

Hanska kundze Balzakam 1846. gada februāri:

Brauciet šurp uz Romu; no turienes dosimies uz Florenci, no Florences uz mūsu mīļo Sveici, cauri Zenēvai, Nefšatelei; pēc tam Jūs atstāsiet mūs Bādenē un pats atgriezīsieties Parīzē nobeigt savus darbus, kamēr mēs ņemsim dziednieciskās peldes.

Uz šādu aicinājumu Balzaks atsaucas ar vislielāko prieku. Bet ak vai! Kad Balzaks ir nolēmis braukt uz Itāliju, sacīdams sev: «Grāmatu, ko patlaban nevaru uzrakstīt, es vienmēr vēl pagūšu uzrakstīt,» — tanī pašā dienā viņu piemeklē vislielākā neveiksme — iznācis no slavenā drēbnieka Bijsona darbnīcas Rišeljē ielas un bulvāra stūrī, Onorē lec pāri notekai un pārrauj kājā kādu cīpslu. Šausmīgas sāpes, brauciens jāatliek uz divām nedēļām. Beidzot ap 20. martu Balzaks, pateicoties apbrīnojamā Na-kāra rūpīgajai kopšanai, var sākt jau staigāt. Ar barona

Rotšilda un vēl citu personu atbalstu Pūce ir dabūjusi patentu tirdzniecībai ar markām. «Virves dejotāju» trupa var atjaunot turneju. Tērpies jaunā uzvalkā, Bilbokē aiz-trauc uz Romu, no turienes kopā ar draugiem cauri Boro-meju salām dodas uz Šveici, apmeklē Heidelbergu, Frankfurti, atgūst cerību un baudas un kopā ar «savu sievu» kaldina simtiem nākotnes nodomu. Evelīna liekas pilnīgi izšķīrusies par laulībām. Viņi nopirks Turēnā pili, lielāko gada pusi dzīvos uz laukiem un Parīzē, Senžer-mēna priekšpilsētā, noīrēs dzīvokli, kur pavadīs ziemu.

Atgriezies no ceļojuma, Balzaks ķeras pie nodomu īstenošanas. Viņš darīs tā: astoņdesmit tūkstošus franku no Vilcerūtes dārguma ieguldīs Ziemeļu dzelzceļa akcijās, aizbrauks uz Vuvrē un ar Zaņu de Margonnu nopirks muižu, māju iekārtos ar savām vecpuiša dzīvokļa mēbelēm, bet visas nesen iegādātās skaistās antīkās lietas atstās Parīzes dzīvoklim. Tā viņam piederēs muiža un divsimt Ziemeļu dzelzceļa akciju! «Vai Tu, lasīdama par šo sasniegumu, neesi sajūsmināta par savu Vilcēnu?» Un ja nu viņam vēl izdotos Vuvrē nopirkt Monkontūras pili, kas ir pārdodama? . .. Monkontūra, par kuru Balzaks sapņo jau trīsdesmit gadus, ir burvīga pils ar tornīšiem, lieliski izvietota uz divām terasēm virs Luāras, kuras ūdeņos tā atspoguļojas. «Monkontūra, skaisti skati, ēnainas alejas pastaigām, un augļi, un upe mums pie kājām .. » Balzaks jau lolo jaunu svētlaimes sapni: taupības nolūkā viņi sešus gadus dzīvos Monkontūra, tomēr ziemas pavadīs Parīzē, lai neierūsētu. Tūras dzelzceļa platforma atrodas pie Botāniskā dārza, tātad jādzīvo ir Bulvāru galā. Ļoti piemērots liekas Rojāla laukums. Balzaks tur meklē apartamentu ar logiem uz dienvidiem un trim istabām kalpotājiem. Ak, cik saprātīgi nodomi, un cik viņš ir apdomīgs!

No Vācijas pienāk divas jaunas ziņas, kas Balzaku sajūsmina. Nupat nomiris Georga Mnišeka tēvs. Lai dievs mielo viņa dvēseli, protams! Taču viņa nāve atvieglo saderināto laulības un pat pasteidzina tās. Lai Eva tās neatliek. Tad viņa būs brīva. Otra jaunā vēsts pilda Balzaka sirdi ar līksmi un lepnumu. «Dārgā grāfiene» ir grūtniecības stāvoklī, un viņš ir nākamā bērna tēvs. Balzakam būs dēls; viņu sauks par Viktoru Onorē. Droši vien bērns ieņemts Solērā starp 20. un 30. maiju, kad viņi brauca cauri Šveicei. Balzaks skandina pateicības himnu: «Mīles-

tības bērnus iznes viegli, no tiem mātei neuznāk nelabumi. Tomēr esi ļoti piesardzīga. Nabaga mazais Viktors Onorē .. .» Kādu drosmi Balzaks tagad atgūs, kad strādās trim Vilcēniem, arī savam «mazulītim»! (Atcerēsimies, cik milzīgu vietu rakstnieks savos darbos piešķīris tēva jūtām.) Parādi? Ar tiem viņš tiks galā, jo gūs panākumus. «Esmu apsvēris, kā es varētu rīkoties ar romāniem, un nolēmu manuskriptus virknēt atkarībā no parāda lieluma.» Ir jāatdod divtūkstoš piecsimt franku — pietiks ar noveli. Citur jāatdod septiņtūkstoš piecsimt franku — uz ātru roku tiks uzrakstīts romāns un iespiests avīzē «La Presse». Profāns var uzskatīt par nepieklājīgu šādu paņēmienu — veidot darbus saskaņā ar kreditoru un avīžu prasībām. Balzaks par to ir citādās domās. Kādas prasības var izvirzīt ģēnijam? «Vai par visu to domā, kad cilvēkam ir jāgūst panākumi un jāpelna maize? Vai Rosini prātoja par slavu, kad viņš par simt ekijiem komponēja «Seviļas bārddzini»? Tāpat kā es, kad rakstīju «Laulību fizioloģiju», arī viņš domāja par maizes riecienu. Mēs viens otram to pateicām.»

Viktora Onorē embrionālā esamība vedina vecākus salaulāties laikā, ja viņi grib, lai bērns piedzimst likumīgi (nevis kā ārlaulības bērns, ko «vēlākās laulībās atzīst par savu»). Taču aiz daudziem iemesliem (paredzamais dzemdību datums, Ukrainā vienmēr apdraudētie īpašumi, tenkas) laulībām jānotiek slepeni. Tad vēlāk varēs paziņot, ka tās notikušas pirms grūtniecības iestāšanās. Balzakam ir lieliska ideja: Mozelas departamenta prefekts Žermo ir viens no viņa kādreizējiem skolas biedriem Vandomā, un Mecas ģenerālprokurors Delakruā ir viņa draugs. Ja Lotringā atrastu kādu neattapīgu vai pretimnākošu mēru, tad būtu iespējams laulību izsludinājumu nosegt ar citiem kazu paziņojumiem. Tikai nepieciešami vajadzīgi personības dokumenti. Balzaks tūlīt pieprasa Tūrā savu dzimšanas apliecību. Svešzemnieces vienīgais dokuments ir krievu valodā rakstīta pase. Lai viņa, aizbildinādamās ar Annas drīzajām laulībām, liekot atsūtīt no Polijas Ven-ceslava Hanska miršanas apliecību.

«Tava tēva un mātes miršanas apliecības nav vajadzīgas,» Balzaks raksta. «Bet Tava dzimšanas apliecība ir nepieciešama. To noteikti vajag pieprasīt un dabūt. Bez šīs apliecības nevienā valstī nelaulā.» Taču Hanska kundze,

dzimusi 1800. gadā, vienmēr bija uzdevusies par sešiem gadiem jaunāka. Viņa negrib to atklāt Balzakam. Četrdesmit sešus gadus vecai sievietei atzīties šādos melos nav patīkami, ja viņai nepiemīt jautrs cinisms, un Evelīnai Hanskai tas nebija raksturīgs. Viņa atkāpjas, nolemj dzemdēt slepenībā, uzticēt bērnu Balzaka gādībai un atgriezties Verhovņā.

Dzimšanas apliecība nav šī lēmuma vienīgais iemesls. Tuvojoties mirklim, kad vajadzēja savienot savu likteni priekos un bēdās ar izcilā cilvēka likteni, Evelīnā no jauna modās bažas. Nav šaubu, ka mīļāko viņa mīlēja, taču baidījās no nākamā vīra neprātībām. «Vai es neesmu labs rēķinvedis?» Balzaks mēdza atkārtot. Nē, viņš nebija labs rēķinvedis. Viņš bieži apgalvoja, ka Vilcenītes dārgums viņam ir svēts, un tomēr viņš no tā daudz «aizņēmās». Balzaks lielījās ar savu apbrīnojamo biržas operāciju — Ziemeļu dzelzceļa akciju iepirkšanu, bet šīs akcijas zibenīgi strauji krita. Kādā vēstulē viņš lepni paziņoja, ka ir nomaksājis visus savus parādus; nākamajā vēstulē tie atdzima.

Lielais izšķērdīgais bērns apgalvo, ka viss tiks nomaksāts ar viņa ienākumiem un Vilcenītes dārgums pieaugs par piecdesmit tūkstošiem franku, kurus dos peļņa no Ziemeļu dzelzceļa akcijām. Un, ja tās joprojām kritīs, tad Balzaks uzpirks vēl un galu galā laimēs. Grāfs Ernests Rževuskis jau sen ir parādā māsai divdesmit piecus tūkstošus franku: kādreiz viņš tos atdos, un Vilcenītes dārgums atkal palielināsies. Un jau ziemā Balzaks būs dzēsis visus savus parādus un viņam pašam būs divdesmit tūkstoši franku. Tātad pēc šī ļoti rūpīgā rēķinveža aprēķiniem stāvoklis ir lielisks. Taču tūlīt pat apskaidrības brīdī viņš piebilst: «Ak, labais Lafontēn! Cik pareiza ir tava fabula «Pereta un piena trauks»!» Ļoti jauka, bet ne visai nomierinoša atzīšanās. Balzaks gan tīri vai dievojas:

Mīļi lūdzu Tevi, izmet no sirds un no galvas visas raizes. Nekad es nenoslēgšu nevienu darījumu, par kuru Tu man nebūsi pateikusi: «Tas man ir pa prātam,» — jo Tava vēstule mani apbēdināja, Tu tik ļoti baidies par manu rīcību. Par nākotni esmu drošs un pasmejos par šādām bažām, bet es ciešu, ka Tu veltīgi ciet. ..

Veltīgi vai ne, taču Evelīna cieš. Un viņai ir taisnība, jo pēc tam, kad Balzaks augustā ir ļoti prātīgi sacījis:

«Ar nekustama īpašuma iegādāšanos vajag nogaidīt,» — viņš septembrī nopērk savrupmāju Ruta kvartālā, For-tinē ielā 14*. Balzakam patika ielas nosaukums, kas bija cēlies no kādreizējās modes dāmas — skaistules Fortinē Amelēnas vārda; viņai savā laikā bija piederējuši zemes gabali, uz kuriem izbūvēja šo ielu. Savrupmāju Balzakam pārdeva kāds Pjērs Ādolfs Peletro. Balzaku sajūsmināja doma par «slepenu mahināciju»:

Ja mēs ar Peletro kungu vienosimies par piecdesmit tūkstošiem franku, tad pirkšanas-pārdošanas līgumā liksim cenu trīsdesmit divi tūkstoši franku, un astoņpadsmit tūkstošus franku es viņam nomaksāšu triju mēnešu laikā. Lai nodrošinātu līgumā neiekļauto summu, es viņam došu par garantiju piecdesmit Ziemeļu dzelzceļa akciju...

Tikai lai Evelīna nedusmojas, jo tas ir pasakains pirkums! Remonts maksās ne vairāk par desmittūkstoš frankiem, un tā viņi par sešdesmit tūkstošiem franku būs ieguvuši māju, kura pēc četriem gadiem būs vērta simt piecdesmit tūkstošus franku! Mākslotā pieticībā Balzaks nosauc šo māju par «būdiņu mīlētājiem». Patiesībā tai ir deviņi logi fasādē. Māja būs iekārtota karaliski. «Tu varēsi tanī pieņemt savu radinieci firstieni de Liņu. Neviena viņas dzimtas locekļa pilī nebūs tik skaista iekārta, patiesi, tā būs ārkārtēja ...»

Šī māja, uzbūvēta līdzās Sennikolā kapelai (Rulas Sen-filipa draudzē), bija plaša ansambļa — Božona ārpilsētas rezidences sastāvdaļa. Tur Luija XVI valdīšanas laikā Nikolā Božons, galvenais nodokļu iekasētājs, bagāts finansists, uzdzīvotājs un filantrops, kam jau piederēja pils Elizejas laukos, bija licis uzcelt šo paviljonu un mauzoleju ar kupolu. Paviljons bija paredzēts galantām dzīrēm; kapelā, kas bija nosaukta Božona svētā patrona vārdā, finansists lika izbūvēt kapeni, kurā arī vēlāk tika apbedīts. Balzaks rakstīja Evai:

Visa Parīze plūst uz Elizejas laukiem, ja es gaidīšu pusgadu, tad tas, ko šodien varu nopirkt par piecdesmit tūkstošiem franku, maksās simt tūkstošus, it sevišķi, ja Luijs Filips vēl būs dzīvs. Nav ko vilcināties . .. Apskatīju arī kapelu; tā ir jauka. Panteons miniatūrā. Božons tanī atdusas ...

Jauno «Božona kvartālu» sāka apbūvēt atsevišķos gruntsgabalos sadalītajā parkā. Gleznotāji Gidēns, Žiro,

Lēmans tur meklēja ēnu un svaigu gaisu. Nākamajai «Bil-bokē savrupmājai» bija diezgan dīvaina arhitektūra. Divstāvu mājas fasāde bija izstiepta garumā pa nožogoto pagalmu; tikai divi logi vērās uz ielu. Istabās zemi griesti, dārzs mazītiņš. Taču Balzaku savaldzināja šī labi apslēptā mājokļa romantiskais izskats.

Tas ir tik noslēpumains, tikpat grūti atrodams kā mans dzīvoklis Pasi. Kāda sieviete tur var uzturēties pilnīgi inkognito, jo Božons ir licis ierīkot pavisam apslēptu, slepenu apartamentu, īpaši paredzētu dāmai. Viņa tur var dzīvot neredzama, bet pati visu redzēt un dzirdēt...

Finansistam Božonam bija paticis ātri pāriet no laicīgajām nodarbībām uz reliģiskajām. Savrupmājas guļamistaba bija tieši savienota ar kapelas kori, kurā viņš varēja, piecēlies no gultas, iet un noklausīties Sennikolā kapelā teikto mesu. Balzaks, protams, nekavējās paziņot savai dievbijīgajai mīļākajai par šo pašu debesu sūtīto priekšrocību.

Varu Tev pateikt, kas mani pamudināja nopirkt šo savrupmāju: gribēju Tev sagādāt pārsteigumu. Tavi reliģiozie paradumi un dievbijība, mīļotā, man ir Tavas dvēseles krāšņākā rota, bet māja, kuru esmu nopircis, atrodas līdzās Sennikolā kapelai, kas pieder pie Rulas Senfilipa draudzes. Kapelu lika uzbūvēt un ar testamentu novēlēja draudzei Božons, paturēdams tiesības saviem kalpotājiem ieiet kapelā pa lejas durvīm un sev — izmantot krāšņo kori, kurā var nokļūt tieši no dzīvokļa. Tu no savas guļamistabas varēsi doties taisni uz kora telpu.

Tas, manu eņģei, bija iemesls, kas mani uzvedināja uz domām par šīs mājas pirkšanu. Tā atrodas starp dārzu un skaistu, nelielu baznīcu. Tiesības to apmeklēt fiksētas pirkšanas-pārdošanas līgumā, un šī ir vienīgā māja Parīzē, kura ir tā situēta ...

Pārsteidzīgā mājas pirkšana, kad parādi vēl nebija nomaksāti, dārgais remonts, kas būs jāizdara šajā pamestajā mājā, kuru tās iepriekšējais īpašnieks spekulants Peletro nekad nebija apdzīvojis, ar lieliem izdevumiem saistītā kalorifera ierīkošana, kas nepieciešams, lai cīnītos pret mitrumu, kurš bojāja burvīgos sienu gleznojumus, un tas apstāklis, ka trūka staļļa, kariešu šķūņa un durvju saīga mājokļa (jo saimniecības ēkas Božons jau agrāk bija pārdevis gleznotājam marīnistam Teodoram Gidēnam), visas šīs aplamības ļoti kaitināja Hanska kundzi. Lai nomierinātu savu Eva iuiiosa', Balzaks atkal stāstīja viņai par [80]

kapelu. Ne ar ko nesalīdzināmais koris vēstulēs Sveš-zemniecei tiek pieminēts vairākkārt.

1846. gada 4. oktobrī:

Vai zini, pēc izdarītās pārbaudīšanas izrādījās, ka Tu līdzās karaļa ģimenei Parīzē būsi vienīgā, kuras rīcībā būs koris kapelā? Bija vajadzīgi Božona miljoni, lai radītu šīs karaliskās tiesības. Ja de Margonna kundze vēl būtu dzīva, viņa par šādu priekšrocību samaksātu simttūkstoš franku.

1846. gada 8. decembrī:

Jūtos dziļi saviļņots, kad iedomājos, ka mana burvīgā sieva varēs no saviem apartamentiem, gan no augšējā, gan no apakšējā stāva istabām, ieiet tieši kapelas korī un tur noklausīties dievkalpojumu un ka šī ir vienīgā māja Parīzē, kuras iedzīvotājiem ir šīs karaliskās tiesības ...

Balzaks gan atzina, ka māja no ārpuses ir diezgan pretīga, tā «atgādina baigu kazarmu», taču viņš tanī savāks tik daudz brīnumainu priekšmetu, ka tā kļūs kā «Tūkstots ' un vienas nakts» pils. Savai Evelīnai, ko pārbiedē Balzaka nodoms iekārtot desmit istabas, viņš jau sūta arhitekta Santi plānus un nebeidzamus sarakstus, kuros uzskaitīti nepieciešamie gobelēni, sienas pulksteņi, vāzes, lustras, gleznas: «Tā ir Onorē fantāzija, jo viņš grib, lai viss ap viņu būtu skaists, tāpat kā viss būs skaists viņa sirdī, viņa sievā, viņa Evelīnā, kas jau kopš četrpadsmit gadiem ir viņa sapnis ...»

Viss skaists! Evelīna baidās ņemt par vīru šo neprāti, kam nelaikā rodas tik dārgi maksājoši lēmumi. Un vai šis vīrs maz būs uzticīgs? Vienmēr viņš tāds nav bijis. Mīļotā izsaka izbrīnu, ka Pūce vēl arvien dzīvo Basa ielā. Balzaks taisnojas: Pūce vada saimniecību, viņa veikli nokārto dažādus darījumus, noder par fiktīvu personu. Ir gan tiesa, ka viņa draud sagādāt Balzakam milzīgas nepatikšanas. Taču, lai šo sievieti varētu padzīt, Balzakam vajag iemest viņai sejā septiņi tūkstoši pieci simti franku, un šīs summas viņam nav. «Es nekad nevarēšu apprecēties! Jūs mani turat par pašu pēdējo,» vaimanā Pūce. Pēc tam viņa pārēdas melones, saslimst ar holeru un vemj asinis; Balzakam viņa jākopj. Vecpuiša dzīve reizēm ir šausmīga. Eva būtu netaisna, ja pārmestu viņam par saimniecības vadītāju. Strādādams dienu un nakti, viņš gribot

negribot kļuvis kā bērns, kam vajadzīga aukle. Un tāpēc šī neliete ir bijusi viņam neaizstājama un nemaz ne aiz tā iemesla, ko domā Evelīna: «Es ļoti gribētu, kaut viņa apprecētos un aizvāktos no manas mājas, un tas ari notiks pēc manas atgriešanās.»

Pēc viņa atgriešanās ... Jo viņš grib aizbraukt uz Vāciju, lai būtu klāt pie Zefirines un Grengalē laulībām, taču atstāt Parīzi Balzaks varēs tikai pēc tam, kad būs uzrakstījis neskaitāmi daudzas lappuses, ko gaida daudzas avīzes. «La Presse» gaida «Zemnieku» turpinājumu, un, lai dabūtu termiņa pagarinājumu, Balzaks paglaimo resnajai Delfīnei de Zirardēnai. Tā uzaicina viņu uz pusdienām kopā ar Lamartīnu, un Balzaks apsveic dzejnieku ar panākumiem politiskajā arēnā. «Bet fiziski Lamartīns ir pilnīgi sabrucis,» Balzaks rakstīja Evelīnai. «Šis piecdesmit sešus gadus vecais vīrietis izskatās vismaz astoņdesmit gadu vecs. Viņš ir beigts un pagalam, labi, ja nodzīvos vēl dažus gadus. Viņu ir aprijusi godkāre un nobendējušas neveiksmes ...» Lamartīns pēc tam nodzīvoja vēl divdesmit trīs gadus, Balzaks — tikai četrus.

Darbs, kas Balzakam jāveic līdz aizbraukšanai, sašaus-minātu katru citu rakstnieku.

Pastāstīšu Jums, ko es uzrakstīšu. «Stāsts par nabaga radiniekiem», «Vientiesis Ponss», tur būs divas trīs loksnes «Cilvēciskajai komēdijai»; tālāk «Māsīca Beta» — sešpadsmit loksnes; tālāk «Karaliskā prokurora ļaundarības» -— sešas loksnes; kopsummā divdesmit piecas loksnes vai divdesmit tūkstoši franku, ieskaitot avīzes un grāmatizdevniecības. Pēc tam būs jānobeidz «Zemnieki». Tas pārsniegs visus manus maksājumus... Sižeti, kurus izstrādāšu, man patīk, un darbs veiksies ārkārtīgi ātri. Man vajadzīga nauda. Grāmatu izdevniecības ir sliktā stāvoklī...

\

Balzakam jāizpilda arī daži pienākumi pret ģimeni. Ar Mātes kundzi viņam vairs neiznāk ķīviņi, kopš godīgais Sēdi jo iestājies par viņu starpnieku. Balzaks satiek māti Vivjenas ielā, un viņa noskūpsta dēlu — tā ir gluži neparasta sirsnība. Lora paziņo brālim, ka Sofijai atrasts lielisks līgavainis, ideāla partija.

Viņš ir ar mieru saņemt pūrā tikai tā tilta būves sabiedrības akcijas, kuru Sirvils patlaban nobeidz Juras departamentā. Līgavainis ir bagāts; Sofija viņam ļoti patīk. Viņš ir liela būvkoku piegādes uzņēmuma īpašnieks, viņam pieder arī zemes gabali, mājas un kapitāli. Es pateicu: «Lai notiek! Sājā buržuāziskajā laikmetā būvkokus drīzāk sūtīs

uz Palātu nekā Lamartīnus. Tikai rīkojieties ātri; kāzas, ar kurām vilcinās, galu galā izput.. .» Četras laulības: pirmās — I?ūcei, otrās — Annai, trešās — Tev un man, ceturtās — Sofijai. Kāds gads!

Jā, kāds gads! Kāzu daudz, darbu paveikts maz. Bal-zaka klusēšana iepriecina viņa ienaidniekus. To viņam nekad nav trūcis; vieni viņu nīst aiz skaudības, citus aizvainojušas viņa manieres, un daudzi nespēj samierināties ar viņa ģenialitāti. Ļaunvēļi apklusumu rakstnieka daiļradē izskaidro ar talanta apsīkumu un arī ar avīžu feļetoniem. «De Balzaka kungs šajā nepateicīgajā un banālajā darbā ir notriecis savas asās un dziļās novērošanas spējas, ar kuru palīdzību viņš daudzkārt lika mums aizmirst savu gaumes trūkumu un stila nepilnības; tagad viņš ir kļuvis galīgi nevarīgs . . .» 1846. gadā rakstīja kāds de Ma-zads žurnālā «Revue des Deux Mondes». Vienīgā neapstrīdamā atbilde būtu jauns šedevrs. Vai viņam vēl ir spēka diezgan, lai to radītu? Būtu gan, ja tikai...

XXXV

ĀRPASAULE

Pasaule ir muca, kas iekšpusē izlikta ar nažu asmeņiem.

Balzaks

Ilgu laiku Balzaks bija spējis augām nedēļām aizmirst ārpasauli un pilnīgi gremdēties daiļrades vīzijās. Visļaunākajos brīžos viņš bija atbrīvojies no rūpēm, patverdamies Sašē, Bulonjērā vai Frapelā, kur no jauna atguva radīšanas laimi. Ap 1846. gada beigām arī atraušanās vientulībā vairs nelīdzēja. Domu brāzmainā straume vairs neplūda; papīra lapas palika neaprakstītas. «Mums vajag būt vienotiem,» Balzaks rakstīja Evelīnai. Viņa «dvēseli māca skumjas». Božona paviljons, nodots arhitektu un būvuzņēmēju rīcībā, prasa uzraudzību. Viktora Onorē nākamā esamība ir radījusi pienākumus: «Kad cilvēks ir kļuvis ģimenes tēvs, viņš nekā nedrīkst darīt neapdomāti.» Tāpēc Balzaks caurām dienām, laupot tās «Cilvēciskajai

komēdijai», pārbauda aprēķinus un plānus. Kopsummā būs vajadzīgi divpadsmit tūkstoši franku, lai savestu kārtībā mazo savrupmāju. Pievienojot pirkšanas maksu un izdevumus par mēbelēm, iznāks septiņdesmit septiņi tūkstoši franku. Niecīga summa par visjaukāko māju Parīzē! Protams, tikai pēc iekšējā iekārtojuma, jo no ārpuses tā paliks «mazliet līdzīga kazarmai». Bet pēc četriem gadiem šīs mājas vērtība būs milzīga. Paldies dievam, 2ardī zaudējumi būs izlīdzināti.

Ja cilvēkam ir sava mītne, tad to vajag labierīkot un izgreznot. Balzaks šajā nolūkā izmantos visas ceļojumu laikā uzkrātās mēbeles, visas izgleznotās porcelāna vāzes, visus fajansa šķīvjus. «Viss, ko Tu sauci par manam ne-prātībām, izrādās, ir gudrība,» Balzaks rakstīja Evelīnai. Viņš ir «pārāk saprātīgs», lai pasūtītu skaistus grāmatskapjus, bet jūtas «spiests» nopirkt Smirnas paklājus: «Pirkt labu, izturīgu mantu vienmēr ir ietaupījums, pie šādas atziņas esmu nācis.» Taupība, saprātība, apdomība — šie vārdi Balzakam tagad pastāvīgi ir uz lūpām, un ar tiem viņš attaisno neprātīgus izdevumus. «Mums jāizrotā deviņpadsmit logi, un, rēķinot pa trīssimt frankiem uz katra loga, apdomā, cik tas izmaksās! Taču, ja ņemsim vienkāršākus aizkarus, tas mums izmaksās divas trešdaļas no tās summas, kādu maksā labi aizkari.» Tātad ir jāiegādājas aizkari visam mūžam. Vai tā ir neprātība? Tā nav naudas šķiešana ne loretēm, ne par tabaku, ne uzdzīvi. Kā lai nepērk gultas piederumus un veļu? «Ja Tu atrodi skaistas spilvendrānas, tad iegādājies duci katrai gultai. Spilvendrānas vajadzētu ar izšuvumiem stūros un sānos. Vācijā izšuj labāk nekā Francijā. Un Tev spilvendrānas izgreznos ar mežģīnēm šeit.» Palagi, dažādi dvieļi — šis labais ģimenes tēvs domā par visu, pērk visu, uzkrāj visu. «Rokturi ūdens novilkšanai mūsu atejās ir no zaļa Bohēmijas stikla,» Balzaks ziņo Evelīnai.

Viņš nespēj aptvert, kāpēc viņa dievinātā liekas uztraukta. Patiesi, kāpēc? Pēc pāris mēnešiem viņi būs salaulājušies un ievākušies savā mājā. Balzaks ir paguvis aizbraukt uz Mecu un aprunāties ar prefektu; viss būs kārtībā. Ir arī atrasts smalkjūtīgs, paklausīgs mērs. Laulāšana notiks viņa mērijā, naktī. Nakāra dēls un prefekts 2ermo būs laulību liecinieki. Pēc tam laulātie draugi dabūs baznīcas svētību no Mecas bīskapa vai no Pasī kirē.

«Mēs esam glābti! Bet, ja Tu zinātu, kādas grūtības vajadzēja pārvarēt un cik krietnus ļaudis es satiku! Pastāvošo noteikumu pārkāpumi būs pavisam niecīgi, un laulības apliecība būs lieliska.» Protams, ja viņa varētu nokārtot salaulāšanos Visbādenē vai Maincā, tur būtu vēl slepenāk. No kā viņa baidās? Viņas vēstulēs joprojām jaušama neapmierinātība ar katru Balzaka soli. Tas neizsakāmi apbēdina Onorē. Vai Evelīna raizējas par naudas jautājumu? Ar viena mēneša darbu viņš visu nokārtos.

Balzaks nezaudē paļāvību uz nākotni, bet fakti ir stūrgalvīgi un neapstrīdami. Grāmatas nav nobeigtas; izdevēji grib redzēt manuskriptus un tikai tad par tiem maksāt; remontstrādnieki negaida; Mātes kundze vaid, Pūce brēc. Lai samaksātu par māju, bija vajadzējis aizskart Vilcenltes dārgumu. Tagad tanī atlikušas tikai Ziemeļu dzelzceļa akcijas. Ja tās celtos līdz tūkstoš frankiem, tā būtu laime, taču tās joprojām ar velnišķīgu neatlaidību krīt. Tagad tās jau ir divsimt franku zem nomināla vērtības, un Balzaks negrib tās pārdot ar zaudējumu. Protams, viņš būtu darījis labāk, pārdodams tās par septiņsimt piecdesmit frankiem un atpirkdams par sešsimt frankiem. Nekļūdīgais paredzētājs nebija maldījies, Ziemeļu dzelzceļu akciju sabiedrība pati par sevi bija lielisks uzņēmums, bet tas bija ierauts vispārējā krīzē. Ļaudis baidījās, ka var izcelties karš, ka Luijs Filips var nomirt. Balzaks nekad nav sevišķi mīlējis šo karali, bet uzskata, ka viņa nāve nozīmētu finansiālu katastrofu. Turklāt akcijas vēl nav pilnīgi izpirktas; par tām jāiemaksā vēl divdesmit astoņi tūkstoši franku vai arī tās jāpārdod ar zaudējumu. Balzaks lūdzas, lai Evelīna viņam palīdz atvairīt šo sitienu, atsūtīdama iemaksai nepieciešamo summu. Viņa diezgan rupji atbild, ka tas viņai ir un būs neiespējami. Ko darīt? Balzaks aizņemas šo summu no Rotšilda, ieķīlādams akcijas. Dzīve ir drūma.

Ak vai! Evelīna Hanska vairs neuzticas Balzakam. Viņa raksta: «Mīļais Norē, ar naudu, ko Tev esmu iedevusi, dari, ko gribi, bet neizputini mani.» Kāda netaisnība! Balzaks neredz nevienu savu darījumu, ko vajadzētu nožēlot. «Rāj mani, kad esmu vainīgs, bet nerāj, kad esmu rīkojies pareizi.»

Evelīna viņu tikai rāj. Laulības, vienalga, vai tās notiktu Mecā vai Maincā, Evu tagad baida. Viņa vēlas

tās atlikt vismaz uz gadu. Viktoru Onorē viņa dzemdēs slepenībā, un vajadzības gadījumā vecāki bērnu atzīs par savu, slēdzot laulību līgumu. Kāds trieciens! «Tavs lēmums savādi pārveido manus nodomus. Es sapņoju par laimi, bet tagad tā attālinās vismaz par gadu un varbūt pat par pusotra ...» Kāpēc viņa izlēmusi tik nežēlīgi? Evelīnu ir atbaidījušas ne tikai ar likumiem, ar ģimenes un sabiedrības saitēm saistītās grūtības, viņai bail vienot savu likteni ar vīrieti, kurš pats sevi uzskata par veselā saprāta iemiesojumu, bet ļoti bieži rīkojas pilnīgi neprātīgi. Vai Balzaks, atrazdamies ļoti smagā finansiālā stāvoklī, nupat nepaziņoja Evelīnai, ka grib nopirkt par divdesmit četriem tūkstošiem franku lielisku grāmatu kolekciju par teātri? Tā esot pasakaina izdevība, summa nomaksājama četros gados, tas iznāk seši tūkstoši franku gadā — tīrais sīkums. Bet viņam nav šī sīkuma. Kad Balzaks lūdz «dārgo grāfieni», lai viņa atved no Krievijas viņu kāzu gultai, kurai ir kolonnas, sermuliņu segu, Evelīna atsakās to darīt. Lielo zemes platību īpašniece ir sašutusi par šādām trakulībām. «Vai Tu zini,» Balzaks raksta Evelīnai, «ka man piederēs fontāns, ko Bernārs Palisī veidojis Anrī Otrajam?» Kāda velna pēc vajadzīgs šis muzejs? Liddida nevar saprast. Pēc Katrīnas Mediči tagad nu Anrī II?

Viss šķiet sazvērējies pret drīzām laulībām. Piektajā oktobrī Balzaku apmeklē Žermo; Mecas prefekts pierāda rakstniekam, ka Mozelē noslēgtās laulības neizdosies ilgi turēt noslēpumā. Prefekts, gan būdams draudzīgi noskaņots, tomēr saprātīgs cilvēks, bez šaubām, bija apsvēris, ar ko pats riskē, šādi pārkāpjot civilkodeksu. Turklāt, ievērojot briesmas, kas draudētu īpašumiem Ukrainā, ja cars dabūtu zināt par savas pavalstnieces slepenajām laulībām ar ārzemnieku, visi juristi uzskatot, ka labāk esot nogaidīt, kamēr Hanska kundze atgriežas Polijā un pārņem sava nelaiķa vīra mantojumu; pēc atgriešanās viņa beidzot varētu brīvi salaulāties otrreiz. Balzaks galu galā arī pats beidzot piekrīt; «Tās ir Tavas domas; tagad arī es tā domāju.»

Dzimtenē lai viņa gluži vienkārši savus īpašumus atdāvina Annai Mnišekai:

Man mazāk par visu pasaulē interesē šie zemes gabali... Atkārtoju Tev, ka es ar savu darbu tikšu pie turības, ar kuru pietiks mums abiem.

1847. gadā es nopelnīšu simttūkstoš franku, uzrakstīdams, pirmkārt, «Vot-rēna» nobeigumu; otrkārt, «Vandejiešus»; treškārt, «Arsi deputātu»; ceturtkārt, «Republikas zaldātus» un, piektkārt, «Ģimeni»; «Cilvēcisko komēdiju» izdos atkārtoti. Sešos darba gados es izdarīšu tikpat daudz, cik izdarīju, dzīvodams Pasī. Tas dos piecsimt tūkstošus franku ...

Taču uz dažām dienām šis kolosālais darbs ir jāpārtrauc, lai dotos uz Visbādeni, kur Balzaks piedalīsies kā liecinieks Georga un Annas laulībās. Šis brauciens sagādā Balzakam izdevību pavadīt neaizmirstamu nakti ar savu «balto un krāšņo mīlestību». Viņš pats uzraksta ziņojumu par Mnišeku laulībām un, atgriezies Parīzē, aiznes to uz «Messagei» un piecu citu avīžu redakcijām.

Mums raksta no Visbādenes:

Šodien, 13. oktobrī, šīs pilsētas katoļu baznīcā viena no bagātākajām līgavām Krievijas impērijā — grāfiene Anna Hanska salaulājās ar senā un slavenā Vandalinu nama pārstāvi grāfu Georgu Mnišeku. De Balzaka kungs bija viens no laulību lieciniekiem . . .

Pa mātes līniju (kas ir dzimusi Rževuska) jaunlaulātā ir Francijas karalienes Marijas Leščinskas * mazdēla mazmeita, un grāfs Georgs Mni-šeks, pēdējā Polijas karaļa mazmeitas dēls, ir slavenās, nelaimīgās carienes Marinas Mnišekas tēva pēctecis tiešā līnijā (par Marinas Mniše-kas dzīvi ir rakstījusi hercogiene d'Abrantesa).

Šī laulību lieciniekam tik glaimojošā piezīme kaitināja Hanska kundzes māsu Alīnu Moņuško, kas, Parīzē to izlasījusi, izteica dzēlīgus komentārus: «Viņa man sacīja, ka jūsu dzimta esot izpostīta, izputināta, pagrimusi utt. un šāds ziņojums laikrakstā esot pilnīgi nepiedienīgs. .. Taisni baigi, cik ļoti Tavi radinieki ir līdzīgi maniem . ..» Apnicīgā Alīna mēģina izdibināt, vai tiešām viņas māsa precēsies otrreiz. Balzaks piesardzīgi atbild, ka viņš to vēlētos, bet vēl nekas neesot izlemts, taču, ja tas notiktu, tad viņš ienestu laulībā trīssimt tūkstošus franku, brīvus no parādiem, un simttūkstoš franku gadā viņš nopelnot ar spalvu. Sadrūmusī Alīna nopūzdamās saka: «Tad jau mana māsa apprecētos ļoti bagāti!» Lieliska komēdijas aina. Šis tik «bagātais līgavainis» nezina, ar ko samaksāt par māju, par remontu, mēbelēm, paneļu restaurāciju. Un Ziemeļu dzelzceļa akcijas krīt arvien vairāk!

Mākuļainajās debesīs pavīd arī pa gaismas svītrai. Georgs un Anna atraksta Balzakam, un no abu laimes viņš atvilgst.

Grāfam un grāfienei Mnišekiem 1846. gada 23. oktobrī:

Mani lieliskie, burvīgie, jaukie, dārgie mīlētāji, mazie virvju dejotāji, Bilbokē tēvs atsakās no amata, jo Grengalē ir pieaudzis, Zefirine kļuvusi patstāvīga. Lugā viņa apprecas ar pretīgo Dikantalu, bet mēs, kā saka Moljērs, visu pārmainījām. Viņa ir laimīga ar Grengalē, ai sfingspārņu-zvlņspārņu-cietspārņu aizvēsturisko Grengalē, kas, es ceru, nav pārakmeņojies ...

Gribu Jums pateikt, cik ļoti mani aizkustināja sirsnības apliecinājums, ko sniedza Jūsu vēstule, kuru esat uzrakstījuši tādā bridi, kad diviem tik valdzinošiem laulātajiem draugiem, kādi esat Jūs, nepietiek laika sev pašiem ...

Vēl viens saules stars: Rotšilds aizdod astoņpadsmit tūkstošus franku nomaksai par savrupmāju. Beidzot, un tas ir galvenais, Balzaks no jauna var strādāt ar pilnu jaudu. «Māsīca Beta» un «Divi mūziķi» * virzās uz priekšu ātri; tiem sekos «Zemnieki» un «Sīkie buržuā». Balzakam iedveš spēku lieliska doma: drīz viņš būs dzēsis parādus, samaksājis par māju un «glābis kasi». Bet kādu piepūli tas prasa!

Mīļo Vilcenīt, Tu nezini, ko nozīmē sacerēt sējumu pēc sējuma! Grāmatu izlasīt ir patīkami, ja tā ir jauka, bet uzrakstīt astoņus darbus pēc kārtas ir grūtāk nekā uzvarēt kaujā pie Jēnas! ... Lūdz mīļo dieviņu, lai man spalvas galiņā vienmēr būtu domas, tāpat kā tur būs tinte. Un ja pietiktu tikai ar domām: vajadzīgs ari stils! ...

Balzakam būs gan domas, gan stils. «Cilvēciskās komēdijas» masu publikācija palīdz viņam atgūt lasītājus. Bal-zaku pacilā panākumi, ko gūst «Tiesas izmeklēšana». Viņam sācis pūst laimīgs ceļa vējš. Feļetonos sāk iespiest «Māsīcu Betu», un atskan vienprātīgi sajūsmas saucieni: «Tas ir šedevrs!» Rakstnieks pats jūtas pārsteigts: «Es nebiju domājis, ka «Māsīca Beta» iznāks tik labi. Tu redzēsi ainas, par kurām skaistākas neesmu uzrakstījis visā savā literārajā darbībā ... Ir iestājies milzīgs pagrieziens man par labu. Esmu uzvarējis! ...»

Viss būs labi. Vilcēns un Vilcenīte kļūs laimīgi un bagāti. «1847. gads man būs graujošs!» Vairākus mēnešus Balzaks bija aizņemts ar «Cilvēciskās komēdijas» korektūru lasīšanu un labošanu. Tagad, kad visu laiku var veltīt daiļradei, viņš uzrakstīs gadā divdesmit sējumus un divas trīs lugas.

Pēkšņi — pērkona spēriens! Evelīna smagi saslimusi, Drēzdenē viņai jāpaliek gultā. Ārsti liek viņai gulēt

nekustīgi, ja viņa grib glābt Viktoru Onorē. Balzaks kā prātu zaudējis aizsteidzas pie ārsta Nakāra. Tas viņu mierina: Hanska kundze ir rīkojusies pārsteidzīgi, dodamās ceļā, pirms apritējis piektais mēnesis. Viss vēl var beigties labi. Diemžēl nebeidzas labi. Pirms laika piedzimušais bērns tūlīt nomirst. Balzaks, šis cerībās pieviltais Gorio, raud. Pirmajā mirklī viņš grib traukt pie Evelīnas. Bet vai tas iespējams? Tuvojas termiņš jaunai iemaksai par Ziemeļu dzelzceļa akcijām, un Balzaks nedrīkst atstāt rakstāmgaldu. Sabrukušas ir lielas cerības.

Es jau tik ļoti mīlēju bērnu, ko Tu man dāvātu! Viņā bija visa mana dzīve. Tici man, likstas finansiālajos jautājumos ir pilnīgi nieks! Bet. . . mūsu savienošanās, atlīdzība par darba un trūkuma pilno dzīvi, šī laime, kas tikko bija sākusies, — tas viss tagad ir apstājies, atlikts, varbūt pal zaudēts! Bet galu galā Tu man esi palikusi, Tu vēl arvien mani mīli. Par to ir jāpateicas dievam, jāturpina strādāšana un gaidīšana. Jāgaida vēl! .. .

Jau trīspadsmit gadus Balzaks gaida. Viņu nomoka apziņa, ka viņš neviļus bijis lielās nelaimes cēlonis, vispirms Solērā, kad bērns tika ieņemts, pēc tam vēlāk, kad ieteica Evai pavadīt Mnišekus uz Drēzdeni.

Nekad nespēšu to sev piedot, jo nav šaubu, ka kratīšanās vilcienā ir izsaukusi briesmīgo sitienu, kas nogalināja tik daudzas cerības un laimi, nemaz nerunājot par Tavām ciešanām. Ārstējies cītīgi, jo šīs briesmīgās slimības ir visbīstamākās, to sekas var būt ļoti smagas, un tās ir grūti novērst! Paklausi ārstam, neej ārā no mājas, neuztraucies un ne par ko neraizējies ...

Neraizējies! Kāpēc Balzaks pats neseko šim padomam? «Nekas mani vairs neinteresē, nekas neiepriecina, nekas nesaista. Es nekad nebūtu ticējis, ka tik ļoti var iemīļot kādas esamības sākumu! Taču tanī biji Tu, tanī bijām mēs abi.» Drūma doma aizēno visas pārējās, un, apsvēris: «Es nevaru aizbraukt uz Drēzdeni, jo zaudētu divpadsmit darbadienas,»— viņš pavada šīs divpadsmit dienas skumjos sapņojumos. Viņa smadzenes ir kā nodzīts pakritis zirgs, kas vairs nejūt ne pātagu, ne piešus. Anna atraksta Evelīnas uzdevumā, ka uztraukums, ko viņa pārdzīvotu, redzoties ar Balzaku, viņai var kļūt liktenīgs. Pulksten divos naktī Balzaks veras kamīna liesmās, domā par Evelīnu

un lauza galvu: «Kāpēc nav vēstuļu?» Kad beidzot Evelīna atraksta, viņa tam sniedz zināmu mierinājumu: Viktora Onorē nav bijis, piedzimusi un mirusi bija meitiņa.

Tu neesi vājinājusi apbēdinājumu par ciešanām, kādas Tev sagādāja šausmīgais nelaimes gadījums, bet Tu esi mazinājusi manu nožēlu, jo es karsti ilgojos pēc Viktora Onorē. Viktors Onorē neatstātu savu māti, un viņš būtu bijis pie Tevis divdesmit piecus gadus. Visu mūsu atlikušo dzīves laiku ...

Liddida tagad runā par atgriešanos Verhovņā, lai taupīgi dzīvotu un atjaunotu Vilcenītes dārgumu. Nē! Vienīgais dārgums ir viņa pati. Ja viņi nesalaulāsies 1847. gada jūlijā, tad Balzaks par sevi neatbild: «Bēdas mani aprīs, vai arī es pats izbeigšu šādu dzīvi.» Ir taisnība, ka nemierpilnās gaidas viņu sagrauž, un viņš tik ļoti novājē, ka bail uz viņu skatīties.

Ne tikai Balzaks cieš, bet viņa daudzie skauģi Parīzē apdraud viņa laimi. Pasaule ir «muca, kas iekšpusē izlikta ar nažu asmeņiem,» kā savās pasakās aprakstījis Pero. Vienu no šiem nažiem Balzaka brūcē iegriež hercogiene de Kastrī, «kas ir jau ar vienu kāju kapā, īsts izgreznots mironis.» Viņa viltīgi ierunājas ar Balzaku par kādu grāfieni Mnišeku, pēc tautības polieti, kas rīkojusi balles Impērijas laikos un koķetējusi ar hercogu de Maijā. Vai Balzaks pazīstot šo dāmu? Viņš izliekas nepazīstam, un, kad piemin Hanska kundzes vārdu, hercogiene iesaucas: «Viņai taču jau ir piecdesmit astoņi gadi, un viņa ir vecmāmiņa!» Pēc tam Anrieta de Kastrī izjautā Balzaku par Božona savrupmāju.

«Stāsta, ka šī māja esot neglīta.» — «Šausmīga!» es viņai atbildēju. «Tā izskatās pēc kazarmas, un tai priekšā ir trīsdesmit pēdu plats un simt pēdu garš dārziņš. Tas atgādina cietuma pagalmu. Bet ko lai dara? Tur es atradu vientulību, klusumu un par lētu cenu . . .» Kad viņa bija noticējusi, ka mans dzīvoklis ir slikts, ka es nekad neapprecēšos un atkal darīšu dažādas neprātības, viņa kļuva valdzinoši laipna. Tāda ir veca draudzene .. .

Par Delfīni de Zirardēnu var sacīt, ka viņā tenkas par Balzaka mīlestību izraisīja koķetērijas uzplūdumu. Sveš-zemnieces sirds iekarošana pacēla Balzaka prestižu Delfī-nes acīs. Kad viņš apciemoja Delfīni un tīri profesionālos nolūkos ilgi sarunājās ar šo sievieti par viņas laulības dzī-

\

ves grūto sākumu, viņa iedomājās, ka Balzakam modušās pret viņu kādas siltākas jūtas. Viņa tēloja «Skici par sievieti». Viņš tikai vāca materiālus «Beatrisei»; Delfine uzskatīja, ka Balzaks parāda viņai īpašu uzmanību. Evelīna var būt pavisam mierīga: donžuānisms ir burvīgs, taču de Zirardēna kundze ir kļuvusi ļoti neglīta. Balzaks tomēr pavada viņu uz teātri, un arī viņa ierunājas par laulībām ar Hansku.

Tad es viņai pateicu: «Kundze, tas darītu mani tik laimīgu, ka es tikai ceru, nespēdams tam ticēt. Jau četrpadsmit gadus es mīlu vienīgi šo būtni, mīlu cēli un šķīsti. Galvenais, es esmu viņas draugs, es labprāt nobrauktu pusotra tūkstoša ljē, lai apmierinātu kādu viņas untumu, turklāt es vēlētos, lai viņai to būtu daudz. Ja mēs neapprecēsimies, tad ar citu viņa arī neprecēsies. Būt viņas draugam ir diezgan, un es ar to lepošos visu mūžu. Bet, ja viņa man pateiktu (un to es dabūtu zināt tikai no viņas pašas): «Es precēšos ar kādu kņazu,» — desmit dienās manis vairs nebūtu ... Godkārei te nav nekādas lomas; šī sieviete kopš četrpadsmit gadiem ir visa mana dzīve. Tas ir viss. Jau sen ne bagātībai, ne dižciltīgam vārdam, nevienam vulgāram vilinājumam šajās jūtās nav nekādas vietas. Mana mīlestība ir bruņnieciska un cildena, un es domāju, ka man atbild ar to pašu. Sīs dāmas dievbijība ir tam ķīla. Ja viņa melotu atbildei uz manu draudzību, tad es zaudētu ticību dievam. Šāda ir patiesība par romānu, ko sacer sabiedrība, jo es zinu, ka par to daudz pļāpā, nekā īsti nezinādami.»

Sie vārdi ļoti pārsteidza Delfīni; viņa savādi skatījās uz mani.

«Es šķietu ļoti līksms, asprātīgs, pat pārgalvīgs, bet tas ir tikai aizsegs, aiz kura slēpjas dvēsele, ko visā pasaulē pazīst vienīgi viņa. Es rakstu viņai, tīkoju slavas viņai. Viņa ir viss — gan publika, gan nākotne!»

«Jūs man izskaidrojāt,» Delfine sacīja, «kā radīta «Cilvēciskā komēdija». Šādu pieminekli var uzcelt vienīgi tā ...»

Rakstnieks, bez šaubām, cītīgi izlaboja šīs sarunas tekstu, iekams sūtīja to savai iemīļotajai. Turklāt Dalfīne un avīze «La Piesse» intriģēja Balzaka labā Akadēmijā, tāpēc pret Zirardēna kundzi vajadzēja izturēties saudzīgi. Balzaks baidījās no tenkām, kas varētu uzkurināt viņa kreditoru prasības. Teofīlam Gotjē, kas bija mēmā sajūsmā par Božona savrupmājas greznību, Balzaks pazemīgi un liekulīgi sacīja: «Esmu nabagāks nekā jebkad; te nekas nepieder man. Iekārtoju šo māju kādam draugam, ko gaidu ierodamies. Esmu tikai šīs savrupmājas uzraugs un sargs.»

Kopš Eva prāto par atgriešanos uz Ukrainu, Balzaka jaunrades spars atkal ir noplacis; viņš vairs nespēj uzrakstīt nevienu rindu; visu dienu viņš nosēž pie galda kā

nosodīts skolnieks, nevarēdams izvilināt no smadzenēm ne mazāko domu. Balzaks dzer melnu kafiju tasi pēc tases un tomēr nonāk pie bēdīgās galējības, ka sāk lasīt citu autoru romānus, arī Žoržas Sandas «Velnišķīgo peļķi», kas ir īsts šedevrs. «Ceru, ka kuru katru brīdi izsprāgs aizbāznis, kas aizsprostojis manu domu straumi,» Balzaks raksta Evelīnai. Laiks (1846. gada decembrī) ir šausmīgs, līst, brīžam snieg. Ar nomāktu sirdi nevar nekā sacerēt. Balzaks sapņo tikai par «savu ligzdiņu», viņam šķiet, ka visā Parīzē nevar atrast salonu, kas varētu līdzināties «Bilbokē savrupmājas» salonam, kam «sienas izliktas ar krāšņiem, izgrieztiem koka paneļiem», kuru nopirkšana aiztaupīja viņam izdevumus par tapetēm. «Mums, diviem neprāšiem, būs tikai pieticīga mājiņa. Toties iekārta tanī būs apburoša ...» *

1

Tev gan laikam nāk smiekli, redzot, ka grrrandiozās «Cilvēciskās komēdijas» lielais radītājs tā aizraujas ar dzīvokļa iekārtošanu un tamlīdzīgām lietām, ka nemitīgi atgremo un vienmēr atsāk tos pašus aprēķinus, tāpat kā Lafontēna kurpnieks * ar saviem simt ekī. Nekā darit, Vilcenīt! Tas būs mums abiem...

Taču, lai «tas būtu mums abiem», Evai jāatbrauc uz Parīzi. Božona savrupmājā viņa vēl nedzīvos; Balzaks noīrēs viņai mēbelētu apartamentu ar dārzu Elizejas laukos. Viņa, ja vēlēsies, uzturēsies Parīzē inkognito, — bet lai viņa atbrauc! Dzīvot šķirtam no Evelīnas Balzakam nozīmē mirt. Bet viņa vēl arvien turpina vaimanāšanu par trakajiem izdevumiem. Saņēmis no Drēzdenes «satriecošu vēstuli par taupīšanu», Balzaks lauza galvu, kas vaiētu būt tie ļaunie muļķi, kuru padomus par piesardzību Eva uzklausa.

Ai, Vilcenīt, ja Tu savā vēstulē nebūtu tik sirsnīga kā mīloša māte, tad es sūdzētos, ka Tu pret mani izturies apvainojoši neuzticīgi. Man ir četrdesmit astoņi gadi, mati jau sāk sirmot. Es gribu tikt pie turibas un cenšos to sasniegt. Negribu vairs atkārtot ne 2ardī, ne kādu citu kļūdu, bet Tu iedomājies, ka es pa galvu pa kaklu metīšos tanīs pašās aplamībās! Tu mani pataisi par vecu bērnu, par ilūziju apmātu dzejnieku! Dārgo Vilcēn, neraizējies! Daudz vairāk atradīsies cilvēku, kas mani uzskatīs par skopu, nekā cilvēku, kuri mani uzskatīs par izšķērdīgu ...

Balzakam neizdodas pārliecināt Evelīnu. Viņa raksta: «Pēc Božona būs Monkontūra, viss atkal sāksies no gala. Es mīlu nelabojamu izšķērdētāju!» Viņš atbild: «Es mīlu jauku radījumu, kas lēti tic ļaunumam un ir naska uz rājieniem! Bet es droši varēšu atriebties: nākamībā Tu redzēsi, ka es krāšu naudu...» Ja viņa dosies uz Ukrainu, Balzaks viņai sekos. Kas varētu Balzalcu atturēt Francijā? Ne slava, ne lieliski iekārtotā māja. Mēneša laikā viņš visu likvidētu un aizbrauktu ar milzīgu prieku, ar dziļu vienaldzību pret visu, kam nav sakara ar Evelīnu. «Es pat nenobeigšu «Zemniekus», ak dievs, es vairs neuzrakstīšu ne rindas. Dzīvošu kā sapņotājs un laimīgākais cilvēks pasaulē, būšu savas Vilcenites suņuks, viņas mužiks, vienmēr Tavā tuvumā, ne uz mirkli Tevi neatstādams ...» Ko viņa gaida? Kamēr viņš kļūs sirmgalvis? Tomēr būtu žēl, ja viņa neredzētu Božona savrupmāju.

Viss veidojas; pagalms ir nobruģēts; patlaban taisa ietvi, asfaltē celiņus dārzā, novieto skulptūras ... Mēs ari no ārienes neizskatīsimies tik neglīti, kā biju iedomājies. Mēs vēl dēstīsim, sēsim un apcirpsim zālāju, pēc tam gar sienām izsliesim režģus vīteņaugiem, lai manai Ievai paradīze būtu pilnīga un viņa nevarētu man pārmest, ka esmu kaut ko aizmirsis. Gleznotājs restaurē kupolus; Eduēns atsvaidzina apdzisušos gleznojumus. Pēc trim nedēļām savrupmāju vairs nevarēs pazīt...

Ja Tu zinātu, cik mums ir daudz veļas! Taisni šausmīgi; četri duči palagu mājkalpotājiem, simt trauku dvieļu, divpadsmit duču pārējo dvieļu un servješu utt.

Par visu šo brīnumu samaksu viņa lai vairs nemokās. Sankt-Pēterburgā viņa šķelmīgi un lepni bija sacījusi: «Esi mierīgs, tu neprecēsies ar nabadzi.» Tagad viņš var atbildēt: «Esi mierīga, tu neprecēsies ar kaut kādu badmiru.» 1850. gadā Balzaks būs dzēsis visus parādus; Vilcenītes dārgums būs neskarts; mazās savrupmājas vērtība būs pacēlusies līdz trīssimt tūkstošiem franku; Balzaks saņems sešpadsmit tūkstošus franku ienākumu gadā, sešus tūkstošus dos Franču akadēmija. Eva bieži ir kratījusi galvu un zobojusies par viņa finansiālajiem sapņo jumiem, bet šoreiz tas ir ma-te-mā-tis-ki precīzi. «Le Siècle» atkārtoti publicēs viņa slavenākos romānus; «Le Constitutionnel» savukārt grasās atkal iespiest darbus, kas guvuši panākumus; «Cilvēcisko komēdiju» izpērk ātri, tas ir triumfs. Vienīgais šķērslis: šķirts no mīļotās, Balzaks nevar vairs strādāt, viņš pat vairs neatceras vārdus. Nenoteiktība

sagādā viņam neizsakāmas mokas. «Es gribētu tikai zināt, vai braukšu dzīvot uz Krieviju, vai arī Tu gribi dzīvot Parīzē.»

Piepeši Hanska kundzes nodomos rodas spējš pagrieziens: viņa apsola pavadīt divus mēnešus Parīzē pirms došanās uz Ukrainu, kur viņa ievadīs meitu un znotu lielo muižu pārvaldīšanas pienākumos. Balzakam visas kaites ir kā ar roku atņemtas. Dievinātā sieviete būs pie viņa «divus pasakainus mēnešus — tas ir vesels mūžs! .. . Ak, tagad mani nekas cits vairs neinteresē! Kaut arī es pēc tam aizeju bojā! Viss pārējais man ir vienaldzīgs, ja mans sapnis Īstenosies divus mēnešus! Es strādāšu, Tavu acu priekšā pabeigšu «Zemniekus».» Dziedinošais līdzeklis uzreiz iedarbojas. Balzaks uzraksta divdesmit līdz trīsdesmit lappuses dienā. «Votrēna pēdējā iemiesošanās» ir nobeigta. Līdz 25. janvārim viņš tiks galā ar «Brālēnu Ponsu», ko Verons, ļoti prasīgais Verons, uzskata par lielāku šedevru nekā «Māsīca Beta». «Vilcenit, tur visur ir Tavs pirksts, Tavi brīnumdarbi.»

Vai Tu apjaut, kādu laimi man dāvā? Nē, Tu netiksi ne izputināta, ne cietīsi mocības, ja sekosi maniem padomiem, proti, ieradīsies Tev noīrētajā mēbelētajā dzīvoklī Elizejas laukos, pastaigāties iesi tikai nakts stundās ar mani un dzīvosi tā, kā dzīvoja Eslere, kad sākumā bija laimīga Tetbū ielā, protams, nesalīdzinot Tevi ar viņu, jo kāds var būt salīdzinājums, kad šāda mīlestība iedegas skaidrā sirdi! Tā ir paradīze zemes virsū, vēl neapdzīvota, bet prasmīgi radīta paradīze...

1847. gada februārī ceļš ir brīvs. Balzaks brauks uz Frankfurti pretī Hanska kundzei. Viņš ir noīrējis apartamentu no 15. februāra līdz 15. aprīlim Nēvdeberī iela. Tas ir greznas savrupmājas apakšējais stāvs: priekšistaba, salons, ēdamistaba, trīs guļamistabas, istaba kalpotājiem; telpas izvietotas anfilādē, logi veras uz dārzu. Hanska kundzes rīcībā būs «lieliska īrēta kariete».

Nevaru īsti aprast ar domu, ka sestdienas vakarā turēšu mīļoto savās skavās, pie savas sirds. Tas man liekas kā sapnis. Baidos, kā dažreiz ejot uz izrādi, ierasties par vēlu. Mani pārņem trīsas, to iedomājoties. Mēs būsim kopā divus mēnešus! Salaulāti uz diviem mēnešiem, dzīvosim klusā nostūrī, neviena nepazīti, laimīgi un reizēm aizlavīsimies uz Konservatoriju, uz Operu, pie Itāliešiem un šur tur... Patiesi, Tavs Norē kļūs traks aiz laimes! . ..

Esi mierīga: par dzīvokli jāmaksā trīssimt trīsdesmit franku, par ēdienu — trīssimt septiņdesmit franku mēnesī, kopā septiņsimt franku,

tieši tik daudz Tu dabūsi no savas māsas. Pieskaiti vēl piecsimt franku izpriecām, izbraucieniem u. c., iznāk tūkstoš divsimt franku, pa diviem mēnešiem divtūkstoš četrsimt franku. Atpakaļbraucienam pieskaiti divtūkstoš četrsimt franku; kopā piectūkstoš franku. Aiz piesardzības paņem vēl līdzi divtūkstoš franku; tas iznāk septiņtūkstoš franku par februāri, martu, aprīli un maiju. Vai tad tas ir pārāk daudz? Tu biji aprēķinājusi divreiz vairāk. Ak dievs, kā es esmu izsalcis un izslāpis pēc Tevis! ...

XXXVI

GULBJA DZIESMA

Mīlestība un naids ir jūtas, kas pašas sevi baro, bet no abām naidam ir ilgāks mūžs.

Balzaks

e

Šis lielais rakstnieks, kuru tirdīja gan smeldzīgas mīlas prieku alkas, gan neatlaidīga doma par laulībām, gan gluži bērnišķīga retumu kolekcionēšanas tieksme un kuru visas šīs kaislības traucēja darbā, patiešām pats bija līdzīgs savu romānu varoņiem. Taču viņa daiļrades varenība palika neskarta un prāts gaišs. Tiklīdz Balzaks jutās mazliet drošāks par savas mīlestības nākotni un viņam pavērās cerība, ka mīļotā sieviete atbrauks uz Parīzi, iedvesmas uguns uzreiz atkal uzliesmoja, un radās spoži šedevri. Viņam pat izdevās atkal ķerties pie nepadevīgā romāna «Zemnieki» un piešķirt tam īsto vērienu.

Mēs jau teicām, ka šīs grāmatas ieceri Balzakam 1834. gadā deva Venceslavs Hanskis un ka autors atmeta pirmo uzmetumu. Pie šī vēsturiski ļoti nozīmīgā romāna ir jāpakavējas sīkāk. Balzakam vairākkārt ir bijusi izdevība vērot zemkopju pasauli: Turēnā pie Žana de Maigonna un pie Žozefa de Savarī, Liladānā pie Vilēlafē, arī Vilpa-rizī apkaimē un varbūt pat Zardī. Balzaks bija saskatījis šeit vienu no svarīgākajām sociālajām problēmām. Franču revolūcija bija nomierinājusi daļu buržuāzijas, paverot tai ceļu uz varu; zemniecība nejutās apmierināta. Lielie lauku īpašumi drīz vien tika atjaunoti, bieži vien tos ieguva Napoleona Impērijas ģenerāļi, vēlāk, Restaurācijas laikā, agrākie senjori. Lauku ļaudis nebija mierā ar atgriešanos pie pagātnes, un Balzaks, tikumu vēstur-

nieks, izprata, cik daudzas saites sēja lauku sīkburžu-āziju — notārus, gruntsgabalu tirgotājus, muižu pārvaldniekus un mērus — ar zemniecību, ko šī buržuāzija uzkūdīja pret jaunajiem feodāļiem.

Kaut gan grāmatu bija lūdzis uzrakstīt Hanska kungs un arī Balzaka nākamā sieva bija «lielgruntniece», rakstnieks tomēr prata pietiekami dziļi iejusties savos personāžos, lai saprastu zemnieku neapmierinātību. «Bagātais zog, sēdēdams mājās,» saka viens no romāna varoņiem — Furšona tēvs, «tas ir izdevīgāk nekā pievākt to, kas mētājas gar sētmalām .. . Esmu pieredzējis vecos laikus un tagad redzu jaunos, un varu jums sacīt, augsti mācītais kungs, ka izkārtne gan ir mainīta, tiesa kas tiesa, bet vīns palicis tas pats.» Un ja muižas īpašnieks nav vairs bijušais senjors, bet buržuā? «Vai jūs vēl neatskāršat,» saka Furšons, «ka buržuā būs ļaunāki nekā agrākie kungi? ... Kas ar viņiem notiktu, ja mēs visi tiktu pie turības? . .. Vai viņi paši apartu savus laukus? Vai ievāktu ražu?» Balzaks paredz, ka neapmierināto masas, kuras radījusi Revolūcija, «kādā dienā aprīs buržuāziju, tāpat kā buržuāzija ir aprijusi aristokrātiju . . .».

Ja muižas īpašnieks ir iecietīgs un atļauj uz savām zemēm kaimiņam nodarboties ar malu medniecību, tad viņu pacieš. Bet ja ne . . . Balzaks attēlojis iedomātu muižu Egī, netālu no Vilofē (nosaukums atdarināts pēc uzvārda Vilēlafē, muiža atrodas kaut kur Burgundijā, pie Žuanjī, kur Lotūr-Mezerē bija suprefekts). Sākumā muižu bija nopirkusi daiļa Direktorijas laiku «nebēdne» — dziedātāja Sofija Lagēra; Impērijas laikā muižu Egī iegūst ģenerālis grāfs de Monkornē, Eslingas varonis, karstasinīgs milzis, kura trauslā sieva ir glītā un asprātīgā spalvas bandīta žurnālista Emīla Blondē mīļākā. Muižas pārvaldnieks Go-bertēns sākumā domā, ka varēs joprojām taisīt izdevīgas mahinācijas kā tanī laikā, kad īpašniece bija daiļā dziedātāja, taču ģenerālis, nepazīdams vietējos paradumus un būdams krietns karavīrs, tic disciplīnas labdarīgajam spēkam un grib rīkoties pēc likuma.

— Jūs dzīvojat no manas zemes, — grāfs sacīja Gobertēnam.

•— Vai tad jūs domājat, ka es varētu dzīvot no debesīm? — Go-bertēns smiedamies atcērt.

— Prom, nelieti, es jūs padzenul

Atlaistā Gobertēna vietā pieņem godīgo Mišo. Taču ģenerālis ir iespēris kāju bīstamā skudru pūznī. Gober-tēns, zemes gabalu uzpircējs un pārdevējs, ir rados ar visiem apkaimes iedzīvotājiem. Tiesas priekšsēdētājs ir viņa brālēns un sabiedrotais. Likums ir nespēcīgs šajos laukos, kur valda brutāla iekāre (gan pēc meičas, gan pēc zemes gabala) un kur mežsargs zina, ka viņam jāpiever acis. Lielas muižas īpašnieks, būdams dīkdienis, tur vienmēr tiks uzveikts. Viņš laimēs tiesas prāvu apgabala centrā un visu zaudēs uz savas zemes, kur tiks iepīts pretinieku savtīgo interešu tīklā. Mišo tiks noslepkavots, un slepkavu nekad neatradīs, jo lieciniekiem mutes būs kā aizšūtas. Šis noziegums atgādina Pola Luija Kurjē * noslepkavošanu Tūras apkaimē 1825. gadā; Balzakam bija zināmas šā notikuma aizkulises.: Suprefekts ieteic grāfam Monkornē pārdot savu muižu om naudu ieguldīt rentē.

— Atkāpties zemnieku priekšā, kad es neatkāpos pat pie Do-navas!

— Jā, bet kur ir jusu kirasieri? — Blondē sacīja.

Nedēļu pēc šīs neparastās sarunas visā departamentā un pat Parīzes notariātos izkarinātas milzīgas afišas, kurās paziņots, ka tiek pārdota pa daļām ģenerāļa Monkornē muiža Egī. Vietējais augļotājs Greguārs Rigū uzdodas par visa īpašuma ieguvēju, sev patur vīna dārzus, Gobertēnam atstāj mežus un «melnajai bandai» pili. Vēl lieku reizi izkārtne ir mainīta; vīns palicis tas pats.

Ļoti ilgi pēc šiem notikumiem Blondē, noslīdējis galīgā trūkumā, kaut arī maskē to ar spožu dzīvi, nonācis tuvu pašnāvībai, saņem vēstuli ar melnu zīmogu. Grāfiene de Monkornē viņam paziņo, ka ģenerālis miris un viņa ir nelaiķa vienīgā mantiniece. Četrdesmit gadus vecā sieviete piedāvā savam jaunības dienu mīļākajam «draudzīgu roku un ievērojamu bagātību». Emīls Blondē tiek iecelts par prefektu un apprecas ar Viržīniju de Monkornē (vikonta de Truavila un krievu kņazienes Šerbelovas meitu). Iespējams, ka Balzaks, veidojot šādu romāna nobeigumu ir domājis par atrisinājumu, pēc kāda ilgojās pats savam mīlestības romānam: autora laulības ar krievu grāfieni, kura jau gadiem ilgi bija izvēlējusies viņu par savu mīļāko.

Taču Balzakam, lai savā sacerējumā nonāktu pie laimīgā noslēguma, vajadzēja uzveikt tūkstoš šķēršļu. Rakstniekam nebija viegli iespiesties zemnieku sabiedrībā, kas ir vēl noslēpumaināka un noslēgtāka nekā Senžermēna priekšpilsētas aristokrātiskā sabiedrība. Bez šaubām, viņš jau bija pētījis lauku ļaudis, to redzam viņa romānos «Lauku ārsts» un «Ciema kirē». «Sociālajā katķismā» autors aplūko lauksaimniecības ražojumu cenu problēmu un apgalvo, ka Francijai esot izdevīgi noturēt šīs cenas ļoti zemā līmenī, «lai tās rūpniecība varētu cīnīties ar Angliju, kas ir galvenā regulētāja». Balzaks uzskatīja, ka Francijas labklājība var dibināties tikai uz «zemnieku ārkārtīgi pieticīgu dzīves veidu»; ar šo farizejisko eifēmismu tika maskēts lauku ļaužu baismīgais posts. Balzaka acīs tas bija sociāls fakts, līdzīgs iznīcībai nolemtu dzīvnieku sugu esamībai zooloģijā. Īstenībā zemkopim nebija nekāda iemesla samierināties ar šādu upura lomu. Balzaks apzinājās, ka šo jautājumu vajag izpētīt dziļāk, jo tas ir ļoti svarīgs domātājam, kurš grib būt sava laika vēsturnieks.

Rakstniekam neizdevās romānu «Zemnieki» izstrādāt pilnīgi. Publicējis avīzē «La Presse» romāna sākumu, Ži-rardēns bija autoram samaksājis deviņi tūkstoši franku par apsolītajām beigām. Taču tās avīzes izdevējs nekad nesaņēma, un Balzakam vajadzēja daļēji atmaksāt izsniegto avansu. Romāns «Zemnieki» tika publicēts tikai pēc autora nāves, 1855. gadā. Evelīna Hanska, kļuvusi Balzaka sieva un pēc tam atraitne, pieaicināja Šanflerī, vēlāk Rabū, lai tie mēģina romānu nobeigt. Kad abi atteicās, Eva de Balzaka izmēģinājās pati, taču veltīgi, un pēc tam apmierinājās ar to, ka publicēja plānus, ko Balzaks bija uzmetis kopš 1838. gada, pievienojot tiem tikai «dažus smilšu un grants graudiņus». Balzaka atraitne rīkojās pareizi. Grāmata ir ļoti skaista, spēcīgi uzrakstīta, tikpat dziļi patiesa mūsu dienās kā XIX gadsimtā. Pamācība tanī ir skaidra: kā zemniekus, tā arī veselas tautas nevar vadīt ar jurisdikciju, kas dibināta uz abstraktiem prātojumiem. Kāds Monkornē uz laukiem vienmēr uzdursies uz kādu Gobertēnu. Balzaks šeit, tāpat kā visur, grib, lai likumi būtu domāti cilvēkiem, tādiem, kādi tie īstenībā ir. Daudzi gan ir viņam pārmetuši, ka aiz politiskajiem

aizspriedumiem viņš esot izkropļojis (pat nomelnojis)

zemniecību.

Vēl gados jaunā, bet uztraukumu, vilšanās un negulētu nakšu sabeigtā Balzaka gulbja dziesma būs diptihs «Nabadzīgie radi». Viņš apzinājās, ka šim darbam jākļūst spožam.

Balzaks Hanska kundzei 1846. gada 16. jūnijā:

Ir pienācis brīdis, kad man jārada divi trīs nozīmīgi darbi, lai apgāztu deģenerējošās literatūras viltus dievus un pierādītu, ka esmu jaunāks, možāks un lielāks nekā jebkad. «Vecais mūziķis» [81] ir nabadzīgais radinieks, pazemots un apvainots sirds cilvēks. «Māsīca Beta» ir nabadzīgā radiniece, pazemota un apvainota sieviete, kas kalpo trīs četru ģimeņu interesēm un galu galā atriebjas par visām savām sāpēm. . .

Balzakam patika tematu simetriski izvērst plašumā. Sākumā viņš bija domājis uzrakstīt tikai divas noveles. Vienai par pamatu viņš ņēma Alberika Sekona stāstu «Divi operas fagotisti». Jaunajam autoram Balzaks pateica: «Jūs redzēsiet, ko es izvilināšu no jūsu sižeta!» Viņš tanī ielika tik daudz no sevis, ka novele izvērtās par plašu romānu.

Krietnajam Ponsam pieder kolekcija, kādu sev vēlētos savākt (un pat domā, ka ir savācis) pats Balzaks. Balzaks, tāpat kā Ponss, mīl okšķerēt pa antikvariātiem un baidās no apmeklētājiem, kas varētu atrastos dārgumus profanēt ar neprašu acīm. Rakstniekam netrūka arī citu prototipu: tēvocis Dablēns uzkrāja vērtīgus antīkus priekšmetus; Operas vijolnieks Sovažo, kas, tāpat kā Ponss, apvienoja mīlestību uz mūziku ar mīlestību uz senlietām, sarakstījās ar Balzaku. īstenojot daiļdarbā, «nabadzīgo radinieku» temats atvirzījās otrajā plānā. Romāna galvenais sižets ir de Granvila jaunkundžu («Ievas meita») mūzikas skolotāja aizkustinošā Šmukes sirsnīgā draudzība pret Silvēnu Ponsu; parazītiskā gardēža Ponsa traģēdija, kad viņam pēkšņi atrauj garšīgās maltītes, kad viņu padzen un apkauno māsīca Kamizo kundze (tāpat kā abatu Biroto Ga-māra jaunkundze); ļaunprātīgās viltības, kādas izperina šaušalīgā durvju sardze Sibo ar dzeltenajām acīm un pretīgais Remonanks, šie jūras dziļumu briesmoņiem līdzīgie radījumi; nepelnītā bagātība, ko saņem Kamizo pāris, kas bija vajājuši savu brālēnu Ponsu, bet, kad tas nomirst, sa-

grābj tā mantojumu, aplaupīdami nabaga Smuki, — īsi sakot, romāns atspoguļo drāmu, ko pārdzīvo nevainīgas būtnes, kurām uzbrūk no visām pusēm, kuras iebiedē ar intrigu tīklu, ko savelk ap tām, un kuras nekur nerod aizstāvjus. Atliek vienīgi apbrīnot Balzaka ģenialitāti, ar kādu viņš, balstīdamies uz dziļu pasaules izpratni, ir plaši izvērtis nenozīmīgo Alberika Sekona noveli. «Vismaz es uzskatu,» Balzaks rakstīja Evelīnai, «ka šis darbs ir viens no tiem ārkārtīgi vienkāršajiem šedevriem, kuros ietverta visa cilvēka sirds. Būtība šeit ir tikpat dziļa un satriecoša, tikai vēl skaidrāka nekā «Tūras kirē». Esmu sajūsmināts par šo romānu . . .» Balzakam bija tiesības tā sacīt. «Brālēns Ponss» lasītājus saviļņo vēl šodien.

Grāmata paliek nozīmīga arī kā glezna, kurā uztverta ļoti sīka buržuāzija un vienkāršās tautas tipi, kas diezgan stipri atšķiras no tās parīziešu vides, ko Balzaks aprakstījis visbiežāk, proti, bagātnieku kvartālus, uz kuriem viņš no Pērlašēza kapsētas augstumiem ap 1822. gadu bija alkatīgi nolūkojies un kuros viņam galu galā izdevās iespiesties. «Cilvēciskajā komēdijā» biežāk sastopamas hercogienes nekā grizetes. «Sezārs Biroto», «Ierēdņi» un «Sīkie buržuā» ir izņēmumi. «Zaudētajās ilūzijās» žurnālisti un mākslinieki, ar avīzi, teātri un kurtizāņu pasauli gan saistīti ar Restaurācijas laiku augstākajām aprindām, dzīvo tomēr ārpus tām. Romāns «Brālēns Ponss» attiecas uz Luija Filipa laiku, darbība sākas 1843. gadā Hanoveras ielā Kamizo de Marvilu mājā, bet ļoti drīz pārceļas uz Normandijas ielu Marē kvartālā, kur nožēlojamā ceturtā stāva dzīvoklī Ponsa savākto šedevru kolekcija radīļusi īstu muzeju. Šajā noplukušajā mājā redzam baigus džungļus, kuros lodā drūmas figūras: zīlniece un tās krupis As-tarte, kāds uzpērkams aģents, nabaga ļaužu vidutājs; un tomēr maigas draudzības gaisma (viens no Balzaka ilgo-jumiem) apstaro ar poēziju šo drūmo stāstu. Jā, rakstnieks bija pierādījis saviem paļātājiem, ka viņš ir «lielāks nekā jebkad».

Romāns «Māsīca Beta» arī milzīgi paplašinājās radīšanas procesā. Sākotnējo ideju Balzakam, kā jau vairākkārt bija noticis, deva Loras Sirvilas stāsts «Māsīca Rozālija», kas 1844. gadā bija iespiests «Bērnu Žurnālā». Kopš bērnības brāli un māsu vienoja radniecīga iztēle. Taču, kamēr Lora pliekani atstāstīja «vienkāršu skaidru notikumu, kas

bija godīgu nodomu un labu jūtu piesātināts», Onorē izstrādāja, kā izteicies Pjērs Žoržs Kasteks, «sarežģītu, divdomīgu un nežēlīgu intrigu». Pekles radījums Beta «kā piesarkusi vīnogulāja stīga» locījās naida liesmās. Baismīgais Betas raksturs radās it kā pats no sevis, Balzaks, atguvis spontānu daiļrades ekstāzi, pievienoja «Cilvēciskās komēdijas» personāžiem jaunas būtnes: Lizbeti Fišeri, Valēriju Marnefu, brazīlieti Montēšu, Adelīnu un Hek-toru Ilo.

Paņēmiens tāds pats kā «Zaudētajās ilūzijās«: rakstnieks balsta ideju uz īstenības elementiem, kurus viņa iztēle paplašina, lai radītu neaizmirstamus briesmoņus. Par māsīcu Betu autors rakstījis, ka tā ir gan viņa māte ļkurā zem ārējas sirsnības Balzaks, bez šaubām, maldīgi atklāja apslēptu naidu pret sevi), gan Marselīna Debord-Valmora, gan tante Rozālija, viņa niknākā ienaidniece Rževusku ģimenē. Var arī pieņemt, ka de Brinjola kundze, «saniknotais ņufaundlends», ir sniegusi dažus vaibstus. Neglītā, nabadzīgā, pazemotā Lizbete Fišera kaļ sātaniskus plānus, lai izputinātu un pazemotu Ilo ģimeni, tāpat kā Pūce grieza zobus pret Evelīnu Hansku.

Barons Ilo (no romāna «Šuāni» pazīstamā maršala brālis), kara intendants, valsts padomnieks, Goda leģiona ko-mandors, ir vecs izvirtulis, kas grimst arvien dziļāk baudkāres peklē. Ir izteikti pieņēmumi, ka Ilo laulātā pāra radīšanā Balzaks ņēmis par prototipu Viktoru Igo (Hektors Ilo) un Adeli Fušēru (Adelīna Fišere). Sakrīt ne tikai vārdu dīvainā līdzība; Francijas pērs Igo gadu pirms šī romāna uzrakstīšanas bija pārsteigts laulības pārkāpšanā ar Leoniju Biāru tāpat kā Ilo ar Valēriju Marnefu. Nevar noliegt, ka Balzaks pret Igo vienmēr izturējās divējādi: Igo apbrīnoja Balzaku un Akadēmijā protežēja viņu; Balzaks jūsmoja par Igo kā par dzejnieku, bet diezgan netaisnīgi pēla viņu kā cilvēku. Ļoti iespējams, ka Balzaks tiešām izmantojis romānā «Māsīca Beta» starpgadījumu ar Leoniju Biāru, tāpat kā daudz ko citu.

Bernārs Gijons uzskata, ka Balzaks, kas tanī laikā bija erotiskas apmātības varā, varēja smelt pats sevī dažus raksturīgus vilcienus Ilo tēlam. Ir arī izsacītas domas, ka daļēji par Ilo prototipu noderējis gadu pirms romāna uzrakstīšanas mirušais valsts padomnieks grāfs d'Ors. Mākslinieciskās daiļrades jomā ir iespējams viss. Vīrieši, sie-

vietes, mīļākās, uzdzīve, baudas un pats autors tiek iemests tīģelī pārkausēšanai. Vai Balzaks runā par sevi vai par Hektoru Ilo, kad raksta: «Diendienā ieskatīdamies spogulī, mēs galu galā, tāpat kā barons Ilo, secinām, ka esam maz mainījušies un vēl arvien jauni, kaut gan citi redz, ka mūsu mati jau sirmo, pierē ievilkušās kāšveidīgas grumbas un vēders izspiedies kā ķirbis.» Ar savu centrālo tematu grāmata atgādina «Gorio», «Grandē» un «Absolūta meklējumus»: ģimeni un tās kopīgo īpašumu izputina kāda kaislība (šeit — senils erotisms). Ilo ģimene ilgi un sīksti pretojas, bet tad «pret dabu sacēlusies kaislība» uzbango «kā baismīgs vilnis» un nogremdē visu.

Pēc Valērijas nāves Ilo dzīvo ar kādu teātra figuranti, ar kādu strādnieci un beidzot ar pavisam jaunu meiteni, gandrīz vēl bērnu, ko viņam vecāki pārdevuši. Tuvinieki veltīgi mēģina Ilo ieslodzīt. Naktī viņš izmūk un aizlavās pie kādas nevīžas, kas dzīvo turpat mansardā. Ne tikai viņš pats kļūst neķītrs un plānprātīgs, bet aizrauj sev līdzi arī savu svēto sievu uz bezdibeni. Viņa saka: «Pastāsti man, ar ko šīs sievietes tevi tā saista. Es arī mēģināšu . ..» Un tomēr «apsēstie jūtas laimīgi savā mēslainē». Balzaks nav uzrakstījis neko nežēlīgāku un skaistāku par šo grāmatu. Taču šajā pārcilvēciskajā piepūlē («Māsīca Beta» uzrakstīta divos mēnešos) viņš galīgi sabeidz savu veselību.

Beidzot Eva ziņo, ka drīz ieradīsies; Balzaks aizbrauks viņai pretī uz Frankfurti. Ar darba spēju pēkšņo uzliesmojumu viņam izdevies sadabūt mazliet naudas. Atkārtoti tiek iespiesta «Cilvēciskā komēdija»; Balzaks ir pārdevis «Brālēnu Ponsu», «Votrēna pēdējo iemiesošanos» un pat tikko iesākto romānu «Arsī deputāts». Parīzē Hanska kundze segs mājsaimniecības izdevumus; Balzaks pagādās veļu un galda sudrabu. Bet par dzīvokli jāmaksā uz priekšu (sešsimt sešdesmit franku pa diviem mēnešiem), jānolīgst virēja, jāatlaiž Pūce un ar viņu jānorēķinās. Taču vai tam kāda nozīme? «Nauda ir tik nesvarīga salīdzinājumā ar mīlestību!» Nākotne ir skaista. Onorē raksta Evelīnai:

Dzīvoju tikai ar vienu domu, ka vēl šonedēļ es Tevi redzēšu, ieelpošu Tavu dvašu, apskaušu Tavu dārgo augumu, sataustīšu Tavu tērpu! Šķiet, ka pusi dienas tikai skatīšos uz Tevi, lai izbaudītu laimi Tevi redzēt...

Un turpat viņš piebilst:

Sl būs pirmā reize, kad satiksimies divi vien. Nepūlēdamies vairs savaldīties, mēs abi ļausimies mūsu sliktajam raksturam. Es Tevi sitīšu, un Tu mani bargi rāsi..,

1847. gada 4. februārī Balzaks aizbrauca uz Frankfurti un atveda no turienes savu «labsirdīgo, kuplo, maigo un baudkāro Evu». Vai viņa bija baudkāra? Jā, protams. Vai maiga? Ne vienmēr. Evelīna lauza viņam sirdi, kad viņš aizveda savu mīļoto uz Fortinē ielas māju. Viņš bija sagaidījis sajūsmas pilnus apbrīnas izsaucienus; viņa kritizēja visu. Pārāk daudz inkrustācijām greznotu priekšmetu, pārāk daudz bronzas, pārāk daudz marmora, pārāk daudz ar bruņurupuča ragvielu un varu rotātu skapju. Kāpēc vajadzēja izšķiest veselu bagātību, lai izdekorētu «šādu drūmu un jocīgu» māju? Tā bija atlīdzība par viņa pūlēm un mīlestībā veikto darbu! Un kā gan viņa var spriest par mājokli, kurā vēl nav noņemtas sastatnes un nav nobeigti apmetēju darbi?

Kamēr Hanska kundze uzturējās Parīzē, Balzaks gandrīz pilnīgi pameta darbu un vadāja savu Evelīnu pie Vērī Palērojālā (kur Lisjens de Ribamprē, tikko iebraucis Parīzē, bija paēdis pusdienas, kuras maksāja summu, ar kādu viņš Angulemā būtu varējis nodzīvot mēnesi) un citos modernos restorānos, uz Mākslas izstādi un uz «Var-jetē», kur viņa sirsnīgi izsmējās. Mājās ieturētās maltītes bija ļoti vienkāršas. Vēlāk Balzaks rakstīja Evelīnai: «Veselus divus mēnešus es redzēju, kā burvīga sieviete diendienā ēda ragū no vakarējā cepeša paliekām un atstāja svaigo cepeti savam Vilcēnam, un es ne reizes nepateicu maigu paldies! Bet es to redzēju un jutos aizkustināts . . .»

Divarpus mēnešu viņi nodzīvoja divvientulībā Parīzē, pēc tam Balzaks pavadīja Evelīnu līdz Frankfurtei un atgriezās viens kā «miesa bez dvēseles».

Ardievu, mans mīļotais dārgumi Cerēsim — kā Tu saki. Šī būs mūsu pēdējā vētra, pēdējās likstas.. . Tūkstoš skūpstu, tūkstoš glāstu, labā, dievinātā Evelīno! Mīlu Tevi vairāk, nekā jebkad esmu mīlējis. Gribu, lai Tu kļūsti mana sieva, citādi es vispār negribu dzīvot...

Darbus, ko Balzaks rakstīja pēc šīs šķiršanās, aptumšo skumjš nemiera mākonis. No 1829. gada līdz 1842. gadam viņu bija nesis atmiņu vilnis; viņš stāstīja par savu jau-

nību un tīksminājās par veiksmēm. Pēc Venceslava Han-ska nāves iztēle nobālēja. Spilgti apgaismota tiek īstenība. Miglainie sapņo jumi par slavu un mīlestību, kas rakstnieku bija atbalstījuši un iedvesmojuši, aizslīd pagātnē, to vietā stājas viena vienīgā un noteiktā vēlēšanās, kas no viņa neatkāpjas: laulība ar mīļoto sievieti. Romāni («Ono-rina», «Albērs Savarī») atspoguļo baiļpilnu nemieru, ko izjūt vīrietis, kas šaubās, vai tiek mīlēts, vai arī pievilta cilvēka pesimismu («Zemnieki», «Nabadzīgie radi»), Bal-zaks cer nobeigt savu grandiozo katedrāli. «Jau sešpadsmit gadus es strādāju pie tā, un man vajadzīgi vēl astoņi gadi, lai to pabeigtu,» viņš raksta Zilmai Karo. Šis morālists gribētu «Cilvēciskajai komēdijai» sniegt dziļu jēgu (ar «Analītiskajām skicēm») un neatstāt monumentu neizskaidrotu. Vai viņam pietiks spēka un laika?

XXXVII

MIESA BEZ DVĒSELES

Vai esat redzējuši žāvājamies lauvu zooloģiskajā dārzā? Tas ir satriecošs skats.

Balzaks

Jāatzīst, ka Balzaka izmisumā par šķiršanos no mīļākās ir kaut kas no barona Ilo. Satraucošas jutekliskas atmiņas traucē rakstniekam strādāt. Mīļotās uzturēšanās Parīzē nav bijusi gluži tāda, kādu viņš būtu vēlējies; Evelīna sarīkoja viņam smagas scēnas, kuras viņš atcerēsies līdz nāves gultai. Bet Balzaks vairs nevar iztikt bez viņas: «Mīļā labā Vilcenīt, ja es Tevi nemīlētu līdz dievināšanai, tad manis jau sen vairs nebūtu .. . Viss, ko es daru, ir tikai Tevis dēļ un pateicoties Tev! Man vairs nav paša dzīves ...» Balzaks jūtas vientuļš, bez draugiem, bez ģimenes. Kārtodams savas lietas, viņš atrod izšūtas mājas kurpes un ar zīmuli uzrakstītu zīmīti: «Šīs kurpes es izšuvu, kamēr biju viena un Jūs kaut kur skraidījāt.» To izlasījis, Balzaks pēkšņi apraudas un veselas divas stundas savā kabinetā lej asaras! Tas nav izgudrots, lai aizkustinātu

«grēfeni», kā Balzaks Evelīnu dažkārt dēvē, parodēdams sulaini vācieti, kurš Hanska kundzi uzrunāja Gräfin, — nē, tā ir slima, izmocīta un tāpēc pārāk jūtīga cilvēka reakcija.

Balzakam vēl arvien ir jāskraida pa Parīzi. Pirmkārt (jo viņš joprojām mīl uzskaitījumus), Pūce pirms aiziešanas no Basa ielas ir nozagusi Evelīnas mīlestības vēstules Balzakam un ir ar mieru tās atdot tikai pret ļoti lielu izpirkšanas maksu. Pūce draud aizrakstīt Evelīnas meitai un znotam (kuri ir atgriezušies Polijā) un aizsūtīt viņiem nočiepto vēstuļu kopijas. Hanska kundzei tas būtu briesmīgs pazemojums. Advokāts Gavo ieteic vienoties par kompromitējošās korespondences atpirkšanu. Balzaks uzsāk sarunas; viņš piedāvā piecus tūkstošus franku, kas šim parādos dziļi iestigušajam cilvēkam ir milzīga summa. Prokurors un policijas komisārs arī pierunā Balzaku ņemt atpakaļ iesniegto sūdzību par zādzību un šantāžu. Tiesāšanās maksātu vairāk nekā piectūkstoš franku un radītu pretīgas atbalsis.

No satikšanās ar šo indīgo būtni un kaulēšanās ar viņu Balzaks kļuva drudžaini nervozs. Galu galā jūiijā viņa atdeva vēstules pret samaksu skaidrā naudā. Protams, viņa centās paturēt vismaz vienu vai divas, kurās bija runa par Viktoru Onorē. Balzaks savukārt uzglabāja vēstuli, kurā šī neliete atzinās, ka ir nozagusi saraksti, tā ka uz šīs atzīšanās pamata viņu varēja iesūdzēt. Saņēmis atpakaļ vēstules, Balzaks tās tūlīt sadedzināja, vēl pēdējo reizi aplūkojis dārgās, nodzeltējušās papīra lapiņas, kas bija pienākušas no Ukrainas, no Šveices, Itālijas un Vācijas; pēc tam, vērdamies pelnos, viņš atkal raud: «Es notrīsēju, redzēdams, cik maz vietas aizņem piecpadsmit gadi. Ak, dvēseles uguns tās bija rakstījusi, zemes uguns tās iznīcināja! ...» Pēc ārkārtīgi nepatīkamā starpgadījuma ar Pūci Evelīna bija pieprasījusi, lai Balzaks pilnīgi likvidē viņas korespondenci.

Otrkārt, viņš pārvācas dzīvot uz Fortinē ielu, pats novieto gar sienām uz etažerēm Saksijas porcelāna izstrādājumus, vāzītes ar gaiši zaļu glazūru, lielās Ķīnas vāzes; šis mehāniskais darbs viņu gan nogurdina, tomēr glābj no izmisuma. Un nekas nevar līdzināties klusumam, kāds valda Fortinē ielā; Balzaks tur jūtas kā uz laukiem, Viņš ir apsolījis Evai, ka nekā vairs nepirks; solījumu viņš

izpildīs, bet galu galā — ko vajag, to vajag! Virtuve un bufetes istaba vēl nav iekārtota.

Rodas «žilbinošas izdevības», kuras nevar palaist ga- J rām. Tā, piemēram, Balzaks atrod Riznera darinātu ku- j modi ar inkrustētu izbīdāmu virsu, kas viņam būtu vajadzīga, lai no tās liktu uztaisīt galdu. Diemžēl šī lieliskā « kumode, šķiet, maksā tūkstoti vai pat divus tūkstošus franku. Balzaks ieiet veikalā un aptaujājas, kāda ir tās cena. «Trīssimt četrdesmit franku.» Kā te var pretoties? | Neprāts būtu bijis to nenopirkt. Turklāt, ieguvis kumodi, viņš atklāj (kā pats izteicās), ka tā piederējusi Napoleona māsai Elizai Bonapartei. «Tas ir vienreizēji, oriģināli un karaliski,» Balzaks sajūsmināti raksta Evelīnai.

Taču mīļotajai nevajag uztraukties! Viņš ir kļuvis saprātīgs un piesardzīgs. Tā, piemēram, viņš ir redzējis divas brīnišķīgas vāzes, kas lieliski iederētos viņa kabinetā, taču viņš no tām atteicās. Toties viņš iegūst portretu, kas šķiet Ticiāna uzmetums; senatnīgi tumšzilu Ķīnas vāzi; Bula darinātu paliktni; kariatīdi koka skulptūras veidā. «Jūs nu domājat, ka esmu izputinājis, pazudinājis sevi? Samaksāju par to visu tikai trīs simti piecdesmit franku,» Balzaks taisnojās Evelīnai. Un prieku no pirkuma viņš iegūst par seštūkstoš frankiem. «Ir vel vajadzīgi trīs četri priekšmeti klozetam, kas būs pasakains ...» Ak, šis klozets!

Šim slepenajam kabinetam bija jāiegādājas, pirmkārt, glīta kušete; otrkārt, par piecdesmit frankiem skapītis, kurā noslēpt Jums zināmo nelielo priekšmetu un uz kura uzlikt krūzi; treškārt, plauktiņš, uz kura turēt svečturi; ceturtkārt, trīs palisandra koka konsoles, uz kurām uzlikt vāzītes ar puķēm. Maincā Jūs man jautājāt, ko es darīšu ar Ķīnas porcelāna kārbas apakšu, ko tur biju nopircis. Tagad tā stāv kaktā un tiek lietota ūdens izskurināšanai no sukas. Šinī vietā ir patīkami uzturēties, tā ir iekārtota kā buduārs, bet Jūs redzat, cik daudz tas ir maksājis!...

No Verhovņas Balzaks saņem bargu sprediķi. «Tagad pietiek!» raksta Eva furiosa. Lai notiek. Balzakam ir vajadzīgs modinātājs pulkstenis, vecais vairs neiet; viņš atradis labu, skaistu pulksteni, kas maksā tikai simt franku, bet viņš to neiegādājas! «Es vairs nepirkšu ne par desmit sū to, kas būtu vērts tūkstoš franku. .. Pie tā es palieku.» Ja Balzaka dievība uzskata, ka viņš pērk aiz pirkšanas

kaislības, ai2 sava veida netikuma, nevis aiz saprātīgas tālredzības, tad viņš atgriezīsies pie «kvakeriskas vienkāršības». Viņš vairs kāju nespers nevienā veikalā.

Vai Jūsu majestāte atcels aizliegumu vienkāršas sarkankoka lādes iegādei, lai man būtu kur ielikt kurpes un zābakus, un kumodes iegādei, lai man garderobes istabā būtu kur ievietot veļu? Ja šie pirkumi būtu aizlieguma pārkāpumi, tad es kurpes joprojām likšu kāpņu telpā puķu galdiņos, jo ziedus es sev neatļaujos; tie iznāk pārāk dārgi. Es nekā nerakstu, nekā nenopelnu; man nav tiesību izdot naudu...

Treškārt, ar finansēm iet ļoti slikti. Ziemeļu dzelzceļa akcijas joprojām krīt, par spīti brīnumdarīgajām biržas metodēm. Balzaks (pareizāk sakot, Eva) zaudē sešdesmit tūkstošus franku. Lai zaudēto atgūtu, vajadzētu piepirkt vēl divsimt septiņdesmit piecas akcijas pa zemo kursu, un, kad tas pacelsies līdz sešsimt piecdesmit frankiem (patlaban tas bija piecsimt sešdesmit franku), tad piecdesmit tūkstošu franku zaudējuma vietā būtu divdesmit pieci tūkstoši franku peļņas. Tā var darīt bagāti cilvēki, bet nabaga Vilcēniem, kuriem nav kapitālu, jācieš tikai zaudējumi. Tīri traki! «Es nespēju izturēties filozofiski pret šādām lietām,» Balzaks saka. «Es nožēloju arī, ka esmu saistījies ar to nelaimīgo māju, par kuru vēl arvien jāmaksā.» Un tomēr mazā, necilā savrupmāja ir pilna jauku mākslas darbu. «Noteikti vajadzīgi divi sermuliņa paklāji pie gultas . .. Vienīgi tie piedien šajā mākslinieciskajā, babiloniskajā, pat austrumnieciskajā greznībā .. .» Lai samaksātu par tik daudziem brīnumiem, vajadzētu uzrakstīt desmit «Lilijas ielejā». Balzaks tās uzrakstīs nākamajā ziemā Verhovņā.

Ja arī viņš apņemas strādāt Ukrainā, toties Božona savrupmājā viņš nekā liela neveic. «Es vairs ne pie kā nespēju piesaistīt savu prātu. Pieskaros daudziem sižetiem, un visi man apriebjas... Stundām ilgi gremdējos atmiņās un patiesi esmu notrulis.» Balzaku kremt skumjas; viņam uznāk splīns; veltīgi viņš mēģina «ierosināt smadzenes». Tās paliek inertas. Tomēr Balzakam ir saistības, viņam jāizpilda dotie solījumi: jānobeidz «Zemnieki», «Arsī deputāts».

Cik grūti ir ķerties pie darba! Taču man vajag dabūt astoņpadsmit tūkstošus franku rentes un dzēst piecdesmit piecus tūkstošus franku parādu, — tas prasa sešsimt tūkstošus franku lielu kapitālu. Strādā, mazais

«Cilvēciskās komēdijas» autor, uzraksti «Prinča audzināšanu», raksti romānus, raksti lugas, lētas lugas. Samaksā par savu greznību, izpērc savas neprātības un tintes un balta papīra peklē gaidi savu Evu ...

Balzakam vajag aizsūtīt romānu «Zemnieki» avīzei «La Presse», taču viņam arvien kļūst nelabi, kad viņš mē- 1 ģina pārlasīt manuskriptu. Vienīgais darbs, ko viņš vēl ļ veic ar prieku, ir vēstuļu, garu jo garu vēstuļu sacerēšana savai tālajai princesei. «Jā, ko Jūs gribat? Manas domas , seko manai sirdij, un kā es lai rakstu «Zemniekus»? . . .» Balzakam rodas cita ideja: uzrakstīt lugu «Orgons», kas j būtu Moljēra «Tartifa» turpinājums, kurā visa māja nožēlotu Tartifu, kurš triumfāli atgrieztos, Mariannas, Eli-anta un Pernela kundzes apsveikts. Tikai šo komēdiju vajadzētu uzrakstīt vārsmās, bet Teofīls Gotjē atsakās līdz-strādāt. «Tad man ienāca prātā doma nodot vienu cēlienu Sarlam de Bernāram, divus cēlienus Mērī un pārējos i divus sadalīt diviem citiem dzejniekiem.»

Izrādās tomēr, ka kolektīvā darba metode neder. Paļauties var tikai pats uz sevi. Balzaks atkal atgriežas pie kafijas. Nedēļas laikā viņš izdzer mārciņu kafijas. Neuzraksta nevienas rindas. Pat mokas straumē smadzenes atsakās kalpot. Vārda pilnā nozīmē viņš mirst no nenosakāmas kaites, ko izraisījusi tuvās laimes laupīšana. Bal-zaka draugs Lorānžans, satraukts par viņa gurdumu, atnes viņam izklaidei Dikensa romānu «Circenis aizkrāsnē». Balzaks raksta par to Evelīnai: «Šī nelielā grāmata ir īsts šedevrs bez nevienas kļūmes. Dikensam par to maksā četrdesmit tūkstošu franku. Anglijā maksā vairāk nekā šeit! ...» Smags sitiens: Žirardēns atraksta Balzakam nekaunīgu vēstuli. «La Presse» tikai tāpēc grib iespiest romāna «Zemnieki» beigas, ka autors nav atmaksājis visu avansu. «Ja Jūs varat pilnīgi dzēst Jums izmaksāto ļ summu, tad es labprāt atteikšos no «Zemniekiem» . . .» No šī pātagas cirtiena Balzaks saslejas: «Pretēji Jūsu domām es uzskatu, ka mana grāmata ir lieliska.» Viņš izskaidro ' Žirardēna brutalitāti ar avīzē «La Presse» iespiesto Da- ļ niela Sterna (Agū kundzes pseidonīms) feļetonu; šī «zil-zeķe» ienīst Balzaku kopš romāna «Beatrise» publicēšanas. Vienīgā neapstrīdamā atbilde būtu jauns skaists romāns. Bet «mana māja man ir pretīga, literatūra ir stulba, un es sēžu, rokas sakrustojis, kad man vajadzētu strādāt»,

Ar ko izskaidrojams šis ieilgušais bezspēks? Vispirms literārā daiļrade prasa dziļu koncentrēšanos. Agrāk, kad Balzaks tik daudz radīja Kasīnī ielā, Bataija ielā, Basa ielā un vēl vairāk Sašē, Frapelā, Bulonjērā, viņš pilnīgi aizmirsa ārpasauli. Turpretī tagad viņu ne tikai nomāc gandrīz slimīgās mīlestības nemiers, bet arī Fortinē ielas savrupmāja viņam uzliek daudz apnicīgu pienākumu. Viņam jāpieņem kalpotāji. Viņš atlaiž Milē un tā vietā pieņem elzasieti Fransuā Minhu, «dārgās grāfienes» nākamo kučieri. Zanella, kas iemantojusi Balzaka labvēlību, ieteic viņam lielisku istabeni, dievbijīgu beļģieti, kas prot šūt, mazgāt un gludināt. Trīs kalpotājiem vajag deviņdesmit franku algas mēnesī un vēl ēdienu, tas nozīmē, ka saimniekam jābūt divpadsmit tūkstošu franku rentes gadā. Balzaka gados ar viņa slavu šāds dzīves veids šķiet saprātīgs. Bet, tikko viņš domā, ka laimīgi nokārtojis kalpotāju jautājumu, atklājas, ka viltīgā Zanella ir īsta nodevēja. Viņa ir apsolījusi kaimiņam gleznotājam Gidēnam Balzaka prombūtnē parādīt visu māju tāpat kā vārtsardze Sibo parāda Remonankam brālēna Ponsa kolekciju. Vēl lieku reizi redzam, ka dzīve atkārto literāru sacerējumu. Bēdīga, pretīga pieredze! «Tagad es ticu vēl tikai dievam un manai dārgajai mīļotajai.»

Uzrodas vēl viena persona, kas Balzakam laupa laiku. Evas Hanskas naidīgā māsa Alīne Moņuško, kas viņai bērnībā bija ar dūri sasitusi degunu, vēl arvien uzturas Parīzē un atrod, ka Balzaks ir ļoti laipns, kad nav klāt Evas. Viņas augstība Rževuska pati bija pavēlējusi: «Apžilbiniet manu māsu.» Alīne ir vairāk nekā apžilbināta; viņa ir apstulbināta, apdullināta. Apmeklēdama Fortinē ielas «ligzdiņu», viņa izsaka māsīcas Betas cienīgus vārdus.

Alīne kļuva nikna, iedomādamās, ka šī, kā viņa izteicās, pils (kurā viss, pat līdz visparastākajai naglai liecinot, ka viss iekārtots dievinātai sievietei) piederēs māsai, kurai viņa bērnībā ar dūri belza pa degunu. «Kas ir Verhovņa,» viņa sacīja, «salīdzinājumā ar šo burvīgo mājokli? Es nekur neesmu redzējusi kaut ko līdzīgu. Verhovņa, de Balzaka kungs, ir sliktas gaumes kalngals, jo gaumes ziņā mans nelaiķis svainis grēkoja.»

Nē, dārgā, es nespēju savaldīt skaļus smieklus, dzirdot šo pēcnāves atriebību, jo no piezīmes negantā toņa visu sapratu. Vai tad cilvēkam, kuram Eva patika labāk nekā Alīne, varēja būt laba gaume?

Kad sasniedzām bibliotēku, viņa sacīja: «Šī viena istaba maksā droši

vien simttūkstoš franku. Neijī un Ser.klū bibliotēkas nav nekas.» — «Mēs mīlam grāmatas,» es atbildēju. Viņa aizgāja, apdullusi aiz sajūsmas un skaidri saprazdama, ka es esmu miljonārs, ja man ir tāda māja.

Alīne bija sarāvusies, ieraudzīdama uz Balzaka gultas divus spilvenus. Balzaka tuvie paziņas zināja, ka viņš gulēja uz augsta pagalvja un lika zem galvas divus spilvenus. Bet Alīne nodomāja (un cerēja), ka Balzaks slēpj savā mājā kādu sievieti. «Kādēļ jums ir divi spilveni?» viņa jautāja. — «Es paredzu, ka nākotnē tie būs vajadzīgi.»

Tomēr ar rūpēm par kalpotājiem, ar apmeklētājām, pirkumiem un sapņainību vien nevar izskaidrot Balzaka pilnīgo bezdarbību. Patiesība ir tā, ka Balzaks jūtas slims un arī ir slims. Viņa draugs Frederiks Suljē mirst no sirds hipertrofijas; viņam ir traucēta asinsriņķošana un ļoti pietūkušas kājas. «Tas mani satrieca,» Balzaks raksta Evelīnai, «jo man šķiet, ka arī man ir sirds hipertrofija.» Balzaka pilnvarotais Gavo, redzēdams, kā rakstnieks nīkuļo, ieteic viņam pamest Parīzi. «Aizbrauciet,» Gavo saka, «citādi ar jums būs beigas.» Vai tiešām beigas? Vēl ne, bet viņam vairs nav gara možuma, un viņš vienmēr ir apgalvojis, ka gars ietekmē miesu. Viņš visu saskata melnā krāsā. Francijā buržuāziskā monarhija viņam liekas jau grīļojamies; Itālijā drīz uzliesmos dumpis; šis ugunsgrēks pārņems visu Eiropu. «Jūs nevarat iedomāties,» Balzaks raksta Evai, «kādu ceļu ir veicis komunisms, mācība, kura prasa visu sajaukt, sadalīt visu, pat pārtiku un dažādas preces, starp visiem cilvēkiem, uzlūkojot viņus kā brāļus citu citam . . .» Eva zina, ko Balzaks par to domā, bet neviens taču nevar stāties ceļā savam gadsimtam.

Lai uzmundrinātos, Balzaks dodas svētceļojumā uz Li-ladānu, uz kurieni jaunībā bija braucis pie Vilēlafē. Atgriešanās pie pirmavotiem reizēm cilvēkam nāk par labu.

Pēc trīsdesmit gadiem atkal redzēju mežu un ieleju, jauko apkaimi, kas man astoņpadsmit gadu vecumā bija kļuvusi gandrīz kā dzimtene un bija man atdevusi veselību, bet tagad nekā nepalīdzēja. Tas notika kā sapni. Aizbraucu pa Ziemeļu dzelzceļu. Pēc tam nosoļoju septiņas stundas kā zaldāts pārgājienā — etapu pēc etapa, atkal iekāpu vilcienā un atgriezos mājās. Nekas mani nebija aizrāvis. Lūkojos uz visu bez aizkustinājuma, bez saviļņojuma, kādu biju cerējis pārdzīvot. Ak, ja man blakus būtu bijusi mana Eva, kurai es varētu pateikt: «Redzi, zem

šī koka es sapņoju par slavu; šeit es domāju par sievieti, kura mani iemīļos; tur es izdziedinājos no manas mātes tirānijas utt.» Tad visam būtu bijusi kāda jēgai ...

Viņš kļūst kā bērns, kas alkst piekļaut galvu pie mātes krūts. Savā Evelīnā, tālajā mīļotajā, Balzaks cer rast gan mīlestību, gan iecietību, ko viņam tik bagātīgi bija dāvājusi Dilecta. Diemžēl Eva izturas kā bargs tiesnesis, turklāt maz zinošs tiesnesis, kas nepazīst trūkuma likumus. Balzaks mana, ka viņa jūtas aizvainota, sarūgtināta, gandrīz naidīga. Viņš gribētu pārraut visas darījumu un naudas saites un steigties pie viņas. «Un tad es redzu, ka neesmu Jums vajadzīgs, un mani pārņem divkāršs izmisums: gan tāpēc, ka mani vairs negaidāt, gan arī tāpēc, ka neesmu uzrakstījis ne rindas .. . Mans gars, kur tu esi? Berdičevā, krievu Bosas* līdzenumos, kurus skaidri iztēlojos, kaut gan nekad neesmu tos redzējis . . .» Viņš vaid: «Kļūstiet maiga pret promesošo, centieties viņu iepazīt labāk, nekā pazīstat.» Kāpēc Eva rāj viņu par slinkošanu, kuras cēlonis ir pārmērīga mīlestība? «Manuskriptu, cienījamais kungs, nododiet manuskriptu,» Vilcenīte zobgalīgi saka. Jā, manuskriptu, ko parakstījušas Sāpes un Rūgtas Bēdas, «divi līdzstrādnieki, kas izposta dzīvi».

Kāpēc tā, kuru Balzaks dievina, neļauj viņam aizbraukt uz Ukrainu? Vai tāpēc, ka viņa baidās no sabiedrības domām, vai tāpēc, ka ir iestigusi saimniecības darbos, vai tāpēc, ka ir veca (kā pati saka) un viņam vajadzīgas jaunas daiļavas, vai tāpēc, ka Dabs (proti, cars) var skatīties greizi uz franču rakstnieka ierašanos? Balzaks izmisumā griežas pie laipnās Annas.

Jūsu dārgā māmiņa man raksta ļoti maz un liedz braukt uz Ukrainu. Tas man liekas gluži pretdabiski .. . Esmu tik ļoti pieradis pie Jums trim, ka bez Jums dzīve man kļuvusi nepanesama un nekas nespēj mani izklaidēt. Esmu kā suns, kas pazaudējis saimnieku un grib tikai to, ko ir pazaudējis ...

Šāda pazemība, šis skumjais lēnīga un atstumta suņa skatiens plosa sirdi; Evelīna, kas īstenībā viņu mīl un ir labsirdīga sieviete, galu galā uzveic savas bažas un ļaujas pierunāties. Lai viņš brauc! Balzaks uzreiz nokrata stingumu, liek vizēt savu pasi un gatavojas ceļojumam. Grāmatizdevējs Suverēns dos viņam vajadzīgo naudu, vai arī viņš to nopelnīs, publicēdams dažas noveles. «Ņemšu

līdzi sešpadsmit rudzu maizītes un mēli, ar to iztikšu, braucot no Krakovas līdz Verhovņai.» Ak, cik viņš ir laimīgs, ka var doties ceļā! Bez mīļotās viņš vairs nespēja dzīvot. «Viss ir iespējams, kad būšu kopā ar savu Vilcēni ti. Bez viņas nekas nav iespējams, un es pametu visu. Mana drosme ir izsīkusi gaidās ... Es nesūdzos, ņemiet vērā, jo neviens cilvēks pasaulē nav bijis laimīgāks par mani.. . Jūsos ir bezgalība ...»

Un Balzaks steidzas pie šīs bezgalības. Ātrāk ceļot nebija iespējams. 1847. gada 5. septembrī izbraucis pa Ziemeļu dzelzceļu, kas viņam tik dārgi bija maksājis, viņš ar ātro pastu, ar ekstrapastu un beidzot ar kibitku pirmdien, 13. septembrī, sasniedza Verhovņu. Viņš bija brīdināts, ka viņu sagaidot dažādas nepatikšanas, ceļojot pa zemi, kuras tautas valodu viņš neprot. Viņš bija nodrošinājies ar pārtikas groziņu, kurā atradās sausiņi, kafijas koncentrāts, cukurs, žāvēta mēle un pilna pudele anīsa šņabja. Taču izrādījās, ka Balzaka slavenais vārds sagādāja viņam visur laipnu uzņemšanu. Robežas muitnīcas priekšnieks Hakela kungs, ierēdnis ar ļoti patīkamu un gaišu seju, pats iznāca viņam pretī un uzaicināja iekost, «ko dievs devis». Dievs bija devis bagātīgu mielastu, kas sajūsmināja Balzaku.

Gluži dabiski, ievērojot šādu augstu aizgādību, pret Balzaku izturējās ar vislielāko cieņu visās bīstamajās muitnīcās, ar kurām viņu bija biedējuši. Krievu disciplīna ceļotājam atstāja labu iespaidu. Toties viņam ļoti nepatika kibitka, no koka un kārklu pinumiem darināta ekipāža, «kurā sēdēdams jūs visos kaulos izjūtat katru ceļa grambu . . . Nakts bija lieliska; debesis izskatījās kā zila drapērija, kas piesista ar sudraba nagliņām. Dziļo vientulību atdzīvināja tikai zvaniņš, kurš pie zirga ilkss šķindēja nemitīgi un kura dzidrā, vienmuļā skaņa galu galā bezgalīgi iepatīkas .. .» Beidzot caur «ļoti slaveno» pilsētu Berdičevu Balzaks iebrauca Ukrainā. «Tā ir tuksnesis, druvu karaliste, Kupera prērija ar tās klusumu. Te sākas Ukrainas melnzeme, melna, trekna zeme piecdesmit un nereti vēl vairāk pēdu biezumā, ko nekad nemēslo .. .» Baizaks iemiga dziļā miegā un atmodās no skaļiem saucieniem. «Ieraudzīju kaut ko līdzīgu Luvrai, saulrieta zeltītam grieķu templim.» Tā bija Verhovņa.

PIE MARĶĪZES karabasas

Ievērības cienīgs fakts... ka mēs bieži vien pakļaujam jūtas gribai, uzņemamies kaut ko līdzīgu saistībām ar sevi pašu un paši radām savu likteni.

Balzaks

Viņš bija cerējis daudz; visas viņa cerības tika pārsniegtas. Sen celtās gaisa pilis pārvērtās par ļoti reālu pili Ukrainā.

Balzaks Lorai Sirvilai:

Šis mājoklis ir pilnīgi kā Luvra, un zemes īpašums ir tik liels kā mūsu departamenti. Nav iespējams iedomāties šejienes plašumus un auglīgo zemi, ko nekad nemēslo un apsēj ar labību katru gadu. Kaut gan jaunajam grāfam un jaunajai grāfienei par abiem ir apmēram divdesmit tūkstošu vīriešu kārtas zemnieku, kas kopā ir ap četrdesmit tūkstošiem «dvēseļu», tomēr, lai apstrādātu visas zemes, būtu vajadzīgas četrsimt-tūkstoš dvēseles. Apsēj tikai tik daudz, cik var novākt...

Trīsdesmit gadus Balzaks bija ilgojies pēc laimes kļūt par marķīzu Karabasu, tagad izrādījās, ka viņš ir marķīzes nākamais vīrs.

Burvīgas dienas. Atala, Zefirine un Grengalē uzņēma Bilbokē ar patiesu sirsnību. Viņam ierādīja jauku apartamentu: guļamistabu, salonu un darba kabinetu. Galda sudrabs, porcelāns un grīdas paklāji, it īpaši paklāji, biezi, karaliski, pilnīgi apmierināja prasīgo lietpratēju. No visiem sava apartamenta logiem viņš redzēja Ukrainas bezgalīgās druvas. Un pilī bija «pieci seši šādi apartamenti viesiem»!

Šī zeme ir neparasta tanī ziņā, ka līdzās vislielākajai greznībai te trūkst visparastāko mūsu komforta priekšmetu. Šī muiža šajā apkaimē ir vienīgā, kur ir Karsela lampa * un slimnīca. Mājā ir desmit pēdu augsti spoguļi, bet sienas nav tapsētas ... Šeit krāsnis kurina ar salmiem (un Verhovņa ir īsta Luvra). Nedēļas laikā nokurina tik daudz salmu, cik Parīzē redz pa visu Senlorāna tirgu ...

Saimnieku laipnība liek aizmirst komforta trūkumu un bargo Krievijas ziemu. Šie Olimpa dievi dzīvo kā viena ģimene. Anna lasa Marseļas vēsturnieku Kapfigu,

kas uzrakstījis desmit sējumu «Eiropa Luija Filipa laikā». Viņai blakus sēž māte, kas strādā pie izšuvuma. Bilbokē apspriež ar grāfu Georgu, sauktu par Grengalē, kolosālu spekulāciju, jo redz Ukrainā, tāpat kā visur, lielisku darījumu iespējas.

Sājā sakarībā Balzaks lūdz, lai Sirvils sniedz konsultāciju. Lieta ir šāda: Georgam Mnišekam kopā ar brāli Andreju nedalāmā īpašumā pieder viena no labākajām Krievijas impērijas muižām — Višņoviči, Brodu apkaimē, un divdesmit tūkstoši arpanu ozolu mežu. Francijā tam laikā milzīgos daudzumos izmantoja ozolu koku dzelzceļa guļšņiem. Vajadzēja uzzināt, par kādu cenu Višņoviču kokus varētu pārdot franču dzelzceļiem, ņemot vērā transporta izdevumus: 1) pa zemes ceļu no Brodiem līdz Krakovai; 2) pa dzelzceļu no Krakovas līdz Parīzei, ieskaitot baļķu pludināšanu pāri Reinai pie Ķelnes un pāri El-bai pie Magdeburgas, jo viadukti vēl nebija uzbūvēti, un bez pārkraušanas nevarēs iztikt. Ņemsim aptuvenus skaitļus. Ja ozola baļķis maksā desmit franku, plus divdesmit franku transporta izdevumiem, kopā iznāk trīsdesmit franku, — tad par cik var Parīzē pārdot sešdesmit tūkstošu baļķu? Ja peļņa būtu tikai divdesmit franku no viena baļķa, tad kompanjoniem būtu jādala savā starpā miljons divi simti tūkstoši franku. Un atliktu vēl neaprēķināms daudzums kurināmās malkas. Tie bija Fēliksa Grandē cienīgi aprēķini.

Jābrīnās, Balzaks piebilst, ka tik izdevīgs darījums vēl nav pasākts, taču tas izskaidrojams ar krievu muižnieku bezrūpību, viņi ir līdzīgi kreoliem, un nēģeru vietā viņiem strādā «mužiki». Lai Sirvils atbildot nekavējoties, jo Ffanska kundze gribot aizvest savu viesi uz Krimu un uz Kaukāzu, līdz Tiflisai.

Nevar pat iedomāties milzīgās bagātības, kas Krievijā uzkrājušās, taču tām nav nekādas nozīmes, jo trūkst satiksmes ceļu... Šinīs dienās biju aizgājis uz Verhovņas folverku, kur labību kuļ ar mašīnām, un priekš šī viena ciemata bija divdesmit stirpas, trīsdesmit sešu pēdu augstas, piecdesmit pēdu garas un divpadsmit pēdu platas... Bet pārvaldnieku zagllgums un dažādi izdevumi ļoti samazina ienākumus... Verhovņā viss jāražo turpat uz vietas: ir gan konditors, gan tapsētājs, drēbnieks, kurpnieks un citi meistari no pašu mājas ļaudīm. Tagad es saprotu nelaiķa Hanska vārdus, kurus viņš man teica Ženēvā, ka viņam esot trīssimt kalpotāju un pat vesels orķestris ...

Verhovņas īpašniekiem ir pat vadmalas fabrika, kurā izstrādā ļoti labu vadmalu, desmittūkstoš «gabalu» gadā. Francūzi pilnīgi samulsināja šīs «kolosālās bagātības».

Visus šos zemes īpašumus Evelīna atdos savai meitai Annai pret mūža renti. «Es zināju par šo Evas nodomu,» Balzaks raksta Lorai Sirvilai. «Esmu sajūsmināts, ka mana dzīves laime būs atbrīvota no jebkādām savtīgām interesēm.» Patiesību sakot, vienīgi atdodot muižu, Evelīnai kļuva iespējams otrreiz doties laulībā. Tomēr vēl bija jāpārvar daudzi šķēršļi: jādabū cara atļauja, jāuzveic Han-sku ģimenes locekļu pretošanās. «Tikai atbraucis šeit, es aptvēru, cik daudzas un dažādas grūtības stāv ceļā manu vēlējumu piepildīšanai.»

Ir tenkots, ka Verhovņā divas aušīgas sievietes esot traucējušas Balzakam strādāt. Fakti pierāda pretējo. 1847. gada decembrī Balzaks nobeidz «Mūsdienu vēstures aizkulišu» otro epizodi, bet viņš strādāja arī pie romāna «A„rsī deputāts», kas ir plašs sacerējums ar simt personāžiem, viņš strādāja pie romāniem «Sīkie buržuā», «Teātris, kāds tas ir» un «Rakstniece» — šī romāna sākums ir daudzsološs un ļauj cerēt, ka Balzaks turpmāk parādīs «balzakis-kās sabiedrības evolūciju paralēli franču sabiedrības evolūcijai». Klods Vinjons, kas romānā «Māsīcā Beta» ir kara ministra, Visembūras maršala sekretārs, un romānā «Komedianti bez pašu ziņas» vada katedru Sorbonnā un feļetona nodaļu avīzē «Journal des Débats», romānā «Rakstniece» jau kļūst akadēmiķis, joprojām palikdams valsts padomnieks, un saņem kopsummā piecpadsmit tūkstošu franku algas. Žozefs Lebā, agrākais vadmalas tirgotāja Gijoma komijs, vēlāk kļūst veikala īpašnieks, piecus gadus ir komerctiesas priekšsēdētājs un tad kļūst Francijas pērs. Plaši pazīstamais Godisārs, kādas dzelzceļu akciju sabiedrības direktors, ir aizmirsis, ka agrāk bijis komivojažieris. Andošs Fino (kurš kādā Balzaka piezīmju grāmatiņā figurē kā grāfs Fino de la Kaijerī *), noteikti vairs neatceras tos laikus, kad jaunie žurnālistikas plēsoņas izturējās pret viņu nekaunīgi. Aizmiršanas spējas var novērot ne tikai atsevišķiem indivīdiem, bet arī.veselai sabiedrībai. Pasaule, kuru Balzaks nes savā galvā, kā [82]

rakstījis Moriss Bardešs, «ir patstāvīga un reizē arī uzticīga vēsturiskajai patiesībai».

Eva Hanska ne tikai netraucēja Balzaka darbu, bet tieši mudināja viņu strādāt. Atceļā viņš rakstīja Evelīnai: «Nepārmetiet man, ka esmu tik maz strādājis. Sakiet, ka esmu veicis brīnumu, uzrakstīdams «Noslēpuma līdzzinātāju».» Runa ir par otro epizodi labdarības atspoguļojumam veltītam romānam, ko autors sākumā bija nodomājis nosaukt «Mierinājuma brāļi», bet kam vēlāk deva virsrakstu «Mūsdienu vēstures aizkulises». Sis romāns bija iecerēts kā pretstats «Trīspadsmitiem»; visspēcīgu un ļoti bagātu cilvēku grupa ziedojas kalpošanai tikumam. Pirmais fragments — «Svētā ļaunums» bija 1842. gadā iespiests lojālā žurnālā «Musée des Familles». Sis fragments bija uzrakstīts «Ciema ārsta» un «Lauku kirē» garā, ar šo darbu autors būtu varējis iegūt Montijona prēmiju. Nebija viegli to uzrakstīt: «Padarīt interesantu drāmu bez neviena vilka aitu kūtī ir meistarstiķis.»

Atrisinājums: jāieved vilks, kas nožēlo grēkus. God-fruā, jauns izputējis dendijs ar dzelteniem cimdiem rokā, iegūst Sanuanesas ielā, Dievmātes katedrāles paēnā, aizgādni — veco baronesi de la Santerī, ko aplenc četri nepazīstami vīri, nekustīgi kā bonzas, pret kuriem ar dziļu cieņu izturas gan arhibīskapija, gan visaugstākā aristokrātija. Noslēpumainās brālības rīcībā ir milzīgi kapitāli, kurus izmanto, lai glābtu nelaimīgus cilvēkus. Tikumības sazvērestībai jākļūst tikpat saistošai kā Torpijas samaitātība. Lai to panāktu, Balzaks izmanto patiesu notikumu no šuānu dumpja laikiem.

Impērijas laikos Ruānā vecajai marķīzei de Kombrē piesprieda divdesmit divus gadus cietuma soda, iekala važās un vēl pielika pie kauna staba, tāpēc ka viņa bija devusi patvērumu sazvērniekiem. Marķīzes meita Karolīna Akë de Ferola mira uz ešafota. Balzaks izveido de la San-terī kundzi par šīs īstenībā dzīvojušās sievietes dubultnieci, mater dolorosa, ko pastāvīgi pavada baismīgas atmiņas. No Ruānas apelācijas tiesas rakstveža Vimāra Balzaks dabūja apsūdzības akta tekstu, ko, ļoti nedaudz pārveidotu, sniedza romānā. Kāpēc te izgudrot? Tas ir parasts romānistu paņēmiens. Taču daudzas detaļas rāda, ka šis darbs rakstīts Evelīnas paspārnē. Sanuanesas ielas nepazīstamie vīri visi lasa «Kristus atdarināšanu». Kāpēc? Tā-

pēc, ka «Atdarināšanas» eksemplārs 1833. gadā bija pirmā Evelīnas Hanskas dāvana Balzakam. Šajā grāmatā rakstnieks glabāja savus mīlestības suvenīrus — izkaltušus ziedus, lentes. Šo pašu reliģiozo grāmatu de la Šanterī kundze iedod neofitam Godfruā. «Jo reliģijai, tāpat kā politikai, Balzaka darbos ir sentimentāla un romāniska būtība,» rakstījis Moriss Regārs. Vakaros pie uguntiņas Balzaks nolasīja saviem viesmīlīgajiem saimniekiem dienā uzrakstītās lappuses. Pat Georgs Mnišeks, kam vairāk patika kolekcionēt insektus nekā lasīt romānus, šķita patiešām ieinteresēts, un to var uzskatīt par «vienu no lielākajām Bilbokē uzvarām».

Kaut gan epizodi «Noslēpuma līdzzinātājs» ir rakstījis novārdzis cilvēks, darbam tomēr ir zināma vērtība. Dramatiska efekta labā atklājas, ka ģimene, ko «noslēpuma līdzzinātājam» Godfruā uzdots glābt, ir ģenerālprokurora Burlaka ģimene; šis vīrs savā laikā uzstājies tiesā kā de la Šanterī kundzes un viņas meitas apsūdzētājs un panācis, ka meitai piespriež nāves sodu. Burlaka reālais prototips ir barons Šapē-Marivo, impērijas ģenerālprokurors pie Ruānas kriminālās un īpašās tiesas; šī cilvēka kristīto vārdu Bernārs rakstnieks piešķir arī baronam de Buria-kam. Aizkustinošais upurjērs, kāds nepieciešams katrā populārā romānā, ir Burlaka meita Vanda, kas sirgst ar noslēpumainu slimību — ar poļu plenti. Verhovņas muižai piesaistītais ārsts doktors Knotē varēja sniegt gan sīkākas ziņas par šo dīvaino kaiti, gan arī dažus rakstura vilcienus doktoram Halpersonam, ko Balzaks radīja, lai tas dziedinātu slimnieci Vandu. Tā — «jautrs, izlutināts bērns, mūziķe, dedzīga romānu lasītāja, izšķērdīga un koķeta» ■— atgādina Annu Mnišeku. Balzaks ciemojās īsti poliskā mājā un izmantoja savā darbā to jauno, ar ko tur iepazinās.

Izšuvums, pie kura strādāja Hanska kundze, romānā pārvērtās par portjeru, ko izšuva Vanda. Balzaku sajūsmināja doma attēlot Burlaku, par spīti viņa nepielūdzamajai prokurora bardzībai, kā mīlošu tēvu, līdzīgu Gorio, kurš rada savai meitai greznības ilūziju, kamēr turpat blakus istabā ir tikai vecas, sašķobījušās grabažas. Te, bez šaubām, izpaužas nesen izlasītā Dikensa stāsta «Circenis aizkrāsnē» ietekme. Balzakam pašam Bataija ielas dzīvoklī bija paticis izvadīt savus apmeklētājus cauri

noplukušam koridoram un tukšām istabām un tad ievest viņus «Tūkstots un vienas nakts» buduārā. Grāmatas beigas var likties gan melodrāmiskas, gan cildenas — atkarībā no lasītāja noskaņas. Mirklī, kad bijušais prokurors, savu glābēju labsirdības saviļņots, pusnesamaņā noslīgst uz grīdas, parādās kā rēgs de la Šanterī kundze, un Bur-laks, paskatījies uz viņu, nočukst: «Tā atriebjas eņģeļi.» Pat reliģija Balzaka darbos iegūst maģisku raksturu un kļūst par ieroci varena, pārdabiska spēka rokās. «Cilvēciskās komēdijas» mērogā romāna sižets nav tik daudz varoņu personiskā drāma, cik Parīzes žēlsirdības atainojums, kura ir tikpat apslēpta kā Parīzes netiklība.

Nav grūti iedomāties, ka lasījumu laikā Verhovņas salonā plūda ne mazums asaru, un klausītājas, kas reizēm savu draugu Bilbokē uzskatīja par jokpēteri, atzina, ka viņam pieejami visi lieluma veidi. Balzakam šķita, ka piedot ir pats par sevi saprotami; cilvēki ir tādi, kādi viņi ir. Viņi jāattēlo bez iecietības, kā rakstnieks bieži darījis, bet jārespektē viņos arī cildenie rakstura vilcieni, kādu netrūkst pat visļaunākajos.

Verhovņas saimnieces aizveda Balzaku uz Kijevu.

Balzaks Lorai Sirvilai:

Tagad es redzēju Ziemeļu Romu, tatāru pilsētu ar trīssimt baznīcām, lielā klostera bagātības un stepju svēto Sofiju. Ir vērts to visu reiz apskatīt. Mani uzņēma ārkārtīgi laipni. Vai Jūs ticēsiet, ka viens bagāts mužiks ir izlasījis visus manus darbus, katru nedēļu aizdedzina priekš manis sveci Svētā Nikolaja baznīcā un ir apsolījis dot naudu Hanska kundzes māsas kalpotājiem, ja tie pateiks, kad es atkal atbraukšu, lai viņš varētu mani redzēt...

Mātes kundze atsūtīja uz Jaungadu apsveikumu un paziņoja, ka ir inspicējusi Fortinē ielas māju.

Atradu visu vislabākajā kārtībā, visur valda nevainojama spodrība, tā ka pat visprasīgākā sieviete neko nevarētu iebilst. Tev ir divi krietni sargi, domāju, ka viņi ir ļoti godīgi cilvēki; viņi gaida Tevi atbraucam. Viņi man pastāstīja, ka jau vairākas reizes esot ziņots par Tavu atgriešanos, bet viņi gan redzot, ka tas darīts tādēļ, lai viņi nekļūstot nolaidīgāki. Tavs arhitekts, kā man teica, ierodoties reizi nedēļā.

Kā vienmēr, mīļais dēls, esmu Tavā rīcībā; Tu jau zini, ka mana lielākā laime ir būt kaut kā noderīgai tiem, kurus tik ļoti mīlu. Vari paļauties uz mani visur, visās lietās un katrā dzīves brīdī.

Pēc veca paraduma pastāstīšu Tev, kā pavadīju pirmo Jaunā gada

dienu. Vispirms aizgāju uz baznīcu, pielūdzu dievu un domāju tikai par vienu — par Jums, mani dārgie bērni, un lūdzu tikai vienu — lai Jūs būtu laimīgi...

Balzaks ar lielu tīksmi baudīja savu mīļoto «virvju dejotāju» sabiedrību un, juzdamies ļoti novārdzis, labprāt būtu vēl uzkavējies šajā miera ostā, kāda viņam bija Verhovņa, taču vajadzēja izdarīt kārtējo iemaksu par Ziemeļu dzelzceļa akcijām, un tāpēc janvārī, pašā ziemas bargumā, viņam bija jābrauc atpakaļ uz Parīzi. Hanska kundze iedeva Balzakam lapsādas kažoku. Tam pāri vajadzēja vēl uzvilkt mēteli, aukstums bija negants. Balzaks veda līdzi no Svešzemnieces saņemtos deviņdesmit tūkstošus franku iemaksai par akcijām un tekošām vajadzībām.

Jādomā, ka, uzturēdamies Ukrainā, Balzaks jutās laimīgs. Pirmo reizi mūžā viņš dzīvoja pilī ar neskaitāmi daudziem godbijīgiem kalpotājiem, par kādu viņš bija sapņojis kopš bērna dienām. Viņā nemodināja sašutumu apziņa, ka šī godbijība izskaidrojama ar bargiem sodiem par vismazāko disciplīnas pārkāpumu. Zilma Karo pamatoti varēja viņam pārmest bezjūtību pret tautas ciešanām. Viņa dibināti brīnījās, ka rakstnieka iztēle, kas tik vareni paloja, atveidojot savas šķiras ļaudis, bija pilnīgi nevarīga iedomāties postu un apspiestību. Taču atcerēsimies, ka šos trīs mēnešus Balzaks pirmo reizi mūžā jutās atbrīvots no ikdienas rūpēm par manuskriptu gatavošanu, no mokošajiem uztraukumiem par nesamaksātajiem vekseļiem un rēķiniem. Kā cilvēkam tas viņam bija atvieglojums, kā māksliniekam •— daiļrades atslābums. Verhovņā viņš nestrādāja parastajā drudžainajā tempā pa daļai tāpēc, ka šajā «poļu Luvrā» viņu nevajāja trūkums, bet pa daļai arī tāpēc, ka «Cilvēciskās komēdijas» turpināšana izvirzīja tās radītājam jaunas problēmas.

Balzaka personāži bija novecojuši reizē ar viņu pašu; daudzi jau bija miruši. Pērlašēza kapsētā tagad paceļas krāšņais piemineklis, kura pakājē atdusas Estere Gobseka un Lisjens de Ribamprē. Votrēns ir kļuvis par policijas prefektu, Rastinjaks jau otro reizi par ministru. Bez šaubām, būtu skaisti, ja dzejnieks spētu vēlreiz atdzīvināt šīs ēnas, kuras, tāpat kā ap Homēru tā mirušie varoņi, tiecas pulcēties ap viņu. Personāži, kas meklē savu radītāju, drūz-

mējas nepabeigto romānu priekštelpās. Balzaks viņus pieņem, jo zina, ko varētu ar viņiem izdarīt, bet baidās, vai nepietrūks spēka epopejas nobeigšanai. Šādas domas Balzaks risina, ievīstījies kažokā, ko Eva Hanska bija viņam uzmetusi uz pleciem, un ragavās braukdams pa vienmuļo, piesnigušo līdzenumu.

XXXIX

REVOLŪCIJA, SATRICINĀJUMI, TAUTAS PĀRSTĀVĪBĀ

O, tauta! Revolūcijā tu esi akla, kurla jūra!

Viktors Igo

1848. gada februāris. Atgriezies Francijā, Balzaks to atrod kaislībās verdošu. Tas bija Reformas piekritēju «banketu kampaņas» * laiks, oratori pie deserta pieprasīja vispārējas vēlēšanu tiesības. Tjērs salīdzināja ministru kabinetu ar kuģi, kam ir sūce un kas ik brīdi dziļāk iegrimst ūdenī. Lamartīns vēstīja, ka pēc brīvības vārdā uzliesmojušās revolūcijas uzbrāzmos revolūcija aiz nicinājuma pret monarhiju. Pat nacionālā gvarde kliedza: «Lai dzīvo reforma!» Buržuāzijas nelabvēlība pret karali smagi apdraudēja buržuāzisko režīmu. Balzakam nekad nebija patikusi Jūlija monarhija, viņš gribēja spēcīgāku varu. Taču viņš baidījās no konvulsijām, kādas pavada katru apvērsumu.

22. februārī Balzaks ēda pusdienas pie Margonna, kam bija dzīvoklis Parīzē. Puse no viesiem nemieru dēļ nebija ieradušies. Balzakam vajadzēja kājām atgriezties mājās, jo pārbiedētais ekipāžu izīrētājs bija atteicies atsūtīt viņam karieti. Pūlis lāpu gaismā nesa pa ielām nogalināto līķus. 23. februārī Balzaks, aizmirsdams revolūciju, kavējās «liegās pārdomās». Bengāli sapņoja par «sava dārza rozēm». Dārzs bija jaunais kaķēna vārds. Vakarā Balzaks dabūja zināt par karaļa piekāpšanos un ka viņš upurējis savu ministriju. «Tas ir Luija Filipa pirmais solis uz trimdu vai uz ešafotu,» Balzaks rakstīja Hanska kundzei. Bažas pārvērta viņu par ultrarojālistu. «Politikai jābūt nežēlīgai,

lai valstis būtu drošas, un atzīšos, ka pēc tā, ko es nupat pieredzēju, es attaisnoju kā vienmēr gan Austrijas car-cere duio', gan Sibīriju un citas absolūtās varas metodes. Mana absolūtisma doktrīna gūst ar katru dienu vairāk piekritēju; tiem pievienojies arī mans māsasvīrs.» Nabaga Sirvils! Arī viņam bija bailes.

24. februārī Balzaks aiz ziņkārības sekoja nemiernieku kolonnai un redzēja, kā viņi Tilērijās dauzīja spogujus un lustras, plosīja sarkanos samta aizkarus ar zelta bārkstīm, dedzināja grāmatas. Šīs saturnālijas, Balzaks sacīja, viņam derdzās. Tomēr viņš paņēma līdzi daļu no troņa rotājumiem un drapērijām, kā arī Luija Filipa mazdēlu — mazo prinču skolas burtnīcas.Kolekcionētājs sniedza mierinājumu konservatoram.

Viktors Igo un viņa draugi būtu vēlējušies glābt dinastiju, ieceļot par reģenti Orleānas hercogieni, gudru un liberālu princesi. Taču tauta ar ieročiem rokā jau aplenca palātu. Dzima republika. Sāksies anarhija, Balzaks domāja, posts un laupīšanas. Viņu tas nenomierināja, ka pagaidu valdībā bija Lamartīns, ko viņš uzskatīja par ļoti godīgu cilvēku, bet baidījās no tā liriskās jūsmas. Nauda izsīka; Ziemeļu dzelzceļa akcijas nokrita pavisam zemu; trīspro-centīgās obligācijas arī ar katru dienu pazeminājās. Vecais Grandē tās tagad būtu uzpircis; Balzaks aizrakstīja Mniše-kiem, lai tie atsūta uz Frankfurti lielākas summas un nodod tās viņa rīcībā; Mnišeki nepaklausīja. Panika bija tik liela, ka nebija vairs iespējams iespiest nevienu rakstu, nevienu feļetonu. Izdevēji un avīzes neuzdrošinājās riskēt.

24. februārī Tilērijās Balzaks sastapa Šanflerī, jaunu rakstnieku, feļetonistu, īstu bohēmieti, ko 27. februārī uzaicināja pie sevis Fortinē ielā un pieņēma, tērpies slavenajā baltajā mūka sutanā. Viesim Balzaks ļoti patika.

Spriganās, melnās acis, biezie mati, kuros jau vērpās sirmums, spilgtie, dzidri dzeltenie un sārtie toņi, kas asi mijās uz viņa vaigiem, ērmīgie bārdas rugāji viņu darīja līdzīgu līksmam meža kuilim ... Viņš smējās bieži un skaļi, no smiekliem vēders viņam kratījās, un aiz piln-asinīgajām, sarkanajām lūpām rēgojās daži reti zobi, stipri kā ilkņi...

Balzaks aizturēja Šanflerī trīs stundas un izteica viņam dažādus padomus. Jauneklis rakstīja stāstus. «Ar stāstiem jūs nekur netiksiet,» Balzaks sacīja. «Jūsu noveles ir pārāk [83]

īsas, ar laiku jūs, ar tām noņemdamies, aprobežosiet savu prātu.» Balzaks atcerējās, ka pazinis kādu Kambrē dzimušu puisi, vārdā Bertū, kurš katru nedēļu publicējis avīzē «La Presse» pa novelei. «Gadu vai divus viņam veicas, —-bet kas pēc tam ar viņu notika? .. . Rakstiet noveles un stāstus, ja jums patīk, bet ne vairāk par trim gadā. Rakstiet tās tikai prieka pēc; desmit gados, pa trim vienā gadā, jūs būsiet publicējis trīsdesmit noveles. Ja divdesmit no tām būs šedevri, tad varēsiet sevi uzskatīt par laimīgu. Toties desmit mēnešus gadā veltiet lugu sacerēšanai teātrim, lai nopelnītu naudu, daudz naudas, jo māksliniekam ir jādzīvo grezni.» Pamācībai pievienodams piemēru, Balzaks parādīja apmeklētājam savu galeriju un apgalvoja, ka Rotšilds tās dēļ viņu ļoti apskaužot. Aplūkojot kolekciju, Šanflerī brīnījās: «Es jau pazīstu šo galeriju! Kur es to esmu redzējis?» Un piepeši viņš atcerējās: tā taču bija brālēna Ponsa galerija.

Šanflerī bija laimējies sastapt Balzaku labā omā, bet drīz vien notikumi no jauna viņu ļoti satrauca. Sadursme starp buržuā un strādniekiem likās neizbēgama. Vīri darba virsvalkos pret vīriem uzvalkos. Vēlēšanas uz vispārēju vēlēšanu tiesību pamata bija noteiktas aprīlī. Balzaks rakstīja avīzē «Constitulionnel», ka viņš būs kandidāts. Nevienam nav tiesības atrauties, viņš izsacījās, «mirklī, kad Francija pieaicina visus, kas pārstāv tās spēku un saprātu». Balzakam nebija ilūziju par savām izredzēm. «Tā kā vairums cilvēku ir viduvēji,» viņš teica Aleksandram Veilam, ko satika uz bulvāra, «tad visumā viņi balso par sev līdzīgām viduvējībām . . . Vai jūs ticat, ka Lamartīns ir Republikas galva? Tikai tik ilgi, kamēr viņš ies vadītāju pavadā. Tiklīdz viņš gribēs uzmākt kaut vienu savu domu, izvirzīt kaut vienu savu piekritēju, viņu sašķaidīs kā stiklu.» Balzaks bija nolēmis: ja netiks ievēlēts, viņš brauks prom no Francijas. Vai tas būs iespējams? Revolūcija jau pārsviedās uz Vāciju, Austriju, Poliju.

Balzaks joprojām neatlaidīgi domāja par atgriešanos Verhovņā. Ko viņš darīs Parīzē? Abi viņa iztikas avoti — literatūra un teātris — izsīka, turklāt viņš nevēlējās būt Republikas pilsonis. Kamēr Lamartīns būs ministrs, Balzakam nebūs grūti dabūt pasi. Tikai viņam vajadzēja

pirms aizbraukšanas dzēst parādus. Kur dabūt naudu? Vi-

■

ņam piedāvāja atjaunot savā laikā aizliegtā «Votrēna» uzvedumu, bet ar pazemojošiem noteikumiem, proti, ka aktieris Frederiks Lemetrs ķēmosies pakaļ no troņa gāztajam karalim. «Tas ir zemiski, un es tam nepiekritīšu, pat ja man piesolītu astoņdesmit tūkstošus franku...» Mazs mierinājums: diaņķe Luīza de Brinjola precējās — nevis ar tēlnieku Elsotu, bet ar bagātu rūpnieku Šarlu Isidoru Sego — gluži necerētas laulības, kas padarīs šo intriganti par Francijas pēra svaini! «Vai tas vīrietis ir jucis?» Bal-zaks raksta Evelīnai. Bet «kāda laime, jo varam būt droši, ka tagad šis dundurs vairs nedzels manai dārgajai Vilce-nītei»!. .. Varēja cerēt, ka tagad šī sieviete, iekļuvusi labākajās aprindās un būdama pilnīgi nodrošināta, vairs nenodarbosies ar šantāžu un beidzot atdos pēdējās nozagtās vēstules.

Straujie pagriezieni Parīzes dzīvē pārsteidz ar pēk-šņumu. Jau marta sākumā Zirardēni rīkoja spožas vakara svinības. Balzaka apkārtnē visi, gan buržuā, gan finansisti, spekulēja, par smieklīgi lētām cenām uzpirka gruntsgabalus un mājas. Naudinieki ir azartisti; viņi vienmēr tic, ka nākamais gājiens būs viņiem labvēlīgs. «Tā kā Republika nenoturēsies vairāk par trim gadiem, tas ir pats ilgākais termiņš, tad jācenšas nepalaist garām izdevīgus gadījumus . . . Mums nenovēršami būs kaut kāds diktators vai diktatūra, un mēs atgriezīsimies pie monarhijas, ko liekulīgi sauks par konstitucionālu .. .» Balzaks rakstīja Evelīnai Hanskai. Taču pagaidām viņam vajadzēja atrast darbu.

Atdzima cerība uz teātri. Marija Dorvala meklēja lugu Ostēna vadītajam Vēsturiskajam teātrim. Balzaka uzmetumu mapē bija drāmas «Pamāte» sākums, šī luga būtu ļoti piemērota, un viņš varētu to ātri nobeigt. Tā kā izdevniecībās darbs bija pavisam apsīcis, tad vienīgā cerība atlika teātris, un Balzaks bija nonācis tik lielā naudas trūkumā, ka veselu nedēļu ēda sautētu vēršgaļu!

Balzaks Hanska kundzei:

Jūtos ļoti novecojis. Strādāt kļūst grūti, un eļļas manā lampā ir, augstākais, tik daudz, lai apgaismotu pēdējos manuskriptus, ko radīšu. Ar piecām sešām lugām es visu nokārtošu, un, lai tās uzrakstītu, dzīvības smadzenēs vēl pietiks. Taču šie pēdējie darbi būs asarām slacīti, mana atvadu velte. Jā, es nekā laba vairs neceru... Ir cilvēki, kas radīti, lai iepazītu tikai dzīves sūrumu; citiem vienmēr un visur veicas; es samierinos. Pateicos Jums un pateicos dievam par laimi, ko esat man dāvājusi.

Ak, ja Balzaks spētu sasniegt teātri to pašu, ko bija sasniedzis literatūrā, viņš būtu glābts un kļūtu bagāts! Bet kā lai strādā šajā juku laikā? «Drīz notiks kauja, kurā Republika zaudēs.» Tad visi vērtspapīri atkal celsies. Kaut Žoržī (Georgs Mnišeks) uzticētu viņam simttūkstoš franku! Par divdesmit septiņiem tūkstošiem tagad var nopirkt tik daudz Ziemeļu dzelzceļa akciju, cik agrāk par simt divdesmit tūkstošiem franku! Kontrrevolūcija noteikti uzvarēs: «Mēs atrodamies nevis uz vulkāna, bet vulkāna krāterī.» Rakstīdams šīs rindas, Balzaks dzirdēja, ka tālumā pūlis dziedāja «Marseljēzu».

Kaut gan viņam bija slimas acis (viņš visu redzēja divkāršotu, un Nakārs baidījās, vai rakstniekam nav redzes nerva paralīze), darbs ar drāmu «Pamāte» virzījās uz priekšu. Balzaks cerēja nolasīt lugu aktieriem 9. apiilī. «Pamāti uzvedīsim 29. aprīlī... Ja gūšu panākumus, viss būs glābts. Es kļūšu par drāmas Skribu un pelnīšu simttūkstoš franku gadā.» Bet kā lai raksta šādā atmosfērā? Baronese Rotšilda, šis politiskā spiediena barometrs, pauda «drūmu mieru, kāds iestājas pirms negaisa». Balzaks domāja, ka pēc Nacionālās sapulces vēlēšanām uzliesmos pilsoņu karš. Savu kandidatūru viņš tomēr nenoņēma, jo nespēja noskatīties loterijā, nepaņemdams biļeti. Viņš joprojām bija noskaņots pesimistiski. Varbūt pēc pusotra mēneša visā Eiropā vairs nepaliks neviena troņa. «Un ziniet, nevajag krist maldos. Karalis bija īpašuma simbols. Es baidos, ka pēc neilga laika uzbruks īpašumam . ..» Tad nu būtu beigas visam. Lai Hanska kundze neaizmirstot, ka pat Krievijā īpašums var tikt apdraudēts. Ja viņai vajadzētu bēgt no Ukrainas, viņu gaida patvērums Parīzē, jo pēc trim mēnešiem Parīze būs visdrošākā pilsēta pasaulē. Sacelšanās radīs tur diktatūru.

9. aprīlī Balzaks varēja nolasīt «Pamātes» divus cēlienus Marijai Dorvalai un Ostēnam, kuri likās sajūsmināti. 16. aprīlī, par spīti slimajām acīm, viņš nolasīja trešo cēlienu. Teātra direktoram bija mīļākā Margerita Lakreson-jēra, un viņš lūdzās, lai Balzaks dod lomu šai aktrisei. Kādas intrigas! Cik tas viss ir nepatīkami! «Rakstīt teātrim nozīmē samierināties ar traku dzīvi.» Turklāt, ja ņem vērā, ka viņam ir padomā sešas lugas! «Bet teātris man dos vajadzīgos pieci līdz seši simti tūkstošus franku, vai arī es izlaidīšu garu!» Turklāt šajos Herkulesa darbos viņš iemanījās amata prasmē un drīz vien rakstīs lugas tikpat viegli kā romānus. Kas attiecas uz politiku, Parīzē klīda dažādas baumas. Stulbie karlisti iedomājās, ka Lamartīna kundze, «šī vecā angliete, sieru tirgotāja meita», nosēdinās tronī Anrī V*. Bet kas zina? Viss var gadīties. Tad Bal-zaks kļūtu vismaz Endras un Luāras departamenta prefekts vai Daiļo mākslu pārvaldes direktors, vai arī dabūtu patentu tabakas tirgotavai.

Pagaidām Parīze joprojām bija drūma; Elizejas laukos, kur pagājušajā gadā brauca desmittūkstoš ekipāžu, tagad redzēja kādas piecdesmit. Presei valdība aizbāza muti. «Mums ir dota brīvība mirt badā, vienlīdzība nabadzībā, brālība pažobelēs.» Pa bulvāri defilēja zemes racēji. 19. aprīlī, īsi pirms vēlēšanām, Balzaks ievietoja avīzē «■Constitutionneh vēstuli, kurā aizstāvēja stabilu valdību.

Kopš 1789. gada līdz 1848. gadam Francija vai, ja vēlaties, Parīze ik. pa piecpadsmit gadiem ir mainījusi savas valdības uzbūvi. Vai nav pienācis laiks mūsu valsts goda labad atrast, radīt stabilu valdības formu, ilgstošas varas valdīšanu, lai mūsu labklājība, tirdzniecība un mākslas, kas dod mūsu tirdzniecībai dzīvību, kredīts, slava, īsi sakot, visi Francijas sasniegumi netiktu periodiski apdraudēti? Patiesību sakot, mūsu vēsture pēdējos sešdesmit gados varētu izskaidrot vēsturisko problēmu par trīsdesmit Parīžu pazušanu, no tām ir palikušas tikai drupas dažādos zemeslodes punktos, kur tās atklās ceļotāji un greznos savus muzejus ar šiem tagadējās Parīzes pagājušo laiku pieminekļiem!

Kaut jaunā Republika būtu varena un gudra, jo mums ir vajadzīga valdība, kas parakstītu līgumu uz vairāk nekā piecpadsmit sešpadsmit gadiem! Tāds ir mans vēlējums, kas ir līdzvērtīgs publiskai deklarācijai ...

23. aprīlī Francijā notika balsošana. Balzaks dabūja tikai pāris desmit balsu! Par Lamartīnu balsoja (Parīzē vien) divi simti piecdesmit deviņi tūkstoši astoņi simti vēlētāju. Patiesību sakot, ir gluži dabiski, ka Balzaka abso-lūtiskās idejas neguva masu piekrišanu. Kaut gan vēlēšanu rezultātā uzvaru guva mērenie, nākotne viņa acīs joprojām palika satraucoša. Parīze droši vien nepieņems to Nacionālās sapulces sastāvu, kādu tai sūta province. Balzaks vairāk nekā jebkad vēlējās aizbraukt no Francijas. La-martīns viņam apsolīja ārzemju pasi; vajadzēja tikai dabūt krievu vīzu. Pagaidām Balzaks nobeidza «Pamāti», ēda pusdienas pie hercogienes de Kastrī («Viņa ir šaušalīga, īsts līķis») un pieņēma savas nākamās sievasmāsas Alīnes apmeklējumus. Moņuško kundze atveda pie Bal-zaka savu meitu Polīnu, ļoti skaistu meiteni.

3. maijā viņš redzēja pie hercogienes de Kastrī Alfrēda de Misē «Kaprīzi», ko uzveda amatieru trupa. Rožē Alden-burgs (hercogienes un Viktora fon Meterniha ārlaulības dēls) bija «smieklīgs» Šavinjī lomā; de Kontada kundze ļoti slikti notēloja Matildi. «Kā tas iznāk, ka augstāko aprindu sieviete, tēlodama augstāko aprindu sievieti salonā, zaudē visu burvību un kļūst pretīga? . . . Cik ļoti tas paceļ īstus aktierus un pierāda viņu talantu! ...» No Baķa ielas Balzaks kājām atgriezās Fortinē ielā. Kāda pastaiga! Visu ceļu viņš sapņoja par Verhovņu: «Cik labprāt es atdotu visas savas drāmas par iespēju padzert tēju Jūsu salonā pie lielā galda, nevis gaidīt, kamēr pacelsies aizkars un slaistu bars izsvilps manu lugu! Tūkstoš skūpstu un glāstu manai mīļotajai...»

Svētā Onorē dienā (16. maijā) Parīzes ielās atskanēja trauksmes un pulcēšanās signāli *. Marija Dorvala (kurai nupat bija nomiris mazdēls Žoržs Ligē) atteicās no Ģertrūdes lomas lugā «Pamāte» un to pēc Ostēna vēlēšanās tēloja viņa mīļākā. Luga tomēr guva spožus panākumus, pirmos, ko Balzaks sasniedza teātrī. Beidzot viņam bija izdevies drāmā ielikt to spēku, kāds raksturīgs viņa romāniem.

Sižets ir šāds: Ģertrūde de Meilaka strādā par grāfa de Granšāna meitas Polīnas audzinātāju; grāfs ir vecs Napoleona armijas ģenerālis, kas Restaurācijas laikā kļuvis par vadmalas fabrikantu Luvjē (visai neparasts militāras karjeras noslēgums), un Ģertrūdei izdodas ievilināt laulībā šo slaveno Impērijas pārpalikumu, kura meitu Polīnu viņa ir audzinājusi. Ģertrūde iemīlas tanī pašā jauneklī, kuru mīl viņas pameita, ko pamāte mēģina noindēt. Balzaks ir norādījis uz lugas avotiem. Kādu dienu viņš viesojies šķietami saticīgā ģimenē, pārsteidzis naidīgus skatienus, ko pārmijušas pamāte ar pameitu, un uzminējis, ka tās viena otru ienīst. Balzaks nav centies, kā rakstniekam reālistam būtu vajadzējis darīt, izdibināt kaut ko vairāk par šīm abām sievietēm, bet paļāvies uz intuīciju.

Ģimenes drāmai rakstnieks pēc labākajām «Cilvēciskās komēdijas» tradīcijām pievienojis laikmeta gleznu. Jaunā Markandala — Polīnas rokas tīkotāja tēvs ir ģenerālis, kas 1815. gadā bija kļuvis neuzticīgs Napoleonam. Dedzīgais bonapartists Granšāns, kas pat vēl otrajā augumā nosoda zvēresta laušanu, nekad neatdos jaunajam Mar-kandalam savu meitu par sievu. Tas ir Monteki un Ka-puleti ienaids.

Teofīls Gotjē uzrakstīja jūsmīgu rakstu: «Vēsturiskais teātris, par spīti nelabvēlīgajiem apstākļiem un vasaras karstumam, ir guvis panākumus, kuri mūs iepriecina, jo tie ierosinās ģeniālo rakstnieku veltīt drāmai un komēdijai reti vērtīgās īpašības, kuras viņš ir apliecinājis romānā .. .» Tālāk Gotjē apsver jautājumu, kāpēc visdziļākais cilvēka sirds pazinējs jau agrāk nav izmantojis teātrī apbrīnojamās spējas, kas viņu dara par literāru fenomenu, kurš pārsteidz kā fiziologus, tā arī dzejniekus, un Gotjē atrod atbildi: «Patlaban faktiski likvidētā cenzūra bija mazākais kavēklis; te jārunā par iekšējām grūtībām, par apslēptām lamatām, slepenu nepatiku, tīši izvirzītiem dažādiem šķēršļiem, kuri šķir darba ieceri no tā īstenošanas uz skatuves dēļiem...» Ģēnija lepnumu kaitina šie slazdi: «Direktoram, režisoram, vīriešu un sieviešu kārtas aktieriem, statistiem . .. skatuves meistaram, dekoratoram un apgaismotājam ir tikai viena doma: uznjākt autoram citu drāmu, nevis to, ko viņš uzrakstījis. . . Autors piekāpjas, un publika izsvilpj šīs zem autora vārda sakombinētās aplamības.»

Šoreiz Balzakam bija brīvas rokas, un kritika bija vienbalsīgi labvēlīga. Draudzīgajam vērtētājam Teofīlam Gotjē piebalso Zils Žanēns, kas bieži vien ir bijis naidīgs: «Luga «Pamāte» ir pilnīga veiksme; vēlreiz ievērojamais romānists parādījis, ka prot lieliski savienot grāciju un spēku ... dabiskumu, mākslu un talantu.» Diemžēl politiskas vētras ir liktenīgas izrādēm. Parīze kaisa dumpju drudzī. Daudz ļaužu neuzdrošinājās iziet no mājām. Jau otrajā izrādē divas trešdaļas vietu zālē bija tukšas. Ostēns paziņoja autoram, ka aizved savu trupu uz Angliju. Lugu varēs vēlāk atjaunot, kad būs aprimuši nemieri. «Pamāte» neienesa Balzakam ne piecsimt franku! Taču cildinājumi viņu iedrošināja iet tālāk pa to pašu ceļu. Balzakam bija citu lugu ieceres: «Sīkie buržuā», «Merkadē», «Orgons», «Neprātīgais pārbaudījums», «Ričards Sūkļa Sirds», «Pjērs un Katrīna». Evelīnai Hanskai viņš ziņoja, ka sirdsapziņas atvieglošanai uzrakstīšot visas šīs lugas. «Un, ja stāvoklis manai sirdij un manai dzīvei ari decembrī nebūs mainījies, es vairs necīnīšos; vienkārši ļaušos, lai straume mani aiznes kā slīkoni. Jūs vairs nekad nedzirdēsiet runājam par Bilbokē .. .»

Elēģiskais tonis izskaidrojams ar jaunajām bažām, ko bija modinājusi Eva. Viņa bija laipna un maiga pret Bal-zaku, kamēr viņš uzturējās Verhovņā, bet, kopš viņš bija atgriezies Parīzē, Eva šķita atsalusi, gandrīz skarba pret savu mīļāko. Šai ļoti jutekliskajai sievietei bija vajadzīga tieša klātbūtne, turpretī ar bagāto iztēli apveltītajam Balzakam mīlestība atšķirtībā kristalizējās. Viņš rakstīja Evelīnai veselus sējumus un atbildei saņēma zimītes. Viņa ieteica Balzakam apprecēties ar jaunu sievieti. Alīne Moņuško, kurai viņš parādīja šo neticamo vēstuli, uz karstām pēdām piedāvāja viņam savu meitu Polīnu, un tas Balzakam likās vēl neticamāk. Mest skaistu jaunavu piecdesmit gadus veca vīrieša skavās . .. Māsas gan bija viena otrai ienaidnieces.

Redzēdams, ka Balzaks ir noskumis un vientuļš, Mar-gonns parastajā izsmalcinātajā un vēsajā tonī uzaicināja rakstnieku uz Sašē, kur viņš varētu strādāt. Balzaks gribēja nobeigt «Sīkos buržuā», turklāt viņu nomāca Sveš-zemnieces neizskaidrojamā klusēšana — viņš ielūgumu pieņēma.

Sākumā viņš Sašē jutās labāk; viņš atkal atrada iemīļoto Turēnu, tās mežus, skaistās ielejas, mazās pilis, ko bija aprakstījis romānā «Lilija ielejā». Atmiņā pārcilādams dienu pēc dienas Verhovņā pārdzīvoto laimi, Balzaks salīdzināja sevi ar Luiju Filipu, kas savā Anglijas trimdā, uzturēdamies Klaremonas pilī, droši vien ar skumjām un ilgām atcerējās Tilērijas. Februāra revolūcija Sašē pils dzīvē nekā nebija mainījusi. Skumjā kuprīte de Margonna kundze jau bija mirusi; pēc brokastīm un pēc pusdienām Margonns tikpat nikni cīnījās vista spēlē ar sīkajiem kaimiņos dzīvojošajiem muižniekiem. Vuvrē vīns kāpa galvā, un «Sīkie buržuā» Balzakam nemaz nevirzījās uz priekšu. Kaut gan Margonns bija ļoti taupigs, tomēr ēdiens viņa mājā bija labs, pat pārāk labs Balzakam, kam pastiprinājās elpas trūkums un paātrinājās sirds darbība. Viņš aizelsās, kāpdams kalnā, un vēl grūtāk viņam bija tikt augšā pa stāvajām pils kāpnēm. Viņš domāja, ka viņam ir plaušu tūska un sirds «piedzīta ar asinīm».

Visam klāt vēl nāca sāpīgi saviļņojumi: asiņainās jūnija dienas Parīzē; divdesmit pieci tūkstoši nogalināto; Lamartīns ieguvis «visdziļāko nicinājumu»; teātri slēgti; Margonns gatavojās atstāt Sašē, jo uzskatīja, ka vispāiē-jas sacelšanās gadījumā tur nav drošs patvērums. Bal-zaks gan sprieda, ka Parīzē būs vēl nedrošāk, taču citas izejas viņam nebija kā atgriezties Fortinē ielā. Viņš tomēr priecājās, ka nebija Parīzē sacelšanās laikā; viņam būtu vajadzējis nacionālās gvardes rindās uzbrukt dumpinieku barikādēm, un no turienes viņa plecīgais augums būtu bijis lielisks mērķis. Par laimi, Balzaks bija aizbraucis uz Sašē savlaicīgi, un gvardes štābā nevarēja domāt, ka viņš izvairījies no pilsoņa zaldāta pienākumiem.

Parīzē Balzaku sagaidīja patīkams pārsteigums: vairākas garas Evelīnas vēstules. Viņš bija maldījies, domādams, ka mīļotā viņu aizmirsusi. Vainīgs bija pasts, nevis vienaldzība. Ai, šīs mīlestības vēstules! «Ir dienvidus; es tās lasu no pulksten desmitiem! . .. Vai esat kādreiz redzējusi strazdu, kas vīnogu novākšanas laikā ir apskurbis no vīnogu sulas? Tā ir paradīze. Arī es tā skurbinos bez mitas no Jūsu dvēseles skaidrā avota, divās stundās pārdzīvoju divus Jūsu dzīves mēnešus, — tas nav aprakstāms . ..» Tūlīt Balzaks atbild uz rājieniem. Kā Evelīna varējusi raizēties par Alīnes aplamo priekšlikumu, kad tā piedāvājusi savas meitas roku Balzakam? Kopš viņš pirms septiņpadsmit gadiem Nefšatelē ieraudzīja dāmu violetā tērpā, viņš nekad ne par vienu citu sievieti nav sapņojis. «Mēs dzīvosim un atdusēsimies in aeternum [84]kopā, kaut arī mana nemainīgā līdzgaitniece rātu mani mūžībā! Drūmajā, tuksnesīgajā Parīzē, no kuras trešdaļa iedzīvotāju ir aizbraukuši, es esmu līksms; Jūs zināt, kāpēc. Es redzu, ka Jūs mani mīlat tāpat, kā es mīlu Jūs . . .»

Mājā gan viņam nav nekādas kārtības. Zanella ēdienus gatavo ļoti slikti un nekā nenokopj. «Ak, ka Jūs zinātu, kā man ir vajadzīga sieva!» Gaidot, kamēr viņa sieva pārņems mājas vadību savās rokās, Balzaks uzdod mātei un māsasmeitām Sofijai un Valentīnai inventarizēt visu iekārtu. Kad viņš aizbrauks uz Ukrainu, māte, vienmēr gatava pakalpot dēlam, pārvāksies dzīvot Fortinē ielā. Par laimi, Balzakam ienāk mazliet nauda. «Comédie-Française» viņam izmaksā piecus tūkstošus franku avansa par nākamo lugu «Sīkie buržuā» un «Odeons» piedāvā piectūkstoš franku par «Ričards Sūkļa Sirds». Kas zina? Varbūt Balzaks vēl pagūs, ja dzīvos pietiekami ilgi, pārtaisīt «Cilvēcisko komēdiju» drāmas formā? Tas būtu lieliski. Starp citu, Evelīna Hanska atsūta desmittūkstoš franku, kas ļauj viņam izdarīt jaunu iemaksu par Ziemeļu dzelzceļa akcijām, kuras katrā ziņā jāpatur, jo dzelzceļa tīkla būve drīz būs nobeigta un akciju kurss pacelsies līdz tūkstoš frankiem. Tik daudzi labi jaunumi pilnīgi uzlabojuši Balzaka sirds darbību. Mīļotā atsūta viņam vēstulē sārtu ziedu. Balzaks uzreiz jūtas atkal jauns un vairs ne par ko nešaubās.

4. jūlijā nomira Satobriāns. «Sīs jūnija dienas bija it kā notrulinājušas Parīzi, apšaudes, trauksmes signālu un lielgabalu zalvju troksnis tai vēl skanēja ausīs un liedza sadzirdēt klusumu, kas iestājas, kad aiziet kāds liels cilvēks . . .» Viktors Igo rakstīja. Balzaks piedalījās bēru gājienā. Ap viņu parīzieši pļāpāja. «Šī apbedīšana bija īsta mācība. Viss bija salti, aprēķināti, vienaldzīgi. Ļaudis sanākuši kā uz biržu,» Balzaks vēstīja Evelīnai Han-skai. Vakarā viņš ēda pusdienas pie Sirviliem un pēc tam spēlēja vistu. Ielās skanēja saucieni: «Izklīstiet!» —

«Stāt!» — «Kas tur nāk?» Kurlos vai izklaidīgos, kas vilcinājās ar atbildi, uz vietas nošāva.

Balzaks uzreiz nolēma izvirzīt kandidatūru uz Šato-briāna atbrīvoto sēdekli Akadēmijā. Vai tur nevajadzēja diža aizgājēja vietā dižu dzīvu rakstnieku? Igo, ar ko Balzaks par to runāja, apsolīja savu balsi. Igo jūsmoja par Balzaku un ar Vakerī starpniecību lūdza, lai viņš uzraksta feļetonu avīzei «L'Evénement», ko Igo dibināja. Reti laimīgs gadījums šajās haotiskajās dienās! Balzaks sadraudzējās ar Ogistu Vakerī, kas gatavojās uzvest savu drāmu vārsmās «Tragaldabass» un uzaicināja Balzaku atnākt uz mēģinājumiem. Pēc tam abi kājām atgriezās no Portsen-martēna teātra uz Sentonorē priekšpilsētu. Balzakam nemaz nepatika «Tragaldabass» («Pretīga luga, jautra Igo garā»), bet viņš labprāt vaļsirdīgi aprunājās ar jauno ceļa biedru. Balzaks sāka ticēt, ka Anrī V atgriezīsies; tad rakstnieks lūgs, lai viņu ieceļ par sūtni Londonā vai Sankt-Pēterburgā. «Cik žēl, ka Viktors Igo sakompromitējās, piesliedamies Republikai! . . . Viņam būtu iespējams piepildīt visgodkārīgākos nodomus.» Vakerī bikli aizrādīja, ka Balzaks arī ir centies dabūt deputāta sēdekli. «Tas ir pavisam kaut kas cits,» Balzaks atbildēja, «mani taču neievēlēja.»

17. augustā viņš Franču teātrī apbrīnojami nolasīja «Merkadē» (jaunais virsraksts: «Veikalnieks»). Teofīlu Gotjē, kas lugu bija dzirdējis jau agrāk, pārsteidza Bal-zaka aktiera talants.

Tas vaukšķēja, ņaudēja, rūca, rēca un kauca visos iespējamos un neiespējamos toņos. Parāds sākumā dziedāja solo, ko atbalstīja milzīgs koris. No malu malām izlīda kreditori — no aizkrāsnes, no pagultes, no kumodes atvilktnēm; vieni iespraucās pa kamīna dūmeni, citi pa atslēgas caurumu; vēl citi ierāpās pa logu kā mīlētāji; daži izleca no ceļa somas kā velniņi no pārsteigumu kastītes; daži ienāca cauri sienai kā pa lūku, un izcēlās šaušalīga kņada, tracis, īsts iebrukums, gluži kā jūras paisums. Merkadē veltīgi pūlējās tos nokratīt, uzbrukumā nāca arvien citi, un līdz pašam apvārsnim vīdēja maršējošo kreditoru mudžēšana, ieradās veseli termītu leģioni, lai apritu savu upuri.

«Vēl nekad neviens cilvēks,» Zilam Klaretī teica kāds aktieris, kas bija noklausījies lasījumu, «neviens cilvēks nav man tik ļoti licis izjust, cik neatvairāms spēks piemīt ģēnijam.» Lugu pieņēma vienbalsīgi, taču Balzaks, riskēdams zaudēt izdevību gūt panākumus kā teātrī, tā Akadēmijā, alka tikai vienu: atgriezties Ukrainā. Viņu ietekmēja ne vairs tik daudz bailes no revolūcijas, cik nepieciešamība būt mīļotās tuvumā.

Es verhovņoju visu dienu, un šajos sapņojumos tik ļoti esmu Ver-hovņā, ka tanī saskatu katru sīkumu. Domās es atveru saldumu skapīti, kas atrodas Tavā guļamistabā zem palodzes blakus sarkankoka durvīm, kuras ved tualetes istabā, saskaitu vaska sveču plankumus uz samta segas, ar ko apklāts galds, uz kura mēs spēlējām šahu ... ielūkojos veļas skapī, redzu tur mīļotās Vilcenītes mutautiņus... pusdeviņos vakarā iebaudu tēju, ko pasniedza Evelīnas kundzes guļamistabā. Goda vārds, tā kā es Tevi mīlu, es dzīvoju tur ...

Ja, ta patiesi bija mīlestība. Talajai grāfienei vairs nepiederēja milzīgā bagātība; viņai bija četrdesmit astoņi gadi. «Ja mani māc nerimstošas alkas būt Vilcenītes tuvumā, ja dzīvoju tikai tādēļ, lai justu savu kaķenīti, ja mani kremt vēlēšanās dzirdēt Tavu balsi, kaut arī tā mani rātu, dzirdēt Tavas kleitas čaukstoņu, tad šaubu nav — tā ir īsta mīlestība ...»

Balzaks jau gatavojas aizceļošanai un laulībām. Viņš apmeklē savas draudzes — Rulas Senfilipa baznīcas kirē, kas ir ļoti laipns un iedod viņam demissiorium — atļauju svētīt viņa laulību kādā Polijas diocezē. Krievijas sūtniecība viņam izsniedz vīzu, bet Kijevas gubernators aizsūta slepenas instrukcijas Odesas militārajam gubernatoram: «Viņa imperatoriskajai majestātei ir labpa-ticis atļaut franču literātam Balzakam, kas jau pagājušajā gadā uzturējās Krievijā, atkal tur atgriezties .. . Man ir tas gods lūgt Jūsu ekselenci stingri uzraudzīt šo personu un informēt mani par šīs uzraudzīšanas rezultātiem.»

Nolēmis pamest visu un pat pieņemt krievu pavalstniecību, ja cars to prasītu, Balzaks 19. septembrī devās ceļā pie savas «polārās zvaigznes». Lorānžanam viņš atstāja pilnvaru savu literāro un teātra interešu aizstāvēšanai. Mātes kundzei vajadzēja valdīt Fortinē ielas savrupmājā. Balzaks bez nožēlas pameta šo ligzdiņu, kas tomēr bija «divu eņģeļu cienīga». Viņš jutās svešs jaunajai pasaulei, kas brieda Parīzē un visā Francijā. Viņam trūka distances un domas brīvības, lai aprakstītu pārveidojušos sabiedrību. Un kā lai strādā, kad viņu plosīja vienmēr pieviltā vēlēšanās pēc laulības, kura būtu viņam glābiņš? Slimnieks vienmēr ir mazliet kā bērns. Novārdzis, aizelsies viņš tiecas atbalstīt galvu pie liega, mīļa pleca. Kaut arī māte-mīļākā reizēm nostrostē izšķērdīgo bērnu — mīlestību tas nenokauj. Gluži otrādi. Turklāt, ja arī Balzaka iztēles varenība nebija mazinājusies (to pierāda tanī laikā uzmestie romānu sākumi), viņam vairs nebija fiziskā spēka, lai ieceres īstenotu; viņš cerēja Ukrainas miera ostā atgūt veselību.

kura saucas Balzaks

LAIVA MIGLA

Es esmu opozīcijā, par dzīvību.

Balzaks pavadīja 1848. gada beigas un visu 1849. gadu Verhovņā. Pēc Parīzes kņadas un šausmām viņš tur atrada miera ostu. Viņam atkal ierādīja skaistu apartamentu, viņu apkalpoja milzis Toms Gubernačuks, kas reizēm klanījās viņam līdz zemei. Kad Balzaks no rīta iegāja savā darba kabinetā, viņa kalpotājs tur jau bija iekūris kamīnā uguni. Kājās Balzakam bija kažokādas tupeles, viņa rīta svārki bija šūti no termolamas — apbrīnojami silta un viegla čerkesu auduma. Balzaks jutās kā «ietērpts saules staros». Rakstāmgaldu apgaismoja sveces sudraba svečturos. Viņš nesteigdamies rakstīja «Di Visāra jaunkundze vai Francija Konsulāta laikā», «Rakstniece», vai arī «Teātris tāds, kāds tas ir». Taču tas vairs nebija katordznieka darbs, kad neatliekams maksājums viņu piespieda uzrakstīt noveli vienā nakti. Kamēr Balzaks uzturējās Verhovņā, ja Parīzē radās ass naudas trūkums, viņš griezās pie mājasmātes, kas ar kāda krievu baņķiera starpniecību lika vajadzīgo summu pārsūtīt Rotšildam. Ērtības nokauj auglību.

Nevar teikt, ka muižkundze lūgumus pēc naudas vienmēr uzņēma vēlīgi. Tā kā zemes īpašumus Evelīna bija atdevusi savai meitai, tad viņas līdzekļi bija ierobežoti, jo viņai bija tikai mūža rente. Pēdējā cerība bija grāfs Georgs, taču grāfiene Anna bija ļoti izšķērdīga un Mni-šeks pats iestidzis parādos. Milzīgie zemes īpašumi viņiem deva smieklīgi mazus ienākumus. Abus satrauca mātes iespējamā laulība ar šķiedīgo francūzi, kam bija tik smaga parādu nasta. Viņi ar prieku deva patvērumu ģeniālajam viesim, kas iedvesa dzīvību visā mājā, taču baidījās, ka Evelīna Hanska neuzņemas Francijā saistības, kas pārsniegtu viņas līdzekļus. Fortinē ielas skaistā savrupmāja, par kuru Balzaks runāja ar tādu lepnumu, vēl nebija pilnīgi atpirkta; lielas summas viņš bija palicis parādā par iekārtu. Un vai nākamajai de Balzaka kundzei nebūs uz kakla visa laulātā drauga ģimene? Vīramātei vairs nepiederēja ne liāra; Hanska kundze jau bija apsolījusi izsniegt viņai uztura naudu tūkstoš divsimt franku gadā. Svainis Sirvils ari sūdzējās, viņam, kā vienmēr, neveicās; Sofijas līgavainis bija mainījis nodomu, un Lorai vajadzēja gādāt pūru divām meitām. Sirds un prāta saites, kas vienoja Balzaku ar viņa «polāro zvaigzni», joprojām bija stingras, bet Evelīna vilcinājās nostiprināt tās ar laulību. Vismaz vajadzēja nogaidīt, kamēr Bilbokē būs nomaksājis savus parādus. Un kā var uzticēties cilvēkam, kas nekad nav pratis atšķirt viltojumu no īstas vērtības?

Šīs šaubas, ko viņš uzminēja un ko Evelīna dažkārt vaļsirdīgi izpauda, sāpināja Balzaku. Galīgi zaudējis spēkus, viņš cerēja, ka vienīgi pasakainās laulības atkal nostādīs viņu uz kājām un dāvās laimi. Akadēmija? Viņš bija uzdevis mātei nogādāt vizītkartītes visiem «nemirstīgajiem», bet tās, protams, neatsvēra paša klātbūtni. «Tu man noskaitīji uz mata vizītkartītes akadēmiķiem; drīz būs balsošana; vai nevajadzētu vēl spert kādus soļus? . . .» bikli iejautājās Mātes kundze. 11. janvārī vajadzēja izšķirties, kurš kandidāts ieņems nelaiķa Šatobriāna sēdekli. Kad Viktors Igo todien apsēdās savā vietā, Ampī un Pon-žervils (divi «nemirstīgie», kam bija lemta vismirstīgāko aizmirstība) pieliecās viņam pie auss un pačukstēja: «Balzaku, vai ne?» Igo atbildēja: «Protams!» Bija tikai divi kandidāti: hercogs de Noaijs un Balzaks. Hercogs de No-aijs dabūja divdesmit piecas balsis, Balzaks — četras; divus biļetenus atzina par nederīgiem, viens bija tukšs. Pēc nedēļas notika jaunas vēlēšanas uzņemšanai mirušā Vatū vietā. Balzaks dabūja divas balsis, par viņu balsoja Igo un Vinjī. Ja balsis vērtētu pēc nozīmības, tad Balzaks būtu ievēlēts, bet tās vienkārši saskaitīja, un akadēmiķa sēdekli ieņēma grāfs de Senprī. «Neapoles iekarošanas vēstures» autors pārspēja «Cilvēciskās komēdijas» autoru. «Katra sapulce jau ir tauta,» sacījis kardināls de Recs. Lorānžans rakstīja Balzakam: «Šķiet, ka no vārgiem grāfiem rodas visspēcīgākie akadēmiķi.»

Pa to laiku Fortinē ielā Mātes kundze izrīkoja Fran-suā un Zanellu, atsita notāra, nodokļu piedzinēja un piegādātāju uzbrukumus. Viņa saņem rīkojumu pamudināt tapsētāju, nopirkt kristāla svečturu rozetes, izņemt no lombarda vienu sudraba bļodu un uzticēt to kā paraugu juvelierim Fromān-Merisam, lai tas varētu papildināt sudraba trauku komplektu, pasūtīt ļoti skaistas inkrustē-tas konsoles Bula izstrādājumu manierē, rotātas ar himē-rām (daiļrunīgs ģerbonis), uzlikt uz konsolēm divas Ķīnas vāzes, kuras jāņem pie apakšas — tās var saplīst, ja tiktu ņemtas aiz augšmalas. Mātes kundzei dēls uzkrāva simt uzdevumu; septiņdesmit divus gadus vecajai dāmai tas sagādāja daudz raižu, tomēr viņa ar visu tika veiksmīgi galā. Dēls atļāva viņai braukt īrētā ekipāžā (nevis omnibusā, kaut gan šis satiksmes līdzeklis maksāja tikai sešus sū). Viņa ir labi paēdusi, dzīvo siltumā un ar lielu tīksmi izbauda burvīgās mājas komfortu jo vairāk tāpēc, ka pirms tam bija iepazinusi ļoti spaidīgus apstākļus, gandrīz trūkumu.

Parasti viņa atmostas ap četriem no rīta un vispirms garā piesauc dievu, pēc tam vēl pasnauž gultā līdz sešiem. Viņa apģērbjas bez Zanellas palīdzības, aiziet uz dievkalpojumu un atgriezusies nodod rīkojumus kalpotājiem; Fransuā viņa saka: «Šodien ir drēgns, vajag iekurināt kaloriferu,» — Zanellai viņa pasūta pusdienas: «Viru, vārītus kastaņus, gabaliņu zivs.» Vakarā viņa lasa «Kristus atdarināšanu» un ada segu savai mazmeitai Sofijai. Protams, tāda dzīve ir diezgan vienmuļa, nevienas triktraka vai dambretes partijas, un tomēr uzturēšanās «Tavā jaukajā burvju pilī, kur esmu labi apkalpota, man atgādina manus laimīgos laikus. Ja Tavs tēvs būtu dzīvojis dažus gadus ilgāk, tad arī man būtu ne jau tik pilnīga greznība, bet manam vecumam un stāvoklim atbilstošs komforts! ... Bet lai slavēts dievs par visu, viņa prāts lai notiek ...»

Reizēm Onorē apliecina zināmu uzmanību mātei, kas arī ir pilnīgi taisnīgi, jo viņa ļoti nopūlas dēla labā, taču, ja viņa kādreiz kļūdās, tad Balzaks to asi pārmet. Lai izdarītu kārtējo iemaksu par Ziemeļu dzelzceļa akcijām un dzēstu dažus neatliekamus parādus, Eva pēc Balzaka lūguma aizsūtījusi trīsdesmit vienu tūkstoti franku viņa mātei. Rotšildam jāizmaksā šī summa Fortinē ielā 14, Sa-lambjē kundzei. Kāpēc tā? Tāpēc, ka Balzaks ir parādā šai bankai un baidās, ka varbūt kāds pārāk cītīgs kasieris, ieraudzījis Balzaka uzvārdu, neaiztur daļu no šīs summas parāda dzēšanai. Kad bankas darbinieks ierodas ar naudu «burvju pilī», kalpotāji pasaka, ka nepazīst tādu Salambjē kundzi! Protams, Rotšilda banka, kurai atbildēts: «Sa-lambjē kundzi nepazīstam!» — ziņo to krievu baņķierim Halperinam, ar kura starpniecību Hanska kundze naudu sūtījusi. Halperins pieprasa Verhovņā jaunus norādījumus. Kāds pazemojums Balzakam! «Tas man bija kā dunča dūriens. Kā es cietu!» viņš aizraksta mātei.

Un kā gan viņa varējusi būt tik neapdomīga un vēstulēs atklāti runāt par Loras naudas grūtībām? Kā viņa uzdrošinājusies rakstīt, ka Sirvils būs izputināts, ja pasākums Kapestanā neizdosies (runa ir par purva nosusināšanu Ero departamentā)? Balzaka kundzei nav ne mazākās jēgas par to, ko nozīmē pasta pienākšana tik nomaļā vietā kā Verhovņā! Pastu no Berdičevas atved jāšus kazaks. Viņš tiek nepacietīgi gaidīts, un pēc tam cits citam stāsta, kas vēstulēs rakstīts, kādas jaunas ziņas saņemtas. Balzaks pārsteidzīgi esot sācis balsī lasīt mātes neveiklo sūtījumu. Un tad viņš bijis spiests atzīties, ka Sirvilu, tāpat kā pašu Balzaku, jau gadus divdesmit tramda kreditori. Pēc tam Verhovņā sākusies nebeidzama žēlošanās: «Ja mēs nebūtu pasākuši iekārtot to dārgo māju Fortinē ielā, tad mums tagad būtu nauda un mēs varētu atvieglot šī izgudrotāja ciešanas.» Tālāk dēls aizrāda mātei, ka nevajag runāt arī par Gidoboni-Viskonti aizdevumu, bet, ja tas ir gluži nepieciešami, tad saukt to par Fesāra aizdevumu. Kā gan viņai var pietrūkt iztēles, lai izvairītos no tādiem misēkļiem?

Nabaga večiņa savukārt iekaist: «Kad Jūs būsiet laipnāks pret savu nelaimīgo māti, tad viņa pateiks, ka Jūs mīl. No sirds vēlu, lai Jums būtu miers; mūsu miers ir diezgan problemātisks.» Dēls ir galīgi sašutis:

Verhovņā 1849. gada 22. martā:

Dārgā māte! Ja nu kāds cilvēks jebkad ir bijis pārsteigts, tad tas noteikti ir piecdesmit gadus vecais puisēns, kam bija adresēta Tava vēstule, kurā jaucās Jūs un Tu un kura bija datēta 4. martā un tika saņemta vakar... Nevēlēdamies saņemt vēl vienu tādā pašā garā rakstītu, pateikšu Tev, ka es būtu par to pasmējies, ja nejustos dziļi skumdināts par tanī izpausto netaisnīgumu un pilnīgu mūsu abu stāvokļa neizpratni. Tavā vecumā gan vajadzēja zināt, ka pat mušas nevar noķert ar etiķi un vēl mazāk ar šo nepatīkamo skābi var pievilināt sievietes. Liktenim bija labpaticis, ka Tava izsmalcināti saltā un vispārākajā pakāpienā dzedrā vēstule pienāca mirklī, kad es pārrunāju, ka Tavā vecumā Tev vajadzētu dzīvot ar ērtībām, Zanellai pastāvīgi būtu jāpaliek pie Tevis un ka es ātrāk nelikšos mierā, kamēr Tev bez simt frankiem uztura naudas mēnesī nebūs arī samaksāts dzīvoklis un trīssimt franku Zanel-lai... Un taisni tad, kad es izteicos, kā Tu pati atzīsi, pilnīgi pareizi... man pasniedza šo vēstuli, kura morālā plāksnē man atgādināja nikno, stingo skatienu, ar kuru Tu biedēji savus bērnus, kad viņiem bija piecpadsmit gadi, bet kurš manā tagadējā vecumā vairs neatstāj pilnīgi nekāda iespaida.

Turklāt būtne, no kuras es ceru gūt visa sava mūža laimi, vienīgo laimi manā vētrainajā, darba pārslogotajā, uztraukumu un raižu pilnajā mūžā, ko no jaunības līdz šim brīdim esmu vadījis, pastāvīgi kaudamies ar trūkumu, — šī būtne vairs nav bērns, viņa nav slavas apžilbināta, bagātības pievilināta, burvīga skaistuma savaldzināta astoņpadsmit gadus veca meitene. It nekā tāda es viņai nevaru sniegt. Viņai ir jau pāri četrdesmitiem, viņa ir daudz pārdzīvojusi. Viņa ir pilna neuzticības, un dzīves notikumi šo neuzticību ir vēl pastiprinājuši... Gluži dabiski, ka, ievērojot viņas uzskatus, kādus tos pazīstu jau desmit gadus, es viņai pateicu, ka viņa nestāsies laulībā ar manu ģimeni, un varēs pilnīgi pēc savas patikas satikties vai nesatikties ar maniem tuviniekiem; godīgums, smalkjūtība un veselais saprāts lika man tā rīkoties. So noteikumu neesmu slēpis ne no Loras, ne no Tevis. Sis gluži dabiskais solījums likās Jums aizdomīgs, Jūs uzskatījāt, ka tas no manas puses ir iegansts vai kaut kāds ļauns nodoms: tieksme pacelties augstāk, izlikties aristokrātiskākam, pamest tuviniekus utt. Un tomēr tā bija vienkārša un skaidra patiesība . .. Vai Tu domā, ka Tavas vēstules, kurās Tu man strupi pasaki tikko pāris sirsnīgu vārdu, man, ar ko Tev vajadzētu lepoties, un it īpaši tāda vēstule kā tā, ko saņēmu vakar, varētu iekārdināt sievieti ar viņas raksturu un dzīves pieredzi iekļauties šādā jaunā ģimenē?

Protams, es neprasu, lai Tu māksloti paud jūtas, kādu Tevī nav, jo dievs un Tu pati skaidri zini, ka neesi mani lutinājusi ar glāstiem, kopš esmu nācis pasaulē. Un Tu esi labi darījusi, jo, ja Tu mani būtu mīlējusi tā, kā mīlēji Anrī, es droši vien būtu turpat, kur ir viņš, un šajā ziņā Tu man esi bijusi laba māte. Bet es gribētu, lai Tu apjaustu pati savas intereses, ko nekad neesi spējusi, un nesabojātu manu nākotni, nemaz nerunājot par manu laimi...

Balzaks brīnījās par savu tuvinieku aklumu. Kā tā var? Viņam ir vislielākās izredzes apprecēt bagātu, dižciltīgu, ļoti labsirdīgu sievieti, par kuru jūsmo visa Krievija un kura, apmezdamās uz dzīvi Parīzē, uzreiz iemantotu tur lielu iespaidu, varētu palīdzēt izprecināt abas mazās Sirvilas, bet māte, apliecinādama savu augstprātīgo raksturu, ir gatava visu izjaukt. Vai Lora nesaprot, ka Han-ska kundzei nekas nav vieglāk kā pamest Balzaku ar visu viņa augstdzimušo ģimeni? Ja viņa to nedara, tad tikai tāpēc, ka viņas bērni un arī viņa pati arvien vairāk apbi īno Balzaku. Un tāpēc Verhovņā visi jūtas jo vairāk šokēti, ka paša Balzaka ģimene viņam neizrāda cieņu.

Balzaks Lorai Sirvilai:

Neņem ļaunā visu, ko Tev sacīšu. Tas nāk no labas sirds un no vēlēšanās Tev izskaidrot, kā jums jāizturas sakarā ar manām laulībām. Mīļo māšel, vajag rīkoties ārkārtīgi piesardzīgi, apsvērt katru vārdu un katru darbību. Neņem ļaunā, ja es šajā garajā vēstulē izteikšu kādu aplamību; ievēro to, ko uzskatīsi par pareizu, un, galvenais, sadedzini vēstuli, un par to vairs nerunāsim. To pašu ieteicu darīt arī mātei... Vienmēr atceries, ka man nav ne mazākās vēlēšanās komandēt manu ģimeni, būt noteicējam vai pavēlniekam... Es tikai gribētu, lai mani tuvinieki netaisa kļūdas; ja mani padomi ir pretrunā ar veselo saprātu, tad nerunāsim vairs par to... Vienīgais, pēc kā es alkstu, ir pilnīgs miers, ģimenes dzīve un mērens darbs, lai varētu nobeigt «Cilvēcisko komēdiju».

Šķiet, ka es stāvokli saskatu skaidri, un ceru, ja mani nodomi šeit īstenosies, nodibināt, kā mēdz sacīt, laimīgu ģimeni. Ja piedzīvošu pilnīgu neveiksmi, tad paņemšu bibliotēku un pārējo, kas man Fortinē ielā pieder, un filozofiski sākšu jaunu dzīvi un nākotni... Taču šoreiz es apmetīšos kaut kādā pansionātā, kur man būs tikai mēbelēta istaba, lai es būtu pilnīgi neatkarīgs, nesaistīts ar iekārtu... Man pašreizējos apstākļos, nemaz nerunājot par jūtām (neveiksme mani morāliski nokautu), iespējams tikai gūt visu vai neko, raksts vai ērglis! Ja šajā spēlē zaudēšu, man dzīves vairs nebūs, apmierināšos ar Ledigjēra ielas mansardu un simt frankiem mēnesī. Sirds, prāts un godkāre tiecas tikai pēc tā, kā alkstu jau sešpadsmit gadus; ja šī milzīgā laime aizies man secen, man vairs nekā nevajadzēs, es nekā cita negribu.

Nevajag uzskatīt, ka es mīlu greznību; es mīlu Fortinē ielas greznību, ja tanī man līdzās būs augstdzimusī sieviete, dzīve pārticībā, jauki paziņas; pati par sevi šī greznība mani nesajūsmina. Fortinē ielā viss ir iekārtots tikai Viņai un Viņas dēļ ...

Balzakam bija vēl viens iemesls pārmetumiem, gan gluži niecīgs. Atbraucis Ukrainā, viņš sākumā bija saņēmis vēstules no māsasmeitām, «piemīlīgas», asprātīgas meiteņu vēstules, kas bija uzjautrinājušas grāfieni Annu. Vēlāk Sofija un Valentīna bija pārtraukušas rakstīšanu, jo, kā Mātes kundze paskaidroja, tēvocis Onorē nebija viņām atbildējis. «Kā Tu, mana māte, vari uzskatīt, ka Tavam piecdesmit gadus vecajam dēlam ir pienākums rakstīt savām māsasmeitām! Viņām ir jājūtas ļoti pagodinātām un iepriecinātām, ja es viņām aizsūtu pāris vārdu . . .» Pēc šī brāziena Mātes kundzei vajadzēja padoties. Sofija un Valentīna atkal sāka atdarināt de Sevinjē kundzi.

Burvīgā Sofija rakstīja arī dienasgrāmatu. Šajā ģimenē visiem bija nags uz rakstīšanu. 1849. gada 1. janvārī viņa apraksta pusdienas, ko pati un Valentīna sarīkojusi Fortinē ielā «pie vecmāmiņas» ... «Nabaga vecmāmiņa! Cik viņa bija priecīga, ka varēja mūs uzņemt un tēlot lielu dāmu, kāda bija agrāk... Lielajā, ar skulpturāliem veidojumiem greznotajā kamīnā bija iekurta uguns. .. Cik garšīgas pusdienas, visi mūsu mīļākie ēdieni! Fransuā un Zanella mūs tik laipni apkalpoja. Tikai mūsu tētis man likās sadrūmis un skumjš ... Tēvocis ir Krievijā. Viņš mums pat neatrakstīja! Tur viņš dzīvo greznībā un bagātībā un vairs nedomā par savām nabaga māsasmeitām . . .»

Sofija ir iemīlējusies Zilmas Karo dēlā, taču neiemanto pretmīlestību. Tēvocis Dablēns ierodas Jaungada vizītē, bet neatnes nevienu dāvanu. «Pē, cik neglīti! Vecpuisis, kam ir četrdesmit tūkstoši franku rentes un kas aizrāvies ar vecu grabažu kolekcionēšanu, gan varēja atnest kaut vai Ķīnas tasi par diviem frankiem. Viņa gados sīkstulība tomēr ir piedodama ...

Tēvocis Onorē beidzot atraksta. Viņa vēstule ir bēdīga. Viņš vēl nav droši pārliecināts par laulībām «ar skaisto un dižciltīgo grāfieni Hansku». Vai viņš kļūs laimīgs? Viņa ir ļoti augstprātīga; viņa uzskatīs sevi par pārāku, kaut arī tēvocis ir slavens. Varbūt es maldos. Es sirsnīgi vēlos, kaut viņa ilgojumi piepildītos. Un tomēr tas mūs izšķirtu. Mēs būsim pazemoti, bet vai tas ir svarīgi? Šovakar lūgšu dievu, lai tēvocis apprecas ... Gribu viņu mīlēt tādu, kāds viņš ir . .. Viņš paziņojis, ka dos vecmāmiņai uzturnaudu simt franku mēnesī. Kāda laime! .. . Jāatzīst, ka šīs augstdzimušās dāmas tuvumā viņa jūtas kļūst cildenākas un sirds atdzimst. Viņš ir labs. Tātad viņš īsti mīl šo dāmu ...»

Cik gudra ir jaunā Sofija, viņa jau saprot, ka īsta mīlestība cilvēku dara labāku. Viņa jūt līdzi saviem vecākiem un tos netiesā, ka tie sabojājuši savu dzīvi: «Ak dievs! Cik sāpīgi ir redzēt, ka mans drosmīgais tēvs ir zaudējis drosmi! Viņš ir tik daudz strādājis! ... Viņš liekas gulēt, bet neguļ. . .» Lai izklaidētu tēti, Sofija iet ar viņu pastaigāties uz Tilērijām un uz Neijī. «Cik skaista ir Parīzei Cik burvīga ir saule! Cik svaigs un liegs ir gaiss! ...»

Naturālistam ir interesanti vērot Sofijā un Valentīnā «debešķīgās ģimenes» raksturīgās īpašības, kas izpaudušās nākamajā paaudzē. Abām meitenēm patīk rakstīt, viņas ir mazliet godkāras un ļoti labsirdīgas. Viņām ir sīkpilsonisks tonis un manieres, viņas mantojušas no vectēva un vecmāmiņas instinktīvu cieņu pret dižciltību un nicina tirgotājus. Tēvocis Dablēns mazliet atšķiras no citiem tirgotājiem, viņš mīl skaistus mākslas priekšmetus, mūziku. Viņš ar lielu patiku klausās, kad Sofija spēlē klavieres. «Es viņu cienu, bet lepnums man liedz to izrādīt. Viņš ir bagāts, un es negribētu iejukt to ļaužu barā, kuri tīko sagrābt viņa mantojumu . ..» Turklāt, tiklīdz Dablēns ir «savu roklaižu vidū, viņā parādās vulgārās īpašības, viņš sāk plēst rupjus jokus un smejas skaļi kā bodnieks» ... Balzaki, kā ikvienam zināms, ir mākslinieki. Viņi aizmirst, ka dažiem viņu priekštečiem arī ir piederējusi bode Marē kvartālā. Sofijas māmiņa ir uzrakstījusi lugu «Laimīga sieviete». Tētis to izlasīja un nokritizēja. «Radot mākslas darbu,» Sofija izsakās, «nekad nevajag uzklausīt ģimenes locekļu vērtējumus; tie ir vai nu pārāk saudzīgi, vai pārāk bargi.» Tas viss ļoti atgādina Vilparizī 1820. gadā.

Balzaks Loiai Sirvilcii 1849. gada 25. jūnijā:

Tavu meiteņu vēstules šeit sagādā neizsakāmu prieku. Pēc stila, rokraksta un satura lasītāji jau ir uzminējuši, kāds kurai raksturs, izturēšanās, domāšanas veids un skaistuma tips. Kad pienāk prāva pasta paka, uz kuras pazīstu Tavu rokrakstu, visi skaļi pieprasa, lai rādu viņu vēstules. Ja grāfiene Anna kādreiz aizbrauks uz Parīzi, tad viņa bieži dos meitenēm biļetes uz Itāliešiem, uz Operu un Komisko operu. Bet laikam Kapestana nolaupīs Parīzei abas mazās nebēdnes. Tu man sniedzi lielu mierinājumu ar to, ko pastāstīji par Kapestanu. Sirvils ir ļoti labi vadījis savu laivu ...

Balzaka laiva vēl bija miglā. Rosīgajam vējgrābslim Lorānžanam bija uzdots Parīzē vest sarunas ar grāmat-izdevējiem un avīžu direktoriem. Mātes kundzei līgumus vajadzēja parakstīt, bet ne apspriest. Pilnvarotais apliecināja lielu centību un asprātību, tomēr viņam neizdevās panākt «Veikalnieka» uzvešanu. Viņš ziņoja Balzakam uz Verhovņu par jaunākajiem notikumiem franču teātru dzīvē. Ostēns pievilina pilnu Vēsturiskā teātra zāli «ar mūžīgajiem Musketieriem». No visiem Bulvāru teātriem vienīgi Ostēna teātris patlaban ievāc naudu. Vēl viens teātris gūst panākumus ar nelielu lugu, kas uzbrūk Republikai. Lorānžanam tas likās ļoti zemiski: «Veselu gadu paciest valdību, ko neieredzi, diendienā sveikt to, bagātīgi maksāt tai meslus un uzskatīt, ka savai godu esi glābis, ja vakarā paklusām izsvilp šo valdību, — tas ir galīgs drosmes zudums.» Lorānžans mudināja Balzaku atsūtīt kādu šedevru: «Negribu pārmest, bet jau pusgadu, kopš Francija kļuvusi atraitne, zaudēdama Tavu ģēniju, es neredzu nākotnē nekā liela . . . Tavs kalps Lorānžans.»

Hanska kundze, Anna un Georgs Mnišeki joprojām bija maigi un sirsnīgi pieķērušies Balzakam un vēlējās izravēt nezāles, ar kuram bija aizaudzis viņa dzīves ceļš, taču pats galvenais, proti, laulības, arvien vēl tika atliktas, un tas viņu ļoti uztrauca. «Cerību piepildīšanās netuvojas.» Grāfiene Evelīna bija atkarīga no cara; lai leģi-timētu muižas atdošanu meitai, nokārtotu mūža renti un pat lai noslēgtu baznīcas laulību, bija vajadzīga imperatora atļauja, bet tā, par spīti lūgumiem un pūliņiem, vēl nebija dabūta.

Balzaks Viņa Eksilencei grāiam Uvarovam, Tautas izglītības ministram, Sankt-Pēterburgā 1849. gada 5. janvārī:

Drīz jau būs sešpadsmit gadi, kopš mīlu kādu cildenu un tikumīgu sievieti . . . Viņa ir krievu pavalstniece, kuras uzticamība ir neapšaubāma. Tā ari noteikti ir pienācīgi novērtēta, jo Jūs zināt visu, kas ir Krievijā ... Viņa negrib apprecēties ar ārzemnieku, nesaņēmusi impe-ratoriskās majestātes atļauju. Viņai labpatikā uzticēt man izlūgties šo atļauju. Es nekurnu par viņas padevību valdniekam, tā man liekas pilnīgi dabiska. Saskaņā ar maniem politiskajiem uzskatiem es nekad nekritizēju un nepārkāpju nevienas zemes likumus. To cilvēku liktenis, kuri neseko šiem principiem, būtu piemērs, kas mani pie šiem principiem novestu, ja es jau sen pie tiem neturētos. Mani nemaz nebaida apziņa, ka mana dzīves laime pašreiz ir atkarīga vienīgi no Viņa Majestātes Krievijas imperatora, un paļāvība uz laimīgu iznākumu mani gandrīz ielīksmo, tik ļoti es ticu, ka Viņa Majestātes bruņinieciskā labsirdība ir tikpat liela, cik viņa varenība ...

Jaunībā Balzaks būtu nodūcis: «Ta-ta-tā!»

Vai viņš nodzīvos līdz laulību dienai? Viņš smagi saslima. Balzakam jau sen bija sagādājusi bažas sirds. 1849. gadā šīs bažas pārvērtās izbailēs. Viņš vairs nevarēja ne staigāt, ne pacelt rokas, lai sasukātu matus, — uzreiz uznāca elpas trūkums. Vairākkārt lēkmes bija tik stipras, ka draudēja nāve. Verhovņas muižai bija piesaistīti divi ārsti — doktors Knotē un viņa dēls, abi slavenā vācu ārsta Franka audzēkņi; visā Eiropā pazīstamais doktors Franks bija praktizējis Sankt-Pēterburgā. Balzaks uzskatīja, ka abi Knotē viņu labi dziedina. Ārstu uzstādītā diagnoze bija sirds hipertrofija. Viņi centās «atjaunot venozo asiņu cirkulāciju, kas bija traucēta, un attīrīt sabiezējušās asinis». Taču, kad Balzakam lika no rīta tukšā dūšā apēst veselu citronu, viņam sākās šausmīga vemšana, tā ka viņš domāja, ka tūlīt izlaidīs garu. «Tikai mans vērša organisms liek cilvēces valdniecei vēl pamatīgi noņemties ar mani. Es esmu opozīcijā, kura saņcas par dzīvību .. .» Mātes kundze Balzakam atgādināja, ka Salambjē ģimenē ne viņa, ne vecmāmiņas nav varējušas ēst citronus.

Šādā veselības stāvoklī atgriezties Francijā nebija iespējams. Sākumā Balzaks bija prātojis aizbraukt 1849. gada septembrī, taču tad viņš jutās pārāk savārdzis, lai dotos ceļojumā. «Man jāārstējas septiņi astoņi mēneši, lai sirds vārstuļi atkal kļūtu elastīgi...» Balzakam patika doktors Knotē, hofmanisks personāžs, kas gatavoja kaut kādus noslēpumainus pulverīšus un vāca vijoles. Mnišeki bez mazākās nepatikas, pat ar prieku uzņēma Bilbokē uzturēšanās ieilgumu (viņš dzīvoja Verhovņā jau vairāk nekā gadu). Tomēr arī viņiem pašiem bija savas likstas: divi ugunsgrēki, trīs tiesas prāvas, sabrukušas ēkas, neraža. Grāfs Georgs, kas līdz šim pats bija pārvaldījis muižu, nodarbinādams piecsimt zemkopju, tagad domāja par visas zemes platības izrentēšanu, paturot sev tikai pili un parku.

Balzaks gandrīz katru ziemu slimoja ar bronhītu. 1850. gada janvārī viņš briesmīgi saaukstējās. Viņam šķita, ka viņš nomirs, izspļaudams plaušas. Tuviniekiem viņš rakstīja:

Man vajadzēja visu laiku palikt istabā un pat gulēt gultā, taču dāmas bija tik apburoši laipnas, ka nāca mani izklaidēt, paciezdamas manu šaušalīgo klepošanu un krēpošanu, kas bija gluži kā vemšana, kad cilvēks saslimis ar jūras slimību. Es tik baismīgi svīdu, it kā būtu sasirdzis ar svīšanas drudzi. Man bija ļoti grūti, bet tagad nu tas ir garām, esmu pat aklimatizēļies ...

«Lielā cerība» vēl var piepildīties ilgotajā virzienā. Hanska kundze, protams, rīkotos ļoti pašaizliedzīgi, apprecēdamās ar smagi slimu vīrieti, kas nevarēs vairs fiziski būt viņas mīļākais, turklāt arī rakstīs turpmāk, kā liekas, ļoti maz. Starp citu, arī politiskais stāvoklis Francijā joprojām palika satraucošs un neskaidrs. Par Otrās republikas prezidentu bija kļuvis Luijs Napoleons; no šī vāja rakstura cilvēka ne Balzaks, ne viņa māte neko labu negaidīja.

Nabaga prezidentā pastāvīgi vērojams intelektuāls pagurums un raizes. Viņš acim redzami neprot seju pārvērst necaurredzamā maskā, kāda jāuzliek katram politiķim, un izskatās tik satraukts, ka bieži vien nē vietā atbild jā un lielāko tiesu nesaprot, ko viņam saka. Gaisā vēl arvien vēdi neapmierinātība. Katrs apsver: «Kā tas viss beigsies? ...»

Vai būs saprātīgi, ja Evelīna Hanska atstās muižu Ukrainā, kur viņa ir kā valdniece, un dosies uz svešu zemi, kur var izcelties nemieri, un uzņemsies slimnieka kopšanu?

1849.—1850. gada ziema bija ļoti barga. Trīs nedēļas Balzaks nevarēja iziet no guļamistabas, kur viņa uzticīgā žēlsirdīgā māsa bija Hanska kundze un vienīgo izklaidēšanos sniedza Anna Mnišeka, kas, tērpusies karaliski greznās tualetēs, iegriezās pie viņa pirms došanās uz ballēm kaimiņu muižās. Beidzot 1850. gada martā visas imperatora atļaujas bija saņemtas, visi papīri kārtībā, un Balzaks varēja doties uz Berdičevu, kur vajadzēja notikt laulībām. Līdz pēdējam mirklim viņš šaubījās par savu laimi. Tomēr Mātes kundzi viņš jau apbēra ar sīkiem norādījumiem, kas viņai jāizdara līdz tam brīdim, kad viņš ar «dārgo laulāto draudzeni» atgriezīsies Fortinē ielā. Balzaks gribēja, lai puķu galdiņus izgrezno ar «ļoti, ļoti skaistiem ziediem» un vāzēs ieliek Kapas irbulenes. Visām grāmatām jābūt pārsietām pirms jaunlaulāto ierašanās. Balzaka mājsaimniecības rīkojumi bija tikpat sīkumaini rūpīgi kā deskripcijas viņa romānos.

Trīs dienas pirms laulībām Balzaks vēl nebija pārliecināts, ka tās notiks. 11. martā viņš rakstīja mātei. «Viss ir sagatavots Tev zināmajam notikumam, bet rakstīšu Tev tikai tad, kad viss būs galā. Šādas lietas šeit, tāpat kā citur, var uzskatīt par nobeigtām tikai tad, kad nāc ārā no baznīcas pēc ceremonijas.» Svaru kauss, kurā Evelīna domās apsvēra par un pret, svārstījās līdz pēdējam mirklim. Žēlsirdība tikpat daudz, cik mīlestība un slava palīdzēja viņai izšķirties.

Galu galā 14. martā pulksten septiņos no rīta Berdičevā notika laulības Svētās Barbaras baznīcā, kurai, kā rakstījis Pjērs Dekāvs, «no jumta plūda kūstošā sniega urgas un

tornī dunēja visi zvani»; ceremoniju vadīja abats grāfs Ozarovskis, ko bija atsūtījis Zitomiras bīskaps. Georgs Mnišeks bija viens no lieciniekiem. «Grāfiene Anna pavadīja māti, un abas staroja aiz priecīgā saviļņojuma,» Balzaks vēlāk rakstīja tuviniekiem. Pēc laulību ceremonijas ģimene devās atceļā uz Verhovņu^ ko sasniedza tikai desmitos vakarā, visi bija pārguruši. Āzijas vēji tricināja māju. Balzakam trūka elpas. Piecdesmit gadus veco jaunlaulāto mocīja podagras lēkme: «Rokas un kājas viņai tik ļoti pietūkst, ka viņa nevar ne pirkstus kustināt, ne paiet . . .» Doktors Knotē ieteica ar artrītu sirgstošajai muiž-kundzei neparastu, sadistisku dziedniecību: «Katru dienu viņa iegremdē kāju pēdas tikko uzšķērsta piena sivēna vēderā, jo pēdas jāpatur vēl trīsošajās dzīvnieka iekšās. Lieki būs Tev stāstīt, cik spalgi spiedz mazais sivēniņš, kas nesaprot, kāds gods viņam tiek parādīts, un labprāt gribētu no tā izvairīties . . .» Ne ar sirdi slimojošais vīrs, ne ar reimatismu sirgstošā sieva nebija spējīgi patlaban doties ceļā. Aizbraukšanu uz Parīzi atlika uz aprīļa beigām. «Ceru, ka aprīlī gan es atgriezīšos Parīzē .. . Nudien, lai atgūtu veselību, man nepieciešams dzimtenes gaiss, un es domāju, ka tas palīdzēs arī manai sievai, kuras veselība arī ir ļoti bēdīgā stāvoklī...»

Pēc laulībām Balzaks bija uzrakstījis četras triumfējošas vēstules: mātei, māsai, ārstam Nakāram un savai bēdu dienu draudzenei Zilmai Karo.

Balzaks Karo kundzei 1850. gada 17. martā:

Mēs esam tik seni draugi, ka Jums vienīgi no manis jāuzzina par laimīgo atrisinājumu, kāds pienācis lielajai, skaistajai sirds drāmai, kura ilgst jau sešpadsmit gadus. Pirms trim dienām apprecējos ar vienīgo sievieti, ko esmu mīlējis, ko mīlu vairāk nekā jebkad un mīlēšu līdz savai nāves stundai. Sī laulība ir, man šķiet, atlīdzība, ko dievs man sūtījis par daudzajām likstām, par sūrajiem darba gadiem, izciestajām un uzveiktajām grūtībām. Man nav bijis ne laimīgas jaunības, ne ziedoša pavasara; man būs visspožākā vasara, visliegākais rudens. ..

Ārstam Nakāram Balzaks stāstīja gan par savu žilbinošo laulību, gan par nožēlojamo veselības stāvokli. Ko teiks skauģi, kad uzzinās, ka viņš kļuvis Marijas Leščin-skas māsas mazmeitas vīrs, krievu cara adjutanta māsasvīrs, imperatrises pirmās galma dāmas radinieks? Bet ko teiks ārsts, redzēdams, ka viņa pacients nevar uzkāpt div-

desmit pakāpienus un ka viņu pat sēžot moca elpas trūkums? Balzaks ir sajūsmināts par sava nodoma pilnīgo izdošanos, taču ilūziju par nākotni viņam nav. Beduks ir viņam dāvājis šīs laulības, par kurām viņš sapņojis visu mūžu, bet viņš apzinās, ka ilgotā kāzu gulta viņam būs nāves gulta. Tāpat kā Marija Verneija «Suānos» arī Balzaks varētu sacīt: «Dzīvot atlicis sešas stundas.» 1834. gadā viņš bija rakstījis: «Tas būtu interesanti, ja «Sagrēnādas» autors nomirtu jauns.» Interesanti? Nē, neizbēgami. Vai var nodzīvot līdz sirmam vecumam cilvēks, kas katru nakti ir dedzinājis savu dzīvi? Bet, «lai maksā ko maksādams, nomirt vajag savā pajumtē». Balzaks ļoti steidzas aizvest sievu uz Fortinē ielu.

Taču vispirms jāaizbrauc uz Kijevu, lai liktu ierakstīt Balzaka kundzi vīra pasē un saņemtu vīzu izceļošanai no Krievijas impērijas. No šī brauciena Balzaks atgriežas ar acu iekaisumu. Viņš vairs nevar ne lasīt, ne rakstīt: melns plankums šķiet aizsedzam papīra lapu. Beidzot pēc jaunas ārstēšanās doktors Knotē ļauj jaunajam pārim 25. aprīlī doties uz Parīzi. Brauciens caur Krakovu un Drēzdeni bija šausmīgs. Sliktajos ceļos kariete iestiga līdz durtiņām. Balzaks aizelsdamies, gandrīz akls bija spiests izkāpt no karietes un apsēsties dubļainajā ceļmalā, kamēr zemnieki ar paštaisītu domkratu izvilka iestigušo satiksmes līdzekli. Cenzdamies atgūt elpu, Balzaks ar abām rokām tvēra pie sirds.

Eva de Balzaka meitai Annai 1850. gada 30. aprīli:

Nemaz neesmu apmierināta ar viņa veselības stāvokli; elpas trūkums uznāk arvien biežāk; viņš ir ārkārtīgi vārgs, ēstgribas viņam nav, pastāvīgā svīšana novājina viņu arvien vairāk. Radzivilovā paziņas atrada, ka viņš tā pārvērties, ka viņu grūti pazīt... Es viņu pazīstu jau septiņpadsmit gadus, bet tagad ar katru dienu atklāju viņā kādu jaunu labu īpašību, ko agrāk nebiju pamanījusi. Kaut tikai viņam būtu veselība! Lūdzu, aprunājies par to ar Knotē kungu. Tu nevari iedomāties, kā viņš pagājušajā naktī mocījās. Ceru, ka dzimtenes gaiss viņam darīs labu, bet, ja šī cerība mani pievils, tad, patiesi, Tev vajadzēs mani nožēlot. Ir ļoti labi tikt tā mīlētai, aizsargātai. Ar acīm viņam, naba-dziņam, arī ir pavisam slikti. Nemaz nesaprotu, ko tas viss nozīmē, un brīžiem esmu ļoti skumja un noraizējusies.

Un nobeigumā piemetināts: «Bilbokē saka, viņš uzreiz atlabšot, tikko būšot spēris kāju uz Francijas zemes.»

10. maijā viņi sasniedza Drēzdeni. Balzaks, nesaredzēdams burtus, ko uzvilka uz papīra, rakstīja Lorai

55 i

Sirvilai: «Beidzot esam šeit — dzīvi gan, bet slimi un noguruši. Šāds ceļojums saīsina mūžu par desmit gadiem, jo padomā pati, ko nozīmē baidīties, ka viens otru nenogalinām, kaut gan dievinām viens otru.» Balzaks neatlaidīgi prasīja, lai māte nesagaida viņus Fortinē iela. Tas nebūtu pienācīgi. «Manai sievai jāapmeklē viņa mājās un jāapliecina sava cieņa. Kad tas būs padarīts, māte varēs, kā vienmēr, parādīt savu pašaizliedzīgo padevību, bet viņas pašlepnums būtu pazemots, ja viņa paliktu Fortinē ielā un palīdzētu mums izkravāties.» Vecākā Balzaka kundze (pieklājīgs sinonīms vārdam atraitne) lai nodod atslēgas kalpotājam Fransuā Minham un pārguļ savā dzīvoklī.

Ceļotāji uzkavējās dažas dienas Drēzdenē, kur Evas paziņas viņus sirsnīgi uzņēma. Laulātie draugi staigāja pa veikaliem; Onorē nopirka lielisku neseseru un viņa sieva — «pasakainu pērļu virteni, kas pat īstu svēto padarītu traku». Bērniem de Balzaka kundze rakstīja; «Bil-bokē jūs skūpsta.» Pāris likās tik laimīgs, cik vien iespējams, kad tuvumā ložņā nāve.

Beidzot kādā vakarā viņi sasniedza Parīzi. Tās pašas dienas rītā Mātes kundze, saskaņā ar rīkojumiem izgreznojusi puķu galdiņus ar svaigiem ziediem un vāzēs salikusi Kapas irbulenes, fiakrā aizbrauca. Vakarā kāda kariete apstājās Fortinē ielā. Izkāpa aizelsies, gandrīz akls vīrietis, divu dienu ilga brauciena un bezmiega nogurdināts, un viņam sekoja vēl skaista sieviete. Kučieris piezvanīja pie durvīm. Nekādas atbildes. Mājā tomēr kāds bija jo pa logiem varēja redzēt, ka visas istabas ir apgaismotas un ziediem rotātas. Arī uz atkārtotu zvanīšanu neviens nenāca atvērt durvis. Ierašanās, ko Balzaks bija gribējis tik svinīgu, līdzinājās ļaunam murgam. Kučierim vajadzēja nakts vidū doties pie atslēdznieka Grimo, kas dzīvoja Fobūrsentonorē ielā 175. Kad laulātie draugi beidzot varēja ieiet ar tādu mīlestību uzpostajā savrupmājā, viņi atklāja, ka Fransuā Minhs pēkšņi bija sajucis prātā. Viņš bija izdemolējis dzīvokli un pēc tam aizbarikādējiet kādā istabā. Lai viņu ievietotu slimnīcā, vajadzēja gaidīt rītausmu. Samaksājuši atslēdzniekam un kučierim, viņi tos atlaida; Eva iegāja savā sarkanajā guļamistabā, Onorē zilajā. Pēdējā šagrēnādas driskā viņa vestes kabatā bija sarāvusies mazītiņa kā sārta zieda lapiņa.

XLI

PRETĪ nāvei

Kad māja ir uzbūvēta, tanī ieiet nāve.

Turku paruna

«Bilbokē ieradās šeit daudz baismīgākā stāvoklī, nekā Tu viņu jebkad esi redzējusi; viņš ir gandrīz akls, nevar paiet un bieži zaudē samaņu,» Eva rakstīja meitai Annai. Tā kā Balzaks nespēja piecelties, Evelīna pastāvīgi uzturējās pie viņa. Nākamajā dienā pēc atgriešanās ārsts Nakārs apmeklēja savu pacientu un draugu. Slimnieka stāvoklis viņu izbiedēja, viņš juzreiz pieprasīja sasaukt konsiliju, kas notika 30. maijā. Ārsti parakstīja asins nolaišanu vai asinis sūcošu radziņu likšanu, caurejas zāles un diurētiskus līdzekļus, piekodināja izvairīties no katra saviļņojuma, runāt maz un klusi.

Ārsta Nakāra piezīmēs atrodami izteikumi par gūto iespaidu. Viņam nebija nekādu cerību. Balzaka vaibsti bija pilnīgi pārvērtušies, to redzēja katrs. «Jo vairāk ārsts, kurš bija viņu kopis, vērojis un mīlējis kopš viņa bērnības; slimnieka stāvoklis iedvesa drūmas nojautas.» Nakārs konstatēja, ka sirdskaite ir pastiprinājusies jaunā liktenīgā virzienā. Slimais aizelsās, runāja aprauti, nevienmērīgi. Dažas dienas tomēr radās cerība, ka ārstēšana un pilnīgā atpūta uzlabos vismaz uz kādu laiku viņa stāvokli.

De Balzaka kundze saglabāja olimpisku mieru, kāds piestāvēja viņas junoniskajai pierei. 7. jūnija vēstulē «savai sirdsmīļotajai meitai» viņa neparasti vienaldzīgi sūdzas, ka «nevar izbeigt pagaidu stāvokli, kas tik apnicīgi nolaupa visu viņas laiku.» Gandrīz pilnīgi redzi zaudējušais Balzaks diktē Evai savu korespondenci. Sis darbs, slimnieka kopšana un mājsaimniecības rūpes tik ļoti aizņem namamāti, ka viņa tikko pagūst mijkrēslī brīdi pastaigāties pa mazo dārziņu «starp plaukstošajiem ceriņiem un jau noziedējušajiem kazāboliņiem», lai tur domās pakavētos pie saviem bērniem, «gremdējoties tālā nākamībā».

Vai Evelīna, runādama par «dzīvi vientulībā ar saviem diviem mīļotajiem bērniem», jau bija pārliecināta, ka viņas vīrs ilgi nedzīvos? Tāds iespaids nerodas. Viņa raksta: «Ārstēšana ir sniegusi vislabākos rezultātus. Bronhīts ir pārgājis, acis atgūst redzes spēju, ģīboņi vairs neuznāk, elpas trūkuma lēkmes kjūst arvien retākas.» Taču Balzaka kundze nevar atstāt savu slimnieku. Viņai pat nav izgadījies brīvs bridis, lai aizietu apmeklēt klosterī Liretu Bo-relu, ko tur sauca par māsu Mariju Dominiku. Eva ir uzti-ticīga slimnieka kopēja.

Uzticīga un vīrišķīga. Viņa dūšīgi panes pārmaiņu dzīves veidā, nogurumu un uztraukumus. Viņa raksta:

Vēl nekad man nav bijis labāks veselības stāvoklis. Man pietiek ar Francijas gaisu... Beidzot esmu iepazinusies ar vīramāti; tā ka man pastāvīgi jāuzrauga slimnieks, ko nevaru pamest, tad viņa pati atbrauca apciemot dēlu; viņa jūtas labi un, starp mums runājot, ir elegantka zas-tarzela', jaunībā droši vien bijusi skaista... Par laimi, viņa pārāk bieži neprasīs cieņas apliecinājumus, jo pa vasaru aizbrauc uz Santiljī. Man labāk patīk viņas meita, maza, apaļa bumbiņa, bet asprātīga un sirsnīga. Viņas vīrs ir lielisks cilvēks un meitas apburošas...

Starp Evu de Balzaku un Loru Sirvilu izraisās draudzīga sarakste.

Eva Lorai 1850. gada 1. jūnijā:

Nelaimīgajam Onorē šorīt nolaida asinis.. . Mūsu jaukais doktors Nakārs šorīt viņu apmeklēja. . . Mēs daudz runājām par Jums, viņš ļoti atmaiga... Neatklāšu Jums nekā jauna, pasacīdama, ka tā ir visdaiļākā dvēsele, kādu radītājs ir veidojis.

Ārstu Nakāru Eva ļoti ciena: «Nav iespējams atrast otru cilvēku, kas būtu tik izglītots un tanī pašā laikā tik dabisks, laipns un valdzinošs.» Sofija Sirvila ļoti pieķeras jaunajai tantei, kuru sauc (tāpat kā tēvocis) par «Burvīgo» un kurai, pēc viņas un māsas domām, ir ļoti labdarīga ietekme uz savu ģeniālo vīru. «Kopš tēvocis ir saslimis un apprecējies, viņš kļuvis ļoti mīļš un maigs pret tuviniekiem.» Visa «debešķīgā ģimene» ir apskurbusi aiz lepnuma, un visi draugi dižojas, ka Republikas prezidents (princis Luijs Napoleons) licis apvaicāties par Balzaka veselību.

Taču Evai dzīve liekas ļoti skumja «šajā nelaimīgajā mājā. .. Vai augstais dievs beidzot neapžēlosies par mums? Vai neesam jau diezgan cietuši?» Balzaks vēl tic nākotnei. Ar zeltītajām dzirkstīm zaigojošais tumšo acu [85] skatiens vēl ir spožs, kaut līķa bālā seja ir pretrunā ar šo jaunības atspulgu. «Viņš bija vairs tikai sava ēna,» raksta Lorānžans, ko viņa drauga izskats sabiedēja. Un Teo-fīls Gotjē vēlāk rakstīja: «Nekas nav tik bīstams kā piepildīta vēlēšanās.. . Ilgotā laulība bija notikusi; ligzdiņa laimei izklāta ar dūnām; «Nabaga radinieki» ieguva vispārēju atzinību. Tas bija pārāk skaisti; viņam atlika vienīgi nomirt. .. Taču neviens nebija sagaidījis tik liktenīgu atrisinājumu ... Mēs droši ticējām, ka viņš mūs visus apbedīs . . .» Viņš tik bieži un tik labi bija visiem stāstījis par burvja Baltazara apsolīto ilgo mūžu, ka draugi galu galā tam noticēja.

Sirsnīgais Teo, kam vajadzēja braukt uz Itāliju, atnāca uz Fortinē ielu 19. jūnijā. Par nelaimi, Balzaks bija izbraucis karietē (neprātīga nepiesardzība!) uz muitu izņemt Drēzdenē nopirktos priekšmetus. Tāpat kā brālēnā Ponsā, kolekcionētājs Balzakā izaicināja slimību, aizstāvot savus dārgumus. Viņš bija izmisis, ka nesastapa Gotjē, un nodiktēja sievai vēstuli: «Ja neatradāt mani mājās, tas nenozīmē, ka man iet labāk. Es tikai aizvilkos līdz muitai, par spīti ārstu aizliegumiem. . . Man dod lielas cerības uz izveseļošanos, bet man vienmēr jāpaliek mūmijas stāvoklī, es nedrīkstu ne runāt, ne kustēties. Ar šo zīmīti gribu atbildēt uz Jūsu draudzību, kas man ir jo vērtīgāka vientulībā, uz kādu mani notiesājuši ārsti.» Vēstules beigās Balzaks uzvilcis ar savu roku gandrīz nesalasāmos burtos: «Nevaru vairs ne lasīt, ne rakstīt.» Cik labi viņš būtu aprakstījis kādā no saviem romāniem šo dzīvo mironi un tā traģisko nevarību!

Vairākkārt slimniekam un viņa sievai radās ilūzijas par izveseļošanos. Ārsts Nakārs, kas nāca katru dienu, diagnosticēja asu olbaltuma diabētu un šķietamajā atlabšanā saskatīja tikai īslaicīgu slimības atslābumu. Vecajam ārstam radās vislabākais iespaids par Hanska kundzi: «Cildena, augstsirdīga un cēla dvēsele.» Balzaku apmeklēja Pols Meriss un Ogists Vakerī, kurus viņš pieņēma, tērpies rīta svārkos un pusguļus atlaidies lielā atzveltnes krēslā. Apmeklētāji spieda viņam roku, pūlēdamies apslēpt skumjas. «Tērzējiet ar manu sievu,» Balzaks viņiem sacīja. «Man šodien ir aizliegts runāt, bet es klausīšos.»

Slimo apciemoja arī Viktors Igo, valdonīgs, draudzīgs, vesels kā rutks. Igo bija ieradies labā dienā, kad Balzaks bija līksms, pilns cerību, nešaubījās par atveseļošanos un smiedamies rādīja savus uztūkumus. Igo vēlāk pastāstīja par šo tikšanos.

Mēs daudz tērzējām un strīdējāmies par politiku. Viņš man pārmeta «demagoģiju», es viņam — «leģitīmismu». Viņš man sacīja: «Kā jūs varējāt tik mierīgi atteikties no Francijas pēra titula, kas ir vislieliskākais pēc Francijas karaļa titula!» Viņš man teica arī: «Man pieder Božona savrupmāja bez dārza, toties ar kori mazajā baznīcā, kas ir ielas stūrī. Man kāpnēs ir durvis, kas ved tieši baznīcā. Viens atslēgas pagrieziens, un es varu noklausīties dievkalpojumu. Man šī baznīcas lukta ir dārgāka nekā dārzs.» Kad atvadījos, viņš mani pavadīja līdz kāpnēm, soļodams ar pūlēm, parādīja šīs durvis un uzsauca sievai: «Galvenais, lai Igo apskata manas gleznas!»

Balzaks bieži, runādams par Viktoru Igo, bija izsacījies netaisnīgi un īgni, taču sirds dziļumos viņu mīlēja un apbrīnoja. Viņi bija sava laika divi lielākie cilvēki, un abi to zināja.

Vēstules, kuras toreiz rakstīja no Krievijas Anna Mni-šeka, it kā atbalso nomierinošākas vēstis no Parīzes: «Lai tūkstoškārt slavēts dievs, ka mana mīļotā tēva dārgā veselība jūtami uzlabojusies.. . Miljonreiz laimīgā Fortinē iela, manas dvēseles prieks! Iela, kas tik trāpīgi nosaukta^1! .. .» Anna atstāsta, ko viņai teicis doktors Knotē: «Ak, ja es vēl mēnesi būtu varējis paārstēt de Balzaka kungu un, galvenais, ja man būtu izdevies viņu pārliecināt, lai viņš katru dienu apēd pa citronam, viņš patlaban jau būtu pilnīgi atveseļojies .. .» Svētā vientiesība!

Jūlijā stāvoklis spēji pasliktinājās. Viens no konsultantiem, ārsts Luijs, pateica Viktoram Igo: «Viņš nenodzīvos ne pusotra mēneša.» Pampumi pietūka baismīgi. Lora rakstīja mātei:

Ārsts droši noteica likt ar tūsku slimajam pacientam simt dēles uz vēdera, trijos paņēmienos... Taču, par spīti jautrībai, kas viņus nekad nepamet, par spīti Onorē kalambūriem un viņa jokiem nāvei degungalā, viņš tik pilnīgi izskatījās kā mirējs, ka svaine mierīgi pateica Sofijai vakar, naktī, kad atklājās peritonīts: «Es domāju, ka zaudēšu viņu.» Taču apbrīnojamā paļāvība, kas svaini gandrīz nekad neatstāj, atkal guva virsroku, un jau nākamajā rītā viņa, ne aci nemirkšķinādama un bez bailēm, uzlika pēdējās trīsdesmit dēles... Viņa man ir neizdibināma mīkla. Vai viņa apzinās draudošās briesmas? Vai arī ne? Ja apzinās, tad viņa ir varonīga ...

1 Fortinē (lortunēe) — franciski nozīmē «laimīga». — Tulk.

55S

De Balzaka kundze noteikti apzinājās draudošās briesmas. Nakārs nebija tāds cilvēks, kas krāptu sievieti, par kuras drošsirdību bija pārliecinājies. Ko būtu līdzējušas vaimanas? Labāk bija neatlaidīgi likt dēles un neiedragāt vīra paļāvību, kurš savos labākajos mirkļos atguva garīgo spēku. Viņš stāstīja par nākamajiem romāniem. Viņš aplēsa, cik ilgs laiks būs vajadzīgs, lai tos uzrakstītu. «Diezin cik ir zaudēts,» lasām Nakāra piezīmēs, «ka netika savākti Balzaka pēdējie izteikumi par jaunajām iecerēm, par radītajiem raksturiem, iztēlotajiem plāniem ... kurus viņa spalva pirmo reizi vairs nespēja iemūžināt.»

Smagajā organisma sabrukumā de Balzaka kungs, kas vienmēr bija izpratis visu cilvēka likteņgaitu, vēlējās aprunāties ar cienījamu dieva kalpu, kura mutē reliģija būtu tikai visaugstākā pasaule# saprāta izpausme. Cik satriecoši bija redzēt apskaidroto mieru, ar kādu šis gados vēl jaunais cilvēks nolūkojās, kā apraujas ar tādām pūlēm, ar trīsdesmit gadus ilgu nomoda nakšu un neatlaidīgām studijām sasniegtās slavas plūsma, kā gaist cerība vērot sava mūža veikumu nobeigtu, kā izslīd no rokām beidzot iekarotā ģimenes dzīves laime ...

Šis garīdznieks bija abats Osūrs, Rūlas Senfilipa baznīcas kirē, kas noturēja dievkalpojumus izdaudzinātajā Božona kapelā. Balzaks romānos bieži bija aprakstījis nāvi: Gorio tēva, de Morsofa kundzes, Ponsa, Valentīnas Gras-lēnas un daudzu citu varoņu nāvi. Varam būt pārliecināti, ka viņa pēdējās sarunas ar garīdznieku bija cildenas un lielā rakstnieka cienīgas. Ārsti bija atteikušies no pun-kciju taisīšanas; tūska, veidodamās aplikumu formā, it kā pārvērta miesas audus par taukaudiem. Un tomēr

5. augustā, kad slimnieks nejauši atsita kāju pret galda stūri, pa brūci izšļācās šķidrums. Tanī pašā dienā de Balzaka kundze rakstīja vīra diktētu vēstuli Fesāram: «Man piemetusies jauna kaite — labā kājā radies augonis. Varat iedomāties, kā manas mocības palielinājušās. Tas viss, man šķiet, ir samaksa, ko debesis prasa par manas laulības milzīgo laimi.» Balzaks pats parakstījās, un zem viņa paraksta Eva piemetināja: «Jūs, dārgais Fesāra kungs, droši vien brīnāties, kā nelaimīgajai sekretārei ir pieticis spēka uzrakstīt šo vēstuli; šai nabaga būtnei viss zūd, un šādā stāvoklī viņa vēl ir tikai mehānisms, kas darbojas līdz brīdim, kad providencei tās žēlsirdībā labpatiks pārlauzt mehānisma atsperi.. .»

Tātad Evai vairs nebija nekādu ilūziju. Vai viņa tās loloja, kad laulājās Berdičevā? Maz ticams. Viņa bija ilgi vilcinājusies ar šī lēmuma pieņemšanu, un tas, kā izteicās Lora, bija varonīgs, jo de Balzaka kundze zināja, ka viņai vajadzēs kopt mirēju un, otrreiz kļuvušai par atraitni, būs jāstājas pretī smagam finansiālam stāvoklim. Vairākkārt «pārejošas un vēl retas aberācijas» apmigloja Balzaka augsti attīstīto saprātu «un pārsteidza viņu pašu, jo attapies viņš izbrīnā raudzījās apkārt». Pēc tam sākās arte-riīta izraisītā gangrēna, pūstošo audu smaka kļuva šausmīga. Pēdējā rīkojumā ārsts noteica slimniekam ievērot pilnīgu mieru, lika viņam dzert driģeņu un uzpirkstīšu novārījumu, deva padomu turēt atvērtas durvis un logus un novietot pilnus šķīvjus ar karbola šķīdinājumu «mirēja istabā vairākās vietās». Ja Nakārs runāja par mirēja istabu, kad viņa draugs vēl elpoja, tas nozīmē, ka ārsts uzskatīja Balzaku par neglābjamu. Sausā, sarkanā, karstā brūce neatstāja ne mazāko cerību. Stāsta, ka Balzaks pirms apziņas zaudēšanas esot sacījis: «Vienīgi Bjanšons varētu mani izglābt.» Ļoti ticams, ka murgos pirms agonijas viņš dzīvoja vairs tikai «Cilvēciskās komēdijas» pasaulē.

Svētdien, 18. augustā, pulksten deviņos no rīta Eva lika ataicināt abatu Osūru. Balzaks saņēma pēdējo svaidīšanu un ar vājām zīmēm parādīja, ka ir sapratis. Vienpadsmitos sākās agonija. De Balzaka kundze, trīs mēnešu negulēto nakšu izvārdzināta, bija likusi pasaukt kopēju. Dienas otrā pusē atbrauca Viktora Igo sieva apvaicāties par slimnieku. Pēc pusdienām Viktors Igo pats, kaut gan tovakar bija ielūdzis ciemos tēvoci Luiju Igo, noīrēja fiakru un aizbrauca uz Fortinē ielu, lai vēl pēdējo reizi redzētos ar vienīgo sev līdzvērtīgo rakstnieku.

Es piezvanīju. Spīdēja mākoņiem aizplīvurots mēness. Iela bija tukša. Neviens nenāca atvērt. Piezvanīju otrreiz. Durvis atvērās. Uz sliekšņa stāvēja kalpone ar sveci rokā.

-— Ko kungs vēlas? — viņa jautāja.

Viņa raudāja. Es pateicu savu vārdu. Mani ieveda apakšstāva salonā, kurā pretī kamīnam uz balsteņa stāvēja milzīgs Dāvidā veidots Balzaka krūšutēls marmorā. Telpas vidū uz grezna ovāla galda dega svece; galdam kāju vietā bija sešas zeltītas, ļoti skaistas statuetes. Ienāca kāda cita sieviete, kas ari raudāja. Viņa man sacīja: «Viņš mirst. Kundze ir savā istabā. Kopš vakardienas ārsti viņu pametuši...»

Evelīna Balzaka bija aizgājusi dažas stundas atpūsties. Agonija varēja vilkties ilgi, un mirējam kopšana vairs nebija vajadzīga. Kopēja sacīja Viktoram Igo:

-— Šorīt no deviņiem kungs vairs nerunāja .. . Kopš vienpadsmitiem viņš gārdz un vairs nekā neredz. So nakti viņš nepārdzīvos, es uzmeklēšu Sirvila kungu, viņš vēl neguļ.

Sieviete aizgāja. Kādu brīdi es gaidīju. Svece vāji apgaismoja salona krāšņo iekārtu un lieliskās Porbisa un Holbeina gleznas, kas karājās pie sienām. Marmora krūšutēls pustumsā izslējās kā patlaban agonizē-jošā cilvēka rēgs. Māju piepildīja līķa smaka.

Ienāca de Sirvila kungs un apstiprināja visu, ko man jau bija pateikusi kalpone. Es izteicu vēlēšanos paskatīties uz de Balzaka kungu.

Mēs gājām pa gaiteni, pēc tam kāpām augšā pa kāpnēm, kas bija nosegtas ar sarkanu paklāju un izrotātas mākslas darbiem — vāzēm, statujām, gleznām un paliktņiem ar emaljas izstrādājumiem; pēc tam vēl viens koridors, un es ieraudzīju atvērtas durvis. Dzirdēju skaļus, baigus gārdzienus. Iegāju Balzaka guļamistabā.

Telpas vidū stāvēja gulta. Sarkankoka gulta, kurai galvgalī un kājgalī bija pierīkoti kaut kādi šķērskoki un siksnas, acīm redzot, slimnieka pārcilāšanai. De Balzaka kungs gulēja gultā, galva bija atslieta uz veselas spilvenu kaudzes, kurai virsū vēl uzlikti sarkanie damasta dīvānspilveni. Seja bija violeta, gandrīz melna, pieliekta uz labo pusi; neskūti vaigi, sirmi, īsi apgriezti mati; acis vaļā, skatiens stings. Redzēju viņu profilā, un tā viņš izskatījās kā imperators.

Gultai vienā pusē stāvēja veca sieviete kopēja, otrā pusē •— kalpotājs. Aiz gultas uz galda dega svece, otra bija aizdegta uz kumodes pie durvīm. Uz naktsgaldiņa bija uzlikta sudraba bļoda. Vīrietis un sieviete klusēja un, it kā izbailēs sastinguši, klausījās mirēja skaļajos gār-dzienos.

Svece gultas galvgalī spoži apgaismoja virs kamīna pakārto jauna, sārta un smaidoša vīrieša portretu.

No gultas plūda neciešama smaka. Es pacēlu segu un satvēru Balzaka roku. Tā bija mikla no sviedriem. Paspiedu roku. Viņš uz spiedienu neatbildēja .. . Kopēja sacīja:

— Viņš mirs rītausmā.

Nokāpu lejā, domās aiznesdams līdzi mironīgo seju; iedams cauri salonam, atkal ieraudzīju nekustīgo, augstprātīgo un blāvi starojošo marmora krūšutēlu, un prātā ienāca salīdzinājums: nāve un nemirstība.

Atgriezos mājās, tas bija svētdienā, un mani gaidīja vairāki cilvēki, starp citu Riza-bejs, Turcijas sūtnis, Navarets, spāņu dzejnieks, un grāfs Arivabene, itāliešu trimdinieks. Es viņiem pateicu:

-— Kungi, Eiropa šinī brīdī zaudē izcilu dižgaru.

Balzaks nomira nakti. Atsteidzās padevīgais savādnieks Lorānžans. Evai de Balzakai nepatika šis bohēmietis, viņa necieta Lorānžana nevīžīgo apģērbu, «slikto toni».

Taču šajās smagajās stundās viņš tai izdarīja daudzus pakalpojumus. Viņš mērijā pieteica nāves gadījumu, sastādīja nekrologu publicēšanai laikrakstos, ataicināja gleznotāju Ežēnu 2iro, kas pastelī uztaisīja Balzaka portretu nāves gultā. Sājā talantīgi un ar mīlestību zīmētajā portretā seja ir daiļa, varena un dziļi mierīga. Tēlnieks, vārdā Marminia, noņēma nelaiķa rokas atveidojumu un rēķinu adresēja Balzaka kundzei. Tāda ir slava.

Balzaka dzīve beidzās kā «Cilvēciskās komēdijas» romāns. Cik daudz reižu viņš bija stāstījis, kā cilvēks visu mūžu sapņo par mīlestību, un, kad beidzot, šķiet, ir laimi sasniedzis un izstiepj roku, lai to satvertu, tā aizslīd. Tā noslēdzas «Šuāni», «Luijs Lambērs», «Albērs Savarī».

Sasniegt, mērķi, izdvešot pēdējo elpas vilcienu kā antīkais vēstnesisl Redzēt, ka laime un nāve ierodas reizē uz tavu durvju sliekšņa! Iekarot mīļoto mirklī, kad mīla jau dziest! Nespēt vairs baudīt, kad ir iekarotas tiesības būt laimīgam! ... Cik daudzus cilvēkus ir piemeklējis tāds liktenis!

Kā Balzaks jau sen bija nojautis, tāds izvērtās arī viņa liktenis, un ar savu skaidro prātu, kam tik ļoti patika celt gaismā notikumu apslēptos cēloņus, viņš mūža pēdējās dienās droši vien saskatīja bargā vienkāršībā savu nodzīvoto dzīvi. Viņš mira, sadedzis savās vēlmēs, izšķiedis spēkus iztēles radīto varoņu iedomātajās darbībās, mira kā savas daiļrades upuris. Skumjā bērnība un jaunība viņā bija modinājusi pārcilvēcisku godkāri. Viņš bija gribējis visu: mīlestību, bagātību, ģenialitāti, slavu. Par spīti šķietami nepārvarajam attālumam starp izejas punktu un mērķi, viņš bija sasniedzis visu. Svētdienas vakarā, 1850. gada 18. augustā, viņš atdusējās mājā, ko pats bija izgreznojis un kas līdzinājās viņa «Tūkstots un vienas nakts» pasakām; viņa tuvumā atradās burve Svešzemniece, kas viņa dēļ bija atstājusi savu pili un druvu okeānus; viņš bija paša radītās un iedzīvinātās pasaules centrā, un šai pasaulei bija lemts viņu pārdzīvot. Nāve, kas jau gadiem bija viņam sekojusi pa pēdām, sasniedza reizē ar viņu gala punktu.

EPILOGS

Draudzība un slava ir vienīgie kapeņu iemītnieki.

Balzaks

Rulas Senfilipa baznīcas kirē atļāva zārku uz divām dienām novietot Božona kapelā. Tā Balzaks pēc nāves izgāja caur durvīm, kuru atslēga viņam bija dārgāka nekā visi bijušā nodokļu ievācēja paradīziskie dārzi. Sēru dievkalpojumu noturēja trešdien, 21. augustā, bez sevišķas greznības; vislielākajam sava gadsimta romānistam nebija nekādu tiesību uz oficiālām bēru svinībām. Viņa valstība nebija no šīs pasaules. Nebija nekādu goda zīmju uz melnajām drapērijām, nebija ar melnu krepu apvilktu bungu, nebija ar zeltījumiem izšūtu uniformu, bet no pulksten vienpadsmitiem «visi, kas domā un literatūru ciena», drūzmējās ap Sennikolā baznīcu un kapelu. Pūlī bija daudz tipogrāfiju darbinieku, kas tiku tikām bija strādājuši ar Balzaku un Balzakam. Valdību pārstāvēja iekšlietu ministrs Barošs. No kapelas līdz baznīcai aiz katafalka gāja ministrs, Viktors Igo, Aleksandrs Dimā un no Literātu apvienības Fransiss Veijs. Baznīcā, sēdēdams blakus Viktoram Igo pretī paaugstinājumam, uz kura bija novietots zārks, ministrs sacīja dzejniekam: «Viņš bija ievērojams cilvēks.» Igo atbildēja: «Viņš bija ģēnijs.»

Bēru gājiena ceļš pa bulvāriem likās nebeidzams. Dimā un Igo to veica kājām. Pērlašēza kapsētu sasniedza vēlu. Viktors Igo, ko līķrati tikko nesaspieda pret kādu monumentālu pieminekli, teica runu, ko visi noklausījās bijīgā saviļņojumā. «Kamēr es runāju,» Igo piezīmēs lasām, «saule slīga uz apvārsni. Ieraudzīju tālumā saulrieta zeltainajā dūmakā tīto Parīzi. Gandrīz man pie pašām kājām kapā iegruva smilts, un es neviļus apklusu, dzirdot krītošo kukuržņu dobjo atsišanos pret zārku.» No šī kapu pakalna Rastinjaks bija metis izaicinājumu Parīzei; Parīze todien godināja Rastinjaka radītāju.

De Balzaka kungs, Viktors Igo sacīja, bija viens no pirmajiem visdiženāko vidū, viens no augstākajiem visizcilāko vidū... Visas viņa grāmatas veido vienotu grāmatu, dzīvu, spilgtu, dziļu grāmatu, kurā redzam nākam un ejam, darbojamies un kustamies visu mūsdienu civilizāciju reālos, kaut kāda mulsuma un baismu apdvestos tēlos, brīnišķīgu grāmatu, ko autors nosaucis par «Cilvēcisko komēdiju», bet būtu arī varējis nosaukt par «Vēsturi»; šī grāmata, kurā saplūst visas formas un stili, aizēno Tacitu un sasniedz Svetonija spēku, sasaucas ar Bomaršē un aizsniedz Rablē. . . Sājā grāmatā dāsni un patiesi parādīts viss apslēptākais, mietpilsoniskais, pliekanais, rupjais, un brīžam tanī . .. pavīd visdrūmākais un traģiskākais ideāls . . .

Tāds ir veikums, ko viņš mums atstāj, cēls un nesatricināms darbs, varens granīta bluķu blāķis, monuments, no kura virsotnes turpmāk staros viņa slava. Izcili cilvēki rada paši sev pjedestālu, nākotne uzcels statuju ... Šis spēkpilnais, nekad nenogurstošais strādātājs, šis filozofs, domātājs, dzejnieks, šis ģēnijs ir dzīvojis mūsu vidū to pašu brāzmaino cīņu, ķildu un kauju dzīvi, kāda visos laikos ir bijusi lemta katram dižgaram. Tagad viņš iemantojis mieru. Viņš ir aizgājis no strīdiem un ienaida. Tanī pašā dienā viņš ieiet slavā un kapā. Turpmāk viņš staros pāri visiem padebešiem, kas plešas virs mūsu galvām, viņš staros mūsu dzimtenes zvaigžņu vidū ...

Tanī pašā dienā Barbē d'Orviljī rakstīja:

Šī nāve ir īsta katastrofa mūsu intelektuālajā dzīvē, un tai var pielīdzināt tikai lorda Bairona nāvi smago zaudējumu vidū, kuri piemeklējuši mūsu laikmetu. Bairons patiesi, tāpat kā Balzaks, aizgāja no dzīves brieduma gados, sava talanta pilnplaukumā, atstādams, tāpat kā Balzaks, savu darbu nenobeigtu. Poēma «Dons Zuāns» nav nobeigta, tāpat kā otra, varbūt vēl lielākā poēma «Cilvēciskā komēdija», no kuras uzrakstīta tikai puse. Valters Skots izdzisa kā rāma saule pēc skaidras un garas dienas... Gēte, šis likteņa luteklis, vēl dzīvs būdams, tika atveidots marmorā vecumdienās, kas bija kā viņa nemirstības vēstnesis. Bet Balzaks tika nopļauts pusmūžā, daiļrades spēku un ieceru plaukumā . ..

Vissīkstākais ienaidnieks Sentbēvs savas «Pirmdienas» 2. septembra numurā pirmajās rindās paziņoja, ka turpmāk vērtēs Balzaka daiļradi pilnīgi neatkarīgi no personiskām atmiņām.

Kurš labāk par viņu ir zīmējis Impērijas perioda večus un daiļavas? Un, galvenais, kurš jaukāk par viņu ir uzmetis Restaurācijas pēdējo gadu hercogienes un vikonteses, šīs «trīsdesmitgadīgās», kas jau bija ieradušās un mulsā satraukumā gaidīja savu gleznotāju?... Kurš, beidzot, ir labāk uztvēris un visā pilnībā atveidojis buržuā tipu, kas triumfēja Jūlija monarhijas laikā?... Ja Francijā de Balzaka kungs ātri guva lielus panākumus, tad visā Eiropā šie panākumi bija varbūt vēl lielāki un neapstrīdēti ... Ir bijis laiks, kad, piemēram, Venēcijā cilvēki sabiedrībā iedomājās pieņemt Balzaka galveno personāžu vārdus un tēlot viņu lomas. Veselu sezonu tur varēja sastapt tikai Rastinjakus, hercogienes de Lanžē, hercogienes de Mofrinjēzas, un apgalvo pat, ka ne tikai viens vien šīs sabiedriskās komēdijas aktieris vai aktrise centušies nospēlēt savu lomu līdz galam. ..

Uzskatīdams, ka ar šo uzslavu ir veicis visu pienācīgo, Sentbēvs nespēja atturēties, neizvilcis no sava slepenā skapīša dažas pieklājīgi atšķaidītas indes devas. Pat pēc autora nāves viņš paziņoja, ka nevarot pieņemt «šo tik bieži glaimīgo un izlaidīgo, nervozo, uzsārtināto un visās nokrāsās izraibināto stilu, šo valdzinoši samaitājošo, gluži aziātisko stilu, kā teica mūsu meistari», tāpat kā nevarot pieņemt arī de Balzaka kunga neslēpto vājību pret dažādiem Svēdenborgiem, Mesmeriem un Kaliostro. Sentbēvs uzskatot, ka viņam tas bijis jāpasaka, lai «mūsu sajūsma un cieņas apliecinājumi šim tik apbrīnojami talantīgajam cilvēkam nepārsniedz atļautās robežas». Starp citu, Sentbēvs apgalvoja, ka Žorža Sanda esot lielāka rakstniece nekā Balzaks. Ceram un ticam, ka 2oržu Sandu šis apgalvojums nepatīkami aizskāra.

* * *

īsi aizrādīsim, kas notika ar šīs drāmas blakusperso-nām. Mātes kundze (omīte, kā viņu sauca mazmeitas) vēl četrus gadus varēja lutināt savu mīļoto Loru un ņemt uz zoba znotu Sirvilu. Vecajai de Balzaka kundzei patika apmeklēt meitu, kad znotu aizturēja tālumā kāds kanāls, dīķis vai tilts. «Vecais runcis ir projām, vecā pele var dancot,» viņa rakstīja savā gleznainajā stilā. Viņa vēl arvien par visu uztraucās, spēlēja vistu, našķojās ar bagātīgi sacukurotām apelsīna šķēlītēm, apsveica tuviniekus dzimšanas dienās un lūdzās vedeklai: «Sakiet, ka vienmēr mīlēsiet savu nabaga vīramāti mums tik dārgā aizgājēja piemiņas vārdā . .. Man jāmaksā ārstam, par malku, par dzīvokli, un naudas man ir tik tikko iztikai līdz 1. februārim ...» Ir tiesa, ka Balzaka atraitne viņa mātei nekad neļāva ciest trūkumu.

Lorai pēc ģimenes tradīcijas bija «ļoti sabeigti nervi». Viņas jaukos stāstiņus neviens nepirka; viņas vīrs, būdams pārāk atjautīgs inženieris, vairāk izgudroja nekā īstenoja. Savā pēdējā īsajā vēstulītē «dārgā vecmāmiņa» uzspieda «sirsnīgu mātes skūpstu uz savas mīļotās meitas pieres». Pēc tam, 1854. gada 1. augustā, vecākā Balzaka kundze nogāja no šīspasaules skatuves. Sirvilu ģimenes materiālais stāvoklis nemitīgi pasliktinājās. Ežēns Midi de la Grenerē, saukts par Sirvilu, nomira 1867. gadā, atstādams simt vienpadsmit tūkstošus deviņi simti astoņpadsmit

franku aktīva, bet pasīvs droši vien bija vēl lielāks, tāpēc ka viņa atraitne un meitas atteicās no mantojuma. Piemīlīgā Sofija apprecēja atraitni Zaķu Mālē, kas bija par viņu divdesmit gadus vecāks un pazuda no mājām, vairs nedodams nekādas dzīvības zīmes; pamestajai sievai vajadzēja stāties darbā par audzinātāju bijušā parlamenta deputāta Martēna di Nora ģimenē. Valentīna Sirvila, kas apprecējās ar advokātu Luiju Diamelu (vēlāko prezidenta Zila Grevī sekretāru), nomira 1897. gadā. Neveiksminieks Anrī de Balzaks nekad nedabūja zināt, ka viņa īstais, bet nelikumīgais tēvs testamentā novēlējis viņam divsimt tūkstošus zelta franku; Anrī nomira galīgā nabadzībā Dzaudzī kara hospitālī 1858. gada 11. martā, tieši divus mēnešus pirms Zaņa de Margonna nāves.

Lādzīgais tēvocis Dabiēns, cēlsirdīgais dzelzspreču tirgotājs, palika līdz mūža galam Sirvilu draugs. Viņš novēlēja Lorai sudraba terīni un piecdesmit miniatūras, Sofijai — Saksijas porcelāna kārbu un (kā jau viņa bija paredzējusi) Ķīnas porcelāna tasi, Valentīnai — divas emaljas vāzes, kuras ļoti bija patikušas Balzakam. Varbūt viņas labāk būtu vēlējušās saņemt «mazliet skaidras naudas», taču Dabiēns bija padomājis par visiem: par sava kvartāla un par Rambuijē trūkumcietējiem, par saviem bijušajiem kalpotājiem, daudzajiem radiem, neskaitāmajiem draugiem un par Luvras muzeju. Kamēr cilvēki lasīs grāmatas, Dablēna vārds paliks saistīts ar Balzaka vārdu, īpaši ar romānu «Šuāni» («Pirmajam draugam pirmais daiļdarbs»).

Klusais, nopietnais majors Karo nomira 1864. gadā. Zilmai pēc vīra nāves apstākļi pasliktinājās, viņai vajadzēja atstāt Frapelu; pārcēlusies uz Noānangrasē, viņa apmetās «mazā kotedžā», kur sacerēja un publicēja grāmatas bērniem: «Vecmāmiņas palaunadzis», «Mazā Zanna vai Skolas uzdevums» un citas, kas guva panākumus. Zaudējusi abus dēlus — Joriks, strēlnieku pulka kapteinis, krita 1870. gadā pie Sedānas, īvans, Ūdeņu un mežu departamenta galvenais inspektors, nomira 1881. gadā, Zilma nodzīvoja līdz 1889. gadam. Ivana meita Madlēna Karo apprecējās ar Zoržu Peijelu, kas kļuva par Skaitīšanas palātas pirmo prezidentu; šajā laulībā piedzima Raimons Peijels, kas literatūrā pazīstams ar pseidonīmu Filips Eriā *.

Balzaks testamentā bija iecēlis sievu par vienīgo mantinieci un atzinis, ka ir viņai parādā simt trīsdesmit tūkstošu franku. Patiesībā Eva bija viņam aizdevusi divreiz vairāk. Marijai di Frenē Balzaks bija novēlējis Zirardona «Kristu», kas nemaz nebija Zirardona darbs, Bristolona darinātā ietvarā, kas arī nebija Bristolona darināts. Dažādus priekšmetus viņš bija atstājis ārstam Nakāram, Aleksandram de Bernī, Zilmai Karo kā atzinības zīmi par viņu uzticīgo draudzību.

Balzaka atraitne būtu varējusi atteikties no mantojuma ar tik lielu deficītu. Viņa turpretī uzskatīja par savu pienākumu samaksāt visus parādus. Ar Evas palīdzību Balzaka māte trūkumu neiepazina, taču Svešzemniece reizēm lika viņai nesaudzīgi izjust savas labdarības smagumu. Pēc vīramātes lūguma paaugstināt uztura naudu Evelīna skarbi atbildēja: «Šķiet, ka neesmu devusi Jums citu solījumu kā akurāti izmaksāt Jūsu renti, un ticiet man, ka arī tas nav viegli. Jūs labāk nekā jebkurš cits zināt, ka viss mans īpašums ir aizgājis Jūsu dēla kreditoriem ...»

Eva de Balzaka notāram Delapalmam:

Četrus mēnešus es biju nevis de Balzaka kunga sieva, bet kopēja. Kopdama sava vīra nedziedināmo slimību, es sagandēju veselību un izputināju savu īpašumu, pieņemdama ar parādiem un dažādām nepatikšanām apgrūtināto mantojumu, ko viņš bija man novēlējis ...

Tā bija taisnība. Evelīna cieta patiesi, asi, bet ne ilgi. Viņa rakstīja ārstam Nakāram, ka esot vairs tikai miesa bez dvēseles — šis izteiciens bija daļa no nelaiķa mantojuma. «Nē, dārgais doktor, kaut arī Jūs esat apveltīts ar augstu un milzīgu saprātu, Jūs tomēr nevarat iedomāties, kas ar mani notiek. Jūs nezināt, cik liela drosme ir vajadzīga, lai dzīvotu, kad dzīve ir tikai vairs ciešanas . . .» Piemiņai no Onorē atraitne uzdāvināja ārstam Nakāram slaveno ar tirkīziem inkrustēto spieķi.

Mīļotā Bilbokē nāve pārbiedēja Mnišeku pāri. «Ai, dārgā, nesalīdzināmā, dievinātā māmiņ, kāds šausmīgs un negaidīts sitiens!» Anna rakstīja. «Mēs visu mūžu centīsimies remdināt Jums šī neatsveramā zaudējuma sāpes.» Zefirine un Grengalē pārdeva lielāko daļu savu īpašumu Krievijā, paturēdami tikai Verhovņu, kuras pārvaldīšanu uzticēja doktoram Knotē. Aizbraukuši pie Evelīnas uz Parīzi, viņi nolēma tur apmesties uz dzīvi un, nopirkuši no gleznotāja Gidēna gruntsgabalu blakus «nelaimīgajai mājai», lika tur uzbūvēt greznu savrupmāju. Tur stiklotos skapjos novietoja Georga savāktos cietspārņus.

Piecdesmit gadu vecumā de Balzaka kundze vēl arvien bija iekārojama un dedzīga. «Viņas dēļ bija vērts izdarīt jebkuru neprātību,» Barbē d'Orviljī izteicās. «Viņai piemita majestātisks, cildens skaistums, un, kaut gan jau kļuvusi patukla, mazliet smagnēja, ar visu savu kuplumu viņa prata saglabāt lielu valdzinājumu, ko sevišķi pikantu darīja burvīgais ārzemnieciskais akcents un jutekliski satraucošās manieres . . .»

Tās tiešām gluži neviļus satrauca jauno literātu Šan-flerī, kas tobrīd, kad Balzaks mira, neatradās Parīzē, un atgriezies apmeklēja viņa atraitni. Eva uzņēma Šanflerī laipni, ļoti laipni un lūdza, lai viņš palīdz sakārtot slavenā nelaiķa manuskriptus.

— Man sāpēja galva, — stāsta Šanflerī, — un sarunādamies es vairākas reizes piespiedu plaukstu pie pieres.

— Kas jums kait? — viņa jautāja.

— Nezinu . .. Neiralģija.

— Es jūs izārstēšu, tūlīt tas pāries.

Nostājusies man aiz muguras, viņa uzlika abas rokas man uz pieres. Šādās situācijās izstrāvo zināmi magnētiski fluīdi, un tad cilvēki pie tā vien nepaliek ...

Tā sākās šis sakars. Šanflerī bija divdesmit gadus jaunāks nekā «daiļā sarmate», kas 1851. gada 13. maijā viņam rakstīja: «Katru vakaru eju uz kafēšantāniem, kur ļoti uzjautrinos! ... Vakar es tā izsmējos kā vēl nekad mūžā. O, cik burvīgi ir nevienu nepazīt, ne par vienu neraizēties, būt pilnīgi neatkarīgai un brīvai kā kalnos un tomēr atrasties Parīzē.» Acīm redzot, Parīzes dzīve Evai ļoti iepatikās, jo viņa vairs nekad neatgriezās dzimtenē.

Katras rakstnieka atraitnes pienākums ir cītīgi rūpēties par sava vīra piemiņas iemūžināšanu. Eva uzdeva Dita-kam sagatavot izdošanai pilnīgus vai, pareizāk sakot, papildinātus Balzaka kopotos rakstus *, jo viņa katrā ziņā gribēja, lai iespiež arī «Arsī deputātu» un «Sīkos buržuā», kaut gan šie abi romāni bija tikai uzmesti. Lai tos nobeigtu, viņa vēlējās dot nelaiķim vīram par anonīmu pēcnāves līdzstrādnieku savu mīļāko. Taču Šanflerī atteicās no šī darba, ko nopēla. Tad, lai paturētu mīļāko, Svešzemniece izmantoja citus līdzekļus.

Eva de Balzaka 2ilam Banlleil:

Gribu Tev pateikt, ka vakar saņēmu nelielu, gluži negaidītu naudas summu, un tani atradās daži pavisam jauni republikas zeltnieki, tik dzelteni, tik spoži, ka es tos atliku sānis, jo tie šķita pārāk jauni un jautri priekš manis ...

1851. gadā uz Šanflerī vēstules aploksnes redzams tā zīmoga nospiedums, ar kuru Balzaks apzīmogoja vēstules Svešzemniecei! Tātad, dāvādama luidorus, Eva bija tiem pievienojusi arī lielā cilvēka relikviju. Bez šaubām, viņa labprāt būtu tēlojusi Šanflerī dzīvē lomu, kādu savā laikā Dilecta brieduma gados bija tēlojusi jaunajam Balzakam. Taču misticisma un juteklīgās degsmes skarbais sajaukums, kas tik ļoti bija paticis Balzakam, Žilu Šanflerī drīz vien atbaidīja. Eva bija šausmīgi greizsirdīga un valdonīga. Viņam šķita, ka viņa mīļākā ir pati Katrīna Lielā, un viņš tiecās aizmukt. Taču pēc katra bēgšanas mēģinājuma Evelīna viņu atsauca ar ieganstu, lai viņš vismaz sakārtojot Balzaka neizdotos darbus. Beidzot, 1851. gada novembrī, vētraina greizsirdības scēna panāca Šanflerī ilgoto šķiršanos.

Kad Šanflerī bija zaudēts, de Balzaka kundze meklēja palidzību pie Šarla Rabū un uzticēja viņam «Cilvēciskās komēdijas» nobeigšanas misiju.

Eva de Balzaka Armanam Dilakam:

Pasakiet, ka esmu izvēlējusies Rabū kungu ši darba noslēgšanai vienīgi tāpēc, ka šo izvēli man norādīja mans nelaiķis virs, kad kopīgi apspriedāmies viņa pēdējās liktenīgās slimības laikā par viņa pārtrauktā darba nobeigšanu ...

Aizkapa liecības sniedz neapstrīdamus pierādījumus atraitnēm, kas tos var izmantot pēc savas patikas, jo viņas ir vienīgās, kas dzirdējušas aizgājēja vārdus.

Balzaks bija publicējis (no 1847. gada 7. aprīļa līdz 3. maijam) «L'Union monaichiqu.e» feļetonos romāna «Arsi deputāts» pirmās septiņpadsmit nodaļas. Pēc viņa nāves turpinājumu rakstāmgalda atvilktnēs neatrada, bet Eva apņēmās izstāstīt Šarlam Rabū, kādam jābūt nobeigumam, kuru vīrs viņai esot norādījis.

Jāpasaka viņam, lasām Evas piezīmēs, ko es zinu par de Balzaka kunga iecerēm sakarā ar «Arsi deputātu» ... Es vairāk esmu dzīvojusi kopā ar «Cilvēciskās komēdijas» personāžiem nekā ar reālās pasaules cilvēkiem, un, kad gribēs uzzināt kaut ko sīkāk par tikumiem, paradumiem, saiešanos un pat par žestiem, kādi bijuši raksturīgi kaut kuram milzīgās un nemirstīgās, šī dziļā prāta un enerģiskās gribas radītās ģimenes loceklim, tad vienmēr vajadzēs vaicāt man ...

Iedvesmodamies no norādījumiem, kurus caur atraitni bija atstājis Balzaks, Rabū ķērās pie darba. Romāns tik ļoti paplašinājās, ka, 1852. gadā publicēts avīzē «Le Con-stitutionnel», aizņēma simt vienu feļetonu, no kuriem trīsdesmit viens bija iespiests autora dzīves laikā avīzē «L'Union monarhique» kā romāna prologs. Šo pirmo romāna daļu (vienīgo, ko uzrakstījis pats Balzaks), viņš bija nosaucis «Vēlēšanas». Avīzē «Constitutionnel» šis garais romāns parādījās ar virsrakstu «Arsī deputāts» un bija sadalīts trīs daļās: «Vēlēšanas», «Grāfs de Salnovs» un «Bovizāžu ģimene». Par Rabū līdzstrādāšanu nebija pieminēts.

Eva kādā vēstulē Ditakam runā par «Sīkajiem buržuā»:

Esmu ļoti apmierināta, ka Rabū kungs ir ar mieru nobeigt šo darbu, jo esmu dziļi pārliecināta, ka de Balzaka kungs nebūtu izvēlējies nevienu citu šī romāna novešanai galā. Tas nav pieņēmums, bet droša pārliecība, jo slimības laikā vīrs man sacīja: «Es gribētu satikties ar Rabū; varbūt viņš uzņemsies pabeigt «Sīkos buržuā» . . .»

Romāna pirmā daļa (publicēta 1856. gadā) ir sadalīta divdesmit septiņās nodaļās, no kurām pirmās divdesmit divas uzrakstījis Balzaks. Grāmatizdevējam de Potē, kas publicēja romāna «Arsī deputāts» pirmizdevumu (pirms Balzaka pilnīgu kopoto rakstu «triecienizdevuma» divdesmit četros sējumos oktāva formātā Mišela Levī izdevniecībā), bija drosme iespiest titullapā: Nobeidzis Bāris Rabū.

1851. gadā gleznotājs Žans Žigū, Franškontē kalēja dēls, kurš katrā salonā izstādīja «milzīgas padarīšanas», lielus vēsturiska un melodramatiska satura audeklus, un kuru avīzes lielīja par «vīrišķīgo talantu», uzgleznoja grāfienes Mnišekas portretu. Anna paņēma līdzi māti uz mākslinieka darbnīcu, un de Balzaka kundze savukārt pasūtīja viņam pasteli. Evelīnu iekaroja šis mākslinieks, kas gleznoja skarbā, vīrišķīgā, konvencionālā manierē. Ap 1852. gadu viņiem nodibinājās sakars, kas izvērtās līdzīgs laulībai, jo ilga līdz Evelīnas nāvei 1882. gada 10. aprīlī. Zigūar galliskajām ūsām un «gadu un slavas nastu» nodzīvoja divpadsmit gadus ilgāk nekā Evelīna. Šis savādais, ciešām saitēm saistītais pāris mājoja Vilnēvsenžoržā, Bore-gāra pilī, ko de Balzaka kundze, kļuvusi atraitne, bija nopirkusi.

Svešzemniecei mūža pēdējos gadus aptumšoja nelaimes, kas piemeklēja viņas bērnus. Anna, kurā jau Balzaks bija saskatījis neuzveicamu tieksmi pēc dārgiem tērpiem un greznām rotām, padevās Parīzes vilinājumiem. Šantinjī mežģīņu šalles, ar Alansonas mežģīnēm izšūti spilveni, Vorta modeļkleitas, ķīniešu lakas aizsegi, Ķīnas porcelāna trauki, briljantu rotas izputināja Verhovņas mantinieci. 1875. gadā Georgam Mnišekam, kura maigo svētā seju un mistiķa acis Anna dievināja, bija pirmais asins izplūdums smadzenēs; viņš neatlaba un kļuva plānprātīgs. Viņa vērtīgās cietspārņu kolekcijas tika pārdotas; Verhovņas muiža jau sen bija pārgājusi Evelīnas brāļa grāfa Ādama Rževuska īpašumā.

Pēc sava vājprātīgā vīra nāves (1881. gadā) un mātes nāves (1882. gadā) Anna, palikusi pavisam bez līdzekļiem, pārdeva Boregāra pili un iegāja Krusta klosterī Vožirāra ielā. «Nedienās viņa palika tikpat burvīga un labsirdīga, kāda bija, kad dzīvoja bagātībā; viņai piemita tā pati piemīlīgā laipnība un putna bezrūpība, kas savā laikā bija valdzinājusi Balzaku». 1915. gadā mirstot, Anna atstāja saimniecei, kura viņu bija kopusi, malahīta šķirstiņu ar ziloņkaula inkrustācijām, izoderētu ar vecrozā samtu; uz šķirstiņa, kurā Balzaks bija glabājis Hanska kundzes vēstules, viņš bija licis iegravēt burtus H. L. (Heva Lidiāda — mīļotā Eva, senebreju valodā). Saimniece šo priekšmetu par ļoti augstu cenu piedāvāja Marselam Buteronam, «Balzaka pētnieku pāvestam». Pieprasītā summa tālu pārsniedza Buterona pieticīgos līdzekļus, taču viņš piesteidzās pie skapja, kur glabāja savus ietaupījumus, sagrāba neskaitīdams banknošu paciņas un iemeta saimniecei rokās, paturēdams svēto relikviju.

Karolīna Marbutī, «ceļojuma poēzija», turpināja ar Klēras Brinnas vārdu autobiogrāfisku romānu rakstīšanu. Romānā «Aplams stāvoklis» viņa bija stāstījusi par vilšanos, ko Parīzē piedzīvo izcila provinces sieviete. Sakars ar marķīzu de Pastorē (tas bija troņa pretendentam Anrī V uzticīgs augstmanis, viņa pilnvarotais Francijā) iedvesa rakstniecei vēl kāda romāna ieceri: «Marķīzs de Presjē vai Trīs laikmeti». Sī avantūra beidzās skandalozi. Ame-dejs de Pastorē bija uzticējis savai mīļākajai aizslēgtu lādīti, kurā glabāja kompromitējošus dokumentus, neapstrīdamus viņa leģitīmiskās darbības pierādījumus. Vai, marķīza mīlestībai dziestot, Karolīna izmantoja šos dokumentus par atriebības ieročiem? Vairāki tā laika memuā-risti apgalvo, ka viņa lādīti pārdevusi Luija Filipa poiici-jai. Savā intīmajā dienasgrāmatā, kas ir ļoti juceklīga un brāzmaina, Klēra Brinna noraida apvainojumu par šantažēšanu. Pēc viņas vārdiem, viņa gribējusi tikai marķīza kaislās mīlestības vēstules apmainīt pret zināmu atlīdzību par sakara pārtraukšanu. Lai nu šā vai tā, bet atgadījums ar šo lādīti diskreditēja Marbutī kundzi un pārvērta viņu par avantūristi. Didina «Departamenta mūzā» bija daudz cēlāka.

1890. gada 16. februārī Karolīna (astoņdesmit septiņu gadu vecumā) pakrita Elizejas laukos un viņu sabrauca omnibuss. Viņu nogādāja Božona slimnīcā (kas tanī laikā atradās Fobūrsentonorē ielā 208, pavisam netālu no tās vietas, kur nomira Balzaks); neatguvusi samaņu, viņa tanī pašā dienā nomira un tika identificēta tikai vēlāk. Karolīna savā laikā bija nopirkusi Pērlašēza kapsētā divdesmit trīs gadu vecumā mirušās meitas apbedīšanai vietu «mūžīgā īpašumā», kur arī pati tika aprakta un atdusas netālu no Balzaka un Svešzemnieces.

Elēna de Valeta, Gužona atraitne, turpināja uzsākto netiklības ceļu. Divi iecietīgi aizgādņi vienlaicīgi apbēra viņu ar mīlestības pierādījumiem. Dižciltīgais pilskungs, no kura viņai bija dēls, likumīgi atzina bērnu par savu, un vēlāk šis jauneklis ļoti izdevīgi apprecējās. Parīzē, Lil-les ielā 91, Elēna dzīvoja ar baronu Ipolitu Larē kā sieva ar vīru un pie viņa arī beidzot 1873. gada 14. janvārī nomira. Viņai visu mūžu bija izdevies noturēt līdzsvaru delikātajā stāvoklī starp grāfu un baronu. Tā kā viņa, gan gluži īsu laiku, bija bijusi viena no Balzaka Marijām, tad viņas vienīgais mantinieks — barons Larē atdāvināja Tū-ras pilsētas bibliotēkai autora labotās romāna «Beatrise» loksnes un Balzaka vēstuli, vientiesīgi un cītīgi rūpēdamies, lai nevarētu identificēt Mariju X*** kundzi, kurai bija adresēts veltījums.

Tāpat kā Balzaks un Svešzemniece, kā Anna un Georgs Mnišeki, un Karolīna Marbutī, arī Elēna de Valeta ir apbedīta Pērlašēza kapsētā, kur zem kapu kopiņām un marmora pieminekļiem noslēgušies tik daudzu Balzaka romānu varoņu likteņi.

Kad esam apbedījuši mirušos, pienākas pievērsties dzīvajiem. Tie ir nemirstīgi, viņus sauc par Gorio, Grandē, Ilo, Beta, Ponss, Rastinjaks, Ribamprē, Popino, Biroto, Gob-seks; viņi ir ap mums, bieži mūs apmeklē un māca pazīt cilvēkus, kas nemaz nemainās. Firstiene de Kadinjana un marķīze d'Espāra vēl arvien tēlo smalkas un nežēlīgas scēnas; Gorio meitas joprojām aplaupa savu tēvu; ne viens vien Benasī vēl arvien cenšas glābt kādu franču ciematu, un pavisam netālu no mums ģenerālis de Monkornē izsludina, ka pārdod savu muižu. Gobertēns to nopirks.

Visās zemēs no gada gadā pieaug dedzīgi Balzaka lasītāji. Katram grāmatizdevējam, kas no jauna iespiež «Cilvēcisko komēdiju», metienu ātri izpērk. Balzaka slava mirdz daudz spožāk nekā tanī dienā, kad Igo Pērlašēza kapsētā, vērdamies saulrieta dūmakā, tik skaistos vārdos cildināja aizgājēju. «Objektivitātes laiks man vēl nav pienācis,» Balzaks rakstīja 1842. gadā. Netaisnīgums turējās sīksti. Vēl ilgi pēc Balzaka nāves kritika viņu noklusēja. «Katrs liels monuments met ēnu; ir tādi ļaudis, kas saredz tikai ēnu.» Naturālisti uzskatīja (maldīgi) Balzaku par savu priekšteci, kaut gan Zolā šķita atklājis «plaisu viņa ģenialitātē», domādams ar to Balzaka politiskos uzskatus un mistiku. Fagē 1887. gadā pārmeta Balzakam «provinces notāra klerka» idejas un vulgaritātes stilā.

Taču lieli cilvēki pirmie atzina Balzaka lielumu. Pēc Igo par viņu sajūsminājās Bodlērs, pēc tam Dostojevskis, Braunings, Markss, Strindbergs; pēc tam Prusts, Alēns — un pēc tam visa pasaule. Kritiķi un universitātes mācību spēki Fagē, Brintjērs galu galā atzina, ka ir kļūdījušies. Tēns un pēc tam arī Buržē parādīja, ka Balzakā domātājs bija līdzvērtīgs vērotājam un to vadīja. Arī vēsture palīdzēja viņu izprast. Viņš bija dzīvojis vilšanās laikos. Revolūcijas un Napoleona Impērijas gados ļaužu dvēselēs bija uzkrājusies pārcilvēciska enerģija. Restaurācijas un buržuāziskās monarhijas antiheroiskais režīms nespēja izmantot šo spēku. Vājās 1830. gada un 1848. gada eksplozijas uzsūca tikai šī spēka niecīgu daju. Ievērojams pārpalikums iedzīvināja veikalnieciskus darījumus, industriālu revolūciju un «Cilvēcisko komēdiju».

Visai rāmi plūstošās XIX gadsimta beigas paļāvās, ka zinātnes sasniegumi radīs progresu, un noliedza vai neievēroja Balzaka paustās skarbās patiesības. Turpretī mūsu laikmets, pārdzīvojis divus karus un, tāpat kā Balzaks, pieredzējis pārsteidzoši spējas stāvokļa maiņas, pēkšņus kritienus un neticamus kāpienus, jūtas viņam daudz tuvāks. Kā Fagē būtu varējis saprast Filipu Brido? Viņš savā mūžā nekā tāda nebija redzējis. Turpretī mums ir ar pus-pensiju atvaļināti karavīri, pie mums notiek atentāti, sazvērestības, dažādas tumšas lietas. Mūsu zinātnieki apstiprina Balzaka idejas par matērijas vienotību un nododas absolūta meklējumiem. Viņi, tāpat kā Balzaks, tic, ka domai var būt fiziska iedarbība. Visa mūsdienu psihiatrija apstiprina Luija Lambēra intuīciju. «Nejaušības, kas notiek sērijveidā, ir providence,» lasām romānā «Sezārs Biroto»; tā ir statistikas likumu anticipācija.

Prusts, kas bija tikpat liels rakstnieks kā Balzaks un pazina «Cilvēcisko komēdiju» līdz pēdējam sīkumam*, protams, nebrīnījās, ka šis milzīgais darbs radīts vienā īsā, smagā un bieži vien viduvējā dzīvē. Iljē* nebija labāka par Vilparizī; tante Leonija varētu būt «debešķīgās ģimenes» locekle; Ledigjēra ielas mansards nebija vientuļāks par istabu Osmana bulvārī, kura bija izlikta ar korķi*. «Tie, kas rada ģeniālus darbus, nepieder pie ļaudīm, kuri dzīvo visizsmalcinātākajā vidē.» Sākot no tās dienas, kad Onorē de Balzaks prata, pārstatīdams mākslas darbā, parādīt pasaulei savas mātes stingo, ciešo skatienu, savu maz mīlēta bērna aizvainojumu, grāmatu lasīšanu Vandomas licejā zem kāpnēm, pirmo reizi uztverto «sievietes aromātu», svaiņa neveiksmes, augļotāju netīrās mahinācijas, savas zaudētās ilūzijas un daiļrades ekstāzi, viņš ar savām smadzenēm baroja veselu personāžu cilti. Šī cilts aprija radītāja mūžu, viņš nomira jauns. Bet kurš gan negribētu būt Balzaks?

PIELIKUMS I

Oktāvs Mirbo 1907. gadā bija iekļāvis romānā «628-E-8» nekrietnu un skandalozu nodaļu par Balzaka nāvi. Viņš apgalvoja, minēdams piedauzīgus un nejēdzīgus sīkumus, ka vīra agonijas laikā Eva de Balzaka blakus istabā esot atradusies gleznotāja Žana 2igū skavās. Kad raksts avīzē «te Temps» paziņoja par šo «atklājumu», Anna Mnišeka kategoriski protestēja pret zemisko apmelojumu: «Kad de Balzaka kungs mira, mana māte pat nepazina 2igū kungu, ko es pati viņai stādīju priekšā divus gadus pēc mana patēva nāves.» Anna teica patiesību, un Oktāvām Mirbo, kas bija paziņojis, ka dzirdējis par šo atgadījumu no paša 2igū (kurš par to esot stāstījis pie Rodēna), vajadzēja nožēlojami atkāpties; viņš svītroja šo nodaļu no sava romāna, izsacīdamies, ka darot to tāpēc, «lai neaptumšotu vecas sievietes pēdējos mūža gadus.»

Īstenībā Mirbo nodaļu svītroja tāpēc, ka pretējā gadījumā viņam vajadzētu stāties tiesas priekšā par neslavas celšanu, un prāvu viņš zaudētu, jo viņam nebija ne mazāko pierādījumu, turklāt grāmata tiktu izņemta no apgrozības. Viņš atsaucās uz Viktora Igo izteikumiem, taču Igo «Pieredzējumos» atzīmējis tikai, ka apmeklējuma laikā «de Balzaka kundze bija iegājusi savā istabā», kas bija gluži dabiski, jo viņa jutās pārgurusi. Pols Laprē, 2ana 2igū muzeja Bezansonā glabātājs, rakstīja avīzē «2ils Blazs»: «Četrdesmit gadus esmu pavadījis 2igū kunga tuvumā, un varu apliecināt ar goda vārdu, ka šo ilgo gadu laikā nekad neesmu dzirdējis viņu pieminam atgadījumu, par kuru runā Mirbo kungs. .. Turklāt 2igū iepazinās ar de Balzaka kundzi tikai pēc tam, kad viņa bija kļuvusi atraitne, un varu to pierādīt ar abu saraksti, kas ir manā glabāšanā.» Kāds cits 2igū draugs, Ulriks Rišār-Dezekss, arī atmaskoja šo «nepieredzēto nekrietnību». Vienīgais autors, kas pēc Annas Mnišekas nāves uzdrošinājās aizstāvēt šo, kā izteicies Marsels Buterons, «no viena gala līdz otram Mirbo sagudroto šausmīgo stāstu», bija vieglprātīgais Saris Ležē, kas ir sniedzis arī ļoti daudzas melīgas ziņas par grāfieni Gidoboni-Viskonti un citiem.

PIELIKUMS II

Nepilnu gadu pēc Balzaka nāves (1851. gada 28. jūnijā) avīze «La Mode» paziņoja:

«Tuvākajā laikā iespiedīsim mūsu avīzē Onorē de Balzaka «Vēstules Luīzai». Sīs vēstules, skaitā divdesmit trīs, vēl nekad nav publicētas; «Eiženijas Grandē» autors adresējis tās vienai no mūsdienu sabiedrības elegantākajām sievietēm. Šīs vēstules ir viena no interesantākajām lap-

pusēm slavenā rakstnieka sirds romānā. Rakstnieku apbrīnos, lasot «Cilvēcisko komēdiju», bet šinīs vēstulēs lasītāji viņu iepazīs kā cilvēku. Mūsu rokās ir visu divdesmit trīs vēstuļu oriģināli.»

Satrauktā Eva de Balzaka rakstīja vīramātei: «Man atkal iznāks tiesāšanās, šoreiz pret «la Mode» redakciju, kas nopirkusi miisu nabaga Onorē intīmo saraksti ar kādu daiļu dāmu, kura, savā laikā pārdevusi viņam savu labvēlību, tagad tirgojas ar viņa vēstulēm ...» Atcerēsimies, ka Balzaka attiecības ar noslēpumaino Luīžu bija un palika epistulāras, un abi korespondenti nekad nebija redzējušies. Tātad Luīžu nevarēja apvainot, ka viņa «pārdevusi savu labvēlību». Taču «kāds Lefebra kungs», kura rīcībā bija šīs divdesmit trīs vēstules, romāna «Aizbildnība» manuskripts un romāna «Lilija ielejā» laboti korektūras novilkumi (kurus Balzaks kādreiz bija aizsūtījis savai mīklainajai pielūdzējai), bija pārdevis visus šos dokumentus par trīstūkstoš frankiem «La Mode» izdevējam Filiasam Nivāram.

Eva uzdeva advokātam Pikāram iesniegt protestu pret vēstu|u nodomāto publicēšanu. Luīzas lietu izskatīja 1852. gada 14. maijā Sēnas departamenta civiltiesas pirmajā kamerā. Rakstnieka atraitne kā viņa vienīgā mantiniece protestēja pret intīmās sarakstes publicēšanu un pieprasīja autogrāfu atdošanu. Tiesa savā spriedumā pasludināja, ka «sūtīta vēstule ir tās personas īpašums, kurai tā adresēta, tātad attiecīgās vēstules parakstītāja mantinieki nekādā gadījumā nevar atprasīt vēstuli, bet gan var protestēt pret tās publicēšanu.. .»

Tā avīzei «La Mode» aizliedza iespiest «Vēstules Luīzai», un tiesa piesprieda Lefebram atdot redakcijai saņemtos trīs tūkstošus franku. Sis Lefebrs īstā vārdā saucās Luijs Lefevrs. Kad 1887. gadā vikonts de Lo-vanžuls par šo personu apjautājās Gistavam Denuarlēram, kam bija vajadzējis sagatavot iespiešanai minētās vēstules, tas atbildēja: «Pārdevējs bija šīs dāmas vīrs . .. diezgan saprātīgs un darbīgs cilvēks, kas šajā nesmalkjūtīgajā vēstuļu pārdošanā saskatīja tikai izdevīgu darījumu, ko vajag izmantot.» Luijs Lefevrs, dzimis 1808. gadā mazpilsētā Lizjē, bija izmēģinājis deviņus amatus: viņš bija bijis gan žurnāla «L'Europe littéraire» vadītājs, gan teātra direktors, gan dramaturgs. Viņš nomira ar trieku tiešām pilnīgā trūkumā 1866. gadā slimnīcā. Viņa sieva, ar ko viņš bija apprecējies dažas nedēļas pēc Balzaka nāves (1850. gada 11. septembrī), pārdzīvoja viru tikai par diviem gadiem.

Interesants sīkums: galu galā pati Eva Balzaka aizstāvēja «Luīzas vēstuļu» publicēšanu. Starplaikā Spelberšs de Lovanžuls bija tās nopircis. Kad Mišels un Kalmans Levī gribēja Balzaka «Kopoto rakstu» pirmajam izdevumam pievienot divus sējumus «Saraksti» (1876. gadā), Svešzem-niece viņiem nodeva vairākas vēstules, ko bija saņēmusi no «sava nabaga Onorē» (starp citu, viņa šīs vēstules iepriekš bija tikli palabojusi) un turklāt atļāva arī publicēt Balzaka saraksti ar noslēpumaino Luīžu.

Iepriekšējā gadā līdzīgs konflikts Svešzemniecei bija izraisījies ar Elēnu de Vālētu. Tiklīdz kļuvusi atraitne, de Balzaka kundze sāka savākt «Cilvēciskās komēdijas» manuskriptus. Vairākas dienas viņa veltīgi meklēja «Beatrises» manuskriptu, toties atrada Elēnas de Valetas vēstuli, kurā tā atzinās Balzakam: «Es pilnīgi sapratu, cik nepieklājīga ir zādzība, ko atļāvos pie Jums izdarīt...» Eva de Balzaka tūlīt ziņoja par šo atklājumu savai uzticības personai Fesāram.

Nosūtu Jums vēstuli, ko rakstījusi kāda dāma, kas atzīstas, ka ir nozagusi «Beatrises» manuskriptu... Sī vēstule var noderēt. Vajag viņai par to paziņot... Varat viņai pateikt arī, ka man ir E. Kadora korespondence, un, ja šī dāma mīl autogrāfus, tad Kadora vēstules var viņu interesēt... Man ir ari dažas ziņas par šīs dāmas veselības stāvokli...

1850. gada 7. septembrī Eva atkal raksta Fesāram:

Uzticu Jums kārtot manuskripta, portreta un vēstuļu lietu, tikai neesiet pārāk devīgs, jo atzīšos, ka patlaban pārdzīvoju lielas finansiālas grūtības un drīzāk gribētu kaut ko pārdot nekā pirkt. ..

1850. gada novembrī, meklēdama Fortinē ielas savrupmājā kādu svarīgu līgumu par «Cilvēciskās komēdijas» publicēšanu, de Balzaka kundze atrada kopā ar šo dokumentu arī «Beatrises» manuskriptu. Viņa tūlīt ziņoja par to svainim Sirvilam:

Kad satiksiet Fesāra kungu, esiet tik laipns un pasakiet viņam, ka esmu atradusi «Beatrises» manuskripta oriģinālu. Tas materiāls, ap kuru sacēla tik lielu traci, droši vien ir novilkumu sakopojums ...

Fesārs 1850. gada 2. septembrī datētā piezīmē precizē, ka Elēna de Valeta draudējusi publicēt visu saraksti ar Balzaku, ja atraitne atteiktos nomaksāt summu, kuru rakstnieks mirstot palicis Elēnai parādā. Runa bija par divdesmit tūkstošiem franku.

Vikonts de Lovanžuls uzrakstījis uz aktu vākiem, kuri atrodas Šan-tinjī un kuros glabājas dokumenti, kas attiecas uz ļoti neglīto Valetas lietu: «Sie draudi netika izpildīti.» Bet cik pretīga ir šo harpiju alkatība! Vienīgi cēlā de Bernī kundze vienmēr palika savas lomas cienīga.

PIELIKUMS III

1924. gada 20. decembrī žurnālā «Revue hebdomadaire» tika iespiestas vienpadsmit «Nepublicētas Hanska kundzes vēstules» savam jaunākajam brālim grāfam Ādamam Rževuskim. Atļauju vēstuļu publicēšanai redakcija saņēma no kņazes Katrīnas Radzivilas, kas bija dzimusi grāfiene Rževuska, Evas Hanskas brāļa Ādama Rževuska meita.

Sešdesmit sešu gadu vecumā kņaze pēc Revolūcijas Krievijā bija aizbraukusi uz Savienotajām Valstīm, līdzi paņemdama, kā viņa izteicās, tikai šo vērtīgo vēstuļu kopijas, jo visi viņas ģimenes dokumenti pirmā pasaules kara laikā esot noglabāti kaut kur Eiropā. Viņa labprāt būtu parādījusi lasītājiem dažas oriģinālu fotogrāfijas, bet tas diemžēl neesot iespējams, jo rokraksti patlaban neesot viņai pieejami.

Trīs gadus pirms tam Kolumbijas universitātes tipogrāfija bija iespiedusi doktora disertāciju «Sievietes Balzaka dzīvē». Disertācijas autore, jauna amerikāniete Džuanita Helma Floida, vēlējās publicēt Parīzē savu darbu franču valodā. Kņaze Katrīna Radzivila ne tikai pieteicās par tulkotāju, bet arī apsolīja uzrakstīt ievadu un ar papildu ziņām bagātas piezīmes. Viņa piedāvājās pat papildināt mis Floidas grāmatu ar lielisku pielikumu — ar nelaiķes de Balzaka kundzes septiņpadsmit vēstulēm kņazes tēvam ģenerālim grāfam Ādamam Rževuskim, cara Nikolaja I adjutantam.

Kad Floidas grāmata ar Katrīnas Radzivilas priekšvārdiem, papildinājumiem un piezīmēm 1926. gadā iznāca Plona apgādā, septiņpadsmit Hanska kundzei piedēvētās vēstules modināja lielu interesi. Tā kā Sveš-zemnieces atbildes Balzakam bija sadedzinātas, tad šajās septiņpadsmit vēstulēs parādījās pārsteidzošs Balzaka portrets Hanska kundzes skatījumā. Skaidri bija attēlots iespaids, kādu 1833. gadā Nefšatelē rakstnieks buržuā ar savām vulgārajām manierēm un naivo dižciltības pielūgšanu atstāja uz augstākās sabiedrības dāmu, kura uz viņu skatījās diezgan aizdomīgi: «Beidzot es iepazinos ar Balzaku... Atceries, Tu vienmēr paredzēji, ka viņš ēdīs ar nazi un šņauks degunu servjetē. Pēdējo pārkāpumu viņš gan neizdarīja, bet pirmajā bija vainīgs.» Eva analizēja šaubīšanos, kāda viņai bija pirms laulībām, bet aizstāvēja Balzaku pret Rževusku nesamierināmo naidīgumu. Viņa rakstīja reizēm ar humoru, reizēm ar bažām; ironijas pilnām piezīmēm sekoja izmisīgas lappuses. īsi sakot, tas bija lieliski izdevies romāns vēstulēs.

Šķiet, ka kņaze Katrīna Radzivila ir gribējusi jau iepriekš aizsargāties pret apsūdzību par krāpniecisku savas tantes vēstuļu viltošanu. «So vēstuļu stils,» viņa saka, «pieredzējušam lasītājam var likties atšķirīgs no dažām agrāk publicētajām Evas de Balzakas vēstulēm, taču jāņem vērā, ka šajā gadījumā tās ir vienkārši vēstules, ko māsa rakstījusi brālim.» Lai vēl vairāk apstiprinātu savu godīgumu, kņaze Radzivila paskaidro: «Šīs vēstules ir rakstītas franciski un zemāk iespiestais teksts pilnīgi atbilst oriģinālam.» Viņa vēl piebilst, ka esot nodomājusi uzrakstīt savas tantes biogrāfiju, dibinoties uz vēl nepublicētiem dokumentiem, kurus pēc tam novēlēšot Franču akadēmijai, «lai papildinātu Špel-berša de Lovanžula kolekciju». Iecerētā biogrāfija netika uzrakstīta, un mūsu dienās nopietnākie Balzaka pētnieki uzskata «Hanska kundzes neiespiestās vēstules» par viltojumiem. Minēsim šā uzskata motīvus.

Neviens nekad nav redzējis šo vēstuļu oriģinālus. Kņaze Radzivila apgalvoja, ka viņas tantes Evas de Balzakas arhīvs esot drošībā, ka savā testamentā Eva paredzējusi arhīva materiālu pilnīgu publicēšanu, bet tam jānotiekot tikai 1957. gadā. Kāpēc 1957. gadā?... Varbūt tāpēc, ka 1957. gada 30. martā Katrīna Radzivila būtu sasniegusi savu simto mūža gadu? Viņa pozēja nākamajai paaudzei, kura 1957. gadā tomēr nepieredzēja apsolīto publikāciju.

1927. gada 15, februārī kņaze žurnālā «Revue mondiale» iespieda garu rakstu, kurš Balzaka pētniekiem modināja lielas cerības. Viņi varēja ticēt, ka Svešzemnieces vēstules nav iznīcinātas, ka viņa pati tās noglabājusi, lai pēc viņas nāves tās varētu publicēt. Katrīna Radzivila apgalvoja: «Pirms nāves mana tante paguva visu piesardzīgi nokārtot. .. Viņa nolika sānis vairākus dokumentus, kuriem vajadzēja parādīt jaunā gaismā visu viņas romānu ar Balzaku; šo dokumentu vidū ir daudzas vēstules, kuras viņa tam rakstījusi ... To visu viņa nodeva kādam draugam, izteikdama noteiktus norādījumus. Šim cilvēkam tantes dokumentus vajadzēja deponēt kādā ārzemju bankā, izņemt tos septiņdesmit piecus gadus pēc viņas nāves un nogādāt Parīzes Nacionālajā bibliotēkā, kurai vajadzēs tos publicēt.» Šajā jaunajā versijā Evas de Balzakas dokumenti vairs nav viņas brāļa meitas un mantinieces īpašumā. De Balzaka kundze pati tos novēlējusi nevis Lovanžula kolekcijai (kas tanī laikā tikko bija aizsākta, un de Balzaka kundze, bez šaubām, nekā par to nezināja), bet Nacionālajai bibliotēkai. Kādam noslēpumainam draugam, «kas nebija de Balzaka kundzes ģimenes loceklis», vienīgajam

ir uzdots 1957. gadā izņemt no ārzemju bankas dokumentu oriģinālus un nogādāt tos Nacionālajā bibliotēkā. Tātad kņazei Radzivilai nevar uzvelt atbildību par vēstuļu saini, kas nav bijis nodots viņas glabāšanā.

Piezīmēs, ar kurām viņa bagātinājusi mis Floidas grāmatu, kņazi vairākas reizes var pieķert melos. Tā, piemēram, aprakstījusi Verhov-ņas pils krāšņumu, viņa piebilst: «Šo mājokli, kurā Balzaka sievas ģimenes locekļi bijīgi glabāja rakstnieka piemiņu, kā arī Bulanžē gleznotu Balzaka portretu, kopā ar visiem mākslas priekšmetiem, kas tanī atradās, boļševiki pilnīgi iznīcināja ...» Tie ir meli. Sašē pilī, Metadjē kunga izveidotajā Balzaka muzejā, redzama pavisam nesena Verhovņas fotogrāfija. Ukrainas Luvra stāv, kā stāvējusi. To pārņēmis un uztur kārtībā kāds kolhozs.

Vēl kāda pārsteidzoša iezīme šķietamajās Hanska kundzes vēstulēs ir pilnīgi pretrunā ar visu, ko zinām pa šo ļoti dievbijīgo sievieti. Viņa dažās vēstulēs izklāsta reliģiskas šaubas un svārstīšanos ticībā, kas skan gluži neatbilstoši.

Kad mis Floidas darbs nāca klajā Francijā, žurnāla «Revue bleue» kritiķis norādīja, ka pielikumā iespiestā sarakste ir ļoti aizdomīga. Viņš rakstīja: «Šīs vēstules modina šaubas gan ar stilu, kas tik maz līdzinās Svešzemnieces stilam, gan ar vairākām faktu un datumu kļūdām, kuras ir grūti izskaidrot ar to, ka vēstuļu autorei būtu tik vāja atmiņa.»

Zinātniece Sofija Korvin-Pjotrovska savukārt izsacīja šaubas par šo vēstuļu autentiskumu, dibinādamās uz pilnīgu Rževusku ģimenes biogrāfijas pazīšanu. Viņai ir zināms viss, kas attiecas uz šīs ģimenes locekļiem. Hanska kundzei bija trīs māsas un trīs brāļi. Ir gluži neticami, ka Eva būtu tik intīmi uzticējusies tieši tam brālim, kurš kopš zēna gadiem dzīvoja no viņas atšķirtībā. Pēc mācībām Ļvovā, jezuītu koležā, Ādams studēja Vīnes Akadēmijā, pēc tam iestājās krievu armijā par kavalērijas oficieri. Gluži jauns viņš apprecējās ar ļoti bagāto un ietekmīgo Zerebcova atraitni, bijušo imperatora Aleksandra I favorīti. Tās bija aprēķina laulības, uz kurām Ādamu vedināja godkārīgi nolūki; visvarenā Zerebcova kundze bija divdesmit divus gadus vecāka nekā viņš. Žerebcovas vienīgā meita, arī mazliet vecāka nekā Ādams, jau bija apprecējusies ar kņazu Orlovu, kad Ādams kļuva viņas patēvs.

Ādama Rževuska spožā militārā karjera, pēc tam cara Nikolaja I adjutanta pienākumi saistīja viņu imperatora galmā, un viņš vienmēr bija dzīvojis tālu no Evas. Zinādams, ka viņa pavēlnieks nemīl ne Franciju, ne rakstniekus, viņš nopēla māsas sakaru ar «literātu Bal-zaku» un vēi vairāk viņas nodomu stāties šādā nevienādā laulībā. Onorē 1843. gadā ilgu laiku uzturējās Sankt-Pēterburgā, taču netika pagodināts ar priekšāstādīšanu nākamajam svainim. Kad Hanska kundze 1847. gadā aizbrauca pie sava mīļākā uz Parīzi un Balzaks pēc tam četrus mēnešus viesojās Verhovņā, ģenerālis Rževuskis nesmalkjūtīgi izpauda savu sašutumu. Šis ģimenes konflikts atbalsojas divās grāfienes Mnišekas vēstulēs mātei.

1847. gada 25. janvārī:

Trūkst vārdu, lai apzīmētu tēvoča Ādama izturēšanos, taču es neuzdrošinos pie tā pakavēties, jo tad varbūt izteiktos pārāk stipri... un es tomēr nedrīkstu aizmirst, ka viņš ir mans tēvocis un, galvenais, manas mīļotās māmiņas brālis. Ak, kad iedomājos, kādas ciešanas viņš Jums jau ir sagādājis!...

Ģenerālis Ādama kungs uzvedas tik nejēdzīgi, ka labāk par to nerunāt. Ai, nesalīdzināmā, dievinātā māmulīt, Jūs, kas vienmēr esat izturējusies pret viņu tik lieliski, tik apbrīnojami, Jūs tik daudz reižu esat lēnīgi piedevusi viņa daudzos pāridarījumus un aizmirsusi apvainojumus, — un viņš vēl uzdrošinās Jūs vajāt ar savām pliekanajām, rupjajām zobgalībām... Mīlu Jūs pārāk dedzīgi, lai nenicinātu šo cilvēku, kas Jums sagādājis tik daudz ciešanu ...

Korvin-Pjotrovska kundze, citēdama šīs vēstules, piebilst: «Liekas pilnīgi neticami, ka Hanska kundze šo divu meitas vēstuļu starplaikā, kad abām pret Ādamu Rževuski ir bijušas acīm redzami līdzīgas jūtas, būtu varējusi brālim sūtīt vēstules, kuras mums tagad uzdod par Evas Hanskas rakstītām, it īpaši tā paša 1847. gada 5. februāra vēstuli.»

Maldinādama Balzaka pētniekus Amerikā, kņaze Radzivila apgalvoja, ka esot pavadījusi bērnību un jaunību zem de Balzaka kundzes jumta un aizgādnībā. Tā arī nav taisnība. Katrīna Rževuska, dzimusi Sankt-Pēterburgā 1858. gada 30. martā, nāca pasaulē tanī laikā, kad viņas tante jau bija galīgi pametusi dzimteni. Ģenerālis Ādams Rževuskis pēc septiņdesmit gadus vecās sievas nāves bija apprecējies otrreiz ar tieslietu ministra meitu, kas nomira, dāvājot dzīvību mazajai Katrīnai. Tai bija tikai piecpadsmit gadi, kad tā 1873. gada 26. oktobri apprecējās ar prūšu armijas majoru Vilhelmu Radzivilu. Laulības nosvinēja Ver-hovņā (tanī pašā pilī, ko de Balzaka kundze bija atstājusi pirms divdesmit trim gadiem uz visiem laikiem). Pēc kāzām jaunais pāris dzīvoja Berlīnē, pilī, kas bija uzbūvēta Vilhelma vecmāmiņai, princesei Prūsijas Luīzai, Antona Radzivila sievai. Šajā pilī dzīvoja kopā trīs paaudzes starp zeltītu paneļu sienām, zem kristāla lustrām, bet bez elementārākā komforta. Novietota apartamentā, kurā logi bija kā mansardā, jaunlaulātā to nosauca par «bēniņiem».

Grāfiene Katrīna Rževuska, kņaze Radzivila, kas Balzakam no sievas puses tiešām bija brāļameita, savu dzīvi izvērta par romānu, kurš bija neparasti līdzīgs Balzaka sacerējumiem. Melīgas fantastes spožums un posts.

Dāvājusi savam laulātajam draugam četrus bērnus, viņa to pameta un devās meklēt piedzīvojumus dažādās zemēs. 1899. gadā viņa brauca no Anglijas uz Dienvidāfriku, ne bez nodoma izvēlējusies kuģi, uz kura vajadzēja uzkāpt Sesilam Rodam. Daiļā, veiklā, viltīgā sieviete cerēja izmantot ilgā pārbrauciena vaļas brīžus, lai iekarotu šo slaveno vīru, kas bija devis savu vārdu veselai zemei, pēc tam kad bija nodibinājis Britu Dienvidāfrikas kompāniju. Iesīkstējušo sieviešu ienaidnieku Rodu visi uzskatīja par nejūtīgu pret dāmu burvīgumu. Katrīnai tomēr izdevās viņu ieinteresēt, jo viņa prata lietpratīgi runāt par starptautisko politiku. Kaut gan viņas laulība nebija šķirta, kņaze Radzivila tomēr uzdevās par šķirteni.

Kapas kolonijā viņu uzņēma Grutšurā, muižā, kur dimanta raktuvju īpašnieks Sesils Rods bija licis uzcelt māju, «vienkāršu un barbarisku», batāviešu stilā. Lepodamās ar šo intīmo tuvību, viņa izplatīja baumas, ka drīz precēsies ar Sesilu Rodu. Tad Rods lūdza savus mājas draugus, lai tie nekad neatstāj viņu divatā ar «bīstamo kņazi Radzivilu». Kritusi nežēlastībā un zaudējusi vienīgo aizgādni, Katrīna dzīvoja no dažādām

mahinācijām un drīz vien iestiga parādos. Lai atriebtos (un kļūtu bagāta), viņa ar velnišķīgu pacietību ievingrinājās atdarināt Roda rokrakstu, jo bija saņēmusi no tā dažas vēstules. Kad «Kapas kolonijas Napoleons» aizbrauca uz Ēģipti un Itāliju, viņa iedrošinājās iesniegt bankā čeku par divdesmit deviņiem tūkstošiem mārciņu sterliņu ar Sesila Roda parakstu, izmaksājamu kņazei Katrīnai Radzivilai. 1902. gadā viņu tiesāja par paraksta viltojumu un viltojuma izmantošanu. Par liecinieku uzaicinātajam Sesilam Rodam vajadzēja atbraukt no Anglijas, kaut gan viņš bija slims. Viņa liecība bija apsūdzētajai iznīcinoša.

Pēc šī skandāla kņazs Vilhelms Radzivils, kas ilgi bija samierinājies ar sievas neprātīgajiem izlēcieniem, pieprasīja laulības šķiršanu un 1906. gadā to panāca. Tuvinieki no Katrīnas atteicās, Eiropā viņa bija diskreditēta, Dienvidālrikā apkaunota; tad nevaldāmā sieviete izmēģināja laimi Ziemeļamerikā. Atklājusi, ka Savienotajās Valstīs ir vesela Balzaka cienītāju cilts, viņa nolēma pārvērst skanošā naudā savu izcelšanos no Rževusku dzimtas. Jau pirms iepazīšanās ar mis Floidu viņai bija izdevies publicēt daudzus rakstus žurnālos «The Bookman», «The Critic» un citos. Rakstu nosaukumi: «Onorē de Balzaka sieva», «Balzaka laulība jaunā gaismā», «Patiesība par Balzaka laulību», «Balzaka savrupmāja» utt. £ t

Kņazs Vilhelms Radzivils 1911. gadā Vīnē nomira, un viņa atraitne, varēdama otrreiz stāties baznīcas laulībā, apprecējās ar inženieri Kārli Emīlu Kolbu un dzīvoja ar viņu Minhenē. 1914. gadā viņa publicēja «Četrdesmit gadu atmiņas», 1918. gadā — Sesila Roda biogrāfiju. Šis darbs bija «romanizēts dzīves apraksts», ko autore bija uzrakstījusi, lai sevi attaisnotu; šajā sacerējumā nevainīga kņaze ir baismīga egoista un vairāku tumšu intrigantu upuris.

Viņas pēdējā adrese minēta 1929. gadā publicētajā «Gotas almanahā», kur viņa joprojām figurē nodaļā Radzivili, jo ir četru kņazu Radzivilu māte. Tanī gadā septiņdesmit vienu gadu vecā bēgle dzīvoja Ļeņingradā, Ligovkā 63. Tātad šai padomju varas ienaidniecei, kas bija apgalvojusi, ka bijusi spiesta bēgt uz ārzemēm, nebija liegts uzturēties PSRS, jo viņa mita savā dzimtajā pilsētā. Katrīnas Rževuskas dzīvē viss ir izdoma un meli. Avantūriste, kas bija veikli pratusi viltot Sesila Roda parakstu, noteikti bija arī spējīga uzrakstīt «Hanska kundzes nepublicētās vēstules».

Kad viņa bez kautrēšanās lika tās iespiest, abi šķietamie korespondenti jau bija miruši; Eva — 1882. gadā, Ādams — 1888. gadā. Nikolajs I ģenerāli Rževuski bija iecēlis par Sankt-Pēterburgas militāro gubernatoru, bet, kad tronī nāca Aleksandrs II (kas izturējās naidīgi pret sava tēva izvirzītajiem cilvēkiem), Rževuska karjerai pienāca gals. Vīriešu kārtas pēcnācēju viņam nebija, jo šausmīgā Katrīna bija viņa vienīgais bērns; sasniedzis sešdesmit gadu vecumu, Ādams Rževuskis apprecējās trešo reizi ar jaunu sievieti, no kuras viņam bija trīs dēli. Atrāvies savos zemes īpašumos, viņš pēdējos divdesmit mūža gadus pavadīja Verhovņā, druvu tuksnešos, kuri tā bija patikuši Balzakam.

A

PASKAIDROJUMI

8. lpp.

Spclberšs de Lovanžuls — franču literatūras pētnieks un bibliogrāfs (1836—1907), uzrakstījis fundamentālu darbu «Balzaka sacerējumu vēsture» (1879. g.) un visu mūžu vācis rakstnieka manuskriptus.

11 lpp.

Konkordāts — Napoleona 1801. gada Konkordāts, t. i., vienošanas starp Romas pāvestu Piju VII un Napoleonu, pārvērta kātoju baznīcu Francijā par valsts balstu, valdība noteica garīdzniecībai augstus atalgojumus.

12 lpp.

Botē kundzene — Agnesa Sorela (1422—1450), dzimusi Turēnā, iesaukta par Botē kundzēni pēc Botē lēņu muižas (pie Marnas, Van-senas tuvumā), ko viņai bija dāvinājis Saris VII.

16. lpp.

Ģeogrāfisko garumu birojs — 1795. gadā nodibināta zinātniska iestāde, kura katru gadu publicē «Gadagrāmatu», kas satur astronomiskus un meteoroloģiskus vērojumus, statistiskus rakstus, bieži vien ari piezīmes par zinātniskiem sasniegumiem.

17. lpp.

Lora Sirvila — Balzaka māsa (1800—1871), kas viena no pirmajām uzrakstījusi rakstnieka biogrāfiju «Balzaka dzīve un daiļrade pēc viņa sarakstes» (1856. g.).

17. lpp.

Tēvocis Tobijs — angļu XVIII gadsimta rakstnieka Lorensa Sterna romāna «Tristrama Sendija dzive un domas» personāžs.

34. lpp.

Ilumināti — slepenas reliģiskas sektas (XVIII gs.—XIX gs. sāk.), kas sludināja morāli tikumisku pilnveidošanos un uzstājās pret oficiālo baznīcu.

35. lpp.

Mesmers Fridrihs Antons (1734—1815) — austriešu ārsts, kas kļuvis pazīstams ar teoriju par «dzīvniecisko magnētismu», sauktu par «mesmerismu».

36. lpp.

Lilijas balva — to nodibināja 1814. gadā grāfs d'Artuā un 1816. gadā Luijs XVIII pārvērta par ordeni. 1830. gadā to atcēla.

38. lpp.

Sim! dienas — laikposms no 1815. gada 20. marta līdz 22. jūnijam, kad Napoleons, aizbēdzis no Elbas salas, atkal kļuva par Francijas imperatoru uz simt dienām. Tās beidzās ar Napoleona sakāvi pie Vaterlo.

39. lpp.

Vilmēns Fransuā (1790—1870) — franču kritiķis, Sorbonnas profesors, tautas izglītības ministrs no 1839. gada līdz 1844. gadam.

39. lpp.

Mišlē Zils (1798—1874) — franču vēsturnieks, liberālis, uzrakstījis daudzus vēsturiskus sacerējumus: «Francijas vēsture», «Revolūcijas vēsture».

40. lpp.

Galls Francis Jozefs (1758—1828) — austriešu anatoms, kas radīja fre-noloģiju — buržuāzisku pseidozinātnisku mācību par cilvēka psihisko īpašību noteikšanu pēc viņa galvaskausa formas.

40. lpp. u

Rambuijē pils Parīzē ļuzcelta pēc marķīzes de Rambuijē (1588—1665) plāniem. Marķīzes salonā pulcējās izmeklēta sabiedrība, kas labvēlīgi ietekmēja literatūras attīstību no 1620. gada līdz 1665. gadam.

50. lpp.

Monleskjē Saris (1689—1755) — slavens franču publicists, sociologs, XVIII gs. vidus franču buržuāzijas politisko noskaņojumu paudējs, uzrakstījis sacerējumu «Par likumu garu» u. c.

55. lpp.

Perete — Lafontēna fabulas «Piena tirgotāja un piena krūka» varones vārds, ar ko mēdz zobgalīgi apzīmēt sapņotājus un gaisa piļu

cēlējus.

59. lpp.

Saplēns Zans — XVII gadsimta franču dzejnieks, sacerējis garlaicīgu episku poēmu «Jaunava», kas uzrakstīta pārspīlēti svinīgā stilā.

60. lpp.

Bosļē Zaks Benēns (1627—1704) — bīskaps un galma garīdznieks; viņa sprediķiem raksturīgs svinīgs, ļoti pacilāts un krāšņs izteiksmes

veids.

62. lpp.

«Donavas zemnieks» — Lafontēna fabula, kuras varonis drosmīgi atmasko Romas senātā romiešu vadītāju un ierēdņu varmācības un pretlikumīgo rīcību.

66. lpp.

Blezuā — sena Francijas province.

66. lpp.

... Kanosas laikā — t. i., XI gadsimtā, kad vācu imperators Heinrihs IV bija spiests doties pie pāvesta Gregorija VII uz Kanosas pili (Itālijā) nožēlot grēkus.

67. lpp.

• Rene» (1802. g.) — franču rakstnieka romantiķa Šatobriāna (1768— 1848) stāsts; «Jaunā Vertera ciešanas» (1774. g.) — Gētes romāns vēstulēs; «Delfīne» (1803. g.) — franču rakstnieces de Stala kundzes romāns vēstulēs.

71. lpp.

...ka Montekukulli Tiiennu. — Tirenns (XVII gs.) bija Francijas maršals, izcils karavadonis, Montekukulli — austriešu karaspēka pavēlnieks. 1675. gadā, kad Francija karoja ar Holandi un tās sabiedrotajiem, šie abi karavadoņi savu armiju priekšgalā četrus mēnešus manevrēja, viens otru novērodami un izvairīdamies no izšķirīgās kaujas.

80. lpp.

De Varāna kundze (1700—1762) — viņas mājā Šarmetā vairākus gadus jaunībā nodzīvoja 2ans 2aks Ruso.

85. lpp.

«Klarisa Harlou» — XVIII gadsimta angļu rakstnieka Ričardsona episto-lārs romāns; «Jūlija vai Jaunā Eloīza» (1761. g.) — Žana 2aka Ruso epistolārs romāns.

97. lpp.

Lavaters 2ans Gaspārs (1741 —1801) — radījis pseidozinātni fizio-gnomiku, kas cenšas pierādīt, ka no cilvēka sejas vaibstiem var spriest par viņa rakstura īpašībām.

97. lpp.

«Mūsdienu Fedons» — viens no spožākajiem sengrieķu filozofa Platona (IV gs. pirms m. ē.) dialogiem, kurā viņš aprakstījis Sokrāta nāvi savu mācekļu vidū.

98. lpp.

Balanss Pjērs Simons (1776—1847) — franču rakstnieks, viens no romantisma priekštečiem; viņš ir bijis Rekamjē kundzes draugs.

99. lpp.

Senmartēns Luijs Klods (1743—1803) — franču rakstnieks mistiķis, Svēdenborga sekotājs.

104. lpp.

Krispēns — Lesāža komēdijas «Krispēns, sava saimnieka sāncensis» varonis; Figaio — Bomaršē triloģijas («Seviļas bārddzinis» — 1775. g., «Figaro kāzas» — 1784. g., «Noziedzīgā māte» — 1792. g.) varonis; abi ir veikli un viltīgi kalpi.

112. lpp.

Svētā Alianse — Austrijas, Prūsijas un Krievijas politiska savienība, kas .radīta pēc uzvaras pār Napoleonu; alianses mērķis bija ciņa pret revolucionāro nacionālās atbrīvošanās kustību Eiropā (1815— 1833).

112. lpp.

Polina Borgeze (1780—1825) — Napoleona māsa, kas apprecējās ar firstu Kamillu Borgezi, ļoti bagātas un ietekmīgas itāliešu ģimenes locekli.

115. lpp.

Latušs Anrī (1785—1851) franču rakstnieks, žurnālists, kas izdeva laikrakstu «Figaro» un atbalstīja rakstniekus iesācējus — Balzaku, Zoržu Sandu, Zilu Sando un citus.

122. lpp.

... Kolonnas pakājē... — domāta kolonna Vandoma laukumā, kura uzcelta 1806. gadā par godu Napoleona karapulku uzvarām.

124. lpp.

... Balzaku d'Antragu ģerboni... — 1830. gadā Balzaks sāka apgalvot, ka ir marķīzu Balzaku d'Antragu radinieks. Viņš pasūtīja karieti ar d’Antragu ģerboni, pievienodams tam jaunu devīzi «Dienu un nakti».

126. lpp.

Kameronielis — Ričarda Kamerona (miris 1680. g.) Skotijā nodibinātās reliģiskās sektas priekšstāvis; šī sekta uzstājās pret anglikāņu baznīcu un karaļa iejaukšanos reliģijas un baznīcas lietās.

128. lpp. '

Rivarols Antuāns (1753—1801) — Revolūcijai naidīgs franču rakstnieks

un žurnālists.

133. lpp.

Barantona — vājprātīgo nams Parīzes priekšpilsētā.

136. lpp.

Astoņpadsmitais bnmērs — šajā dienā Bonaparts, atgriezies no Ēģiptes, gāza Direktoriju (1799. gada 9. novembrī).

142. lpp.

Sefers Arī (1795—1858) — gleznotājs, viens no romantiskā virziena celmlaužiem glezniecībā.

144. lpp.

Abēobuā — sieviešu klosteris, dibināts 1640. gadā Parīzē, Sevras ielā. 144. lpp.

Rekamjē Ziljeta (1777—1849) — baņķiera sieva, kurai bija ietekmīgs monarhistisks salons; Napoleons I viņu izraidīja no Francijas, Restaurācijas laikā Rekamjē kundze atgriezās Parīzē, viņas salonā pie Abēobuā klostera pulcējās literāti.

144. lpp.

Deleklīzs Etjens (1783—1863) — rakstnieks, žurnālists, kritiķis, ietekmīgu žurnālu līdzstrādnieks. 1862. gada publicēja grāmatu «Sešdesmit gados uzkrātās atmiņas».

144. lpp.

Gē Sofija (1776—1852) — franču rakstniece, rakstnieces un žurnālistes Delfīnes de Zirardēnas māte. No 1829. gada līdz 1830. gadam Balzaks pastāvīgi apmeklē Sofijas Gē literāro salonu.

151. lpp.

G avarnl Sulpīcijs Gijoms Sevaljē (1804—1866) — franču grafiķis, iemantojis popularitāti ar žanra zīmējumiem no Parīzes mākslinieciskās bohēmas un buržuāzijas dzīves. Gavarnī ir ilustrējis pirmo «Cilvēciskās komēdijas» publicējumu.

152. lpp.

... nacionālos īpašumus... — 1789. gada Revolūcijas laikā par nacionālo īpašumu pasludināja baznīcai konfiscētos un arī emigrējušo muižnieku zemes gabalus. Tos pa nelieliem iecirkņiem pārdeva.

153. lpp.

•Jaunā Francija» — jaunu mākslinieku un rakstnieku romantiķu grupa, kas izveidojās XIX gadsimta trīsdesmitajos gados. Šajā grupā ietilpa Teofīls Gotjē (1811—1872), Zerārs de Nervals (1808—1855) u. c.

155. lpp.

•Renē» — Šatobriāna romāns (1805. g.), kurā rakstnieks galvenajā varonī attēlo pats sevi; Renē ir slimīga dvēsele, kas nomokās miglainās alkās pēc bezgalības un nepiepildāmos sapņos.

155. lpp.

Pridoma kungs — franču karikatūrists, rakstnieks un aktieris Anrī Monjē (1805—1877) ir radījis veselu sēriju spilgtu satīrisku ainu no sīkburžuāzijas dzīves. Viņa grāmatu galvenais personāžs Žozefs Pridoms ir pašapmierināts, stulbs buržuā, uzpūtīgs balamute.

157. lpp.

Kongregācija — Impērijas un Restaurācijas laikā Francijā slepena ro-jālistiska organizācija, kas darbojās ciešā savienībā ar garīdzniecību un bija politiskās un baznīcas reakcijas balsts.

159. lpp.

Arasas advokāts — t. i., Robespjērs.

161. lpp.

Brimmels Džordžs — angļu dendijs, XIX gadsimta pirmās puses «modes karalis».

163. lpp.

«Medījums» — franču dzejnieka Anrī Ogista Barbjē (1805—1882) satīra, kurā autors runā par to, cik pretīgi buržuāzija dala laupījumu — «medījumu» pēc 1830. gada Jūlija revolūcijas.

163. lpp.

De Vilels Zozefs (1773—1854) — viens no rojālistu līderiem. No 1821. gada līdz 1827. gadam viņš bija premjerministrs.

165. lpp.

Jēkaba mistiskās kāpnes — domāta epizode no bībeles: patriarham Jēkabam sapnī parādās kāpnes, kas savieno zemi ar debesīm (1 Mozus grāmata, 28. nod.).

169. lpp.

Aurora Didevāna — rakstnieces Zoržas Sandas (1804—1876) īstais vārds; atbraukusi 1831. gadā Parīzē, viņa kopā ar Zilu Sando (1811—1883) uzrakstīja savu pirmo romānu «Rozā un Blanša».

177. lpp.

... asiņainajiem dumpjiem Lionā. — Runa ir par Lionas audēju dumpjiem. Pirmā sacelšanās ar lozungu «Dzīvot strādājot vai mirt cī-notiesl» norisinājās 1831. gadā no 21. novembra līdz 3. decembrim.

Par šo sacelšanos Balzaks ir pieminējis romānā «Nisenžēna bankas nams». Rakstā «Sešas nozieguma pakāpes un sešas tikuma pakāpes» rakstnieks pauž sašutumu par nežēlīgo sacelšanās apspiešanu. Otrreiz Lionas audēji sacēlās 1834. gadā no 9. līdz 14. aprīlim.

178. Ipp.

Karels Armans (1800—1836) — franču publicists, republikānis, kas asi kritizēja Jūlija monarhijas režīmu; divkaujā viņu nonāvēja Emīls Žirardēns.

188. Ipp.

... Bērī hercogiene ieradās Vandejā. — 1832. gadā Bērī hercogiene nesekmīgi mēģināja Vandejā organizēt sacelšanos pret Luiju Filipu, lai par Francijas karali izsludinātu savu dēlu, Bordo hercogu, Kārļa X mazdēlu, vecākās Burbonu līnijas pārstāvi.

191. Ipp.

«Kauja» ■— šo romānu Balzaks iecerēja jau 1829. gadā. («Kauja pie Vagramas», pēc tam «Kauja pie Drēzdenes»), taču iecere palika neīstenota.

198. Ipp.

«Simt draisku stāstu...» — Balzaks uzrakstīja tikai trīsdesmit trīs stāstus, ko publicēja pa desmitiem: pirmo desmitu 1832. gadā, otro desmitu 1833. un trešo desmitu 1837. gadā.

203. Ipp,

... no Baķa ielas... — Baķa ielā dzīvoja marķīze de Kastrī.

208. Ipp.

Montiona prēmija — literāra prēmija, kas nodibināta ar franču veikalnieka Montiona līdzekļiem; šis cilvēks bija iedzīvojies bagātībā impērijas laikos; prēmija tika piešķirta par «augsti tikumīgiem» sacerējumiem

214. Ipp.

...māsa Karolina — Karolīna Sobanska, dzimusi Rževuska (1795— 1885), bija Trešās nodaļas slepena aģente, poļu sacelšanās laikā no 1830. gada līdz 1831. gadam sūtīja denuncējumus Benkendorfam. Sobanska pazina Mickeviču un Puškinu.

215. Ipp.

Jēzus Kristus atdarināšana» — latīņu valodā uzrakstīts anonīms sacerējums, reliģiskas pamācības, viduslaiku kristiešu mistikas piemineklis.

225. Ipp.

Linjola kundze — franču rakstnieka Luvē de Kuvrē romāna «Kavaliera de Foblāsa mīlas dēkas» (1787. g.) personāžs, veca barona sieva, untumaina, izlutināta sieviete, kurai ir tieksme uz galantiem piedzīvojumiem.

227. Ipp.

...savu mārciņu gaļas. — 1833. gada jūlija Mame iesūdzēja Balzakū tiesā, pieprasīdams atlīdzību par «Lauku ārsta» nenodošanu termiņā. Pēc tiesas sprieduma Balzakam vajadzēja samaksāt grāmatizdevējam Mamem trīstūkstoš franku. Moruā pielīdzinājis Mames rīcību Sei-loka rīcībai (Šekspīra «Venēcijas tirgotājā»).

227. lpp.

«Trīs kardinālus» — šo romānu Balzaks neuzrakstīja.

232. lpp.

Dcbord-Valmora Marselīna (1785—1869) — dzejniece, daudzu lirisku sacerējumu autore. Balzaks augsti vērtēja viņas talantu.

248. lpp.

... no Vronska, pēc tam no Bernāra Palisl... — Vronskis Goene (1773— 1853) — poļu matemātiķis un filozofs, dzīvoja Francijā, nodarbojās ar zvaigžņu kustības aprēķiniem. Palisl Bernārs (1510—1590) — franču mākslinieks, keramiķis, ķīmiķis. Viņš daudzus gadus veltīja fajansa izgatavošanai, izstrādāja keramikas un emaljas krāsošanas metodi. Pahsī dzīvoja nabadzībā; tuvinieki un kaimiņi, nespēdami novērtēt viņa ķīmiskos mēģinājumus, uzskatīja viņu par jukušu.

270. lpp.

... pataisīt par sargkareivi... — Nacionālajā gvardē kara klausība bija jāpilda visiem vīriešiem no 20 līdz 60 gadu vecumam. 1836. gadā Balzaks piecas dienas pavadīja cietumā par atteikšanos kalpot Nacionālajā gvardē.

272. lpp.

,.. Alkibiada suņa aste... — Norādījums uz vēsturisko anekdoti par Atēnu politisko darbinieku un pulkvedi Alkibiadu (451.—404. g. pr. mūsu ēras), kas lika nocirst asti savam sunim, lai Atēnu iedzīvotāji runātu par viņu.

281. lpp.

... kā «Ģentes karaļa» vēstnesis. — Simt dienu laikā karalis Luijs XVIII aizbēga uz Beļģiju un patvērās Ģentē, no kurienes atgriezās 1815. gada 8. jūlijā, pēc Napoleona otrreizējās atteikšanās no varas.

282. lpp.

Masijons Žans Batists (1663—1742) — franču sprediķotājs, kas ļoti daiļrunīgi un patētiski sludināja bargas un cildenas morālas patiesības.

301. lpp.

O'Koneis Daniels (1775—1847) — viens no redzamākajiem īru tautas neatkarības cīnītājiem.

318. lpp.

Silvio Pelliko (1789—1854) — itāliešu rakstnieks, karbonāriju piekritējs, deviņus gadus pavadījis, ieslodzīts Austrijas Špilbergas cietoksnī, kur uzrakstījis «Mans cietums».

318. lpp.

«Rudžeri noslēpums» — otra epizode Balzaka grāmatā «Par Katrīnu Mediči».

321. lpp.

Kolinji Gaspārs (1519—1572) — franču admirālis, viens no hugenotu vadoņiem.

325. lpp.

Francijas kampaņa — t. i., lielākais spēku sasprindzinājums. Par Francijas kampaņu sauca 1814. gada kara darbību, kas norisinājās pēc Napoleona sakāves pie Leipcigas (1813. g.) Francijas teritorijā.

331. lpp.

Mandzoni Alesandro (1785—1873) — itāliešu rakstnieks romantiķis.

333. lpp.

Beils — t. i., Stendals, kura īstais vārds bija Anrī Beils.

334. lpp.

Tirkarē — franču rakstnieka Alēna Renē Lesāža (1668—1747) tāda paša nosaukuma komēdijas varonis, sulainis, kas ar dažādām tumšām mahinācijām iedzīvojies bagātībā un ko citi cenšas piemuļķot un aplaupīt, izmantojot viņa muļķību un godkāri.

338. lpp.

«Muhameds 11» (1820. g ) — Rosini operas «Korintas aplenkšana» sākotnējais nosaukums. «Roberts velns» (1831. g.) — vācu komponista Meijerbēra opera.

347. lpp.

«Dzeguze» — Balzaka laikos neliels diližanss, kas uzturēja satiksmi Parīzes apkaimē.

355. lpp.

Tusēns-Luvertlrs (1743—1803) — sadumpojušos nēģeru vadonis Haiti salā (ko tanīs laikos sauca par Sandomingo); 1802. gadā viņu izdeva franču varas iestādēm, viņš nomira cietoksnī.

357. lpp.

«Kāds velns viņu trenca uz šo galeru?» — skopā tēva Zeronta vārdi Mol jēra komēdijā «Skapēna nedarbi».

375. lpp.

«Kalasa lieta». — Runa ir par notāra un žurnālista Peitela prāvu. Pei-telu apsūdzēja par sievas noslepkavošanu un notiesāja uz nāvi. Balzaks aktīvi piedalījās Peitela aizstāvēšanā un gribēja radīt šai prāvai sabiedrisku skanējumu, kā savā laikā bija izdarījis Voltērs, aizstāvēdams katolicisma upuri Kalasu pēc tā nāves.

377. lpp.

«Bumbiera lizioloģija». — Jūlija monarhijas gados satīriķi karikatūrās mēdza attēlot Luiju Filipu ar bumbierveida galvu.

387. lpp.

Medioktālija — buržuāziskās viduvējības vara. Medius (latīn.) — vidus; «zelta vidusceļš» bija buržuāzijas politiskais ideāls.

392. lpp.

... Basa ielā 19 — tagadējā Renuāra ielā, šajā mājā ierīkots Balzaka muzejs.

402. lpp.

... viņu ievēlēja par priekšsēdētāju. — Balzaks palika par Literātu biedrības piekšsēdētāju līdz 1840. gada janvārim, kad par priekšsēdētāju ievēlēja Viktoru Igo. Par komitejas locekli Balzaku pārvēl līdz 1844. gadam. 1840. gadā Balzaks nodeva Literātu biedrībai paša sastādīto «Literatūras kodeksu».

408. lpp.

.. .no Jakoba Bēmes pārņēma Gijona kundze un Fenelons. — Bēme Jakobs (1575—1624) — vācu filozofs mistiķis. Gijona kundze — reliģiozi mistisku grāmatu autore (XVII gs.). Fenelons Fransuā (1651—1715) — franču rakstnieks, kviētisma — reliģiozi mistiskas mācības piekritējs; šī mācība sludina atteikšanos no sevis, gara gremdēšanos reliģiozā kontemplācijā.

408. lpp.

Pironisms — sengrieķu filozofa skeptiķa Pirona (III gs. pr. mūsu ēras) uzskatu sistēma. Saskaņā ar Pirona mācību pret visu, kas notiek ap mums, jāizturas pilnīgi vienaldzīgi.

417. lpp.

Gizo Fransuā (1781—1874) — vēsturnieks, politisks darbinieks, Jūlija monarhijas laikā bijis premjerministrs.

417. lpp.

Driē Ziljeta (1806—1883) — franču aktrise, kas ilgus gadus bija uzticīga draudzene Viktoram Igo.

417. lpp.

Salas Francisks (1567—1622) — Zenēvas bīskaps, daudzu reliģiska satura grāmatu autors.

438. lpp.

Otrais teātris — t. i., «Odeons», kuru no 1819. gada sāka saukt par Otro franču teātri.

440. lpp.

«Divi brāli» — vēlāk dabūja virsrakstu «Vecpuiša dzīve».

447. lpp.

Eleonora — Benžamēna Konstāna psiholoģiskā romāna «Ādolfs» varone^ cenzdamās saglabāt Ādolfa mīlestību, viņa ir ļoti iecietīga pret Ādolfa rīcību un daudz tam piedod.

455. lpp.

. .. de Kistīna kunga melīgās grāmatas... — Runa ir par grāfa de Kis-tīna pamfletu «Krievija 1839. gadā».

485. lpp.

Fortinc ielā 14. — Balzaka māju noārdīja 1890. gadā. Fortinē iela tagad nosaukta Balzaka vārdā, uz Balzaka ielas un Frīdlanda avēnijas stūra 1902. gadā tika novietota Falgjēra veidotā Balzaka statuja.

493. lpp.

Marija Leščinska — poļu karaļa Staņislava Leščinska meita, franču karaļa Luija XV sieva.

494. lpp.

«Divi mūziķi» — romāna «Brālēns Ponss» (1847. g.) pirmā varianta nosaukums,

.498. lpp.

... kā Laiontēna kurpnieks ... — Domāta Lafontēna fabula «Kurpnieks un finansists». Kļuvis par simt ekī īpašnieku, kurpnieks zaudēja agrāko dzīves prieku un domāja tikai par naudu.

503. lpp.

Kurjē Pols Luijs (1772—1825) — rakstnieks un pamfletists, kas drosmīgi uzstājās pret Restaurācijas reakcionāro režīmu. 1825. gada 10. aprīlī

Polu Kurjē mežā nogalināja viņa kalpi. Pēc oficiālās versijas noziegumam bija krimināls raksturs, taču Francijas progresīvais sabiedrības slānis, kas zināja, ka valdība ienīst Kurjē, uzskatīja to par politisku slepkavību. Slepkavas palika nesodīti.

517 .lpp.

Bosa — auglīgs līdzenums gar Luāru, Francijas maizes klēts.

519. lpp.

Karsela lampa — pilnveidota eļļas lampa, ko 1800. gadā izgudroja franču pulksteņtaisītājs Karsels.

526. lpp.

... Reformas piekritēju «banketu kampaņas» laiks ... — No 1847. gada jūnija Francijā sākās tā sauktā «banketu kampaņa» vēlēšanu reformas labā. Visā valstī rīkoja banketus, kuros oratori pieprasīja vēlēšanu reformu: vēlētāju tiesību paplašināšanu, vēlētāju cenza pazemināšanu utt.

531. lpp.

Arni V. — Pēc 1830. gada revolūcijas rojālisti par Anrī V sauca Bordo hercogu, Kārļa X mazdēlu.

532. lpp.

.. . un pulcēšanās signāli. — 1848. gada 15. un 16. maijā Parīzē notika strādnieku demonstrācijas, neveiksmīgs mēģinājums padzīt Nacionālo sapulci un izveidot revolucionāru valdibu.

564. lpp.

Filips Eriā — Gonkūru prēmijas laureāts, latviešu lasītājiem pazīstams kā Busardelu triloģijas («Busardelu ģimene», «Samaitātie bērni» un «Zeltītie režģi») autors. 1968. gadā Eriā publicējis ceturto grāmatu par Busardeliem — «Laiks mīlēt», — tātad izvērsdams triloģiju par tetraloģiju.

566. lpp.

... papildinātus Balzaka kopotos rakstus. — Balzakam dzīvam esot, iznāca septiņpadsmit «Cilvēciskās komēdijas» sējumu. Pēc viņa nāves, 1855. gadā, iznāca papildus astoņpadsmitais «Cilvēciskās komēdijas» pirmā izdevuma sējums.

572. lpp.

Prusts . . . kas pazina «Cilvēcisko komēdiju» lidz pēdējam sīkumam ... — Prusts Marsels (1871—1922) — franču rakstnieks, liels Balzaka pazinējs un cienītājs. Savā romānu ciklā «Zaudēto laiku meklējot» Prusts izmantoja Balzaka paņēmienu personāžu atkārtošanā. Prusts vairākus gadus strādāja pie raksta «Pret Sentbēvu», kurā sniedzis Balzaka daiļrades analīzi (raksts iespiests tikai 1954. gadā).

572. lpp.

lljē — maza pilsētiņa, kurā Prusts bērnībā bieži uzturējās pie savas tantes Elizabetes Amio. Slimā, ērcīgā Elizabete Amio Prustam noderēja par prototipu tantei Leonijai; lljē pilsētiņu Prusts aprakstījis ar nosaukumu Kambrē («Zaudēto laiku meklējot»).

572. lpp.

... kura bija izlikta ar korķi. — Smagā forma ar astmu slimojošais Prusts bija spiests dzīvot ļoti noslēgti un izvairīties no trokšņiem.

SATURS

Priekšvārds................

Pirmā daja AUGŠUPEJA

I. Bernārs Fransuā Balzaks vai Tura Bonaparta valdīšanas laikā..........

II. Pāragri nobriedušais filozols ,.....

III. No Tūras uz Marē.........

IV. Ģēnija mācību gadi.........

V. Pirmie romāni, pirmā mīlestība.....

VI. Interlūdija Baijē..........

VII. Dažādi darbi ...........

VIII. Iedomātais darījumu cilvēks ......

IX. Atgriešanās pie nopietna darba.....

X. Pirmie slavas uzplaiksnījumi......

Otrā daĻa SLAVA

XI. Mācību gadi . ...........

XII. Sagrēnāda ............

XIII. Neprātības un nošķirtība.......

XIV. Rūsganā gaišmate.........

XV. Dzīvē ienāk Svešzemniece.......

XVI. Absolūta meklējumi . ........

XVII. Lielais nodoms...........

XVIII. Bataija iela............

XIX. Lilija ielejā............

XX. Zaudētās ilūzijas . .........

Trešā daļa

CILVĒCISKA KOMĒDIJA

XXI. La Conlessa............

XXII. Neparastā aizbēgšana........

XXIII. De Bernī kundzes nāve........

XXIV. Teika par Sizifu..........

XXV. Dārgumu medības.........

XXVI. Žardī..............

XXVII. Arjergarda kaujas .........

XXVIII. Basa ielā.............

XXIX. Cilvēciskā komēdija I........

XXX. Cilvēciskā komēdija II........

Ceturtā daja GULBJA DZIESMA

XXXI. Tantala mokas..........

XXXII. Salikšanās Sankt-Pēterburgā.....,

XXXIII. Vilku simlonija..........

XXXIV. Pereta un piena trauks.......

XXXV. Ārpasaule......... • • •

XXXVI. Gulbja dziesma..........

XXXVII. Miesa bez dvēseles.........

XXXVIII. Pie marķīzes Karabasas.......

XXXIX. Revolūcija, satricinājumi, tautas pārstāvība

XL. Laiva miglā............

XLI. Pretī nāvei............

Epilogs .............

Pielikums I............

Pielikums II............

Pielikums III............

Paskaidrojumi...........

André Maurois

PROMÉTHÉE OU LA VIE DE BALZAC. Librairie Hachette, Paris 1965

Андре Мор y a.

ПРОМЕТЕЙ ИЛИ ЖИЗНЬ БАЛЬЗАКА Издательство «Прогресс» Москва 1967

Издательство «Лиесма»

На латышском языке Художница Б. Гуоге

Redaktore L. Rarnbeka. Māksi. redaktors

V. Grants. Teliņ, redaktore V. Dārziņa. Korektore L. Kanceviča.

Nodota salikšanai 1970. g. 1. aprīlī. Parakstīta iespiešanai 1970. g. 15. jūnijā. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, formāts 84X108/32. 19,20 fiz. iespiedi.; 32,23 uzsk. iespiedi.; 36,50 izdevn. 1. Metiens 65 0)0 eks. Maksā 2 rbj. 5 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 23516-D147. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas 3. tipogrāfijā Rīga, Ļeņina ielā 137/139. Pasūt. Nr. 227.

1

B a 1 z a k s, «Lilija ielejā».

2

īstenībā Lora bija tikai sešpadsmit mēnešus jaunāka par brāli (1799. gada 20. maijs un 1800. gada 29. septembris). — A. M.

3

Svēto tēvu galvenais arguments. (Latiņ.)

4

Balzaks, «Luijs Lambērs».

5

Andrā Ernests Sāns de Buā-le-Komts (1799—1862). — A. AI.

6

Hiacints Lorāns Lefevrs, nācijai uzticību zvērējis garīdznieks, piektās klases audzinātājs Vandomas koležā. — A. M.

7

Balzaks, «Luijs Lambērs».

8

Balzaks, «Šagrēnāda».

9

Balzaks, «Luijs Lambērs».

10

B a 1 z a k s, «Sarkanā mājvieta».

11

Balzaks, «Luijs Lambērs».

12

Balzaks, «Sagrēnāda».

13

Balzaks bija iecerējis romānu vēstulēs ar šādu nosaukumu. — A. M.

14

B a 1 z a k s, «Sagrēnāda».

15

B a 1 z a k s, «Fačino Kane».

16

Balzaks, «Zaudētās ilūzijas».

17

Balzaks, «Onorina».

18

Ēzelis ēzeli kasa. (Latiņ.)

19

Velns lai parauj! (Angi.)

20

Trubadūrs. (Itāl.)

21

Uzvārda «Monzegls» (oriģ. Montzaigle) otrā daļa «aigle» franciski nozīmē «ērglis». — Tulk.

22

Ogista Žanna Antuanete, de Bernī kundzes otrā meita. — A. M.

23

Luīza Emanuēla, saukta par Elīzu, trešā no de Bernī kundzes dzīvajām meitām. Žanna Ogistīna Emē nomira 1816. gadā piecpadsmit gadu vecumā. — A. M.

24

Bernī mājas īrnieks un ģimenes draugs. — A. M.

25

De Bernī kundzes vecākā meita Emīlija Gabriela piedzima mēnesi pirms mātes arestēšanas — 1794. gada 20. janvārī. 1819. gada 23. novembrī viņa apprecējās Vilparizī ar Sartras tiesnesi Antuānu Viktoru Mišlēnu. — A. M

26

B a 1 z a k s, «Lilija ielejā».

27

Luijs Adriens 2ils de Bernī (1799—1814). — A. M.

28

Balzaka vēstules de Bernī kundzei pēc viņas nāves tika sadedzinātas, uzglabājušies ir tikai vēstuļu uzmetumi. — A. M.

29

Elīza de Bernī, dzimusi 1806. gada 28. jūnijā. Viņai bija sešpadsmit gadi. — A. M.

30

Aleksandrina de Bernī (9 g. v.), dzimusi 1813. g. — A. M.

31

Zanna de Bernī (25 g. v.ļ, dzimusi 1797. gada 10 aprīlī. — A. M.

32

Balzaks, «Blakusģimene».

33

Eduārs Mali bija Balzaka kundzes māsas Sofijas Salambjē (mirusi 1810. gadā) un Sebastjena Malī (miris 1816. gadā) dēls. Laulātā pāra vienīgais dzīvais bērns, dzimis 1800. gada 12. martā, nomira 1822. gada 25. oktobrī pie savas mātes māsas, kurai viņš novēlēja savu mantu. Balzaka kundze tātad bija devusi patvērumu māsasdēlam ar mantojumu. — A. AI.

34

Balzaks, «Lilija ielejā».

35

Balzaks, «Laulību fizioloģija».

36

Balzaks, «Zaudētās ilūzijas».

37

Balzaks, «Sagrēnāda».

38

Balzaks, «Liktenībā balle».

39

Dilecta (latīn.) — mīļotā, izredzētā.

40

Balzaks, «Vēstules Svešzemniecei». (Paris, Calmann-Lévy, 1899.)

41

Balzaks, «Trīspadsmitu vēsture. Feragiss.»

42

Balzaks, «Zaudētās ilūzijas».

43

Lai iznāk! (Latin.)

44

Balzaks, «Par māksliniekiem».

45

Balzaks, «Par literāriem saloniem un uzslavas vārdiem».

46

Skrandu proletārietis Neapolē. (Hāl.ļ

47

Balzaks, Priekšvārdi «Šagrēnādas» pirmizdevumara.

48

Un tagad un vienmēr mīļotai veltīts. (Latiņ.)

49

Bēdz, slēpies, klusē. (Latiņ.)

50

Tanīs laikos šī bija vienīgā franču avīze, ko krievu cenzūra neaizliedza izplatīt. — A. M.

51

Balzaks, «Traktāts par mūsdienu stimulējošajiem līdzekļiem.»

52

Mīlēsim (viens otru) mūžīgi. (Latiņ.)

53

Balzaks pēc tam iecerēja šo virsrakstu («Sabiedrības zieds») likt romānam, ko galu galā nosauca par «Laulību līgumu». — A. M.

54

Iemīļotā. (Itāl.)

55

Nezināms draugs. (Angl.)

56

Grāfiene. (Ital.)

57

Redziet, [kāds] cilvēks. (Latīn.)

58

Anna de Masaka (Sidonijas Hasas pseidonīms), tuva Karolīnas Marbutī un Zila Sando draudzene. Viņa kopā ar abiem bija uzturējusies Larošelā. — A. M.

59

Mana dārgā. (Itāl.)

60

Dievišķīgā. (Itāl.)

61

Abats Konstantino Gadzera (1779—1859), bibliogrāfs, arheologs, literatūras kritiķis. — A. M.

62

Mazo procesu. (Itāl.)

63

Luiži Kolla bija kurls ar vienu ausi. — A. M.

64

Ardievu. (Itāl.)

65

La Piazza — laukums. (ItāJ.) Venēcijā tā sauc Sv. Marka laukumu. La Piazzetla — neliels laukums, kas robežojas ar pirmo.

66

Mazo. (Itāl.)

67

Vīrietis ir nepastāvīgs. (Itāl.)

68

Saldas dzīves. (Itāl.)

69

No dziļumiem (es saucu) — (latiņ.) — apbedīšanas psalms.

70

Balzaks, «Sociālās dzīves patoloģija. Traktāts par mūsdienu stimulējošiem līdzekļiem.»

71

Torpille (Ir.) — zool. elektriskā rāja.

72

Oktāva formātā. (Latiņ.)

73

Balzaks, Priekšvārdi romānam «Ievas meita».

74

Turpat.

75

Par Faustīnu Brankadori sauc lugas «Kiņolas cerības» varoni,! kuras lomu Balzaks bija paredzējis Marijai Dorvalai. — A. M.

76

Žans Tusēns Mēris bija Marijas Dorvalas vīrs. — A. M.

77

Bēdz, klusē, paciet. (Latiņ.)

78

Viena ticība. (Lalīn.)

79

Londonas graustu iemītnieku iesauka. (Angl.)

80

Sadusmotā Eva. (Itāl.)

81

«Brālēns Ponss». — A. M.

82

Zem šī uzvārda Balzaks ir parakstījis: de Savarī kungs. — A. M.

83

Cietuma karceris. (Itāl.)

84

Mūžībā. (Latīn.)

85

Ļoti veca modes dāma. (Pol.)

Content

Moruā Andrē Prometejs jeb Balzaka dzīve

PIRMĀ DAĻA augšupeja

OTRĀ DAĻA SLAVA

TREŠĀ DAĻA CILVĒCISKA KOMĒDIJA

CETURTĀ DAĻA GULBJA DZIESMA

EPILOGS

PIELIKUMS I

PIELIKUMS II

PIELIKUMS III

PASKAIDROJUMI

SATURS

1