Baidukovs Georgijs

Čkalovs

Georgijs Baidukovs

Čkalovs

SĒRIJĀ «IEVĒROJAMU CILVĒKU DZĪVE» IZNĀK ŠĀDI DARBI:

V. IVBULIS. RABINDRANATS TAGORE

V. ŠKLOVSK IS. ĻEVS TOLSTOJS

A. STANKEVIČS. DVĒSELES ATBALSS

A. MORUĀ. BAIRONS

B. VOLODINS. MENDELIS

O. SINJORELLI. ELEONORA DUZE

S. APTS. TOMASS MANNS

A. PERIŠO. VAN GOGA DZĪVE

S. MOROZOVS. JOHANS SEBASTIANS BAHS

R. OSTROVSKA. NIKOLAJS OSTROVSKIS

B. NOSIKS. ŠVEICERS

M. ĻEVIDOVS. DŽONATANS SVIFTS

B. GRIBANOVS. FOLKNERS

B. KAMOVS. PARASTS DZĪVES STĀSTS

A. ITKINA. ALEKSANDRA KOLONTAJA

V. K ARDAŠOVS. ROKOSOVSKIS

0. KUDENKO. DZĪVES ORBĪTA

A. STANKEVIČS. PĒC PIRMAJIEM CĪRUĻIEM

J. KALNIŅŠ. AUSEKLIS

D. URNOVS. DEFO

J. AKOBIROVS, S.HARISOVS. SADRITDĪNS AINĪ

V. PETEĻINS. ALEKSEJS TOLSTOJS

A. KOTOVS. BALTIE UN MELNIE

1. DUBINSKIS-MUHADZE. ŠAUMJANS

T. PAVLOVA. KROMVELS

Ievads

Es labi iepazinu Čkalovu viņa dzīves skaistākajā posmā, kad viņš bija viens no visspožākajiem Padomju Savienības lidotājiem. Sākumā mēs plecu pie pleca strādājām Gaisa Kara Spēku zinātniskajā institūtā par lidotājiem izmēģinātājiem, bet vēlāk Maskavā lidmašīnu būves rūpnīcās, kuras atradās netālu viena no otras.

Vistālākajos pārlidojumos, drosmīgos gaisa reidos uz untumaino un viltīgo Arktiku, kuri sagādāja Valērijam Pavlovičam diža mūslaiku lidotāja slavu, mūsu starpā radās patiesa draudzība — draudzība uz visu mūžu. Sevišķi tuvas mūsu attiecības kļuva C.kalova dzīves pēdējos trīs gados, kad mēs dzīvojām vienā mājā, pat dzīvokji atradās vienā kāpņu laukumā.

Mūsu attiecības Valērijs ļoti lakoniski izteicis savā dāvinājuma ierakstā grāmatā «Mūsu traņspolārais reiss».

«Jegorl Liekas, esmu uzrakstījis to, kas vajadzīgs. Kaut ari šajā grāmatā parakstījies tikai viens autors, Tu nedomā, ka esmu aizmirsis jūs, tas ir, Tevi un Sašu. Visu savu dzīvi es gribu nodzīvot ar Tevi tā kā tagad.

Tavs V. Čkalovs. 1938. gada 24. oktobri.»

Gorkijā augstu pār Volgu paceļas lieliska Čkalova skulptūra, ko veidojis I. Mendejevičs. Kādreiz viņš bija joti precīzi raksturojis Valēriju Pavloviču: «Pamatīgi veidots, bet reizē arī lokans stāvs, sastrādātas rokas, ātras, noteiktas, taču mierīgas kustības — tas viss liecināja par lielu gribasspēku. Sevišķi zīmīga bija viņa seja, kā radīta atveidošanai — skulpturāla pēc apjoma un formas.

Viņā viss bija izteiksmīgs: piere, kurā jautās liels gribasspēks, gandrīz vienmēr uz pieres sakritušie gaišie, mīkstie mati, spēcīgais deguns, asās rievas, kas stiepās no deguna uz mutes kaktiņiem, izteiksmīgi veidotās lūpas un spītīgais zods.

Atsevišķi jāstāsta par viņa acīm: šķita, ka tās redz visu ap sevi un tālu apkārt. Viņa acs un tās orbītas uzbūve ļoti atgādināja varena, spēcīga putna aci. Sīs ziņkārās, dzīvības pilnās acis ar pāragrajām krunciņām visapkārt vērīgi ieskatījās cilvēkā. Likās, tā vērojot, Ckalovs gribēja apjaust sava sarunas biedra būtību. Viņa acis šķīla zibeņus, kad viņš runāja par ienaidniekiem, tajās staioja mīlestība, pieminot mūsu dārgo Dzimteni.»

Tas viss atbilst patiesībai, un skulptūra atveido to, kas man liekas galvenais: dzīvesprieku, mieru un nesatricināmu drošsirdību pirms kārtēja lidojuma, kurā, nokāpis no postamenta, viņš tūdaļ dosies, kā darījis to jau daudz, daudz reižu.

Pirmā daļa DZĪVES IZZINĀŠANA

.

Pirmā nodaļa BĒRNĪBA DZIMTIE STŪRIŠI

Kā jau visi, kas nākuši no darba cilvēku vidus, Valērijs karsti mīlēja savas dzimtās vietas. Tēva mājās pie varenās Volgas viņš smēlās spēkus pārdomās par dzīvi. Es atcerējos sava drauga stāstus divus gadus pēc viņa bojāejas, kad, paklausot Čkalova tuvinieku un novadnieku lūgumam, kopā ar Aleksandru Vasiļjeviču Beļakovu braucu uz Vasiļovas ciemu, kas jau Valērija Pavloviča dzīves laikā tika nosaukts par Ckalovsku.

Jo tuvāk piebraucām Gorkijai, jo sliktāk jutos — mani tirdīja sirdsapziņa, ka, Valērijam dzīvam esot, nebijām kopā iegriezušies viņa dzimtajā pusē, kaut arī viņš bija daudzkārt mūs neatlaidīgi uzaicinājis. Cik reižu es nebiju draugam atbildējis: «Gan aizbrauksim! Pagūsim! . . .»

Gorkijā, šajā senajā Pievolgas krievu pilsētā, Sormovas rūpnīcā kādreiz par katlu meistaru strādāja Valērija tēvs — Pāvels Grigorjevičs, kuru vēlāk pierunāja pārcelties uz Vasijovas ciemu un strādāt upju kuģu remonta rūpnīcā.

Te dzīvoja māsas Anna un Sofija un vecākais brālis Aleksejs, draugi un paziņas, kuru Valērijam Ckalovam bija ļoti daudz. Atbraucis Gorkijā, viņš noteikti devās uz nogāzi un, apsēdies uz soliņa, ilgi skatījās uz Volgu, atcerēdamies savu bērnību.

Braucot ar kuģi no Gorkijas līdz Čkalovskai, es jūsmoju par vareno upi, un man kļuva saprotama Valērija bezgalīgā mīlestība pret tās dižumu un plašumu, pret kuģu dobjajām sirēnām, maigo viļņu šalkoņu, pret laužu mazliet parupjo, stiepto «o» izrunu un sirsnīgajām voldzinieku dziesmām.

Ieraudzījis kraujo upes krastu un rajona centru Ckalovsku, atcerējos, ko Valērijs 1937. gada novembrī bija teicis saviem vēlētājiem:

alga, kur, tikai augstāk, lai tad «lidotu» ar pieri pret grīdu.

Ar Vasiļovas puišeļiem viņš vasaras dienās nira zem plostiem vai arī, pieķēries no piestātnes atejošam kuģim, uzrāpās tam uz stūres, no tās nemanot uzlīda līdz vienam no klājiem un izbrīnīto un satraukto pasažieru acu priekšā strauji metās Volgā.

Viņš dzīvoja pa ūdeni caurām dienām, peldes beidza vēlā rudenī, kad tēvs draudēja nopērt. Tomēr šie draudi nekad netika izpildīti, jo pēc dabas tēvs bija labsirdīgs cilvēks.

Tad notika nelaime. Grūtniecības pēdējās nedējās Annai Ivanovnai samisējās solis, viņa pakrita, priekšlaicīgi dzemdēja un, īsu laiciņu noslimojusi, nomira.

Pāvels Grigorjevičs tagad bija pavisam drūms, viņš kļuva vēl nerunīgāks, viņa sešus gadus vecais dēlēns, kam trūka mātes maigo, gādīgo roku, arvien vairāk pieķērās māsām Annai un Sofijai.

Pēc 27 gadiem Annai Pavlovnai dāvinātā grāmatā par vienu no saviem pirmajiem lidojumiem Valērijs ierakstīs: «Māsa! Cik dīvaini: vēl nesen puišelis, kuru Tu audzināji, bija nepaklausīgs negantnieks, vispār huligāns, bet tagad kļuvis visā pasaulē pazīstams cilvēks. Taču atceries, Anna, mani tas nav samaitājis un nesamaitās — esmu tas pats Valērijs, kāds biju iepriekš. Tikai nopietnāks, jau padzīvojis cilvēks. Mīļo mās, es dāvinu Tev šo grāmatu, izlasi to un zini — tas bija ļoti grūti, taču mēs pārvarējām grūtības, un tas ir arī TAVS GODS — es esmu Tavs brālis. Domās allaž Tevi skūpstu.

V. Ckalovs.»

Otrai māsai Sofijai viņš rakstīja: «Mīļā Soņečka. Atceries, kā mēs dažkārt plūcāmies, Tev mati gāja pa gaisu, bet man svila ausis. Dāvinu Tev šo grāmatu piemiņai no mūsu lidojuma. Grūts lidojums. Bet tas bija pirmais. Un pirmie, kas to veica, — bijām mēs. Sājā kolektīvā bija ari Tavs kauslīgais brālis Valērijs.

1937. gada 29. jūlijā.»

Pēc kāda laika Pāvels Grigorjevičs nosprieda, ka viņa lielajai ģimenei grūti iztikt bez saimnieces. Viņš pārveda mājās jaunu sievu, Natāliju Georgijevnu, un, sapulcinājis bērnus, viņai sacīja: «Tie tagad, Nataša, ir tavi bērni, esi tiem māte, bet jūs, bērni, klausiet viņu vienmēr un visur ...»

Natāliju Georgijevnu visi atzina par īsto māti, sevišķi Valērijs, kuram mātes gādība bija ļoti vajadzīga — viņš līdz mūža galam bezgalīgi mīlēja pamāti. Viņu draudzība, savstarpējā uzticība un mīlestība bija tik patiesas, ka nezinātājs nevarēja nemaz iedomāties, ka viņi nav māte un dēls.

1912. gadā Valērijam ritēja astotais gadiņš un viņu nodeva ciema skolā. Valērijs bija visai spējīgs skolnieks, sevišķu interesi izrādīja par aritmētiku: vienmēr pirmais atrisināja galvas uzdevumus. Viņš bija apķērīgs un žirgts puišelis, kam patika ari padraiskoties, starpbrīžos spēlēt kukuriņus, bet palaikam viņš pat uzsāka ķīviņus ar saviem vienaudžiem, lai pamērotos spēkiem, un par to dažreiz dienasgrāmatā saņēma divnieku uzvedībā. Tēvs un māte bi ja sarūgtināti, taču pletne, kas bērnu iebaidīšanai vienmēr karājās mājās redzamā vietā, netika lietota, tā bija drīzāk vecāku varas simbols.

Ārpus skolas Vasiļovas bērni dalījās tirdziniekos un kalniešos, Čkalovi dzīvoja kalnā un tādēļ saucās par kalniešiem. Te apmetās amatnieki, krāvēji, bijušie strūdzinieki, bet zemāk, kur pletās Vasiļovas tirgus, sākās lepnākas mājas, tajās dzīvoja bodnieki, uzņēmēji, un tos sauca par tirdziniekiem. Kalnieši un tirdzinieki mūžīgi savā starpā kāvās, un mazais Valērijs bija šo cīniņu neiztrūkstošs dalībnieks. Būdams līdzīgs tēvam gan pēc miesas būves, gan ar neparasto fizisko spēku, Valērijs agri nobrieda un bija saviem gadiem pārlieku stiprs, tas izvirzīja viņu par kalniešu dūru cīņas meistaru barvedi.

Kad Valērijam apritēja astoņi gadi, viņš jau cīnījās ar vairākiem tādiem pašiem pārgalvīgiem trakuļiem, ja tie uzbruka reizē. Vienā no tādiem kautiņiem viņam metās virsū seši rakari, un nevienlīdzīgajā cīņā viņš pakrita un salauza kreiso kāju. Lai nesarūgtinātu tēvu, ka viņa dēls uzveikts, Valērijs ne reizi sāpēs neiekliedzās, kad biedri pārnesa savu barvedi mājās.

Pēc sešām nedēļām kauslis un cīnītājs atkal kliedza tirdziniekiem: «Nāk priekšā! Cīņa taču jāpabeidz!»

Reiz Valērijs palīdzēja tēvam vinnēt derības ar tirgotāju Kolčinu.

Kolčins, viltojis dokumentus, iesniedza tiesā prasību, lai Pāvels Grigorjevičs viņam atdod velkoni «Gultne», apgalvodams, ka nav par to vairākus gadus saņēmis ne kapeikas. Tiesa Kolčina prasību noraidīja, tirgotājs griezās guberņas tiesā, bet, kad arī tur nekas nesanāca, nosūtīja uz «visaugstāko» instanci Pēterburgā. Kamēr tiesa šo lietu izskatīja, velkonis stāvēja piestātnē un tika apsargāts. Iestājās ziema. Vasiļovā uz meteņiem vienmēr tika rīkoti braucieni ar trijjūgiem. Visi ieradās paskatīties šo aizraujošo izrādi. Atnāca Pāvels Grigorjevičs ar līča katlu meistariem. Kolčina kučieris Jaška sāka viņu priekšā dižoties, lielīdamies, ka melņu sacīkstēs neviens viņu nepārspēs. Pāvels Grigorjevičs pamazām iekaisa un jautāja Jaškam:

— Bet ja no kalna? Apdzīsi?

Te nu viņa pāridarītājs un ienaidnieks — bagātais vecticībnieks Kolčins — kā eļļu ielēja ugunī.

— Kā vēlies ... No kalna jau nu kā likts.

Tieši šajā brīdī tēvs ieraudzīja Valēriju, kas ar slēpēm bija izbraucis no paugura aizsega. Pāvels Grigorjevičs pagriezās pret Kolčinu un piedāvāja derēt, vienalga, uz ko, apgalvodams, ka Jaška trijjūgā neizbrauks uz Volgas ātrāk kā viņa Averjans ar slēpēm.

Kolčins spīvās dusmās un azartā izkliedza:

— Lieku velkoni!

Katlu meistars aicināja visus, kas dzirdējuši, būt par lieciniekiem.

Tika dots starta signāls, un sacensības sākās ...

Valērijs joņoja tā, ka likās — pagriezienā apmetīsies, taču Jaška trijjūgā no viņa atrāvās arvien tālāk. Skatītājiem bija skaidrs — slēpotājs zaudēs: palikuši taču vairs tikai divi pagriezieni, bet tālāk taisns ceļš līdz pat Volgai. Valērijs arī saprata, ka braukt pa trij jūga pēdām — bezcerīgas pūles. Vienā brīdī viņš, atcerējies tēvu, kam Kolčins nodarījis pāri, pēkšņi pieņēma šķietami neprātīgu lēmumu: nogriezies no ceļa, viņš pa taisno traucās tieši uz krauju, gluži kā putns laidās no tās lejup, lidodams pa gaisu pretī Volgas sniegotajam pārsegam. Valērijs nenoturējās kājās, aizkūleņoja tenteriski, salauza vienu slēpi. Kolčina trijjūgs izbrauca uz ledus tikai pēc pusminūtes.

Cerepovecas skola

Pāvels Grigorjevičs bēdājās, ka daži no viņa bērniem agri miruši. Dzīvajiem viņš ar sievu Natāliju Georgijevnu gribēja dot labu izglītību. Vecāko dēlu Nikolaju nodeva Ņižņijnovgorodas reālskolā (mobilizēts Pirmajā pasaules

karā, viņš krita frontē). Strādīgo Annu mājās sagatavoja tiktāl, ka viņa kā eksterne varēja nokārtot eksāmenu lauku skolotājas amata iegūšanai un vēlāk mācīja jaunākajās klasēs. Dēlu Alekseju aizsūtīja uz Pēterburgu, kur viņš pabeidza Tehnoloģisko institūtu un ilgu laiku strādāja Ņižņijnovgorodas, vēlāk Gorkijas rūpnīcās par inženieri. Sofija mācījās ģimnāzijā Gorodecā. Pastarīti Valēriju aizsūtīja uz Čerepovecas arodskolu. Iestājeksāmenos viņš bija trešais labākais un tika skolā uzņemts.

Tēvs un māte bija laimīgi. Pāvels Grigorjevičs daudzināja:

— No Averjana iznāks krietns katlu meistars.

Taču sākās bargi, trauksmaini gadi — laikmetu grieži. Klāt bija Oktobra revolūcija. Upes velkoni« Gultne» nacionalizēja un ar sarkanarmiešiem nosūtīja uz Kamu. Tur kaujā ar baltgvardiem tas tika nogremdēts.

Pāvels Grigorjevičs it kā nometa no pleciem smago nastu, kas viņu ilgus gadus bija nomākusi, kļuva možāks, bez kavēšanās aizgāja uz līci un dedzīgi ķērās pie šāviņu caurumu aizdrīvēšanas tvaikoņa «Varu padomēm!» bortos, meistaroja kurtuves, apšuva turbīnas ...

Viņš it kā rotaļājās ar smago veseri un kliedza uz palīgu, ja tas nelika kniedes pietiekami «maigi».

BĒRNĪBA beigusies

1918. gada ziemā, kādudien pārnācis mājās, Pāvels Grigorjevičs ieraudzīja Valēriju,

— Kāds vējš tevi atpūtis, Averjan? — jautāja tēvs.

Dēls pastāstīja par lielo badu un Čerepovecas skolas

slēgšanu.

— Tad nāc strādāt pie manis, ja jau no skološanās nekas nesanāk.

Būt par palīgu pie tāda kalēja kā Pāvels Grigorjevičs četrpadsmit gadu vecam puišelim, kaut arī ar spēkavīra augumu, tomēr bija smagi. Taču zēns centās, cik jaudāja. Viņa raksturā jautās tas pats sīkstums darbā un cenšanās, nežēlojot spēkus, visu darīt labāk nekā citi, kas piemita viņa jau vecīgajam tēvam.

Valērijs karsti vēlējās turpināt mācības skolā. Tēvs, kas uz to laiku jau bija apguvis ābeci un iemācījies rakstīt, ar prieku sacerēja un plašā, nelīdzenā rokraksta uzrakstīja skolai iesniegumu: «Lūdzu pieņemt manu dēlu Va-lerjanu Ckalovu tajā klasē, kāda viņam būs piemērota pēc zināšanām. No savas puses paziņoju, ka viņš četras ziemas mācījies lauku skolā un vēl divus gadus par virpotāja amata meistaru Cerepovecā. Goddevīgi jūs lūdzam, līča katlu ceha meistars Pāvels Čkalovs.»

Parakstījies katlu meistars vēl papildināja: «Ja mans dēls izcelsies ar nepaklausību un necienību pret skolotājiem, tad lūdzam to paziņot, lai es zinātu un viņu attiecīgi varētu iespaidot.»

Valērijs sāka mācīties, bet pēcpusdienā gāja uz līci pie tēva darbā. Tas bija ļoti smagi, un dažreiz viņš Natālijai Georgijevnai teica:

— Nav vis viegli vicināt veseri. Cauru nakti smeldz rokas ...

Māte ieteica dēlam pameklēt vieglāku darbu. Kad līcī sāka komplektēt upju kuģu komandas, Valērijs pieteicās par kurinātāju uz zemessmēlēja «Volgas divdesmit pirmais».

Sākumā Kostroma, tad Kazaņa, pēc tam Kamas upe. Ziemu pārlaida Krušinas līcī Simbirskas guberņā.

Pavasarī jaunais kurinātājs iestājās darbā uz skaista pasažieru tvaikoņa «Bajāns» — tas veda sarkanos jūrniekus uz fronti. Kapteinis iemīļoja stipro, kaut vēl ļoti jauno, centīgo matrozi.

Valērijam nācās atstāt arī šo darbu, jo kuģa tvaika katlu kurināšanai malkas vietā sāka izmantot mazutu, tāpēc komandai noteica jaunus štatus un viens no biedriem, kuram bija ģimene, palika bez vietas. Valērijs nolēma viņam atdot savējo, bet pats atkal parādījās pie dzimtās mājas sliekšņa zaļos karavīra stilbtiņos, novalkātā šinelītī, taču apkrāvies ar tuviniekiem atvestām dāvanām. Maišelis miltu, maišelis kartupeļu un katūna blūzes mātei, Natālijai Georgijevnai, un māsām, Annai un Sofijai, — tas bada laikos bija liels atspaids.

Bija 1919. gads. Piecpadsmit gadus vecais jauneklis sāka dzīvē šo to saprast: no biedriem bija dzirdējis par Pet-rogradu, boļševikiem, par to, ka Padomju republika, in-terventu un baltgvardu karapūļu aplenkta, atrodas nāves briesmās. Daži Vasiļovas puiši dienēja Sarkanajā Armijā. Viņu vidū bija Ckalovu kaimiņš — Vladimirs Froliščevs. Viņš dienēja IV aviācijas parkā par aviomehāniķi, parks bāzējās Nižņijnovgorodā, Kanavinā. Kad Froliščevs atbrauca uz dzimto Vasiļovu, Valērijam ar viņu bija daudz,

ko pārrunāt. Sevišķi pēc tam, kad no kuģa «Bajāns» zēns ieraudzīja darbnīcās izremontētos lidaparātus debesīs. Padzirdējis motora rūkoņu, jaunais kurinātājs drāzās uz klāja un ar apbrīnas pilnu skatienu sekoja tērauda putnam.

Kādu reizi Froliščevs paņēma Valēriju līdzi uz Kanavinu un aizveda pie parka komandiera, lūgdams zēna pieņemt par atslēdznieka mācekli viņa paša — lidmašīnu montēšanas brigādē. Komandieris sāka šaubīties, vai nav par jaunu, tomēr piekrita, apsolījis pēc nedējas noformēt pieņemšanas pavēli. Valērijs bija pārpārēm laimīgs un steidzās atvadīties no tuviniekiem.

— Kurp tad tu dosies? — jautāja Pāvels Grigorjevičs.

— Ar Ļovku Froliščevu strādāt armijā, viņa brāļa Vladimira brigādē. Varbūt tur tikšu arī pie lidotājiem.

— Ja nu reiz tā esi lēmis, neatrunāšu — tu pats labāk zini.

Valērijs atvadījās no mātes un māsām un izgāja pie Volgas. Nāca vakars. Bija ļoti kluss. Likās — dzirdama pat lapu krišana no kokiem. Viņš piegāja pie kraujas un ilgi lūkojās uz Volgas pretējo krastu, kur bija redzamas smilšu strēles, nopļautas pļavas, bet aiz tām miglas dūmakā tinās zilgā augusta tāle, kas aizsedza silus un ozol-birzis. Vai tiešām pasaulē ir vēl skaistākas vietas?

Atskanēja sulīgs sirēnas aicinājums no kuģa — ar to jauneklis aizbrauks uz Ņižņijnovgorodu, lai iestātos Sarkanajā Armijā.

Viņš pagriezās pret mājām, kur bija pavadījis bērnību. Uz lieveņa stāvēja Natālija Georgijevna, Anna un Sofija. Asaru aizmiglotiem skatieniem sievietes noskatījās savā mīlulī. Bet skarbais tēvs basā norūca:

— Volgā ūdens tāpat diezgan. Neslīciniet puiku asarās ..,

Otrā nodaļa IR JĀROD SPĀRNI CETURTAIS AVIĀCIJAS PARKS

Ceturtā aviācijas parka darbnīcās piecpadsmit gadus vecais Valērijs Čkalovs montēja lidmašīnas.

Pēc kuģu milzīgajiem korpusiem un to masīvajiem katliem un kurtuvēm lidmašīnas tuvumā likās nedabiski vieglas, smalkas un tik vārīgas kā taurenīši. Viņš tām pieskārās

saudzīgi, un sirds mulsa no domas, ka varētu ar kādu no tām lidot. Taču neviens nesteidzās ņemt viņu līdzi lidojumā, un Valērijs pacietīgi pildīja savus pienākumus Kaut gan aviācijas parka telpas netika apkurinātas, jau nais atslēdznieks montētājs bez kurnēšanas ik dienas divpadsmit stundas nostāvēja uz cementa grīdas. Kājas stinga no aukstuma, bet neko darīt — frontei vajadzīgas lidmašīnas.

Pagāja gads, kopš Čkalovs bija sācis strādāt Sarkanās Armijas ceturtajā aviācijas parkā. Viņš tagad daudz labāk saprata, kas ir lidmašīna, kā uzbūvēts motors. Viņš redzēja lidotājus, kas bija atbraukuši no frontes pēc izremontētām lidmašīnām, un bijīgi lūkojās tiem sejā, apskatīja ādas jakas un cepures, pētīja to kustības un uzskatīja sevi par lielāko nelaimes putnu un neveiksminieku, jo nevarēja kopā ar sarkanajiem pilotiem pacelties debesīs un sist baltgvardus. Ne vienu reizi vien viņš lūdza parka vadību:

— Biedri priekšniek, es gribu kjūt par lidotāju.

Priekšnieks noskatījās uz jaunekli un smaidīdams atbildēja:

— Pacieties, draudziņ ... Vēl pastrādā ...

Un Valērijs Čkalovs turpināja darbu.

Viņš jau bija iemantojis zināmu uzticību un cieņu. Reiz viņu un divus biedrus komandēja uz piefrontes joslu, lai atvestu remontēšanai vairākas sasistas lidmašīnas. Nokļuvuši paredzētajā vietā un iekrāvuši sadauzītās mašīnas, viņi devās atpakaļceļā. Braucot nosprieda, ka visiem trim salt vagonā nav jēgas — lai ešelonu pavada viens, bet divi pārējie nokļūs līdz Ņižņijnovgorodai ar ātrākiem vil cieniem. Valērijs nespēja aptvert, kā var pamest tik vērtīgu kravu. Viņš pats pieteicās pavadīt vagonus. Biedri bažījās, ka viņš ceļā nosals, taču Valērijs viņus pārliecināja:

— Viss būs kārtībā!

Draugi aizbrauca uz pilsētu, taču nākamajā dienā viņus sāka mākt šaubas, vai tik ar puisi nav noticis kas ļauns.

Cik gan liels bija viņu izbrīns, kad, atgriezušies pie vagona, viņi ieraudzīja Valēriju sēžam līdzās karsti sakurinātai krāsnij.

— Kas tev atstiepa šo čuguna briesmoni? Tas droši vien ir savi seši pudi smags.

— Mans vectēvs staipīja šitādus niekus deviņu gadu vecumā. Bet man tas ir — viens rūciens. Atradu stacijā un atstiepu.

— Ir nu gan spēks! — noteica vecākais no viņiem.

— Tādēļ jau arī uzvārds Čkalovs! «Čka» — tas ir stiprs ledus, kas satriec jebkuru šķērsli,..

1921. gadā IV aviācijas parkam piešķīra četras ceļazīmes uz lidotāju skolu. Valērijs uz karstām pēdām uzrakstīja iesniegumu, taču parka priekšnieks Hrisanfovs prātīgi nolēma: Ckalovam ir tikai septiņpadsmit gadu un viņu sūtīt nav jēgas — skolā neuzņems kā nepilngadīgu.

Valērija sarūgtinājums bija milzīgs. Draugi pulkiem vien gāja par viņu lūgties, un parka priekšnieks padevās.

— Kas viss dzīvē neatgadās! Pamēģini! Laimīgu izgāšanos, Valērij!

Čkalovs ar biedriem aizbrauca uz Jegorjevsku.

Atcerēdamies šo dzīves posmu, piecpadsmit gadus vēlāk Čkalovs grāmatā «Trīs dienas gaisā» rakstīs: «Kā man gribējās traukties kopā ar mūsu lidotājiem, kā gribējās saķerties gaisa kaujā ar ienaidnieku! Taču tajos laikos visā Krievzemē bija viena lidotāju skola. Iekļūt tajā, turklāt ar manu laucinieka izglītību, bija neiespējami. Pilsoņu kara gados es aizgūtnēm lasīju, runāju ar pazīstamiem lidotājiem un motoristiem — pakāpeniski gatavojos skolai.

Un 1921. gadā beidzot tiku komandēts uz Jegorjevskas aviācijas skolu. Mēs to saucām ļoti smieklīgā vārdā — par «tersku», tas nozīmēja — teorētiskā skola. Cik alkatīgi es ķēros pie mācībām!»

«TERŠKĀ»

Cik liels gan bija Valērija Čkalova prieks, ieraugot savu uzvārdu uzņemto audzēkņu sarakstā!

Tajos laikos Jegorjevskas skola bija pirmā militāri teorētiskā lidotāju mācību iestāde. Sarkanarmieši, strādnieki un motoristi, kas bija ieradušies no frontes aviācijas daļām, vienībām un parkiem, šeit apguva plašu programmu. Tajā ietilpa vispārizglītojošs kurss: algebra, ģeometrija, trigonometrija, fizika, krievu un vācu valoda. Ievērojamu vietu ieņēma aerodinamika, aeronavigācija, lidmašīnu materiālā daļa, motori; daudz nodarbību tika atvēlēts politiskajai un vispārējai militārai sagatavošanai.

Skola atradās bijušā sieviešu klostera telpās. Kazarmu šā vārda burtiskā nozīmē nebija. Kursanti dzīvoja mūķeņu cellēs pa trīs četri kopa. Čkalovs apmetās kopā ar Ma-karski, Mahalovu un Kuzņecovu.

Mācīties bija grūti. Grāmatu tikpat kā nebija, daudziem kursantiem trūka zināšanu, kurss tika apgūts forsēti — nepilnu divu gadu laikā nācās nolikt ap trīsdesmit eksāmenu.

Taču Ckalovam mācībās veicās diezgan viegli: skolā pastāvēja divpadsmit punktu vērtēšanas sistēma, un viņš nekad un nevienā priekšmetā mazāk par desmit nesaņēma. Mācībās palīdzēja ne tikai asais prāts, apķērība un lieliskā atmiņa. Jādomā, ne mazāka nozīme bija stingrajai apņēmībai sasniegt galveno mērķi — ātrāk kļūt par lidotāju un pacelties debesīs.

Pasniedzēji un biedri brīnījās par Čkalova konspektiem — tie bija maksimāli lakoniski, taču galvenais, kas varēja noderēt lidojumos, nekad nepaslīdēja garām Valērija uzmanībai. Maznozīmīgais tika konstatēts momentāni un tūdaļ bez žēlastības atsijāts.

Kaut arī Čkalovs nekad neaizmirsa galveno uzdevumu, viņam nebija svešs nekas, ko prasa jaunība: sports, sevišķi futbols, teniss, vingrošana, nemaz jau nerunājot par peldēšanu. Ar lielu aizrautību viņš darbojās dramatiskajā pulciņā, tēlojot komiskās lomas. «Celles» biedri viņa mākslinieciskās dotības uzskatīja par izcilām. Tas arī dabiski — Valērijam bija iedzimta humora izjūta.

Tajos grūtajos laikos kursantus ēdināja slikti, taču tas nekādi neietekmēja visjaunākā kursanta noskaņojumu. Viņam bija dzīvespriecīgs raksturs, un viņa optimisms pielipa biedriem. Grūtos brīžos tos allaž uzmundrināja Valērija bezbēdīgs joks. Varbūt tieši viņš bija šādu delverīgu sacensību iniciators: pēc komandas «Sagatavoties vakara pārbaudei!» kursanti noģērbās, ātri ielīda gultās zem segām, paliekot vienīgi apakšveļā. Atskanot komandai «Stāties!», bija jāpagūst apģērbties un savlaicīgi nostāties ierindā. Sacensībās uzvarēja tas, kurš nogulēja zem segas visilgāk un, uzlēcis kājās pēdējais, paspēja nostāties ierindā, nesaņēmis aizrādījumu.

Reiz Valērijs, gribēdams pārspēt rekordu, vēl atradās gultā, kad visi bija nostājušies ierindā. Dažās sekundēs viņš ar zābakiem kājās, šineli mugurā un cepuri galvā paguva ieņemt savu vietu ierindā.

Staršinam radās aizdomas, ka Valērijs izdomājis kāda jaunu apģērbšanās metodi, un viņš nolēma kursantu pārbaudīt. Kad Čkalovain pavēlēja iziet no ierindas un «apkārt — griezties», viņa šineļa stūri noplandēja un zem tā baloja.. . apakšveļa. Klostera sienas satricināja smiekli, bet Valērijs par «izgudrojumu» saņēma vairākus norīkojumus darbā ārpus kārtas. Čkalovs par sodu neapvainojās, viņš dusmojās pats uz sevi par kļūdainu aprēķinu.

1922. gada pavasaris. Nokārtots pēdējais eksāmens... Valērijs, tāpat, kā viņa biedri, ieguva Sarkanās Armijas komandiera dienesta pakāpi. Viss izlaidums tūdaļ tika nosūtīts uz Borisogļebskas lidotāju skolu, lai apgūtu lidošanas praksi.

SAKUMS

Kursantu grupa 47 cilvēku sastāvā, kuru skaitā bija ari Čkalovs, veidoja pirmo Borisogļebskas aviācijas skolas lidotāju iesaukumu, tā tas ari bija noformēts ar 1923. gada 15. aprīļa pavēli. Taču ar lidošanu nācās pagaidīt — skola vēl neizbūvēta, arī mācību lidmašīnas nebija saņemtas. Valērijs, atrotījis piedurknes, ar lielu entuziasmu kopā ar biedriem jātnieku manēžu pārbūvēja par angāru, zirgu staļļus pārtaisīja par klasēm . . . Strādādams ar lauzni vai cērti, viņš tikai smaidīja — prātā nāca kalēja palīga veseris.

Beidzot atveda trīs ilgi gaidītās «Avro» tipa mācību lidmašīnas.

No visa izlaiduma nodarbībām gaisā izraudzīja desmit cilvēkus. Galvenais kritērijs bija Jegoi jevskas skolas atestāts. Dabiski, Čkalovs iekļuva šajā desmitniekā viens no pirmajiem.

Praktiskā apmācība sākās ar tā saucamo «mīlēšanu». Kursants sēžas lidmašīnā ar saīsinātiem spārniem un ar pilnu ātrumu sāk ieskrējienu pa zemi, ieturēdams taisnu virzienu un neļaudams lidmašīnai lēkāt vai pacelt asti un nostāties stāvus, vai «kapotēt», tas ir, pilnīgi apmest kūleni. «Rullēšana» daudzējādā ziņā imitēja ieskrējienu pirms pacelšanās līdz lidmašīnas atraušanās momentam no zemes.

Valērijs vienmēr, jebkuros apstākļos, mācēja koncentrēties un būt stingrs pret sevi un apkārtējiem. Tajā pašā laikā, būdams pēc dabas ļoti emocionāls, viņš līksmi dziedāja, «rullēdams» skolas lidlaukā no viena gala līdz otram ar bezcerīgi novecojušu farmanu, kurš pat pie pilota labākās gribas un meistarības nespēja ne pusmetru pacelties augšup. Lidotāja māceklis ļoti nelabprāt atstāja farmana kabīni un tūdaļ no jauna ieņēma rindu, lai vēlreiz izbaudītu ne ar ko nesalīdzināmo ātruma izjūtu.

Tuvumā zeme, kas atrodas pa labi un pa kreisi, saplūst vienā veselumā, kas ir it kā vieglas dūmakas aizplīvurots. Priekšā, sevišķi tālākajā plānā, negaidīti parādās, krasi un neierasti ātri izaug lidlauka zīmes, pavasara puķes un, traucoties pretī, izšķīst drudžaini mainīgajā tuvplānā.

Valērijs mēģināja salīdzināt šīs neparastās izjūtas, kas radās, stūrējot lidmašīnu, ar kaut ko jau pārdzīvotu un atzina, ka līdzīgu aizgrābtību viņš ir piedzīvojis neprātīgajos nobraucienos, ar slēpēm traucoties lejā no Volgas stāvajām kraujām ... Tas Čkalovam jau bija iedzimts — lai arī kur viņš būtu, lai arī ko darītu, līdz pat kapa malai viņš atcerējās Volgu.

Beidzot «rullēšanas» kurss bija galā, sākās lidojumi.

Valērijs Čkalovs tika iedalīts instruktora Očeva grupā, kurš bija ļoti stingrs un prasīgs lidotājs. Sis vērīgais un savaldīgais cilvēks uzreiz ievēroja deviņpadsmit gadus veco kursantu, novērtēja viņa neparasto gribasspēku un lidošanas alkas.

N. Popovs, viens no Borisogļebskas skolas bijušajiem instruktoriem, atmiņās par Čkalovu raksta:

«No pārējiem kursantiem V. Čkalovs atšķīrās arī ar savu stipro raksturu. Esmu lidojis kopā ar viņu. Dažreiz sēžu mācību lidmašīnas instruktora sēdeklī un jūtu — šis puišelis, kas vēl nav nolidojis ne desmit stundu, spēj pakļaut savai gribai lidmašīnu, ir tās pavēlnieks. Viņš ļoti jūtīgi uztvēra instruktora iejaukšanos vadīšanā. Nosēdinājis lidaparātu, steidzās noskaidrot, kādi bijuši pedagoga viena vai otra aizrādījuma iemesli.»

Vasarā lidošanas apmācību dienas aizritēja nemanot. Šodien, siltā augusta dienā, Očevs, burtiski, samala Valēriju putekļos, kādus paceldamās sakuļ limašīna. Čkalovs, kurš allaž jutās drošs par sevi, kļuva mazliet skumīgs.

Taču Očevs, pēc otrā lidojuma rāpjoties ārā no lidmašīnas, aizkavējās uz avruškas spārna un kursantam pie auss maigi un saudzīgi nodūdoja:

— Mīļo Valērij, tagad, dēliņ, pats . .. Bet atkārto visu, kā bija pirmajā lidojumā ... Un nekā lieka. Ar dievpalīgu, mīļais!

Pirmais patstāvīgais lidojums ir neparasts notikums cilvēka dzīvē, kaut arī Valērijs Čkalovs bija tiecies pēc tā kopš brīža, kad no tvaikoņa «Bajāns» klāja pirmo reizi ieraudzīja uz Volgas nosēžamies hidroplānu,

Valērijs droši vadīja savu avrušku virs «kastītes»[1] malām un tikai pēdējā virāžā pirms nolaišanās, kad tika samazināts ātrums, pēkšņi izdzirdēja savu balsi: «Puiši, jūdziet ārā zirgus!» Maksimāli koncentrējis uzmanību, Čkalovs spīdoši veica nosēšanos.

Tikai otrajā lidojumā Valērijs saprata, kāpēc viņš cauruļu telefonā nedzird replikas: «Pat vista lido labāk . . ,», «Nu kur tu šļūc?», «Mazāku leņķi, velns tevi rāvis!».

Nekādu komandu, nekādas priekšā teikšanas! Tātad pats, tādēļ jāskatās ar abām acim Un Čkalovs vēl rūpīgāk nosēdināja «Avro» pie savas grupas nosēšanās zīmes. Očevs kursantu apskāva un sacīja:

— Brašs puika!

1923. gada 9. oktobrī notika jaunās skolas pirmais lidotāju izlaidums. Valērija atestācijā bija rakstīts:

«Čkalovs ir domājoša un vērīga lidotāja paraugs, apgūstot lidošanas programmu, bija uzmanīgs un disciplinēts... Jau kopš pirmajiem lidojumiem saistīja uzmanību viņa labie panākumi lidošanas programmas apgūšanā, kustību precizitāte, modrība un aukstasinība lidojumu laikā. Viņa domāšana ir ātra, rīcība droša un enerģiska; pats atklāj savus trūkumus un spēj tos labot. Labi izjūt lidmašīnu un ātrumu. Uzskatu, ka visvairāk piemērots kara lidotāja darbam.»

Man, kas kopā ar Valēriju Pavloviču nolidojis daudz stundu vienā lidmašīnā, vienmēr ir licies, ka instruktora Očeva dotais Čkalova raksturojums ir ļoti precīzs un taisnīgs.

SPĀRNIEM IR JĀIZAUG

1923. gada oktobrī Čkalovu, kurš atkal ir Borisogļeb-skas skolas desmit labāko absolventu vidū, nosūta uz Maskavas Augstākās pilotāžas skolu.

Nu jau viņš ir augstākās skolas klausītājs, ne vairs lidotājs māceklis, šeit ir arī kaujas lidmašīnas, vācu fokeri un angļu martinsaidi, ar tara mācīs augstākās pilotāžas figūras.

Valērijs sacīja biedriem: «Ar tādām nu gan varēs atveldzēt sirdi...»

Augstākās pilotāžas skolas instruktors Aleksandrs Zu-kovs Hodinkas klajumā (tagad Centrālā lidosta) apskatīja tikko no angāra izripinātu lidmašīnu, kad pie viņa pienāca Ckalovs un, militāri sveicinājis, ziņoja: «Biedri pirmās klases vecākais instruktor! Klausītājs Ckalovs. Norīkots jūsu grupā tālākai lidošanas mākslas apgūšanai.»

Žukovs bija pieredzējis pedagogs un lielisks augstākās pilotāžas meistars, kas tajā laikā jau bija sagatavojis ap trim simtiem lidotāju. Instruktors ievēroja, ka Ckalovs vēl ir ļoti jauns, platiem pleciem, pēc skata parupjš, taču mirdzošās zilganās acis krietni vien mīkstināja robustos sejas pantus.

Drīz Aleksandrs Ivanovičs ar jaunuzņemtajiem klausītājiem sāka apgūt divvietīgo lidmašīnu «Fokker-5-3», kurai bija dubulta vadības sistēma, bet 1923. gada 14. novembri viņš kopā ar Ckalovu pirmo reizi ar šo lidmašīnu pacēlās gaisā.

Instruktors sekoja, cik strauji kustas pedāļi, lai lidmašīna paceļoties ieturētu taisnvirziena kustību, kā audzēknis uz lidlauka nelīdzenā seguma mēģina izvairīties no mazākās lidmašīnas palēkšanās; instruktors gribēja mīkstināt pedāļu raustīšanos un pieturēt vadības sviru. Kur nu! Ckalovam bija pārcilvēcisks spēks. To Žukovs bija ievērojis jau sasveicinoties, un tagad viņš neko citu nespēja kā vien sakaru sistēmā kliegt, lai audzēknis neplosa vadības pārvadus un neizrāda savu lāča spēku . ..

Ckalovs saprata, atskatījās, un Žukovs ieraudzīja kursanta smaidošo un apmierināto seju; Ckalovs jau vadīja lidaparātu brīvāk. Apgriežot lidmašīnu, Valērijs rīkojās droši un precīzi; lieliska kustību koordinācija, kas pirmajā lidojumā ar nepazīstamu lidmašīnu nav pa spēkam pat pieredzējušiem pilotiem.

Zukovam lidojums patika, taču Ckalovs pieļāva pārāk krasu sānsveri. Pirmajam lidojumam par traku. Un kārtējo reizi instruktors Valēriju bargi nostrostēja. Ckalovs atkal pavērsa pret Zukovu sasarkušo seju un smaidīja jau drošāk, telefonā kliegdams: «Sapratu, izpildu . . .»

Planēšanas un nosēšanās laikā Ckalovs atkal pārāk spieda vadīšanas ierīces, turklāt no viņa korķa ķiveres atvienojās cauruļtelefons, un instruktors nekā nespēja palīdzēt audzēknim. Nolaidās labi, taču «netrāpīja» precīzi, tas ir, pieskārās zemei jau aiz nosēšanās zīmes.

Instruktors pavēlēja Čkalovam nelietot spēku — tā var salauzt vadīšanas sistēmu — un neplanēt tik trakā ātrumā pirms nolaišanās. Viņš paziņoja, ka lidojuma vispārējais vērtējums — «labi». Čkalovs basā priecīgi attrauca: «Skaidrs, labošos.»

Nevaldāma un pārsteidzoša bija Čkalova tieksme uz augstākās pilotāžas lidojumiem jeb — kā agrāk tos sauca — gaisa akrobātiku. Viņš iemācījās izpildīt ligūras: pārvēlienus, mucu^2, imelmani^3, nāves cilpu, virāžas, kaujas pagriezienu un citas tik eleganti, ka 2ukovs, kas pats bija liels šī visgrūtākā lidošanas veida meistars, vērodams Čkalova pilotāžu, viņa biedriem teica: «Dariet arī jūs tāpat! Gatavais mākslinieks! Bet viss ar darbu vien nācis ...»

Skolu beidzot, Zukovs Čkalovu raksturojis šādi: «Mācības pabeidza ar vērtējumu «loti labi». Aukstasinīgs lidotājs, līdzsvarots cilvēks. Visu apgūst palēnām, taču pamatīgi. Disciplīnas pārkāpumu nav.»

Vēlāk Valērijs turpināja augstākās pilotāžas kursu pie instruktoriem Lapiņa un Trofimova.

Reiz, izlidojis ar martinsaidu, lai izpildītu virkni augstākās pilotāžas vingrinājumu, Čkalovs virāžā pārmērīgi sasvēra lidmašīnu un, līdz galam pavilcis uz sevi vadības sviru, zaudēja ātrumu. Lidaparāts sāka labo grīstējuinu^4 diezgan mazā augstumā. Baidīdamies, ka Valērijs nepagūs «izvilkt» mašīnu no kļūmīgā stāvokļa, visi pamira.

Pašā pēdējā brīdī martinsaida virpuļošana aprima, lidmašīna tik tikko paguva, nesasniegusi zemi, uzņemt ātrumu un kļuva vadāma. Taču pilots vēl nedomāja par nolaišanos — viņš no ļauna traucās augšup un tagad jau apzināti — tur nevarēja būt šaubu un atkal nelielā augstumā palaida lidmašīnu grīstējumā, bet tagad tā rotēja uz kreiso pusi. Šoreiz Čkalovs paspēja izkļūt no grīstē-juma pie pašas zemes, izlīdzinādams lidmašīnu pļaujošā lidojumā.

Visi drāzās pie lidmašīnas, lai uzzinātu, kas ir pilots un kas tās par figūrām, ko viņš izpildījis ar martinsaidu.

Čkalovs, rāpjoties laukā no lidmašīnas, ar plaukstu uzsita pa fizelāžu, uzsaukdams motoristam: «Labs gan ir tavs dampītis...»

Bet lidmašīnā atrada norautu inverso tērauda lenti, kas saturēja iznīcinātāja biplāna tipa spārnu konstrukciju. Visi bija pārsteigti — kā gan lidotājs izturējis pārslodzi, kas pat tēraudam bijusi par lielu!

1924. gada maijā Čkalovs pabeidza Maskavas skolu un saņēma norīkojumu uz Serpuhovas Augstāko aviācijas šaušanas, bombardēšanas un gaisa kaujas skolu.

GATAVĪBAS APLIECĪBA

Serpuhovas skolas priekšnieks Fjodors Astahovs bija cilvēks ar ļoti stingriem principiem, viņš nekad nepiedeva reglamenta un militārās disciplīnas pārkāpumus. Astahovs zināja, ka no Maskavas skolas atbrauks jauna apmācāmo grupa un tās sastāvā būs Čkalovs, par kuru jau tajā laikā aviatoru aprindās klīda valodas kā par ļoti spējīgu cilvēku.

Pēc tradīcijas skolas priekšnieks visus jaunatbraukušos kursantus tuvākas iepazīšanās nolūkā uzaicināja uz pārrunām.

Iepriekš pārskatīdams Čkalova personisko lietu, Astahovs apstājās pie vārdiem: «lidojumā aizraujas». Skolas priekšniekam nebija skaidrs, kas tā par «aizraušanos», jo turpat bija arī rakstīts, ka Čkalovs ir savaldīgs, aukstasinīgs un mērķtiecīgs komandieris.

Uz visiem skolas priekšnieka jautājumiem Čkalovs atbildēja mierīgi, ar nelielu humora pieskaņu, un tas vienmēr bija paticis Astahovam — vecam, vēl pirmā imperiālistiskā kara lidotājam, kurš pēc revolūcijas bija nostājies boļševiku pusē un Kolčaka sagraušanas laikā komandējis aviācijas vienību.

Ar sarunas oficiālo daļu skolas priekšnieks bija apmierināts un, neuzkrītoši pāriedams uz biedrisku toni, taktiski pieskārās tēmai par «aizraušanos debesīs», likdams saprast, ka viņu skolā ir tik sarežģīta lidotāja iznīcinātāja sagatavošanas programma, ka kursantam nodarboties ar saviem eksperimentiem pavisam nav lietderīgi un pat vienkārši nepieļaujami. Par pierādījumu priekšnieks minēja traģiskus piemērus, kad katastrofu vaininieki bija vienīgi paši lidotāji, kas pārkāpuši lidošanas priekšrakstus un skolas instrukciju.

— Neorganizēta un patvarīga «jaunrade» nekā laba nedos, tikai bēdas un asinis, — Astahovs sacīja Valērijam Ckalovam.

Sarunu nobeidzot, priekšnieks pastāstīja, ka skolā nesen ieviesta jauna gaisa kaujas apmācīšanas metodika. Šis sarežģītais process sākumā tiek sadalīts atsevišķos elementos, un, kamēr katrs no tiem nebūs dziļi teorētiski, bet vēlāk arī lidojumā iemācīts, jauna elementa apgūšana būs stingri aizliegta. Tikai tad, kad kursants būs labi lidojumā apguvis visus elementus, tiks mācīts sarežģītais kaujā pielietojamo pilotēšanas paņēmienu komplekss.

Sarunas beigās priekšnieks skaidri saprata, ka Čkalova temperaments jāievirza vajadzīgajā gultnē, un tad no jaunā kursanta varēs izveidot krietnu lidotāju iznīcinātāju. Lai tā notiktu, Ckalovs laikam būs jāieskaita lidotāja instruktora Mihaila Gromova grupā; viņš ir lielisks avia-tors, brīnišķīgs pedagogs un turklāt sirsnīgs cilvēks.

Priekšnieks paziņoja savu lēmumu un piecēlās, likdams saprast, ka saruna beigusies, taču, pamanījis, ka kursants tā dīvaini uz viņu noskatās, pajautāja:

— Ko jūs nesapratāt?

Uzsvērdams voldziniekiem raksturīgo «o» skaņu, Čka-lovs basā norūca:

— Kad es, vēl puika būdams, strādāju Kanavinā, kāds lidotājs no Kolčaka frontes man stāstīja, it kā jūs ar ņūporu vai sopfiču taigas vidū no dzelzceļa drezīnas esot lidojis.

— Visādi ir gadījies.

— Bet es neticēju.

— Kaut kur starp Tomsku un Krasnojarsku mums bija nepieciešami izlūklidojumi. Atrast un ātri uzbūvēt tajā rajonā lidlauku mēs nespējām. Tā nu nolēmām uzlikt sopfiču uz vagonetēm, aizmugurē piekabināt dzelzceļa drezīnu, uzbraukt šo savdabīgo sastāvu nogāzes virsotnē un palaist lejup, lai ripo. Un, kad šī sakabe attīstīs ātrumu pāri par 60 kilometriem, mans sopiičs, līdz tam brīdim darbodamies ar maziem apgriezieniem un piebremzēts ar klučiem, tagad ar pilnu gāzi viegli varēs no vagonetes uzlidot.

Čkalovs bija sajūsmināts:

— Tas taču tikpat kā no katapultas!

Priekšnieks pasmaidīja un, no kursanta atvadīdamies, apstiprināja:

— Jā, ir līdzība, kaut arī loti neliela,

Lidotājs instruktors Mihails Gromovs gaisa kaujas tehniku kursantiem sākumā mācīja pa atsevišķiem elementiem, vēlāk, pāriedams pie figūru kombinācijām, noslīpēja tās līdz pilnībai, līdz tādam līmenim, kad audzēknis sāk izpildīt vingrinājumu gandrīz automātiski.

Kad instruktors demonstrēja grupai savu lidotprasmi, Ckalovs, sizdams ar plaukstu pa celi, mēdza skaļi un aizgrābti teikt:

— Ir gan mākslinieks! īsts dievs ...

Kāds no biedriem indīgi piebilda:

— Šo dievu vēl dabūsi nolūgties ...

— Tādam pat rokas bučot nav kauns, — kā ar nazi nogrieza Čkalovs, ar skatienu neatlaidīgi sekodams, cik mīksti un tajā pašā laikā zibenīgi iznīcinātājs apsviežas te pa labi, te pa kreisi, gan augšup, gan lejup. Figūru virkni saistīja kopēja iecere, to kompozīcijā izpaudās viena tieksme — uzbrukt pretiniekam ar ātru, pēkšņu un precīzi aprēķinātu manevru.

Atmiņās par šīm tālajām dienām bijušais Serpuhovas skolas instruktors, tagad izcilais lidotājs Padomju Savienības Varonis Gromovs savā stāstā «Tīrradnis» raksturo Čkalovu šādi: «Čkalovs bija labākais visos gaisa kaujas apmācības posmos. Viņš nepazina šaubu — viņa vārdi nebija šķirami no darbiem. Mērķa sasniegšanā viņš bija līdzīgs tarānam. Visdrosmīgākos lēmumus viņš realizēja, pirms sirdī bija paguvušas iezagties bailes, izšķirošā brīdī atmezdams visu, kas traucēja gūt panākumus. Visus savas varenās personības spēkus viņš koncentrēja vienam mērķim — uzvarai. Šajā cilvēkā rīcības un domāšanas ātrums bija vienāds. Viņš rīkojās tik noteikti, ka patiesībā šaubām pat neatlika laika. Brīdī, kad iznīcinātāji spēji iesaistījās kaujā, riskēdami gaisā sadurties, kaut bija paredzēts tūkstošiem drošības pasākumu, — šajā brīdī daži tomēr baidījās. Čkalovs to nemaz nemācēja. Virtuozi manevrēdams, viņš pārsteidza «pretinieku», parādījās tam visnegaidītākajā pusē, iekārtojās astē un izcīnīja uzvaru.»

1924. gada novembrī Čkalovs kļuva par lidotāju iznīcinātāju, atvadījās no Serpuhovas un aizbrauca uz aviācijas daļu.

Trešā nodaļa LIDOTĀJS IZNICINĀTĀJS IERINDA

Vasiļovas ciema puišeļa sapnis bija piepildījies: viņš bija saņēmis gatavības apliecību, — no šī brīža Valērijs Čkalovs bija Sarkanās Armijas Gaisa Kara Spēku lidotājs iznīcinātājs.

Laiks, kad Čkalovs kļuva par kara lidotāju, bija ļoti nozīmīgs padomju aviācijas attīstībā. Beidzoties Pilsoņu karam, līdztekus izpostītās saimniecības atjaunošanai valsts lielu uzmanību veltīja aizsardzības spēju stiprināšanai, Sarkanās Armijas tehniskajai modernizācijai; jaunā Padomju valsts taču atradās ienaidnieku ielenkumā.

Partijas X kongress norādīja uz nepieciešamību «pievērst sevišķu uzmanību visām speciālajām tehniskajām Sarkanās Armijas daļām», tātad arī aviācijai. Tika realizēta aviācijas rūpnīcu atjaunošanas, modernizācijas un paplašināšanas trīsgadu programma, ko Darba un aizsardzības padome apstiprināja 1922. gadā.

1. Sarkankarogotajā iznīcinātāju eskadriļā, kas bija izveidota no leģendārā lidotāja Ņesterova vienības, Valēriju Čkalovu norīkoja komandiera Moskvina posmā, sākumā treniņiem piešķirot franču lidmašīnu «Nieuport-24-B»; tā bija izceļojusies pa daudzām darbnīcām un neskaitāmas reizes remontēta.

Lidmašīnas mehāniķis Prošļakovs, kas uzcītīgi kopa šo nolietoto «invalīdu», brīdināja jaunatnācēju par ierobežojumiem, kādi jāievēro, lidojot ar šo mašīnu, bet komandieris stingri pieteica:

— Tikai pa apli. Un nekādu saltomortāļu: ņūpors var vienkārši izjukt...

Jo dienas jo vairāk Čkalovu nomāca šie ierobežojumi, un viņš ar skumjām atcerējās lidojumus Maskavas un Serpuhovas skolās, instruktoru A. Žukova un M. Gromova akrobātiskos priekšnesumus.

Turklāt Ļeņingradas bezcerīgi draņķīgais pavasaris bija nolēmis eskadriļu ilgai nīkšanai komandanta lidlauka stāvvietās.

Pēc viena no šādiem piespiedu pārtraukumiem Valērijs, pavērsis seju pret tik reto viešņu — sauli, bija noskaņots sevišķi līksmi un, ignorēdams ierobežojumus, lika savam tranču večukam veidot visdažādākās augstākās pilotāžas f igūras ...

Protams, viņam tūlīt uz karstām pēdām bija jāiepazīstas ar eskadriļas komandieri jeb, kā to visbiežāk sauca tajos laikos, eskomu — pieredzējušu lidotāju iznīcinātāju Ivanu Panfiloviču Antošinu, kurš vēl nezināja, kas par putnu ir Ckalovs. Kad komandieris prasīja paskaidrojumu par šādu, maigi izsakoties, dīvainu uzvedību gaisā, Čka-lovs, galvu nodūris, atbildēja:

— Nevarēju sevi novaldīt. .. Lidojam reti... Veselu mēnesi bija pārtraukums ... Biedri komandieri, esmu vainīgs, man pienākas sods ...

Jaunā cilvēka atbilde Ivanam Panfilovičam bija pa prātam. Patika, ka viņš atzīst savu vainu, ka pastāvīgi un neatturami tiecas lidot. Turklāt, nav ko liegties, Čkalova lidojums ar veco ņūporu Antošinam bija gājis pie sirds. Tomēr komandieris, pārvarējis savu labsirdību, piesprieda pārkāpējam piecas diennaktis garnizona virssardzē.

Taču Antošinam bija skaidrs arī tas, ka šo vanagu ilgi turēt krātiņā ir bīstami. Tāpēc viņš nekavējoties pavēlēja piešķirt Čkalovam vācu konstrukcijas iznīcinātāju «Fok-ker-D-7», kas bija droša pilotāžas lidmašīna.

Atgriezies no virssardzes, Valērijs bija stāvā sajūsmā, palīdzēdams mehāniķim gatavot fokeru, ar kuru varēja lidot bez sevišķiem ierobežojumiem.

Un tad viens figūru komplekts mijās ar veselu virkni citu, daudzi eskadriļas lidotāji labvēlīgi, bet daži pat ar sajūsmu atsaucās par nesen atnākušā biedra lidojumiem.

Tomēr Čkalovam likās, ka posma komandieris Moskvins viņu bremzē, neļauj pēc sirds patikas izlidoties. Un viņš lūdza Antošinu, lai tas viņu pārceļ uz Ļeontjeva posmu, trešās vienības sastāvā, kuru komandēja Pavlušovs — lielisks iznīcinātājs un brīnišķīgs cilvēks.

Eskadriļas komandieris Čkalova lūgumu apmierināja.

Pienāca laiks pārcelties uz vasaras nometnēm, un eskadriļa pārlidoja uz Duderhofu. Aviatori sapņoja par tikšanu brīvā vaļā, kad piemērotos laika apstākļos varēs lidot, cik vien tik.

Valērijs Pavlovičs ātri vien iepazinās ar eskadriļas biedriem, ar dažiem lidotājiem arī sadraudzējās.

Driz viņš juta — ar skolas treniņiem ir krietni par maz: gaisa kaujā, bet it sevišķi šaušanā viņš ir vājāks nekā eskadriļas vecie piloti.

Sevišķi sāpīgas jaunajam iznīcinātājam bija neveiksmes šaušanā uz lidojošiem baloniem, kurus palaida no zemes, lai piecsimt sešsimt metru augstumā lidotājs tos savlaicīgi pamanītu un ar pirmo mēģinājumu sašautu, kā to mācīja Pavlušovs un Ļeontjevs.

Valērijs vērīgi sekoja savu komandieru rīcībai, klausījās viņu pamācībās un padomos, tomēr pati šaušanas māka tam nebija tik klasiska kā viņiem.

Un tā nu viņš stāvēja eskadriļas komandiera priekšā.

— Kursants Čkalovs. Personiskā jautājumā.

Komandieris izbrīnījies jautāja:

— Kas noticis?

— Atnācu pēc padoma ...

— Ja tā, ziņojiet!

— Ar šaušanu man galīgi neveicas ...

— Bet es jau nodomāju — kaut kas Jaunāks. Par šaušanu . . . Visam savs laiks. Gan jau pamazām ies labāk ...

— Mani rezultāti ir sliktāki nekā Pavlušovam!

— Biedri Ckalov, — labsirdīgi smīkņādams, sacīja An-tošins, — cik atminos, Pavlušovs ir vienības komandieris, bet jūs pagaidām vēl tikai jaunākais pilots. Ir tomēr starpība.

— Vai dieniņ, — Čkalovam neviļus paspruka, — es taču vienalga viņu pārspēšu. Man tas jāizdara, vai gan citādi es būtu jūs lūdzis mani pārcelt uz šejieni? Pavlušovs ar Ļeontjevu paši sacīs: «Redz, slīmests tāds, velk viņu nodaļu atpakaļ...»

Antošins sāka smieties. Viņam arvien vairāk iepatikās Ckalova sportiskais raksturs, vēlēšanās visās lietās un vietās būt pirmajam. Šodien viņš bija ievērojis: jaunais pilots, lidojot sameklējis balonu, uzbruka tam, sašaušanai iztērēja vairākas ložmetēja lodes, taču mērķis joprojām gluži mierīgi cēlās augšup. Iznīcinātājs sāka jaunu uzbrukumu. Atkal aprauti ietarkšķējās ložmetējs, taču melnais balons virzījās arvien tālāk no lidotāja. Tā tas turpinājās, kamēr patronu krājums bija galā, un tad satracinātais pilots panāca sasodīto mērķi un pāršķēla to ar sava propellera lāpstiņām, kaut ari par to eskadriļā nemēdza slavēt.

Komandieris lika lidotājam uzzīmēt tēmēkļa, ložmetēja un mērķa atrašanās stāvokļa shēmu, bet pēc tam sacīja:

— Domāju, ka jūs vēl neesat pieradis pie optiskā tēmēkļa ļoti ierobežotā redzes lauka un steidzat izšaut, baidīdamies, ka mērķis tūdaļ pazudīs. Acīmredzot sākumā jāmēģina pašaut ar parasto apļveida tēmēkli.

Valēriju Pavloviču bija tā aizkustinājusi komandiera uzmanība, ka viņš pat nemanīja, kā sācis saukt Ivanu Pan-filoviču par «Tētuku».

No rīta Ckalovs un viņa mehāniķis Prošļakovs eskadriļas komandierim parādīja, kā uz fokera uzstādīts mehāniskais apļveida tēmēklis.

— Tagad Ļeontjevam un Pavlušovam varēsi dot handikapu.

— Noteikti vinnēšu, biedri komandieri!

— Jūs taču ar Pavlušovu, šķiet, esat labi paziņas? Vai nebūs žēl uzveikt biedru? — tajā pašā draiskulīgajā tonī jautāja Antošins.

— Tad viņi mani ātrāk atzīs par savējo. Un cienīs.

— Ak tā gan .. . Tātad pēc stundas virs poligona. Uzmanīgi sekojiet signāliem.

— Tieši tā, biedri eskadriļas komandieri! — īsi atbildēja jaunākais lidotājs Ckalovs, pavadīdams komandieri.

Antošins, izdzirdējis lidmašīnu rūkoņu, pavēlēja izklāt signālu «Ziņojiet par gatavību!». Ckalovs pašūpoja sava iokera spārnus. Komandieris palaida pirmo balonu, kad iznīcinātājs aiztraucās pāri galvām kādu astoņsimt metru augstumā.

Bet jaunais lidotājs visu laiku taisīja te labo, te kreiso virāžu, cenšoties nenokavēt balona — mērķa — parādīšanos un to pamanīt, tiklīdz tas pacelsies virs horizonta. Tā ari iznāca — lidotājs pamanīja mērķi, kas parādījās aizmugurē, nedaudz augstāk par lidmašīnu. Enerģisks kaujas pagrieziens, precīzs tiešs uzbrukums, īsa ložmetēja kārta, un balons pazuda — tā apvalks jau krita lejup.

Ivans Panfilovičs rezumēja:

— Nav slikti, — un tūdaļ palaida otru mērķi, ar kuru iznīcinātājs «izrēķinājās» tikpat žigli kā ar pirmo.

— Braši! — Antošins nokliedza jau pilnā balsī.

Taču, lai novērtētu lidotāja modrību un redzes asumu,

viņa apķērību un rīcības ātrumu, Antošins, noslēpumaini

nomurminājis: «Te viņam mazs pārsteigumiņš,» — palaida vienu aiz otra divus balonus.

Čkalovs turējās virāžā un lidmašīnu neizlīdzināja, gaidīdams jaunus mērķus. Kad viņš tos ieraudzīja, turklāt gandrīz vienādā augstumā, viņa iznīcināšanas manevrs bija tik skaists, ka eskadriļas komandieris iesaucās: «Lielisks strēlnieks!» — un tūdaļ pat pavēlēja izlikt signālu «Nolaisties!».

Ap vasaras vidu Čkalovs gaisa kaujās vairs negrieza ceļu ne sava posma komandierim Ļeontjevam, ne vienības komandierim eskadriļas labākajam pilotam Pavlušo-vam.

Viņš lieliski trāpīja pa lidojošiem mērķiem, taču — tikai šaujot ar apļveida tēmēkli. Šaušana ar optisko tēmēkli šķietami jau diezgan nobriedušajam regulārās kaujas vienības lidotājam joprojām negāja no rokas. Čkalovs nespēja rimties ne mirkli un pastāvīgi uz papīra vai arī uz zemes zīmēja kaut kādas shēmas, bet, kad bija ko izdomājis, ilgi čukstējās ar savu mehāniķi un eskadriļas ieroču meistaru.

Ar viņu palīdzību dabūjis apļveida mehānisko un optisko tēmēkli, viņš tos nostiprināja līdzās uz vienas pagales, sameistaroja kaut ko līdzīgu statīvam un visu šo ierīci rūpīgi noslēpa no biedru acīm. Valērijs vingrinājās no rītiem, kad viņa vienība vēl gulēja, bet citi lidoja. Vienā no šādiem treniņiem viņu pārsteidza eskadriļas komandieris. Tajā dienā Antošins pamodās agrāk nekā parasti. Viņš ik dienas vingroja un tajā rītā, izgājis no telts, nesteidzīgi skrēja pa šauro celiņu, kas vijās apkārt birzij. Aiz kāda asa ceļa līkuma Antošina priekšā negaidot gluži kā no zemes izauga varen plata un iedegusi mugura. Cilvēks īsajās apakšbiksēs noņēmās ar kaut kādu ierīci. Viņš nepārprotami tēmēja augšup uz garāmbraucošu lidmašīnu.

Atkāpies Antošins paslēpās aiz koka un sāka vērot dīvaino stāvu. «Čkalovs?! Nu jā, velns parāvis! Ko tad viņš te dara?» Ieskatījies vērīgāk, eskadriļas komandieris ieraudzīja uz paštaisītā statīva novietoto pagali ar abiem piestiprinātajiem tēmēkļiem. Viņš tūdaļ visu saprata un nespēja novaldīt smieklus. Antošins piegāja pie Čkalova.

— Kādēļ tik agri esi cēlies?

— Klusāk, Tētuk, nekliedz, puiši izdzirdēs.

— Es jautāju — kādēļ neguļat?

Čkalovs uztvēra komandiera balsī stingrāku intonāciju.

— Biedri komandieri, tas taču vienīgais laiciņš mierīgi patrenēties — kamēr vienība vēl guļ. Puiši ieraudzīs, sāks vēl vilkt uz zoba.

— Vismaz pastāsti, kādi panākumi.

— Tā .., trenējos. Tēmēju ar mehānisko, bet pēc tam tūdaļ skatos optiskajā un redzu, kā tajā ir jāiegulst mērķim.

— Labi izdomāts. Ar to jāiepazīstina visi.

Pagāja mēnesis, nopietnie treniņi nepalika bez rezultātiem. Čkalovs kļuva par labāko šāvēju visos vingrinājumos. Pat Pavlušovam bija grūti sacensties ar neatlaidīgo jaunāko pilotu.

KAS IR PILNĪBAS MĒRAUKLA

«Vai esmu kārtīgi apguvis vismaz to, ko prasa instrukcijas? Vai tie ir griesti? Varbūt lūgt, lai pats Tētuks pacīkstas ar mani? Viņš taču ir iznīcinātājs ar frontes pieredzi. Lai pārbauda mani.» Tā nu Čkalovs atkal nostājās eskadriļas komandiera priekšā.

— Tētuk, es gribu, lai jūs esat mans krusttēvs gaisa kaujā, gribu ar jums «izkauties» tur — debesīs.

Ivanam Panfilovičam šāds lūgums bija pārpārēm negaidīts: vēl neviens no viņam padotajiem pats nekad nebija nācis ar tik drosmīgiem priekšlikumiem.

Taču atteikt jaunajam un spējīgajam iznīcinātājam Anto-šins nevarēja. Viņš noteica izlidošanas laiku — nākamo rītu. Gaismai svīstot, komandieris deva Čkalovam uzdevumu:

— Zona — Duderhofas ezers . . . Augstums 2500 metri. Pirmais uzbrūkat jūs ... Maksimālās tuvošanās distance 50 metri.

Pieredzējušais frontes iznīcinātājs izlidoja uz norunāto zonu. Redzamība bija pavāja, rita dūmaka vēl nebija pagaisusi, bet saule virs apvāršņa pacēlās kā milzīga sarkana, žilbinoša lode.

Komandieris domāja, ka atjautīgais Čkalovs izmantos radušos situāciju un centīsies uzbrukt pēkšņi, izmantodams saules žilbinošo efektu. Tiešām, Čkalovs, lidodams uz austrumiem, cēlās arvien augstāk.

Antošins, gaidīdams uzbrukumu no augšas, no austošās saules puses, kāpināja apgriezienus. Lidmašīna uzņēma ātrumu un veica lēzenu pagriezienu.

Čkalovs metās uzbrukumā, piķējot komandiera lidmašīnu. Ivans Panfilovičs tik tikko paguva izdarīt krasu vi-rāžu, neļaudams jaunajam lidotājam «uzsēsties» sev uz astes. Nogaidījis izdevīgu brīdi, Antošins izdarīja negaidītu pārvēlienu ap spārnu un nokļuva Valērijam astē. Traki akrobātiski triki sekoja cits citam, tomēr kādreizējais frontinieks neļāva Čkalovam sevi uzveikt.

Pēc nosēšanās eskadriļas komandieris uzteica Valēriju par lielisku lidošanas tehniku, bet tajā pašā laikā atzīmēja arī nopietnus trūkumus.

— Pirmkārt, biedri Čkalov, jūs pārkāpāt maksimālo tuvošanās distanci, kas mācību kaujā nav pieļaujams, — varat aiziet bojā pats un aizraut līdzi kapā ari savu biedru, kas ir gluži bez vainas. Otrkārt, nebija zibenīgas reakcijas uz partnera manevriem.

Pēc šī lidojuma eskadriļas komandieris pielīdzināja Valēriju Ckalovu saviem mīluļiem — Pavlušovam un Ļeon-t jevam.

Bet Valērijs, lepns par komandiera vērtējumu, bija gatavs caurām dienām zēģelēt debesīs.

Ar katru mēnesi lidotājs Valērijs Čkalovs gaisa kaujās ar saviem biedriem kļuva arvien prasmīgāks un nesaudzīgāks.

Pat drosmīgais iznīcinātājs Pavlušovs, atbildēdams uz eskadriļas komandiera jautājumu, reiz sacīja:

— Čkalovs nerēķinās ne ar ko, ja es nebūtu piesardzīgs, viņš vienkārši ietriektos manā mašīnā... Viņš stipri pārvērties ... Gatavais zvērs ...

Drīz pēc šīs eskadriļas komandiera sarunas ar Pavlu-šovu pie Ivana Panfiloviča ieradās Čkalovs. Pavēries jaunā iznīcinātāja raižpilnajā un drūmajā sejā, Antošins jokodams pajautāja:

— Ko tad tu šodien drūms kā Baltijas jūra rudenī?

Valērijs izņēma no ādas jakas kabatas shēmu, nolika

to uz komandiera galda un, it kā turpinādams sen aizsāktu sarunu, atbildēja:

— Tādas lietas, Tētuk ... Kad tev gaisā iesēžas astē ienaidnieks, tu nekad neredzi, ko viņš taisās ar tevi darīt... Bet pretinieku tu neredzi tādēļ, ka apakšējo pus-sfēru aizēno tava paša lidmašīnas fizelāža.

— Bet tu neguli, pagriezies, taisi virāžu, neļauj pretiniekam tev precīzi uzbrukt no aizmugures augšup! — komandieris nepacietīgi pārtrauca Čkalovu.

— Bet Tētuk! Ja nu tajā laikā tu pats uzbrūc citai pretinieka lidmašīnai un tev atlikušas tikai dažas sekundes, lai izšautu?

— Nu, brāl, ja tev astē sēž tāds draņķis, tad bez kavēšanās taisi virāžu un izrēķinies ar to pirmām kārtām!

Čkalovs jautāja:

— Bet vai nevar pārvelties ar galvu lejup un palūkoties naidniekam acīs? . . . Varbūt viņš vēl nav sagatavojies? Varbūt es vēl pagūšu tikt galā ar to, kurš man ir jau uz grauda?

Ivans Panfilovičs piecēlās — viņa galva balstīja telts jumtu — un satraukti sacīja:

— Redz, ko sagribējis!

— Bet franči, Tētuk, šādu figūru jau izmanto.

— Esi gan tu nesaprātīgs, Čkalov! Franči nelido tādos zārkos kā mēs. Pagaidi, kad mums būs pašu lidmašīnas, arī mēs pamēģināsim.

— Nepiekrītu, Tētuk, sit vai nost! Uzmet aci šai shēmai — te derētu uzstādīt sūkni, un fokers, lieku galvu ķīlā, nepievils.

Kaut arī veco iznīcinātāju ieinteresēja jaunā pilota ideja, tomēr viņš saprata, ka risks ir diezgan liels, un lūdza Čkalovu nesteigties. Valērija aizrautībā mirdzošais skatiens tūdaļ apdzisa. No Tētuka viņš aizgāja drūms.

Aizvien biežākas kļuva lietainās, pelēcīgās Baltijas piekrastes dienas. Čkalovs ķērās pie grāmatām. Viņš lasīja ar neparastu dedzību. Kopš Vasiļovas laikiem viņš bija iemīlējis Tolstoju, Gogoli, Ļermontovu, taču sevišķi viņu sajūsmināja Puškins un Gorkijs, kurus viņš līdz ar Dob-roļubovu, Meļņikovu-Pečerski uzskatīja par saviem novadniekiem — ņižņijnovgorodiešiem.

Valērijs spēja lasīt alpām, daudzas detaļas atcerējās ilgi, bet īpaši iepatikušās epizodes citēja pēc atmiņas.

Šekspīrs, Dikenss, Balzaks, Valters Skots, Viktors Igo arī bija viņa mīļāko rakstnieku skaitā. Sevišķi augstu viņš vērtēja Igo romānu «Jūras strādnieki».

Bet, tiklīdz atskanēja pavēle «Uz lidojumiem!», Čkalovs jebkuru nodarbošanos pameta bez mazākās nožēlas un it kā pārvērtās par citu cilvēku. Viņa augums izslējās, kļuva lokans un tvirts, kopš bērnības sastrādātās rokas darbojās

ātrāk, enerģiskāk, kaut ari viņa kustības tajā pašā laikā likās plastiskas.

Galvā bija iesēdies: «... bet franči ar riteņiem uz augšu ...»

Čkalovs pierunāja vienības komandieri un saņēma tā atļauju palidināt savu fokeru «ar kājām gaisā». Pavlušovs to neformulēja kā oficiālu uzdevumu, piemetinājis, ka nebūtu glīti izmantot Ivana Panfiloviča prombūtni, — viņš bija izsaukts uz apgabala stabu Ļeņingrada. Bet Valērijs par to bija priecīgs, viņš no tiesas mīlēja savu Tētuku — kā komandieri, kā lidotāju -—, un izdarīt pārkāpumu An-tošina acu priekšā viņam būtu grūtāk.

Diena bija rāma un skaidra. Čkalovs izlidoja no zonas un, uzņēmis ātrumu, taisīja cilpu. Kad lidmašīna jau bija veikusi vairāk nekā pusi no apļa un drīz tai bija jāpikē, lidotājs ar drošu kustību nedaudz parāva sviru no sevis, tādējādi uzreiz pārtraukdams mašīnas parasto lidojumu pa līkni. Lidmašīna šūpodamās dažas sekundes lidoja ar riteņiem uz augšu un tad sasvērās uz spārna.

Čkalovs atkal izlīdzināja lidmašīnu, uzņēma ātrumu un veidoja nāves cilpu, ko radījis krievu virsnieka Ņesterova ģeniālais prāts. Šoreiz viņš lidmašīnu ar riteņiem uz augšu cilpā piebremzēja mazliet vēlāk. Nolaizdamies Čkalovs lidoja ar kājām gaisā, sajūtot galvā spēcīgu asins pieplūdumu. Vajadzēja stingri turēt kājas pedāļu siksnās un neizlaist no rokām sviru, lai, iekāries plecu siksnās, nezaudētu kontroli pār lidmašīnu. Drīz viņš mašīnu atkal sašūpoja — un tā pārvēlās uz spārna.

Iznīcinātājs apmierināts stūrēja fokeru uz lidlauku.

Kad eskadriļas komandieris ieradās no Ļeņingradas, komisārs pastāstīja viņam par pārkāpumu, ko izdarījis visjaunākais no iznīcinātājiem.

Izsaukts pie Antošina, Valērijs mēģināja pierādīt, ka tas noticis nejauši: «Vienkārši iekāros cilpā, droši vien nepietiekama ātruma dēļ, un lidmašīna it kā pati sāka planēt ar riteņiem gaisā . . .»

Ivans Panfilovičs nosmīkņāja un Čkalovam teica:

— Velns viņu zin, ar «Fokker-D-7» es ne reizi tādus trikus neesmu pieredzējis. Varbūt tā ari notika: nāyes cilpu vietā tas iemācījies lidot ar vēderu pret sauli... Šodien pat pārbaudīšu ...

Vainīgais negāja no lidlauka projām un, kad ieraudzīja, ka eskadriļas komandiera lidmašīnu patiešām gatavo lidojumam, ātri piegāja pie Ivana Panfiloviča un klusi norūca:

— Tētuk, lamā mani, uzliec sodu, taču atzīšos: es neizturēju un izmēģināju. . . Tiešām fokers ar riteņiem uz augšu lido ciešami, tomēr sagāžas uz spārna . ..

Antošins uz dažām dienām vaininiekam aizliedza lidot. Ckalovam tas bija visbargākais sods, taču viņš saprata, ka komandieris, kā vienmēr, bijis taisnīgs.

Eskadriļas komandierim patika, ka Čkalovs, kaut arī ar novēlošanos, tomēr bija atnācis pats un izstāstījis visu patiesību.

Tuvojās rudens. Lidotāji pārbāzējās uz galveno lidlauku. Arvien retāk iznāca lidot. Turklāt vēl ieviesa ierobežojumu: pilotējot FD-7, attālināties no lidlauka nedrīkstēja, jo, izpildot figūras, noslāpa dzinējs un to palaist nebija iespējams pat piķējot. Šā defekta dēļ, veicot piespiedu nosēšanos, tika sadauzītas vairākas lidmašīnas, bet paši lidotāji dabūja nopietnus ievainojumus.

Valērijs atkal staigāja domīgs un vairākus vakarus nekur neizgāja, bet tā ar viņu nolika reti: viņam patika aiziet uz kino, dejām, pastaigāties ar meitenēm; nekad viņš neizlaida futbola maču un, tāpat kā kādreiz Borisogļeb-skas skolā, bija aktīvs pašdarbības dalībnieks, priekšroku dodams dramatiskajam pulciņam.

Kā redzams, iemesls bija nopietns, ja jaunais cilvēks pat nelasīja vairs grāmatas.

Skaidrība radās jau pirmajā saulainajā dienā: Valērijs, visiem redzot, virs lidlauka ar savu iznīcinātāju izpildīja šķietami visnevainīgākās figūras un apzināti tās paildzināja, tādēļ motors uzreiz noslāpa, taču Čkalovs nenolaidās savā aerodromā, kā to prasīja 1. Sarkankarogotās eskadriļas pavēle, bet krietnu brīdi piķēja un no vertikālā kritiena izvadīja lidmašīnu tikai pie pašas zemes un tūdaļ vienlaikus ar krasu pagriezienu sāņus uzņēma augstumu. Pagrieziens bija pretējs motora vārpstas kustības virzienam, tādēļ skrūve sāka griezties un dzinējs, ja bija ieslēgta aizdedze, atkal sāka darboties un strādāja parastajā gaitā.

Čkalovs augstumā pamanīja, ka viņa nelikumīgo demonstrāciju novēro, un vēl dažas reizes atkārtoja jauno paņēmienu, kurš atraisīja lidotājiem rokas — viņi tagad varē ja izpildīt augstākās pilotāžas figūras jebkurā attālumā no lidlauka. Kad Čkalovs piestūrēja stāvvietā, tur bija Antošins, Pavlušovs, Ļeontjevs, Makarskis, Maksimovs un titi lidotāji. Viņi neļāva Valērijam nokāpt no lidmašīnas zemē, bet pacēla to uz rokām un meta gaisā.

Beidzot lidotājs stabili nostājās uz kājām un piegāja pie eskadrijas komandiera, lai ziņotu. Taču Antošins viņu apskāva, noskūpstīja un teica:

— Par to tev lielais paldies! Bet tagad uzraksti instrukciju. Pēc tam mēs ar pavēli piespiedīsim visus to izpildīt bez atkāpēm.

Čkalovs pat nosēcās:

— Es — un instrukcija?! Paradokss, kā būtu teicis Kozmja Prutkovs.

— Labi, bez asprātībām, — noteica Ivans Panfilovičs, draudzīgi uzsizdams mīlulim uz pleca.

Laiks gāja. Atnāca ziema. Kaut arī pieturējās sals, daudzi ievēroja, ka jaunais lidotājs Ckalovs uz zemes kļuvis pārlieku gauss un domīgs. Šī, 1925. gada ziema bija neparasta Valērija Ckalova dzīvē — viņš satika Olgu Ore-hovu, Ļeņingradas Pedagoģiskā institūta studenti. Institūts bija uzņēmies šefību par 1. Sarkankarogoto eskadriļu. Karaspēka daļas klubā Valērijs un Olga darbojās vienā dramatiskajā pulciņā, piedalījās vienā izrādē. Bez tam viņi kopā mācīja sarkanarmiešus: viņa krievu valodu, viņš matemātiku.

1927. gada februārī Olga Orehova kļuva par Valērija sievu. Viņa jau strādāja par skolotāju kādā no Vasilija salas rajona skolām Ļeņingradā, Valērijs Pavlovičs joprojām pilnveidoja savu kara lidotāja meistarību tajā pašā eskadriļā, kura bija pārcelta uz Gatčinu.

Uz dēla kāzām atbrauca Pāvels Grigorjevičs Čkalovs. Līgava viņam iepatikās, un viņš pārliecināti teica savas vedeklas tēvam:

— Tagad mans Averjans ir drošās rokās. Varu būt par viņu mierīgs.

Olgas tēvs ātri sadraudzējās ar Paveļu Grigorjeviču.

Veco Volgas katlu meistaru aizvilka apskatīt pilsētas un tās apkaimes ievērojamākās vietas, bet Valērijam ar An-tošina palīdzību izdevās pašam pavizināt tēvu lidmašīnā. Pāvels Grigorjevičs sēdēja dēlam aiz muguras, lidojumā smaidīja, glaudīdams ūsas un plato bārdu. Aizbraucot uz Vasiļovu, viņš dēlam sacīja:

— Saskatījos gan pasaules brīnumus, Averjanl Tagad varu arī mirt.

Valērijs pārcēlās pie Orehoviem uz māju Petrogradas pusē, Terjajevas ielā, kas atradās netālu no kādreizējā

Heslera, tagad Čkalova prospekta. Orehovu ģimenē visi viņu no sirds iemīlēja. Taču uz Ļeņingradu. viņš varēja atbraukt vien pāris reižu nedēļā, un viņa īsie atvaļinājumi vienmēr bija visiem gaidu un prieka pilni. Cik daudz možuma, dzīvesprieka, jautrības viņš ienesa dzelzceļa mašīnista, grāmatnieka Orehova lielajā ģimenē!

Tomēr dziļi kļūdījās tie cilvēka dvēseles pazinēji, kuri uzskatīja, ka Čkalovs, kļuvis par ģimenes cilvēku, krasi pārvērtīsies un beigs riskēt.

Kļūdījās . . . Tieši šajā periodā Čkalovs, lidodams, lai pārbaudītu motora pamata rāmju remonta kvalitāti, izbrauca • no zonas un virs Ļeņingradas īsā laikā izpildīja neiedomājami daudz nāves cilpu, par ko pelnīti saņēma sodu no eskadriļas komandiera, kas piesprieda savam mīlulim desmit diennakšu arestu garnizona virssardzē.

Tāpat kā iepriekš, Valērijs atzina savu vainu.

— Izdarīju muļķību, bet tā nu iznāca — ar lidotāju Kozirevu noslēdzām derības: bez pārtraukuma noriņķošu piecdesmit cilpas, taču iepatikās, un iztaisīju divsimt liekas . . .

Kā lai nodzīvo desmit dienas bez lidojumiem? Čkalovs no virssardzes aizsūtīja eskadriļas komandierim zīmīti, kurā lūdza atbrīvot viņu pirms termiņa.

Izlasījis Valērija lūgumu, Antošins sāka svārstīties, kaut gan viņam ne vienu reizi vien ticis pārmests liberālisms pret Čkalovu. Eskadriļas komandieris atcerējās neseno atgadījumu, kad bezbailīgais un prasmīgais pilots Baltijas flotes manevru laikā izglāba visu viņa eskadriļu. Antošins lika atbrīvot pilotu no virssardzes ilgi pirms noteiktā termiņa.

Par jaunā iznīcinātāja rīcību manevros zināja daudzi. .. Bija rudens. Draņķīgs, lietains laiks, Antošina eskadriļa

darbojās «sarkano» pusē.

Nosacītā kara trešajā diena izlūki uzgāja «pretinieku». Bet, kā par spīti, radiosakari ar «sarkano» eskadras flagmani pārtrūka. Antošins staigāja drūms, lādēdams visus sakarniekus un meteorologus.

Jūra bangoja, zemie, svina pelēkie mākoņi bez mitas gāza ūdeni. Komandieris atkal : kategorisku pavēli:

«Nodibināt sakarus ar līmjl rats» un brīdināt to

par «pretinieka» -.paradi,san > ••

Uz skrejceļa stāvēja d .. v" iznīcinātāji, to paspārnē no lietus p.uvc iēs ūdeb d : r. mehāniķi.

Kamēr komandieris lauzīja galvu, nezinādams, ko šādos gadījumos iesākt, no štāba piezvanīja un jau krietni stingrāk pieprasīja izpildīt «sarkano» grupējuma pavēlnieka direktīvu. Antošins izsauca pie sevis Ļeontjevu un Čka-lovu, iepazīstināja viņus ar situāciju.

— Skaidrs, biedri? Atklātā jūrā jāatrod «Marats» un uz tā klāja jānomet vimpelis ... Es sūtu divus, lai būtu drošs par rezultātu. Brīdinu — joki mazi, jāskatās ar abām acīm: jūrā laiks vēl sliktāks nekā šeit.

Pēc piecām minūtēm divas lidmašīnas pacēlās un jau pēc metriem divdesmit sarūgušajās debesīs izzuda skatienam. Eskadriļas komandieris paskatījās pulkstenī un negribīgi iegāja teltī.

Laiks vilkās gausi, komandierim šķita, ka viņa pulkstenis nerāda pareizi. Viņš jautāja Pavlušovam: «Cik jau pagājis?» Vienības komandieris atbildēja: «Divas stundas.»

Laika apstākļi kļuva vēl sliktāki, un Ivana Panfiloviča garastāvokli tas sabojāja pavisam. Pēkšņi gaisu satricināja nez no kurienes uzradušās lidmašīnas dzinē ja rūkoņa. Visi izskrēja noskaidrot, kas noticis. No dūmakas strauji iznira lidmašīna un traucās uz nosēšanās vietu.

«Kāpēc viena pati, kurš tad nav atgriezies?» satraukti domāja Antošins, kamēr pilots piebrauca pie štāba telts.

Pēc brīža no lidmašīnas izkāpa lidotājs un piegāja pie eskadriļas komandiera.

— Bet kur Čkalovs?

— Kopš izgājām jūrā un izšķīrāmies, lai meklētu kuģi, es Čkalovu vairs neesmu redzējis . ..

— Kāds laiks?

•— Drausmīgs: migla, redzamības nekādas.

Atlaidis Ļeontjevu, Antošins paskatījās pulkstenī. Viņu jau mocīja doma, ka uzdevums nav izpildīts un cilvēks ir pazudināts. Vairākas reizes izgājis no telts, viņš ieklausījās, taču, izņemot bezgalīgi vienmuļā lietus čabēšanu, neko nedzirdēja. Mākoņi bija nolaidušies vēl zemāk, aizskardami priežu galotnes.

«Vai tiešām apstājies dzinējs? Varbūt vienkārši ietriecies kuģī vai iegāzies ūdenī? Vai tiešām esmu nobendējis puisi?» vecais frontes iznīcinātājs domās sevi šaustīja. Viņš vēl joprojām kaut ko gaidīja, kaut gan pēc degvielas daudzuma aprēķiniem Čkalova lidojuma laiks jau sen bija beidzies.

Ko darīt? Jāsūta vienības komandieris . . . Taču pietika tikai uzmest skatienu lidlaukam, lai atkristu šaubas, — nav iespējams pat pacelties.

Eskadriļas komandieris jau gribēja izsaukt Pavlušovu,

kad pieskrēja dežurants.

— Ar jums steidzami grib runāt Oranienbauma.

Ar smagu sirdi Ivans Panfilovičs paņēma no telefonista klausuli.

— Hallo, hallo! Oranienbauma?! Pie telefona Antošins!

— Tētuk, tu? Ckalovs runā! Vai dzirdi?

Antošins aizmirsa subordināciju.

— Klausos, mīļais, klausos, runā!

— Atradu «Maratu». Laiks, Tētuk, tāds, ka sliktāku nemaz nevar iedomāties . . . Ļeontjevs ir atgriezies?

— Viņš jau sen mājās, tu, puisīt, stāsti par sevi, — komandieris steidzināja Valēriju.

— Par ko lai vēl ziņoju? Viss kārtībā. Lasīju uzrakstus uz bortiem un, kamēr nebiju atradis flagmani, baidījos nomest vimpeli. Tagad neatšķirsi, kurš «sarkanais», kurš «zilais». Tādā laikā visi kaķi ir pelēki un kuģi tāpat.

Antošins jau smējās un joprojām mudināja:

— Tālāk, tālāk . . .

— Nolēmu meklēt, kamēr tvertnēs paliks degvielas tik daudz, lai aizlidotu līdz krastam, jo baiļojos, ka peldus tur nenokļūšu un tikai sasmīdināšu jūrniekus.

— Bet kāpēc tu neatgriezies agrāk? Kur tad tu nosēdies, draudziņ?

— Dažus kilometrus no Oranienbaumas, tieši pie krasta.

— Stipri sadauzīji mašīnu?

— Ej nu, Tētuk, atradis laiku jociņiem! Sūti tik benzīnu un mehāniķi, rīt atrullēšu, pats redzēsi — ne skram-biņas.

— Lieliski! Gaidi, Valērij Pavīovič! Uz redzēšanos! — Antošins beidza sarunu, pirmo reizi nosaukdams jauno lidotāju vārdā un tēvvārdā, tā apliecinot lielo cieņu, ko juta pret viņu.

Kad vēlāk Ckalovs kādreiz pārkāpa vai nu reglamentu, vai priekšrakstus, vai instrukcijas, Antošins vienmēr atcerējās divas spilgtas epizodes: kā Valērijs iemācīja palaist figūru laikā noslāpušo FD-7 dzinēju un kā uzmeklēja «Maratu», par ko pavēlniecība eskadriļai izteica pateicību. Kad Ckalovs pēc piespiedu nolaišanās Oranien-baumā ieradās ar savu lidmašīnu, kurai nebija ne mazākā bojājuma, komandieris savā bloknotā ierakstīja šādus vārdus: «Sājā lidojumā Čkalovs parādīja vislabākās kaujas lidotāja īpašības: gribasspēku, neatlaidību, atbildību par uzticēto uzdevumu, māku orientēties jebkuros apstākļos, lidmašīnas materiālās daļas lielisku pārzināšanu un prasmi ņemt no lidmašīnas visu, ko vien tā spēj dot.»

Tajā pašā laikā Tētuks ar īgnumu atcerējās Čkalova lidojumu zem tilta, par kuru viņam sadeva, kā pienākas.

Pēc paša bīstamā trika izpildītāja vārdiem, viss notika apmēram tā.

Sarkankarogotās iznīcinātāju eskadriļas lidošanas tehnikā bija kāds būtisks trūkums: vairākums nemācēja droši un precīzi nosēdināt lidmašīnu ar izslēgtu motoru uz izraudzītā laukumiņa, kā tas praksē gadās, ja saniķojas dzinējs un jānosēžas — gribi vai negribi. Lidotāji nekādi nevarēja apgūt pareizu planējuma glisādi^5. Eskadriļas komandieris apspriedās ar vienību komandieriem un pavēlēja: pie «ieejas» uz nosēšanos nostādīt vieglus vārtus, kas izgatavoti no divām tievām desmit metrus garām kārtīm, kuras novietotas divdesmit metrus viena no otras un augšpusē savienotas ar marles saiti. Pilotam jāizlido vārtiem cauri, neaizskarot ar asti marli, un jānolaižas norādītajā punktā.

Lidotājus aizrāva šis vingrinājums. Sevišķi labi to izpildīja Valērijs.

Reiz, kad Antošins bija kūrortā, nemiera apsēstajam aviācijas brīvdomātājam Čkalovam prātā iešāvās doma: «Protams, šīm trauslajām latiņām un marles strēmelītei jebkurš lidotājs tuvojas vēsā mierā, kas tur ko baidīties — nekādu skādi jau tie nenodarīs, pat ja aizķersi tos ar lidmašīnu. Taču, psiholoģiski pieradinoties pie tik vienkāršotas situācijas, grūti paredzēt, kā tu rīkosies, ja latiņu vietā būs masīvi akmens balsti, bet marles vietā tilta metāla konstrukcijas...»

Pavisam nesen viņš bija atsēdējis virssardzē piecas diennaktis — atkal par to pašu lidināšanos virs pašas zemes. «Viņi saka: tas nav pēc reglamenta. Bet ja reglaments man noteic nepareizas normas? Esmu pārliecināts — gaisa kaujas nāksies izcīnīt gan augšā, gan apakšā, pie pašas zemes. Tam ir jāgatavojas un jāgatavojas nopietni, ja gribi būt uzvarētājs.»

Šādas domas satrauca Čkalovu. Tās neatstāja viņu arī tagad, kad viņš pagriezās uz tramvaja pieturu, lai brauktu uz lidlauku.

Tajā mirklī viņš izdzirdēja pazīstamu balsi:

— Valērij!

— Atkal draņķīgs laiks... — sasveicinājies sacīja Čkalovs savam eskadriļas kolēģim, ar kuru bieži kopā brauca uz lidlauku.

— Velns viņu rāvis, to laiku! Pacieties! Varbūt tev atkal gribas vienu lidojumu — pret dažām diennaktīm «tuptūzī»?

Lidotāji ielēca tramvajā. Turpinot iesākto sarunu, Valērijs piebilda:

— Esmu dzirdējis, ka Kijevā esot tāds lidotājs Aņisi-movs. Stāsta — taisot brīnumus. Un par to viņu nemaz netrenkājot.

— Mūsējie baidās, ka tik mēs pirms laika nesasitamies, — mierīgi konstatēja biedrs.

Tramvajs brauca pa Troicas tiltu. Pēkšņi Valērijs izlēca no vagona, pamāja paziņam ar roku, piegāja pie margām, apskatīja skaisto, granītā iekalto Ņevu.

Šī saltā, ūdeņiem bagātā upe vienmēr uzvandīja Valērijā atmiņas par Volgu.

•— Biedri komandieri! Šeit nedrīkst apstāties. — Valērijs ieraudzīja sev līdzās jauniņu milici.

— Tu nedusmo. Es tikai paskatīšos un iešu. — Tad Čkalovs, pārliecies pār tilta margām, sāka pētīt fermas stiegrojumu. Viņš centās iegaumēt apakšējās aprises un attālumu no ūdens līdz smalkajai apakšējai joslai.

— Šeit apstāties nav atļauts, — milicis atkārtoja. Čkalovs pagriezās pret viņu un pēkšņi pajautāja:

— Kā tu domā, draudziņ, vai pa tilta apakšu var izlidot?

Pārsteigumā milicis samulsa un, aizmirsis savu stingrību, nosarka, nezinādams, ko lai atbild uz tik dīvainu jautājumu.

Čkalovam uznāca delverības gars, viņš cieši nopētīja jauno formā tērpto puisi.

— Kā tad paliek?

— Nezinu, biedri komandieri! Kuģi tak cauri brauc, — viņš apjucis nomurmināja.

— Brīnišķīgi! Tātad tu neiebilsti . . . Dzīvo vesels! Novēlu tev drīzu maiņu, — Čkalovs skaļi un grandoši nosmējās, bet labsirdīgais puisis ar izbrīna un aizdomu pilnu skatienu pavadīja tramvajā ielecošo lidotāju.

Antošins atpūtās pie Melnās jūras, kad Valērijs savā iznīcinātājā lidoja virs pilsētas un uzmanīgi pārraudzīja Ņevu.

«Jā, tas ir tas pats tilts, zem kura it kā atļāva lidot postenī stāvošais milicis,» Ckalovs pasmaidīja, atcerējies kārtības sarga sārto, samulsušo seju, un, griezdamies kā vilciņš, sāka laisties lejup pie Troicas tilta. Viņš redzēja gājēju, pajūgu un tramvaju blīvo kustību. Cilvēki ar interesi vēroja lidmašīnu, kas virpuļoja, burtiski, virs viņu galvām.

Ckalovs nolaidās tuvāk ūdens līmenim un pārlidoja šķērsām pāri Ņevai: viņš sānskatā izpētīja tilta uzbūvi. «Ies cauri! Ja precīzi notēmēšu — noteikti izlīdīšu.» Viņš nolaidās vēl reizi un atkal visu pārlika. «Jā, maķenīt baidos! Bet nekas, izturēšu.»

Jo vairāk Valērijs grozījās gar skaisto tiltu, jo stiprāk saspringa nervi, acis un prāts. «Kaut tik trāpītu tieši pa vidu, citādi ietriekšos ūdenī vai fermā, vai akmens balstos.»

Iznīcinātājs riņķoja kā krasta bezdelīga virs ligzdas — tā ilgi pielāgojas, pirms ar joni iespurdz savā ligzdā, kas izveidota krasta kraujā. Bet tad lidmašīna jau stāvus šāvās debesīs, attālinoties no tilta gareniski Ņevas tecējumam.

Lidotājs atradās tajā saspringuma un iekšējās koncentrēšanās stāvoklī, kad briesmas aizslīd kaut kur tālu aiz gribas un apziņas robežām. Neiespējamais vērtās par īstenību. Vēl pirms stundas Ckalovs pats nezinātu teikt, vai lidojums zem tilta iespējams, bet tagad viņam ir skaidrs, ka viņš to izdarīs. Droša pārliecība vadīja katru lidotāja kustību.

Valērijs pagrieza savu mazo iznīcinātāju pret tiltu. No aukstā tērauda izgatavoto lidaparāta detaļu tūkstoši it kā pārtapa par pilota miesu un asinīm, un katrs viņa sirds puksts atbalsojās paklausīgajā mašīnā.

No krasta uz krastu, veidodams gaisā vairākus lokus, stiepās tilts, tā ēna grima upē. Lidmašīna traucās zemāk, tās riteņi jau gandrīz skāra pārbiedētā velkoņa dūmeni, kurš iekaucās spalgā, pīkstošā balsī. Taču Ckalovs nedzirdēja šo izbaiļu skaņu un laida lidmašīnu arvien zemāk. Acīs mirgoja ūdens virsmas sīkie vilnīši..

«Vēl mazlietiņ zemāk. Tā, ir labi.» Lidmašīna lido virs paša ūdens, acis bez apstājas seko attālumam līdz ūdens līmenim. «Maķenīt zemāk — ūdenī, augstāk — fermā.» Tilts tuvojas milzīgā ātrumā. «Vai ir precīzi pa vidu?» prāts šaubās. «Vajag nedaudz pa kreisi,» atbild zibenīgs skatiens. Acumirklī seko uzmanīga un ātra kustība. «Viss! Cauri būšu!»

Šaurā telpa starp fermu un ūdeni uzkrita lidmašīnai ar fantastisku pēkšņumu, tūlīt atskanēja dzinēja rūkoņas un propellera daudzkārtīgās atbalss eksplozija, tumsa iegrieza acīs, un atkal jau lidotājs redzēja plūstošās upes ņirbošo virsmu.

Ausīs sāpes, atslābums. Čkalovs lēnām uzņēma augstumu. Lidlauks, precīza nolaišanās, angārs. Motors izslēgts. Valērijs, atsprādzējis siksnas, uzkāpa uz lidmašīnas sēdekļa un kliedza mehāniķim:

— Un tomēr, brāl, izlidoju! — Tad nolēca zemē. Lidotājs paņēma papirosu un sniedza etviju mehāniķim, kurš, nekā nesaprazdams, jautāja:

— Kur izlidojāt?

— Kur, kur?! Kladzina tā kā . .. Laidu tieši zem Troicas tilta, — smiedamies atbildēja pilots.

— Kas jums noticis? Jūs esat tik bāls ...

— Bet kā gan tu domāji?! Tu esi lidojis zem tilta? Pamēģini — izlido, tad redzēsim, kāds tu pats izskatīsies.

Vēsts par lidojumu zem tilta ar skaņas ātrumu izplatījās pa visu Ļeņingradu un lidotāju garnizonu.

Vieni apgalvoja, ka lidojuma laikā ferma gandrīz tikusi norauta no balstiem. Citi stāstīja, ka lidotājs to aizķēris ar spārnu un koka atlūznis ilgi peldējis Ņevā. Trešie centās pierādīt, ka lidotājs kopā ar mašīnu ietriecies upes saltajos ūdeņos un tikai ugunsdzēsības kuteris tos ar pūlēm izvilcis krastā. Cilvēki, kas pārrunāja lidojumu, tīksminājās tikai par pašu triku, kurš žilbināja ar savu oriģinalitāti un neparasto pārdrošību. Vienīgi daļas komandējošajam sastāvam un partijas organizācijai radās jautājums: kas spiedis Čkalovu uz tik bīstamu, reglamentā neparedzētu lidojumu?

Drūms, savu vainu apzinādamies, Čkalovs stāvēja eskadriļas komandiera kabinetā. Antošins satraukumā soļoja no viena kakta uz otru, retumis apstādamies pie sava apakšnieka un vērīgi ieskatīdamies viņa sejā.

— Man ir skaidrs: jums šis krekls par šauru. Jūs neapmierina kaujas vienība, kur jālido ierindā, pēc priekšrakstiem. Bet vai varat iedomāties, ka rit to pašu mēģinās atkārtot visi mūsu lidotāji? Kā jums liekas, kas no tā iznāktu?

— Sasitīsies, — domīgi atbildēja Čkalovs, galvu nepacēlis.

— Tā gan! Sasitīsies! Mums nav tiesību izrādīt jums pretimnākšanu, nedrīkstam dot pat mājienu, ka jūsu rīcība varētu būt uzskatāma par paraugu. Nekādā gadījumā! Zinu, jūs to izdarījāt viegli, bez piespiešanās, taču katrs tā nevarēs. Kur nu katrs! Jāatzīst, ka dažus jūsu paņēmienus pat Pavlušovs pagaidām nav spējis apgūt. Redzams, daba jūs dāsni apdāvinājusi. Bet sekotājiem nāksies sevi pārvarēt.

— Cilvēki jāmāca, — droši un asi atbildēja Čkalovs, kā stīga nostiepies komandiera priekšā.

— Jā, te esmu ar jums vienis prātis. Man liekas, daudzi no jums mācīsies. Taču nepieciešams viens nosacījums — pakāpeniska pāreja no vienkāršā uz sarežģīto, izslēdzot visādus trikus, kas ir pretrunā ar disciplīnu.

— Man, biedri eskadriļas komandieri, ir garlaicīgi nodarboties ar to, ko sen esmu apguvis ... Es saprotu, ka manai rīcībai nav nekāda attaisnojuma, taču tās cēlonis bija nevis reklāma, bet gan savu spēku — gribas, drosmes un aprēķina precizitātes pārbaude. Gribējās salīdzināt ar mūsu vārtiem un marles lentītēm. Sodu esmu pelnījis un saņemšu bez kurnēšanas, taču nezinu, ko man iesākt turpmāk.

— Ak, Čkalov, Čkalov! Ko ar jums lai dara. Labi, es lūgšu padomu Gaisa Kara Spēku pārvaldē. Taču sodu izcietīsiet pilnībā!

Čkalovs atkal nokļuva garnizona virssardzē.

LIELĀ ATZĪŠANA

Tuvojās svarīgs notikums Padomju valsts dzīvē — Lielās Oktobra Sociālistiskās revolūcijas desmitā gadadiena.

Daļā daudz runāja par iespējamo lielo gaisa parādi Maskavā. Klīda baumas, ka uz Maskavu tiek aicināta t. Sarkankarogotā eskadriļa. Taču pēdējā brīdī paziņoja, ka aviācijas parādē ļeņingradiešus pārstāvēs vecākais pilots Čkalovs un viņa draugs Maksimovs.

Gaisa Kara Spēku virspavēlniecība bija nokļuvusi visai kutelīgā situācijā. No vienas puses, viņš ir gandrīz vai neatdarināms augstākās pilotāžas meistars, labākais gaisa strēlnieks, pirmais starp lidotājiem gaisa kaujās. Tieši Čkalovs, atrazdams dzinēja palaišanas paņēmienu lidmašīnai FD-7, — motors noslāpa, mašīnai izpildot augstākās pilotāžas figūras, — bija izglābis ne vienu vien eskadriļas pilota dzīvību. Tas pats Čkalovs nesen notikušajos manevros izpestīja savu eskadriļu un parādīja pašaizliedzību un bezbailību, sameklēdams Baltijas jūrā līnijkuģi «Marats». No otras puses, neviens no lidotājiem nav tik bieži sēdējis virssardzē par lidojumu noteikumu un priekšrakstu pārkāpšanu: par pilotēšanu ļoti mazā augstumā, lidojumu zem tilta, divsimt piecdesmit bez apstājas noriņķotām nāves cilpām un daudz ko citu.

Dažiem priekšniekiem un komandieriem Valērijs Čkalovs bija kā nejauši atrasta vērtīga monēta, kuras vienā pusē redzams ļoti skaists raksts, bet otrajā — neatšifrējami simboli, kas acīmredzot nosaka atraduma vērtību.

Viens gan visiem bija skaidrs: nesūtīt Čkalovu uz parādi Maskavā apgabala Gaisa Kara Spēku pavēlniecībai ir ļoti neizdevīgi, jo viņam ir lieliska pilotāžas meistarība — tāds savdabīgs bezbailības, gribas un brīnumaina lidošanas talanta sajaukums.

Tā Čkalovs nokļuva Maskavas Centrālajā lidlaukā. 1927. gada 8. novembrī vecākais pilots Čkalovs uzlidoja no ITodinkas klajuma, lai nodemonstrētu jaunās republikas Kara Revolucionārajai Padomei augstākās pilotāžas figūras. Viņš nekādi netika ierobežots. Bija atļauts brīvs lidojums .. .

Priecīgs, uzmanības iedvesmots, Valērijs Pavlovičs pārdesmit metru augstumā veica augstākās pilotāžas figūras, kas bija vienotas kopējā akrobātiskā kompozīcijā.

Kliments Vorošilovs kopā ar slaveniem Pilsoņu kara karavadoņiem ar sajūsmu vēroja Ļeņingradas pilota fantastisko lidojumu. Lidotājs, piķēdams no augstuma, rotaļājās ar zemi, tik tikko neskardams to ar lidmašīnas spārnu, veicot divkāršus un četrkāršus zibenīgus, taču elastīgus un precīzus apgriezienus ap lidmašīnas asi, te strauji cirtās gaisā, atjaunodams augstumu, kurā noslēdza pacelšanos ar skaistu imelmani vai gluži negaidītu un neparastu lidojumu ar galvu uz leju. Čkalova dabiskais, straujais un līksmais lidojums atgādināja svīres lidināšanos vasarā.

Sarkanās Armijas Gaisa Kara Spēku priekšnieks Pjotrs Baranovs un viņa vietnieks Jēkabs Alksnis bija apmierināti ar neikdienišķo izradi un priecājās, ka ļeņingradieša lidojums paticis visiem.

Savai sievai Čkalovs notikumus aprakstīja šādi:

«Olgiņ, Tu nevari iedomāties, ko es šeit esmu panācis ar savu lidojumu. Viss lidlauks kliedza un aplaudēja manām figūrām. Man bija atjauts šeit izpildīt jebkuru elementu, vienalga, kādā augstumā. Tas, par ko biju sēdējis virssardzē, te atzīmēts īpašā pavēlē, kurā rakstīts: «Izsniegt vecākajam pilotam Čkalovam naudas prēmiju par sevišķi izcilām augstākās pilotāžas figūrām.» Tas tika nolasīts svinīgajā sēdē Lielajā teātrī.»

BRJANSKAS PERIODS

1928. gada 1. janvārī Ckaloviem piedzima dēls, kuru viņi nosauca par Igoru. Valērijs Pavlovičs aiz laimes staroja vien.

Taču reti kad laime atnāk viena — bez bēdām un skumjām. Pēc pusotra mēneša Čkalovu paaugstināja, viņš atstāja sirdij dārgo 1. Sarkankarogoto iznīcinātāju eskadriļu un kā posma komandieris ieradās Brjanskā. īsi pirms viņa uz jauno dienesta vietu Odesā aizbrauca Valērija mīļotais, stingrais, taču taisnīgais Antošins, ar kuru Ckalovs saglabāja draudzību līdz mūža galam.

Būdams tālu no ģimenes, Valērijs dzīvoja Ļeņingradas pēdējo dienu atmiņās. Dzīves apstākļi Brjanskā bija slikti, un viņš baidījās sievu atraut no darba, cerēdams, ka pats šeit ilgi neuzkavēsies.

Valērijs bez ģimenes skuma un rakstīja sievai:

«... domās esmu pie Tevis un Igora. Tavs tēls man ir kā dzīvs. Jūtu Tavas sāpes un mokas, atceros Tavu seju tajā dienā, kad biju Tavā palātā pēc dzemdībām. Tava seja stāstīja par pārdzīvoto. Un tajā pašā laikā tur bija jaušamas neizteicamas, labas jūtas, mātes jūtas, tās, ko izjūt māte, laidusi pasaulē jaunu dzīvu būtni. Un cik priecīgs un laimīgs es biju tajā dienā, man gribējās kliegt, dziedāt, nēsāt Tevi uz rokām. Tu devi man to, kas tagad pārņēmis mani visu, un arī manējā dzīvība tagad kļuvusi laba un vērtīga. Tu un dēls — jūs esat mana dzīve, mans gaiss un saule. Dēls ir tas, kas vieno mūs visciešāk Tu esi draugs, biedrs, kas nepametīs mani grūtā brīdī, kam līdzās es atpūtīšos gan morāli, gan fiziski.»

Valērijs Pavlovičs bieži lūdza sievu uzrakstīt, kā aug dēliņš.

«Olgiņ, kāpēc puisītim tik ilgi nav zobu? Tu pievērs tam uzmanību. Tas ir slikti, ja vēlāk tie nāks reizē. Pareizi ir tā: divi zobi apakšā, pēc tam divi augšā, tad četri apakšā utt.»

«Kā viņš sēž — vai māk pats? Vai ir niķīgs, kā ar bakām, kā ar zobiņiem — ir iznākuši vai nav? Tu visus šos sīkumus par dēliņu nez kāpēc neraksti. Cik liels viņš izaudzis? Kāds ir svars? Tūdaļ pat aizej un nosver viņu! Tu taču zini, cik ļoti mani tas interesē! Ko citu lai es Tev rakstu? Savu ievainoto un skumstošo dvēseli taču uz papīra neizliksi, Tu jau to saproti tāpat.»

Vasarā viņu daļa izlidoja uz nometnēm pie Gomeļas. Valērijam izdevās tikt uz Ļeņingradu, lai aizvestu sievu pie savējiem uz Volgu, parādītu tēvam un mātei pirmdzimto.

Lai sieva redzētu māmuļu Volgu iespaidīgāku, vīrs viņu ar Igoriņu Ribinskā iesēdināja tvaikonī un visu ceļu līdz Vasiļovai izrādīja dzimtās upes krāšņumu.

Vasiļovā viņš padzīvoja dažas dienas un tūdaļ atgriezās Gomeļā. Drīz viņam atgadījās avārija. Pats vaininieks vēstulē Olgai šo notikumu novērtēja šādi:

«Vakar ielauzu lidmašīnu. Šausmīgi nepatīkami, kaut arī bojājumi sīki, tomēr . .. Sešus gadus nav bijušas avārijas, bet te nu vienreiz gadījās. To varu izskaidrot ar iekšēju nomāktību ...»

Nedaudz vēlāk, izvērtēdams stāvokli kopumā, Valērijs vēstulē no Gomeļas šādi raksturoja situāciju:

«Lidoju maz, un arī negribas. Pārņēmusi apātija. Mašīnas uzbūvētas ļoti slikti, un jālido ar bažām. Tā nu iznāk, ka nekādu gandarījumu negūstu, tikai nervozēju ... Pietiek, gribu rakstīt par dienestu un par lidmašīnām, ar kurām nav iespējams lidot. Te ož pēc kontrrevolūcijas.»

Ckalovs vienmēr bija vaļsirdīgs un tiešs, un tas nereti noveda pie sadursmēm ar priekšniecību, kura bremzēja viņa augšupeju dienestā.

Šajā sakarībā Olga viņam ieteica būt elastīgākam un smalkjūtīgākam attiecībās ar cilvēkiem. Čkalova reakcija uz šo padomu bi ja asa:

«Tu raksti — pats esmu vainīgs, ka nesaņemu dienesta paaugstinājumu. Tev taisnība, taču tur nav vainojama mana nevarēšana strādāt. Drīzāk kas cits. Es negribu darīt tā, lai manis paveiktais pēc tam kļūtu nekam nederīgs.

Problēma ir lietas būtības dažādā uztvere. Manu paaugstināšanu daļēji kavē arī manas lidotāja īpašības. Ja es būtu kā visi, tad nelidotu tā, kā es lidoju. Bet, ja es lidotu kā pārējie, tad iznāk, ka nebūtu «nedisciplinētais». Un, tā kā mani lidojumi atšķiras, tie ir kaut kā jāatzīmē. Un tos nosauc par «gaisa huligānismu»... Kā iznīcinātājam man bija taisnība un vēlāk būs taisnība vēl vairāk. Man vienmēr jābūt gatavam nākamajām cīņām un arī tam, lai pats notriektu ienaidnieku, nevis tas notriektu mani. Tādēļ sevi ir jātrenē un jānorūda sevī pārliecība, ka uzvarētājs būšu es. Tikai tas kļūs par uzvarētāju, kas cīņā iet pārliecināts. Tikai tādu cīnītāju es uzskatu par īstu, kurš, par spīti drošai nāvei, glābjot citus cilvēkus, ziedos savu dzīvību. Un, ja Savienībai vajadzēs, es to varu izdarīt jebkuru mirkli...»

Drīz Valēriju pārsteidza nopietnāka nelaime. Pārlidojot no Gomeļas uz Brjansku, viņš vadīja iznīcinātāju posmu un pēc paša iniciatīvas nolaidās mazā augstumā, gribēdams uztrenēt savus padotos svarīga taktiska paņēmiena — pļaujošā lidojuma — izpildījumā. Viss ritēja labi. Priekšā bija redzama telegrāfa līnija, kas šķērsoja maršrutu. Pēc izolatoru piestiprinājuma stabos Čkalovs rēķināja, ka vadi ir pietiekami augstu, tomēr viņš nepamanīja, ka tie nokārušies nepieļaujami zemu, un lidmašīnas ietriecās vados, notika avārija. Par laimi, upuru nebija, taču Brjanskas priekšniecībai pacietības mērs bija pilns — tā nolēma Čkalova patvarīgajiem vingrinājumiem darīt galu visnesaudzīgākajā veidā — nodot viņu tiesai.

Tajā laikā Sarkanās Armijas Gaisa Kara Spēkos avāriju bija tik daudz, ka situāciju tiešām varēja saukt par traģisku: simtiem kaujas lidotāju gāja bojā tādēļ, ka trūka pieredzes, vecā tehnika bija nolietota un pirmās jaunās, pašu mājās ražotās lidmašīnas nekvalitatīvas. Taču vairums katastrofu aviācijā bija izskaidrojamas ar lidotāju nedisciplinētību, zemu pilotēšanas līmeni gan lidlaukos, gan gaisā.

Tādēļ Brjanskas aviācijas daļas komandieri gribēja parādīt ierindniekiem, ka pieņemtās kārtības un normu graušana netiks piedota nevienam, arī Čkalovam ne.

Brjanskas komandieri, izpētīdami Čkalova dokumentus, ne visai glaimojoši atsaucās par 1. Sarkankarogotās eskadriļas komandieri, kurš palīdzējis izaudzināt nekādos rāmjos neiekļaujamo «aviācijas monstru». Tiem likās dīvaini, ka aviācijā daudzi runāja par Čkalovu kā par retu lidotāju — brīnumu.

Dažos komandieros sašutumu izraisīja lidotāju vidū arvien pieaugošā Čkalova popularitāte. Viņi brīnījās, kāpēc Maskavā, Lielās Oktobra Sociālistiskās revolūcijas desmitgadei veltītajā gaisa parādē Ļeņingradas lidotājus Kara Revolucionārās Padomes priekšā pārstāvējis tieši Ckalovs un saņēmis cildinošu novērtējumu par augstākās pilotāžas mākslu, kas neiekļāvās nekādās pieņemtajās normās.

Brjanskā disciplīnas nostiprināšanas un tātad arī bezjēdzīgu zaudējumu profilakses labad nolēma noteikt vainīgajam visstingrāko soda mēru, nododot viņu tiesai.

Es domāju, ja Ckalovs būtu 1. Sarkankarogotajā, ko vadīja Antošins, viņu neiesēdinātu cietumā pat par šādu samērā bīstamu patvaļību.

Taču nevar pārmest arī Brjanskas aviācijas priekšniekiem — aviācijā visu rangu vadītāju stingrībai un prasīgumam bija jābūt un jāpaliek arī turpmāk, citādi daudzi pašpārliecināti lidotāji bezjēdzīgi ietu bojā.

Taču tajā pašā laikā jānosoda arī otra galējība, kad netika ņemta vērā Čkalova talanta savdabība un viņu notiesāja, tā pielīdzinot visiem pārējiem.

Tātad Ckalovs tika notiesāts. 1929. gada 2. janvārī viņu uz gadu ieslodzīja Brjanskas cietumā. Vienmuļi aizritēja dienas 12. kamerā. Viņš domāja par ģimeni, draugiem — lidotājiem.

Kopš pirmās dienas viņš sāka rakstīt burtnīcā piezīmes.

«Kamera ir maza, bet silta. Tiklīdz ierados, tūdaļ sāku rakstīt. Naktī ilgi nevarēju iemigt. Domas par Olgu un Igoru nedeva miera. Kā viņi tur Ļeņingradā dzīvo .. . Esmu gan es dzīvē neveiksminieks. Nebijis Olgas un Igora, es vairs nedzīvotu. Tā ir mazdūšība, bet tā nu ir ...»

Izlasījis visas grāmatas, kuras izsniedz apcietinātajiem, viņš turpināja piezīmes.

«Briesmīga, smaga garlaicība, nomācošas skumjas ... Dienā gulēju. Atmodos. Atnesa pusdienas. Sēdēju, gulēju, staigāju — viss apnika . . . Uzrakstīju Olgai pirmo vēstuli. Rīt tā nokļūs pastā. Olga to lasīs un raudās. Saldu dusu, Olgiņ, mūsu dzīve vēl priekšā.»

Mēs tomēr kļūdītos, ja uzskatītu, ka Čkalovs bija viens. Daudzi juta līdzi viņa nelaimei, bet daži — kā bijušais vienības komandieris Pavlušovs un posma komandieris Ļeontjevs r— no Ļeņingradas atbrauca Valēriju apciemot un morāli atbalstīt. Ne mazums tādu, kas juta Valērijam līdzi, bija arī Brjanskas aviācijas daļā.

Pat cietuma uzraugu sirdis bija skārusi līdzjūtība, redzot, cik ļoti lidotājs pārdzīvo notikušo, un viņi skatījās caur pirkstiem uz Čkalova aizliegtajiem sūtījumiem no cietuma. Ar viņu klusu piekrišanu Olga Čkalova aiznesa uz PSRS CIK rakstīto lūgumu par apžēlošanu, un Mihails Kaļiņins bez vilcināšanās ilgi pirms termiņa atbrīvoja Čkalovu no ieslodzījuma.

osoaviahimA

Cietumā Čkalovs nosēdēja 19 dienas. No armijas viņu demobilizēja, un viņš aizbrauca uz Ļeņingradu pie ģimenes. Kādu laiku viņš nevarēja iekārtoties darbā, kļuva drūms un noslēgts, pat ar tuviniekiem gandrīz nemaz nerunāja.

Protams, viņš drausmīgi cieta un dažreiz izteicās: «Beigšu lidot, Olgiņ . .. Mācīšos. Iestāšos augstskolā.» Sieva atbalstīja domu par augstskolu. Taču jau pēc pirmajām ziņām no Maskavas biedriem par to, ka viņam piedos vecos grēkus, visas domas par mācībām pagaisa.

Viņu pieņēma darbā Ļeņingradas Aizsardzības, aviācijas un ķīmiskās rūpniecības veicināšanas biedrībā — ar lidmašīnu «Junkerss-13» viņš vizināja tādus, kas vēlējās palidot.

Protams, talantīgam iznīcinātājam šāds darbs — pasažieru vizināšana — nebija pa prātam, un, dabiski, viņš joprojām skuma pēc kara aviācijas.

Taču, kamēr Valērijs Pavlovičs vēl lido ar ekskursiju junkersu, atgriezīsimies pie viņa avārijas un novērtēsim lidotājam piespriesto soda mēru.

Man kā cietušā tuvam draugam šajā gadījumā ir grūti būt objektīvam, tādēļ minēšu atzītas aviācijas autoritātes, izcila lidotāja, aviācijas ģenerālpulkveža M. Gromova viedokli. Ja lasītājs atceras, Valērijs pie viņa mācījās Serpu-hovas gaisa kaujas, strēlnieku un bombardēšanas skolā.

«Gadus divus trīs pēc tam, kad biju saticis Ckalovu pirmo reizi, es atkal dzirdēju par viņu. Atsauksmes par Valēriju Pavloviču bija šādas: «Ārkārtīgi drosmīgs, taču nedisciplinēts.» Stāstīja, ka gaisā viņš veic manevrus, kuros viņa dzīvība karājas mata galā. Bet pats galvenais — dara to bez sevišķas nepieciešamības, vienkārši aiz enerģijas pārpilnības.

Šajos stāstos es pazinu to pašu pilotu, ar kuru biju ticies skolā. Jā, viņam arī tajā laikā nepatika mierīgs, ikdienišķs darbs — arī gaisā taču ir savs ikdienišķums. Viņš tiecās pēc neparastiem, spilgtiem lidojumiem; viņā jautās krieviska pārgalvība un drošsirdība.

Šim cilvēkam bija jādod tāds uzdevums, jānorāda tāds mērķis, kas dotu viņam iespēju visā pilnībā atklāt savas brīnišķīgās spējas.

Diemžēl bieži vien viņam līdzās nav bijis cilvēku, kas spētu viņa apdāvinātību pa īstam novērtēt. Daži mērīja Čkalovu ar savu olekti, bet viņš bija galvas tiesu pārāks. Nemācēdami atrast Čkalovam īsto nodarbošanos, viņi tam uzklupa par nedisciplinētību, pārgalvību. Viņš saņēma rājienus, sēdēja virssardzē, viņam pārmeta par sīkumiem, un, beidzot, 1929. gadā viņu demobilizēja no Gaisa Kara Spēkiem.

Kad mēs ar Jumaševu to uzzinājām, bijām sašutuši. Tādi kā Ckalovs ir uz pirkstiem skaitāmi! Vai vispār ir iedomājams, ka viņu atstādina no darba, kurā viņš ir talantīgāks par daudziem jo daudziem!

Viņu vajadzēja nevis padzīt no aviācijas, bet gan palīdzēt viņam atrast sevi. . . Ckalovs taču pats nezināja, kur likt savus spēkus, lai tie nebūtu jāizšķiež pa tukšo bīstamos, dažreiz nevajadzīgos manevros.

Mēs mēģinājām pārliecināt tos priekšniekus, no kuriem bija atkarīgs Čkalova liktenis: «Viņam jāatgriežas. Mētāties ar tādiem cilvēkiem ir tīrais noziegums.»

Ilgu laiku šie ļaudis palika kurli pret mūsu lūgumiem . . . Kāds no viņiem pat atbildēja, burtiski, tā: «Tagad mums aviācijā cilvēku ir daudz. Un kādu atsevišķu nedisciplinēto mēs varam nesaudzēt.»

Turpināt sarunu nebija nekādas jēgas ...

Taču pēc kāda laika Ckalovs atkal bija ierindā. Vēl tagad man nav skaidrs, vai Valērijam Pavlovičam ir zināms, ka mēs ar Jumaševu, cilvēki, kas tajā laikā ar viņu bijām tikušies reti, viņa dēļ tik ļoti pārdzīvojām. Bet uztraukumu, ko jutām tajā laikā, ir viegli saprast. Mūs, kas ne vienu reizi vien bija Ckalovu redzējuši debesīs, nevarēja nesavaldzināt viņa unikālais talants. Tieši tas mūs spieda lūgt palīdzību no biedra Alkšņa, kurš nolēma ļaut atgriezties Čkalovam aviācijā.»

Man šķiet, ka šis Čkalova un viņa traģiskā stāvokļa raksturojums pilnībā izskaidro, cik netaisni pret viņu bija izturējušies.

Protams, Valērija Pavloviča rīcība dažreiz nebija attaisnojama, taču ari viņš pats to mācēja objektīvi novērtēt un nekad neapvainojās par sodu.

«Visrupjākais disciplīnas pārkāpums bija mans triks Ļeņingradā. Es izlidoju pa Troicas tilta apakšu ar parastu lidmašīnu, kurai riteņi nebija ievelkami, gandrīz skardams ar tiem ūdeni. Citā reizē, ieraudzījis divus kokus, starp kuriem attālums bija mazāks nekā spārnu kopējais garums, es nostādīju lidmašīnu vertikāli uz spārna un izspraucos starp kokiem. Man patika akrobātika debesīs. Es domāju, ka tas ari ir risks, un tikai vēlāk, kad sāku apgūt jaunu konstrukciju lidmašīnu izmēģināšanas mākslu, es sapratu, ka īstenam, saprātīgam riskam nav nekā kopēja ar šo bravūru.»

Joprojām strādādams Aizsardzības, aviācijas un ķīmiskās rūpniecības veicināšanas biedrībā, Valērijs Pavlovičs tiecās pie tiem jauniešiem, kuru mērķis bija aviācija. Tādēļ nav brīnums, ka drīz viņš kļuva par pastāvīgu apmeklētāju Ļeņingradas Aeroklubā, kas atradās blakus Izaka katedrālei; cariskajā Krievijā tā bija Kara ministrijas ēka.

Volgas puisis mīlēja bērnus, tāpēc bieži stāstīja jaunajiem konstruktoriem un planieristiem par aviāciju, lidotājiem. Apmeklēdams planieru staciju pie Duderhofas, Valērijs lidoja ar jauno aviācijas entuziastu pagatavotajiem finiera lidaparātiem.

Parasti viņš uzkrāva sev plecos žēlabaini čīkstošo planieri un, puišeļu ielenkts, gāja uz starta vietu, kur sajūsmināto pielūdzēju acu priekšā pirmo reizi izmēģināja viņu jauno ražojumu.

Dažreiz viņš savā pasažieru lidmašīnā «Junkerss-13» izpildīja biedrības aktīvistu iesvētīšanas ceremoniju.

Izcilais mūslaiku aviācijas ģenerālkonstruktors Oļegs Antonovs, moderno anteju radītājs, atcerēdamies jaunības gadus, stāsta, ka ari viņš izpelnījies godu ielīst «Junkerss-13» kabīnē un apsēsties otrā pilota vietā līdzās Valērijam Ckalovam, kurš pēc augstuma uzņemšanas jautājis, kur atrodas lidlauks, un pēc pareizas atbildes nodevis lidmašīnas vadīšanu jauneklim.

«Sirds man pamira, kad pieķēros pie stūres un ar uzmanīgām kustībām centos ieturēt noteikto virzienu. Es jutu, ka lidmašīnu velk pa kreisi, ka jāmēģina enerģiskāk izvilkt to no sānsveres, taču nez kādēļ pietrūka apņēmības pirmajā reizē pielikt vairāk spēka šīs samērā nelielās lidmašīnas vadīšanā. Kad sānsvere kļuva diezgan jūtama, Valērijs Pavlovičs labsirdīgi uzlika rokas uz stūres un sacīja:

— Nu ko tu skaties — mašīna gāžas, zaudē kursu, bet tu nereaģē. Redz, kā vajag! — Viņš ar drošu kustību lidmašīnu izlīdzināja un izlaboja kustības virzienu.»

Ckalovs tomēr skuma pēc iznīcinātāju aviācijas. Reiz, atgriezies mājās pēc lidojuma ar «Junkerss-13», viņš paņēma savu fotogrāfiju un tās otrajā pusē uzrakstīja: «Garlaicīgi un skumji uz Jums skatīties, Valērij Pavlovič. Jums tagad derētu ātrgaitas lidmašīna, tāda kā iznīcinātājs. Bet vadājiet vien pasažierus, tomēr savs prieciņš!»

Sīs rindas pilnībā atspoguļo tās izjūtas, ar kurām dzīvoja Valērijs Ckalovs.

1930. gada augustā viņš devās uz dzimto Vasiļovu, pa ceļam iegriezās Maskavā, parunāja ar biedriem un, paklausot viņu padomam, iesniedza raportu Gaisa Kara Spēku priekšniekam ar lūgumu ļaut viņam atgriezties kara aviācijā.

Pagāja divi mēneši. Valērijs un Olga dzīvoja satraukuma pilni; abi saprata, ka viņu turpmākā dzīve būs ciešama, apmierinās prātu un dvēseli tikai tad, ja Čkalovs atkal dienēs kara aviācijā.

Lai cik smagi bija Valērijam, tomēr pie Volgas viņš vieglāk pārcieta visas savas likstas.

Novembrī viņa raportā izteiktais lūgums tika apmierināts, un ar 1930. gada 11. novembra GKS ZEI^6 pavēli Ckalovs tika uzņemts institūtā par lidotāju izmēģinātāju.

Otra daļa JAUNRADES PASAULE

Pirmā nodaļa GAISA KARA SPĒKU ZEI LIDOTĀJS IZMĒĢINĀTĀJS INSTITŪTS — GAISA KARA SPĒKU SVĒTNĪCA

Valērijs Čkalovs atkal bija Sarkanās Armijas Gaisa Kara Spēkos. Norīkojums uz zinātniski eksperimentālo institūtu akcentēja viņa augsto pilotēšanas māku, jo darbam institūtā izraudzījās visspējīgākos kara lidotājus. Tur par izmēģinātājiem strādāja tādi slaveni lidotāji kā bijušais Ser-puhovas skolas instruktors Gromovs, Jumaševs — viņi abi centās panākt Valērija Pavloviča atgriešanos armijā. Tur viņš satikās ar lidotāju konstruktoru V. Stepančenoku, slaveno iznīcinātāju no Kijevas A. Aņisimovu, I. Koz-lovu, A. Zaļevski.

Gaisa Kara Spēku ZEĪ pastāvēja tikai ceturto gadu, un tas bija organizēts uz zinātniski eksperimentālā aerodroma bāzes.

Šajā institūtā vienmēr gluži kā spogulī bija redzams kara aviācijas tehnikas līmenis. Šeit Valērijs Pavlovičs savam acīm pārliecinājās, kā boļševiku partija, Padomju valdība un visa tauta sasprindzina spēkus, meklē līdzekļus, lai ar kardināliem pasākumiem ātrāk pārvarētu atpalicību, ko tā bija saņēmusi mantojumā no cariskās Krievijas.

Pirmais tautsaimniecības attīstības piecgadu plāns, kurā viens no galvenajiem uzdevumiem bija nodrošināt strauju valsts industrializāciju, to panākot ar plašu smagās rūpniecības uzņēmumu celtniecību, paredzēja virkni tādu rūpniecības nozaru radīšanu, kuru agrāk mums nebija, tajā skaitā arī aviācijas, aparātu būves un dzinēju ražošanas uzņēmumus.

Sevišķi Čkalovu pārsteidza tas, ka jau 1921. gadā Darba un aizsardzības padome pēc Vladimira IJjiča Ļeņina iniciatīvas organizēja komisiju, kura pārzināja aviācijas celtniecības desmitgadu plānu un kuras mērķis bija izstrādāt aviācijas un ar to saistīto uzņēmumu atjaunošanas maksimālo programmu.

Par ļoti svarīgu Padomju valdība uzskatīja iznīcinātāju aviāciju un 1921. gadā izsludināja konkursu par labākā pašmāju iznīcinātāja radīšanu. Tieši tad tika konstruēti un uzbūvēti pirmie padomju iznīcinātāji 1-1 — konstruktori D. Grigorovičs un N. Poļikarpovs; MK-21 — M. Šiš-marjova un V. Korovina konstrukcija.

Čkalovam stāstīja, ka turpmākajos gados rūpnīcā ГАЗ-1^7 ticis organizēts konstruktoru birojs (KB) ar konstruktoru N. Poļikarpovu priekšgalā — viņa pirmais darbs bija iznīcinātājs 1-400 ar 400 zirgspēku jaudas motoru un projektējamo ātrumu 264 kilometri stundā, kas tajā laikā ievērojami pārspēja ārvalstu konstruktoru sasniegumus. Šī mašīna pārdzīvoja vairākas modifikācijas, bet ar dzinēju M-5 un pastiprinātu apbruņojumu 1925. gadā tika ieviesta sērijveida ražošanā ar indeksu 1-1.

Vienlaicīgi Grigoroviča KB uzbūvēja iznīcinātāju 1-2, kuru arī ražoja sērijās.

1928. gadā Poļikarpova birojs konstruēja jaunu iznīcinātāju — biplānu ar šķidrumdzesēšanas dzinēju, nosaukdams to par 1-3.

Slavenais N. Zukovska skolnieks — A. Tupoļevs 1927. gada jūnijā izštūrēja lidlaukā savu jauno monolītās metāla konstrukcijas iznīcinātāju 1-4, kura dzinējam bija gaisa dzesēšanas sistēma.

. Gaisa Kara Spēku ZEĪ visi šie iznīcinātāji tika izmēģināti. Šeit tika izstrādāti arī šo lidmašīnu izmantošanas taktiskie paņēmieni.

1930. gadā konstruktori N. Poļikarpovs un D. Grigorovičs bija izstrādājuši jaunu iznīcinātāju 1-5, kuram bija augstas manevrēšanas iespējas un apbruņojumā četri PV-1 sistēmas ložmetēji. Iznīcinātājs spēja attīstīt ātrumu līdz 300 kilometriem stundā.

Klausīdamies ZEI lidmašīnu daļas priekšnieka inženiera un lieliska vecās kohortas lidotāja I. Petrova stāstījumā, Čkalovs vēl nedomāja, ka pēc pāris gadiem savu dzīvi līdz pat mūža beigām saistīs ar talantīgo konstruktoru N. Poļikarpovu.

GKS zinātniski eksperimentālā institūta lidotāju vienības bāze atradās Maskavas Centrālajā lidlaukā, kuram līdzās bija izvietots arī daudzu citu ar aviāciju saistītu organizāciju, militāru un civilu iestāžu. Rūpnīcu ēku, Ļeņingradas šosejas malā uzcelto lielo namu, Oktobra laukuma radiostaciju antenu mastu ielenkts, Centrālais lidlauks drīz kļuva par šauru eksperimentālam institūtam, un Gaisa Kara Spēku pavēlniecība ZEI vajadzībām netālu no kādas Piemaskavas pilsētiņas sāka celt lielu laboratoriju un lidlauka būvju kompleksu, kā arī plašu lidlauku.

Taču, kamēr turpinājās celtniecība, ZEI izmēģinātāji Centrālajā lidlaukā veica milzīgu aviācijas tehnikas pētniecības un izmēģinājumu darba apjomu.

Ckalovs ar sirdi un dvēseli iesaistījās viņam gluži nepazīstamajā darbā. Viņš jutās kā atdzimis.

Valērija sieva Olga nevarēja tūdaļ pārcelties uz Maskavu, jo vīram nebija dzīvokļa. Viņš pats apmetās pie paziņām.

Maskavā Ckalovs ātri sadraudzējās ar izcilu augstākās pilotāžas meistaru — lidotāju izmēģinātāju Aleksandru Aņisimovu, viņi pirms desmit gadiem bija mācījušies Jcgorjevskas aviācijas skolā.

Aņisimovs bija septiņus gadus vecāks par Čkalovu. Bijušais sarkangvards, Pagaidu valdības gāšanas kauju dalībnieks, viņš bija Oktobra dienās cīnījies ar kontrrevolu-cionārās Vladimiras karaskolas junkuriem. Aņisimovs bija brīvprātīgi sācis dienēt 5. Sociālistiskajā Sarkanās Armijas aviācijas vienībā par vecāko motoristu un piedalījies neskaitāmās kaujās, cīnījies ar interventiem un iekšējo kontrrevolūciju. 1920. gada 10. maijā Aleksandrs kļuva par Viskrievijas Komunistiskās (boļševiku) partijas biedru.

Pēc Jegorjevskas skolas absolvēšanas Aņisimovs aizbrauca uz 1. Sevastopoles, bet Ckalovs uz Borisogļebskas skolu. Kādu laiciņu viņi kopā mācījās Serpuhovas gaisa kaujas, strēlnieku un bombardēšanas skolā un tagad zinātniski eksperimentālajā institūtā atkal bija kopā.

Pirms nosūtīšanas uz institūtu Aņisimovs bija 3. Kijevas iznīcinātāju eskadriļas posma komandieris, kur viņš bija viens no labākajiem padomju aviācijas lidotājiem un nepārspējams gaisa kaujas meistars. Viņš bija liela auguma, platiem pleciem, uzrautu degunu, smaidošs sārtvaidzis. Kad institūtā ieradās Ckalovs, Aņisimovam jau bija divu gadu ilga izmēģinātāja pieredze.

Čkalovu valdzināja ne tikai pieredzējušā sarkangvarda Aņisimova dzīvesprieks un romantisms, bet arī — un tas bija galvenais — pašaizliedzīgā mīlestība uz aviācijas akrobātiku un jaunu ceļu meklējumiem tajā.

Satikās divi talantīgi lidotāji iznīcinātāji, kuri drosmē, atjautībā un lidošanas meistarībā bija līdzvērtīgi, un viņu tikšanās drīz pārauga draudzībā, uzticībā un savstarpējā cieņā līdz pat mūža galam.

A. Turžanskis, kas tajā laikā bija GKS eksperimentālā institūta lidotāju vienības komandieris, savās atmiņās raksta par abiem draugiem:

«Reiz divi vienības lidotāji — Aņisimovs un Čkalovs — vienlaicīgi saņēma pavēli izmēģināt lidmašīnas: pirmais N. Tupoļeva konstrukcijas iznīcinātāju 1-4, bet otrs — iznīcinātāju 1-5. Katram uzdevuma veikšanai bija noteikta sava zona. Viņi reizē pabeidza lidojumu un planēja uz lidlauku, lai nosēstos. Pie starta vietas es ar labpatiku uz viņiem noskatījos. Pēkšņi Čkalova lidmašīna strauji izmainīja planēšanas režīmu, asi, ar pilnu gāzi uzšāvās «kalnā» un no turienes piķēja pret Aņisimovu, taču tas, acīmredzot modri vērodams Čkalovu, ar ātru manevru no trieciena izvairījās un pārgāja uzbrukumā pats. Sākās gaisa «kauja» divsimt metru augstumā. Lidmašīnas stāvus pacēlās gaisā, pēc tam metās lejup, un šķita — nupat, nupat ietrieksies lidlaukā, taču, burtiski, pie pašas zemes tās no jauna ar krasām virāžām uzvijās debesīs, kur turpināja ārprātīgo karuseli. Lidmašīnas, kas tajā brīdī gribēja nosēsties, metās sāņus un bija spiestas veikt vēl apli.

Lidlauka komandants Raivičers izbailēs atkārtoja: «Tūdaļ satrieksies kopā, pagalam būs!»

«Kauja» turpinājās sešas septiņas minūtes, pēc tam iznīcinātāji, saskaņojuši savu gaitu, veica teicamu nolaišanos. Ieraudzījuši pie starta mani, lidotāji ātri sakārtoja ādas jakas, savilka jostas un, pienākuši klāt, noteikti un droši ziņoja, ka uzdevums izpildīts. Viņu sejās es samanīju vainas apziņu. Man bija jāizšķiras, kā reaģēt uz šo rupjo lidojumu disciplīnas pārkāpumu. Uz desmit diennaktīm abus arestēt? Bet viņiem jau tāpat šo sodu ir diezgan, un vai tas būs kāds audzināšanas līdzeklis? Nolēmu tā: velns jā-izdzen ar belcebulu.

— Es pavēroju jūsu «kauju», — mierīgi sacīju abiem. — Vāji! Nav īstas pārgalvības, spiediena, maz iniciatīvas. Uzpildiet degvielu un atkārtojiet cīņu, taču šoreiz lai būtu īsts paraugdemonstrējums — gluži kā kaujā. Augstumu neierobežoju, taču kategoriski prasu -— būt uzmanīgākiem, netraucēt citas lidmašīnas, bet citādi — pilnīga rīcības brīvība! Izpildiet!

— Tieši tā! — abi atbildēja un saskatījās: viņu sejas pauda apmulsumu. Apspriedušies viņi devās pie savām mašīnām.

Viņu iznīcinātāji aizlidoja katrs savā virzienā un satikās virs lidlauka centra tūkstoš metru augstumā. Sākās «kauja». Tajā bija daudz meistarības, skaistuma, bezbailības, taču nebija tādas bezatbildīgas bravūras kā pirmajā lidojumā. Abi centās turēties norādītajā zonā . ..

Es viņus uzslavēju un sacīju: ja kādam no viņiem rodas vēlēšanās veikt priekšrakstos neparedzētu lidojumu, lai brīdina mani iepriekš. Es neiebildīšu un atļaušu neievērot reglamentēto augstumu, ja tas nepieciešams izmēģinājumiem.

Eksperiments izdevās ...»

Institūta vadība noteica, ka lidotājiem izmēģinātājiem jāprot lidot ar visu modeļu lidmašīnām, kādas vien tiek atsūtītas pārbaudei. Tādējādi Valērijam Pavlovičam nācās apgūt daudzus un dažādus atšķirīgu tipu un konstrukciju lidaparātus, motorus, to speciālo iekārtojumu un apbruņojumu, lai ar katru lidmašīnu varētu lidot kā profesionālis. Ckalovs saprata, ka tas prasa augstāku zināšanu līmeni, nekā bija nepieciešams kaujas vienībās. Bija vajadzīgas zināšanas ne tikai par materiālās daļas konkrētām konstrukcijām, bet arī aerodinamikā, termodinamikā un gāzdinamikā, un sevišķi stabilitātes un vadāmības teorijā, žiroskopijas teorijā utt.

Valērijs Pavlovičs nožēloja, ka nebija pabeidzis Čerepo-vecas tehnisko skolu, skaidri apzinādamies: labam lidotājam izmēģinātājam par ļaunu nenāktu arī augstākā tehniskā izglītība. Čkalova iedzimtās spējas palīdzēja viņam ātri apgūt sarežģīto programmu, ko bija apstiprinājuši lidotāju izmēģinātāju vienības komandieri.

Viņš iepazinās ar pirmo aviācijas zinātniskās pētniecības iestādi, slaveno Centrālo aerohidrodinamikas institūtu jCAHI), kas tika organizēts 1918. gadā pēc N. Žukovska priekšlikuma, bet dekrētu parakstīja Ļeņins. Čkalovu pārsteidza šīs iestādes grandiozie mērogi.

1931. gadā CAHI, ko pēc Žukovska nāves vadīja akadēmiķis S. Čapligins, bija pasaulē lielākās aerodinamiskās caurules īpašnieks. Caurule bija gandrīz 50 metru garš kanāls — astoņskaldnis, kura šķērsgriezums bija no trīs līdz sešiem metriem. Bija arī milzīgs — divdesmit metru garš izmēģinājumu baseins.

Sājā institūtā čkalovs uzzināja par izciliem krievu zinātniekiem un lidmašīnu konstruktoriem, kuri tur strādāja kopš tā dibināšanas dienas: V. Vetčinkinu, B. Stečkinu, G. Musinjancu, K. Ušakovu, N. Ņekrasovu, A. Tupoļevu,

A. Arhangeļski.

Valērijs Pavlovičs noklausījās lekciju, ko nolasīja kara aviācijas inženieris V. Pišnovs, kurš bija izstrādājis pirmo zinātniski pamatoto grīstēšanas teoriju pasaulē.

šī darba vērtība it sevišķi saprotama bija Čkalovam, kurš labi zināja, ka grīstēšana ir ļoti sarežģīta un bīstama parādība, kuras dēļ aviācijā vēl joprojām notika vairums katastrofu.

īsā laikā Valērijs Pavlovičs apguva lielāko daļu no lidmašīnām, kas bija GKS institūta rīcībā. N. Poļikarpova konstrukcijas U-2, R-5, A. Tupoļeva konstruētās BB-1, R-3, R-6, 1-4, TB-1, TB-3. Centrālā konstruktoru biroja radītās TŠ-1 un TŠ-2, D. Grigoroviča un N. Poļikarpova 1-5, itāļu lidmašīnu «CR», vācu iznīcinātāju «Heinkel» (1-6) — tāds ir nepilnīgs lidmašīnu saraksts, ko iesācējam nācās debesīs izmēģināt 1931. gadā, izpildot uzdevumus lidmašīnu, motoru, apbruņojuma un mēraparātu pārbaudē.

Izmēģinājuma procesā lidotājam bija jāsadarbojas ne tikai ar izmēģināmo lidmašīnu vadošajiem inženieriem, institūta nodaļu un laboratoriju priekšniekiem un lidmašīnu konstruktoriem, bet arī ar dzinēju, lielgabalu un ložmetēju, pilotāžas un navigācijas aparātu radītājiem.

Viņš iepazinās ar dzinēju projektētājiem A. Švecovu, V. Kļimovu, A. Mikuļinu, V. Dobriņinu, A. Bessonovu; bruņojuma speciālistiem V. Degtjarevu, L. Kurčevski,

B. Spitaļniju; navigatoriem B. Sterlingovu, G. Frenkeli, N. Karbanski, I. Spirinu, S. Daņiļinu, L. Sergejevu.

BUMBU IZMĒĢINĀTĀJI UN VIŅU NESATRICINĀMAIS KOMANDIERIS

Vasarā Ckalovs saņēma uzdevumu ar lidmašīnu TB-1 izlidot uz Krimu, lai izmēģinātu jaunas aviobumbas.

Bez apkalpes gaisa kuģa komandieris paņēma līdzi ari ieroču meistarus, kurus vadīja pieredzējis vadošais inženieris.

Līdz norādītajai bāzes vietai viņi nokļuva tajā pašā dienā. Ņemot vērā eksperimentu bīstamību, lidojumiem izvēlējās līdzenu stepes iecirkni, kur jau laicīgi bija aizvestas un uzlādētas izmēģināmās bumbas.

Nākamajā rītā bija paredzēti lidojumi ar bombardēšanu. Saule jau krietni cepināja, kad pie divmotoru bumbvedēja atskanēja Lejasvolgai raksturīga, «o» skaņu akcentējoša balss:

— Ko-o nu tūļājas, nāvesputni!

— Tūdaļ beigsim, biedri Čkalov, — atbildēja jauns ieroču meistars, pagriezdams asti milzīgai bumbai, kas tikko bija iekārta bumbas saturētāja mehānismā.

Čkalovs stāvē ja zem divmotoru bumbvedēja spārna, te pārlūkodams stepi, kas pletās līdz pat apvārsnim, te pamezdams acis uz bumbu, kura atgādināja veikla makšķernieka aiz žaunām pakārtu līdaku.

Pēc brīža vadošais inženieris ziņoja, ka viss sagatavots, un lidmašīnas komandieris, nostādījis apkalpi ierindā, pavēlēja:

— Iedarbināt motorus! Un pielūkojiet — bumbas mest taisni «desmitniekā»!

Čkalovs apsēdās kreisajā sēdeklī, bortmehāniķis un ieročmeistars novietojās aizmugurējos nodalījumos. Bruņojuma vadošais inženieris pēdējais ielīda stūrmaņa bom-bardiera priekšējā kabīnē. Kad viņš parādījās lidmašīnas komandierim, Valērijs Pavlovičs jautāja:

— Saki — vai tavas rotaļlietiņas paceļoties neuzsprāgs zem lidmašīnas vēdera?

— Nedomāju! Tā kā nevajadzētu, biedri komandieri! — izvairīgi atbildēja inženieris bombardieris.

— Saki skaidri — velns viņas sazin, tādēļ jau lidojam, lai izmēģinātu.

Bruņojuma speciālists klusēdams devās uz savu darbavietu. Mehāniķis ziņoja, ka mašīna gatava startam. Čkalovs uzmanīgi piedeva gāzi abiem dzinējiem. Ar sprāgstvielu pārslogotā lidmašīna pamazām ieskrējās pa stepi, aizmugurē atstādama putekļu sienu.

Viss gāja labi, ja neskaita nežēlīgu rāmu^8, kas svaidīja vairākas tonnas smago lidmašīnu kā rotaļlietu augšup, lejup.

Parādījās jūra. Valērijs pagrieza pa labi, un lidmašīna lidoja gar krastu gluži kā pa taukiem — gludi jo gludi. Tad maršruts mainījās vēlreiz — no jūras uz sauszemi, kur mašīnu atkal sāka mētāt.

Parādījās meži, sazēluši tīrumi, augļu dārzi, baltiņ balti ciemi un ciematiņi.

Pēkšņi no kreisās puses ass trieciens. Lidmašīna tika parauta sāņus. Čkalovam galvā pazibēja doma: «Vai tiešām norāvusies bumba?» Ar savu dzelzs muskuļu spēku viņš izlīdzināja lidmašīnu un tūdaļ mašīnas kreisajā pusē sajuta kratīšanu. Pēc dažam sekundēm mehāniķis ziņoja, ka kreisajā dzinējā laikam ir salūzis klanis.

Ar vienu motoru degvielas krājuma un bumbu pārslogotais TB-1 minimālā ātrumā nolaidās nedaudz zemāk. Čka-lova seja bija mierīga, bet acis steidzīgi pārlūkoja zemi. Dziļās un kraujās gravas nebija piemērotas nosēšanās vietas. Sevišķi asi to izjuta inženieris bombardieris, bruņojuma izmēģinātājs. Viņš skaidri iztēlojās piespiedu nolaišanos gravā un pat nodrebēja, iedomājoties detonējam vairākus simtus kilogramu sprāgstvielas, kas iekārti lidmašīnas pavēderē. Bombardieris nekavējoties atvēra bumbu lūku un jau sagatavojās atbrīvoties no bīstamās kravas, kad piepeši izdzirdēja sitienus pa lidmašīnas dūralumīnija apšuvumu. Viņš atskatījās un tūdaļ caur stūrmaņa kabīnes stiklotajām durvīm ieraudzīja komandiera milzīgo dūri.

Čkalovs uzreiz, no lidmašīnas «uzvedības» vien, uzzināja par bruņojuma speciālista steidzīgajiem priekšdarbiem, un viņa seja kļuva tik drūma un nikna, ka bombardieris, nonācis pie skarbā lidmašīnas komandiera, pat nobālēja.

— Kādēļ atvēri bumbu lūku?! — pilnā rīklē ierēcās Čkalovs.

— Jāatbrīvojas no bumbām . .. Citādi, veicot piespiedu nolaišanos, uzlidosim gaisā... — uztraukumā atbildēja ādas mētelī iespīlētais pusmūža vīrs.

•— Muļķis! Tu tak varēji kādā ciemā iebumbot!

Čkalovs uz mirkli novērsās, lai paskatītos, kā lido mašīna, atsprādzēja pistoles maksti, izņēma ieroci un nolika to uz ceļiem.

— Liecies uz grīdas un nekusti, kamēr nenosēdīsimies, — jau nomierinājies piebilda Čkalovs.

Pa to laiku mašīna nolaidās līdz trīssimt metriem un lidoja jūras virzienā, kuras tuvumā pilots cerēja atrast pieņemamu nosēšanās laukumu.

Atstādams sāņus apdzīvotās vietas, ja tās gadījās ceļā, komandieris vērīgi pārlūkoja katru līdzenāku laukumu, bet tostarp dzinējs, strādādams ar maksimālu jaudu, pārkarsa un sāka kūpēt kā izvārījies patvāris.

Augstums divsimt metru. Parādījās tumšzilā jūra, ko bija izraibinājušas viļņu putojošās virsotnes.

«Labi, ka sacēlusies vētra,» pazibēja pilota smadzenēs, un viņš ar cerībām paskatījās uz pēdējo motoru, kas sprauslādams izgrūda gāzes mutuļus, tādēļ lidmašīna trīcēja kā drudzī.

Čkalovs negribīgi izslēdza pēdējā motora aizdedzi. Uzreiz viss noklusa, tikai bumbvedēja sašķeltā gaisa plūsmu svilpoņa un švīkstoņa ielauzās šai klusumā, kas bija iestājies lidmašīnā.

Bumbvedējs ar bīstamo kravu strauji slīdēja lejup. Katra sekunde tuvināja lidmašīnu zemei par metriem desmit, un ar katru sekundi auga bruņojuma inženiera bažas par laimīgu iznākumu — viņš bija balts kā sniegs.

— Visiem uz asti! — norēca Čkalovs.

Bombardieris pielēca un zibenīgi nozuda pakaļējā nodalījumā. Taču mehāniķis vēl kavējās, pārdomādams, vai tiešām iet uz drošāku vietu; varbūt palikt šeit, komandiera tuvumā, un vajadzības gadījumā viņam palīdzēt? Viņš nedroši pavirzījās tuvāk Čkalovam.

— Uz asti, maita tāds! — vēl stingrāk nokliedza komandieris, neatraudams skatienu no laukumiņa, ko bija izvēlējies par piespiedu nolaišanās vietu.

Ar domu: «Citus žēlo, bet par sevi aizmirsis,» — mehāniķis metās uz pakaļgalu.

Kad līdz zemei atlika vairs kādi simt metri, lidmašīna bija tieši virs krauja Melnas juras krasta. Lidotājs krasi pagrieza mašīnu pa kreisi. TB-1 spārns tik tikko neskāra zemi. Čkalovs enerģiski likvidēja sānsveri un, izlīdzinājis mašīnu, virzīja to gar jūras krasta izdegušās zemes strēlīti. Gluži kā lidlaukā lidotājs mierīgi nosēdināja savu gaisakuģi uz trim punktiem.

Dažas sekundes vēlāk bumbvedējs stāvēja pašā kraujas malā, viegli šūpodamies no jūras atskrējušajās vēja brāzmās.

Valērijs izrāpās no pilota kabīnes un, atpogājis kombinezonu, pagrieza krūtis pretī spirgtā jūras gaisa šaltīm.

Viļņi neganti dauzījās pret klintīm. Debesis nomācās. Tālumā spoži iemirdzējās nokveldēto zibeņu šautras.

— Te tā ir, mūsu jūra... — teica Čkalovs. Blakus stāvēja mehāniķis — viņš raudzījās sava komandiera sejā. Viņu pārsteidza miers, kādu izstaroja viss Valērija Pavlo-viča varenais stāvs.

— Biedri komandieri, bet bija gan mums tikpat kā vāks? — mehāniķis nolēma, ka kaut kas jārunā.

— «Tikpat kā» aviācijā neskaitās, — zobgalīgi atbildēja Čkalovs. — Tu labāk man pasaki: kas, velns, notika ar to mūsu lidmašīnu?

— Motoriņi veci, tāpēc viss jūk nost...

— Nu, nu, mīlīt! Vai dzirdēji, kā piecgadi iecerējuši, ko? Lidosim ar saviem motoriem, bet savējie, brāl, ir tie drošākie. Ak, zelta laiki vēl tikai nāk...

Valērijs apsēdās un, kājas nolaidis pār kraujas malu, skatījās uz jūru. Smaidīdams viņš sekoja viļņu skrejai.

Mehāniķis sāka darboties gar avarējušo motoru, bet vecais bruņojuma inženieris pienāca pie Čkalova un neveikli grozījās, baidīdamies uzsākt sarunu.

— Biedri komandieri, ko iesāksim ar bumbām?

— Melnajā jūrā zivis bendēsim. Ko tu par tām uztraucies? — pamezdams skatienu uz inženieri, ironiski jautāja Čkalovs.

— Kā gan citādi, biedri komandieri, tās ir vērtīgas, eksperimentālas bumbas.

— Tu taču gribēji tās nomest, kur pagadās, varbūt pat uz ciemu?

— Jā ... Bet... reglamentā aizliegts nolaisties ar bumbām.

— Ek tu, inženieri! Izglītības tev vesels vezums, bet galviņa gan nav īstajā vietā pieskrūvēta. Un ja nu tu kādā mājā būtu iebumbojis? Cik zārku nāktos pasūtīt? Ko? Bet mums jau nekas ... Kā tu skatītos acīs mātei, kuras bērniem tu būtu atņēmis dzīvību? Padomā... un neuztraucies par savām bumbām — tās mēs vēl izmēģināsim, kā pieklājas.

Piepeši Valērijs traucās pa krauju lejup, pie paša ūdens, tad pārlēkdams no akmens uz akmeni, uzrāpās klintī, kas palaikam nodrebēja no sabangotās jūras triecieniem.

Kamēr uz piespiedu nolaišanās vietu atsūtīja jaunu motoru un nomainīja salūzušo, pagāja vairākas dienas. Bumbas aizveda uz vienu no Odesas lidotāju skolas lauka aerodromiem, uz kuru pēc remonta Valērijs Pavlovičs aizlidoja arī ar savu TB-1. Tur viņš uzzināja, ka nesen par mācību iestādes priekšnieku iecelts neviens cits kā viņa mīļotais Tētuks, bijušais 1. Sarkankarogotās iznīcinātāju eskadriļas komandieris Ivans Antošins.

Seno draugu tikšanās bija priecīga un sirsnīga. Antošins jau zināja par visām sava mīluļa nepatikšanām, ko tas bija pieredzējis pēc viņu šķiršanās, un bija sašutis par rupjo nevērību pret Čkalova brīnišķo lidošanas māku, pret viņa jaunradi augstākās pilotāžas jomā.

Uzzinājis, ka Antošins vēl lido ar iznīcinātāju, Valērijs lūdza to iedot viņam savu lidmašīnu. Tētuks nespēja pretoties Valērija lūgumam, turklāt viņu pašu tirdīja ziņkāre.

Valērijs Pavlovičs izmēģināja motoru, pacēlās un virs pašas zemes sāka veidot pārsteidzošas figūras. Būtībā viss lidojums bija viena vienīga figūra. Šeit Antošins ieraudzīja īstu iznīcinātāja lidojumu ar galvu lejup.

Tētuks pārliecinājās, ka tagad viņa priekšā ir nevis tas jaunais lidotājs, kas pie viņa bija dienējis pirms četriem gadiem, bet gan pieaudzis, dzīves gudrībā pieņēmies cilvēks.

Viņi kopā apmeklēja Odesas operu, aizbrauca pie leitnanta Šmita kapa. No izmēģinājuma lidojumiem brīvajā laikā Antošins deva iespēju voldziniekam pēc sirds patikas izsēdēties ar makšķeri un izpeldēties jūrā. Nereti arī pats rīta agrumā piebiedrojās viņam.

Valērijam bija izcilas spējas ātri iepazīties ar cilvēkiem un sadraudzēties ar viņiem. Viņš jau bija kļuvis par savējo zvejnieku vidū un atpūtas dienās bieži kopā ar tiem buru-laivās izbrauca jūrā.

Šā mēnesi ilgā komandējuma laikā Valērija draudzība ar Tētuku kļuva vēl ciešāka.

MŪSU IEPAZĪŠANĀS

Kamēr čkalovs izmēģināja jaunās bumbas, šo rindu autors joprojām kā vecākais pilots dienēja 20. atsevišķajā aviācijas vienībā, kuru komandēja cara armijas virsnieks, imperiālistiskā kara dalībnieks, Pilsoņu kara lidotājs aviācijas apakšvienības komandieris Nikolajs Andrejevs.

Pēc Krasiļņikova un Popova par manu posma komandieri kļuva nesen no komandējuma Afganistānā pārbraukušais, arī bijušais iepriekšējā kara virsnieks un mūzik-hola mākslinieks, brīnišķīgais pilots un mūžīgi līksmais cilvēks Vasilijs Ždanovs.[9]

īsā laikā mēs nomainījām vēl atlikušās vācu lidmašīnas J-21, kurām bija nolādēta īpašība gaisā aizdegties jebkurā brīdī un pārvērst pīšļos aviācijas entuziastu miesu un dvēseli, pret mūsu zemē ražotajām R-l un R-3.

1931. gada beigās kā sniegs uz galvas mūsu vienībai uzkrita Gaisa Kara Spēku inspekcija. Tās uzdevums bija rūpīgi pārbaudīt lidotāju pilotēšanas tehniku. Mani savā lidmašīnā R-l uzaicināja brigādes komandieris Turžan-skis, par kuru mēs bijām dzirdējuši no saviem angāru kaimiņiem — GKS eksperimentālā institūta lidotājiem: stingrs, bet taisnprātīgs cilvēks.

Mūsu vienības komandieris bija ļoti uztraucies un lūdza mani inspektora uzdevuma izpildes laikā būt maksimāli uzmanīgam.

Es centos neiegāzt Nikolaju Andrejevu, bet par sevi nemaz neuztraucos. Laikam tāpēc kalsnais, iznesīgais, skaistais, brūnacainais brigādes komandieris man uzsmaidīja un pateicās par lieliskajiem lidojumiem.

Mūsu vienības komandieris bija ar inspekcijas rezultātiem apmierināts un labu laiku pēc tās reti piešķīra mūsējiem pārpārēm nopelnīto «rājienu» vai dažas diennaktis aresta.

Taču, kā zināms, inspicēšana nekad nepaliek bez sekām. Man tā kļuva par pavērsienu visā dzīves ceļā.

Divus mēnešus pēc lidojumiem ar Turžanski mani izsauca pie Andrej eva un posma komandiera Zdanova klātbūtnē nolasīja GKS priekšnieka pavēli par to, ka tieku norīkots uz GKS eksperimentālo institūtu, kur man bija jāierodas nekavējoties.

Es nekad nebiju ne sapņojis, ka izpelnīšos tādu godu — strādāt par lidotāju izmēģinātāju ZEI. Vēl vairāk — es no sirds lūdzu vienības komandieri izpestīt mani no šīs likstas un atstāt pie sevis.

Andrejevs mēģināja kaut ko darīt, taču GKS pārvalde stingri pieprasīja, lai pavēle tiktu izpildīta.

GKS institūtā nevienu īsti nepazīdams, es nopriecājos, kad man pavēlēja tūdaļ ierasties uz nakts lidojumiem. Biju iedomājies, ka lidotājam ar darbu un cilvēkiem vislabāk ir iepazīties lidlaukā vai gaisā.

Mūsu — četru jauniņo — grupa bija sapulcējusies pie institūta lidotāju daļas lielā angāra, kad palēnām, rāmi dzisa vasaras vakars. Virs angāriem iedegas sarkanās neona spuldzes, un pār zemi klājās nakts.

Lidlauka prožektori izrāva no tumsas garas, baltas joslas, kuru gaismas konusos virmoja vissīkāko putekļu mi-riādes, knišļi un naktstauriņi.

Mēs devāmies uz startu, kur stāvēja lidmašīnas, bet ap tām rosījās mehāniķi.

Netālu no mums, pie lidmašīnām, stāvēja divi cilvēki, kuru sejas palaikam izgaismoja sērkociņa uzliesmojums vai papirosa oglīte.

Kāds no mūsu grupas nočukstēja:

— Tie ir izmēģinātāju asi — Aņisimovs un Čkalovs.

Drīz atskanēja valdonīga balss: «Stāties!»

Pie lidlauka pieradušie ļaudis, kaut arī bija tumšs, ātri nostājās divās rindās. Daļas komandieris, pēc kārtas izsaukdams lidotājus, noteica šīs nakts lidojumu izpildes kārtību.

— Biedri Čkalov! Jums šonakt būs jālido ar institūtā norīkotajiem pilotiem, kas ieradušies no kaujas daļām. Pārbaudiet, kā viņi lido naktī, ja vajag, patrenējiet un pēc tam izlaidiet viņus vienus pašus.

— Tieši tā, komandieri! Pārbaudīšu un, kurus vajadzēs, izlaidīšu!

— Izpildiet! Te ir jūsu grupa. — Komandieris norādīja uz jauno lidotāju kvartetu, kurā es stāvēju kreisajā flangā un, nedaudz uztraucies, vērīgi ieklausījos katrā komandiera vārdā.

Čkalovs pienāca pie mums un zemā, mazliet čerkstošā balsī jautāja, skatīdamies uz mani:

— Uzvārds?

— Baidukovs, — es atbildēju.

— Cik gadus lido?

— Piecus.

— Ar ko lido?

— Ar «izlūkiem».

— Ne jau to es jautāju. Ar R-l esi lidojis?

— Tieši tā, — es atbildēju, nedaudz pārsteigts par parupjo toni, kā arī par uzrunu ar «tu» un viņa pārāk uzkrītošo «o».

— Tā arī būtu teicis, ka lido ar R-l, nevis — ar «izlūkiem»! — Mirkli klusējis, viņš piebilda: — Sēdies lidmašīnā, es tūdaļ nākšu. — Čkalovs nozuda, nepateicis, kur stāv lidmašīna un kāds ir tās numurs. Mēs stāvējām samulsuši.

— Dusmīgs tēvocis, — sacīja man biedrs.

Es steidzos pie lidmašīnām, lai uzmeklētu, pareizāk sakot, uzminētu lidmašīnu, ar kuru man būs jāveic pārbaudes lidojums.

Lidlauks iedunējās. Tumsā sāka mirkšķināt sakaru signāli, dažreiz parādījās kāda iznīcinātāja izplūdes gāzu milzīgie loki, nakts gaisu drebināja motoru rūkoņa, propelleri nežēlīgi šķēla miglas dūmaku.

Skriedams gar lidmašīnu rindu, es centos saskatīt Čka-lova plecīgo stāvu, lai uzzinātu, kur ir mūsu lidmašīna. Dažreiz pieskrēju pie kādas grupiņas un jautāju instruktoram, taču saņēmu atbildi: «Neredzi, vai, ka Čkalova šeit nav,» — tādā tonī, ka man kļuva kauns, kaut gan es varētu paskaidrot, ka Čkalovu pēc sejas vēl nepazīstu, jo tumsa bija traucējusi viņu, kā nākas, apskatīt.

Tomēr es vēl joprojām šaudījos starp lidmašīnām un, nepalaizdams garām nevienu siluetu, skrēju tam tuvāk un skaļi kliedzu ausī:

— Čkalovu pie komandiera!

Šo frāzi es izdomāju pats, cerēdams ar tik autoritatīvu paziņojumu likt atsaukties savam instruktoram.

Drīz es uzskrēju diviem pilotiem un, atkārtojis savu veco stiķi, pēkšņi izdzirdēju kādā balsī stiepto «o» vai ik vārdā.

— Ko tu bauro? Pie kāda komandiera? — Tas bija pats Čkalovs. Es apklusu, prātodams, kā lai izkuļos no muļķīgās situācijas.

— Pie kāda komandiera? — instruktors vēlreiz atkārtoja un, nojauzdams ko nelabu, pienāca man klāt, uzrāva

sērkociņu. Apgaismojis manu seju, viņš pēkšņi iesmējās: — Baidukovs? Ko klusē?

Skarbie sejas vaibsti un dziļās rievas uz mirkli atmaiga, taču sērkociņš nodzisa, un tumsā es redzēju tikai siluetu — strupu, platiem pleciem.

— Uzsmēķē! Tūdaļ iesim pie lidmašīnas. — Viņš vai nu bija aizmirsis, ka es viņam esmu samelojis par izsaukumu pie komandiera, vai arī nojauta manas izdarības cēloni un mierīgi turpināja sarunu. — Šodien vizināšu jaunos.

— Paskat, kā, nu galīgi grib pataisīt tevi par skolotāju.

Kamēr viņi tērzēja, es atcerējos daudz dažādu nostāstu

par lidotāju izmēģinātāju Čkalovu.

— Saša, man nu jāiet, puiši būs nogaidījušies. — Tad, pagriezies pret mani, viņš pamāja: — Ejam, Baidukov!

Sašķeltā gaisa svilpoņa ārdīja klusumu, bet debesīs parādījās lidmašīnu zilās, sarkanās un baltās klejojošās uguntiņas. Startējošās lidmašīnas sacēla blīvus putekļu blāķus, kas sabiezināja tumsu un piesārņoja acis. Drīz mēs piegājām pie divvietīga biplāna. Es atviegloti nopūtos — šo lidmašīnas tipu biju iepazinis jau daļā.

— Ko nu dves? — instruktors jautāja un ar īpašu balss noskaņu piebilda: — Kāpēc tevi pārcēla uz šejieni?

— Ar pavēli, biedri komandier, — es atbildēju, nesapratis jautājuma būtību.

— Mēs visi ar pavēli, taču iemesls katram savs. — Tad aprāvies jautāja: — Naktī sen neesi lidojis?

— Pusgads būs kopš rudens manevriem, — es atbildēju, nodomādams, ka šis putniņš nav ar pliku roku ķerams.

T7T- Sēdies tik kabīnē... Uzdevums: parasts lidojums pa apli.

— Tieši tā, biedri komandier! — Es pasaucu mehāniķi un, iededzinājis lukturīti, kopā ar viņu apskatīju šasijas mezglus un mazos astes plākšņus.

Čkalovs ierāpās lidmašīnā un, pabāzis galvu pār aizmugurējās kabīnes bortu, kaut ko svilpoja.

Mēs jau bijām apskati beiguši, kad mehāniķis man pie auss pačukstēja:

— Turieties kā vīrs — Ckalovam trakoti nepatīk, ka pamazītēm, palēnītēm . . . Citādi «vizinās un vizinās»; vai die, kā necieš gļēvulīgu lidošanu!

Es ierāpos priekšējā kabīnē, vēl prātodams par vaļsirdīgā mehāniķa padomu. Iedarbināju motoru. Izplūdes gāzu garenie mākoņi maigi vijās gar fizelāžu. Es paņēmu iekšējo telefonu.

— Biedri komandier, esmu gatavs!

— Tad lēnām stūrē uz skrejceļu un startē! — izdzirdēju atbildi.

Es lūdzu atļauju uzlidot. Dežurants iededza gaismas signālu «startu atļauju». Es paskatījos uz abām pusēm un, nekā bīstama neredzēdams, palaidu motoru pilnos apgrie-zienos un sāku celties gaisā. Pēc dažām sekundēm mes jau traucāmies pār angāru jumtiem. Lidlauka uguņu sarkanā atblāzma uz brīdi vērta spārnus caurspīdīgus — cauri audeklam neskaidri vīdēja lonžeroni^10 un profilētais ribojums. Vai tas bija mierīgi nogaidošo komandiera acu atspulgs priekšējā stiklā, vai mehāniķa padoms tā iedarbojās uz mani? Mazliet «piespiedis» lidmašīnu, lai uzņemtu ātrumu, es taisīju krasu pagriezienu ar traki vertikālu pacelšanās leņķi. Lidmašīna, traukdamās caur tumsu, dīvainā zigzagā novirzījās pa kreisi, bet es bažīgi un viltīgi skatījos spogulī, no kura gaidīju savas darbības atzīšanu vai nopēlumu. Un gluži negaidīti mana deguna priekšā izauga instruktora dūre ar augšup paceltu īkšķi. Kad bijām nolaidušies, Čkalovs izrāpās no aizmugurējās kabīnes un, pār bortu paliecies uz manu pusi, noteica:

— Labi, neko teikt. Lido uz zonu un patrenējies pats, kā uzskati par vajadzīgu. Man nav ar tevi ko auklēties.

— Tieši tā, biedri komandieri

— Ko tu esi ieņēmis to «biedru komandieri»? Saki vienkārši — Čkalov, tu taču arī esi komandieris un tāds pats instruktors un izmēģinātājs kā es.

— Labi, biedri Čkalov, — es smaidīdams atbildēju.

— Jā, bet kā tad tevi sauc?

— Georgijs.

— Nu, nu, tātad Jegors, bet pie mums, voldziniekiem, būtu Jegoruška. Tad nu laidies, Jegor, bet tālu neaizlido, man vēl ar šo pašu lidmašīnu būs jāpadarbojas ar pārējiem.

Kabīnes apgaismojumā Čkalova ērgļa deguna izliekums piešķīra lidotājam mazliet plēsonīgu izteiksmi, kaut arī viņa zilganpelēkās acis raudzījās maigi un labsirdīgi.

Nākamajā rītā es uzzināju, ka mūsu iesācēju četrinieka pārējos biedrus Valērijs Pavlovičs tajā naktī tā arī nebija izlaidis patstāvīgā lidojumā.

Tā «virāža instruktora dvēselē» tumšajā naktī virs Maskavas lidlauka iepazīstināja mani ar cilvēku putnu, par kuru mūsu aviācijā stāstīja leģendas. Taču neviens no mums abiem toreiz vēl nevarēja paredzēt, ka turpmākie apstākļi mūs ar katru gadu vairāk tuvinās un mūsu likteņi kļūs cieši saistīti.

Atceroties savu ienākšanu lidotāju izmēģinātāju saimē, es vienmēr domāju par Valēriju ne tikai kā par pieredzējušu instruktoru, kurš pēc viena lidojuma spēj noteikt pārbaudāmā pilotēšanas māku, bet arī kā par cilvēku, kam

piemīt liela spēja uzticēties. Bet uzticēšanās — tā ir vēi tīga iekšējās labestības un cilvēkmīlestības īpašība, kas raksturīga drošsirdīgiem un stipriem cilvēkiem.

Par Čkalova neparasto talantu ātri novērtēt cilvēkus, turklāt vēl lidotājus, es pārliecinājos pēc gadījuma ar pilotu Pjotru Mihailoviču Stefanovski, kurš bija norīkots uz GKS zinātniski eksperimentālo institūtu gandrīz vienā laikā ar mani — 1932. gada sākumā. Viņam vajadzēja pārkvalificēties par smago lidmašīnu vadītāju.

Savos memuāros «Trīssimt nezināmo» pats Pjotrs Mihai-lovičs atceras:

«. . . Ar tipisku universālu izmēģinātāju pārstāvi es iepazinos pirms pirmā lidojuma ar TB-l (ar diviem M-17 motoriem). Mēs satikāmies lidlaukā. Spēcīgi noaudzis, ar lapsādām oderētā kombinezonā, viņš ar labsirdīgu smaidu platajā, vēja aprautajā sejā noklausījās manu ziņojumu, ka esmu atsūtīts viņa rīcībā, un ar roku pamāja sānis: sak, kāp iekšā, ko tur daudz subordinēt.

Tas bija Valērijs Pavlovičs Čkalovs. Protams, ne jau tas, kura vārdu drīz uzzināja visa tauta, visa pasaule. Lidotāju aprindās par viņu atsaucās kā par ārkārtīgi savdabīgu, taču teicamu lidotāju, savu puiku, brīnišķīgu biedru. Es tūdaļ uzticējos viņam — pirmajam instruktoram smagajā aviācijā.

Tāds atdos visu, ko zina pats, nesāks strostēt par sīkumiem, tūdaļ neskries pie priekšniecības, ja gadīsies kļūme. Un kādas gan kļūdas var gadīties, lidojot ar šo aeroplānu? «Iegulies» maršrutā, noteic ātrumu un seko kursam, pielabo vēja radītās novirzes.

Mēs ieņēmām savas vietas kabīnē. Čkalovs it kā starp citu jautāja:

— Iznīcinātājs?

— Iznīcinātājs.

— Tad braucam.

Paceļoties Valērijs Pavlovičs vienmērīgi palielināja ātrumu abiem motoriem, un smagā mašīna viegli, bez piespiešanās pacēlās gaisā. Pie stūres Čkalovs sēdēja mierīgi, gluži kā pie tējas tases. «Tas ir arī saprotams,» es domāju, «nav ko uztraukties: bumbvedējs ir gaisā stabils, nesvaidās, nedraiskojas kā iznīcinātājs . . .»

Pilnīgi negaidīti lidmašīna iegāja dziļā virāžā. Bet līdz zemei bija kādi trīssimt metri, ne vairāk. Nevainojami izpildījis vairākas figūras, Čkalovs strauji parāva lidmašīnas purngalu uz augšu, pakāpeniski samazināja gāzi un lika mašīnai strauji piķēt. Ko viņš dara, velns? Zeme strauji tuvojas. Satraukti un pārmetoši skatos savā instruktorā: neesam jau iznīcinātājā. Bet viņš «dzer tēju».

Līdz zemei nebūs vairāk kā piecdesmit metru.

Lauku mājeles, pieaugot apmēros, lien vai acīs. Vēl sekunde un...

Ierēkdamās lidmašīna parāvās augšup, viegli sagriezās un pārgāja horizontālā lidojumā.

Man galvā radies juceklis. Bumbvedējs, bet tā manevrēl Ar sajūsmu skatos uz Čkalovu.

— Saprati? — viņš jautā, plati smaidīdams. Par atbildi es piekrītoši māju ar galvu.

— Tagad pats.

Tā uzreiz? Bet instruktors jau pilnīgi atbrīvojis stūri.

— Nu!

Augstums trīssimt metru. Taisu ne mazāk krasas virā-žas, pēc tam, paceļot lidmašīnas purngalu, pakāpeniski samazinu gāzi un Čkalova stilā enerģiski piķēju. Liekas, nevis lidmašīna drāžas lejup, bet pati zeme traucas mums pretī. Nejūtu ne lidmašīnas milzīgos apmērus, ne svaru. Augstums vēl simt piecdesmit metru, simt metru ... Laiks! Lidmašīna atsperīgi lauž lidojuma līkni un strauji paceļas augšup.

— Ļoti labi, — voldzinieciski uzsverot «o», uzmundrina Valērijs Pavlovičs, — esi sapratis. Ej uz nosēšanos.

Pēc otrās nosēšanās Čkalovs atbrīvoja komandiera sēdekli un viņa seja atplauka smaidā.

—- Lido pats, — viņš teica, — man te nav ko darīt.

Tā es sāku lidot ar smagajiem gaisa kuģiem...

Lidojums ar Valēriju Čkalovu pavēra man ceļu uz lielo aviāciju, uz bezgalīgajām debesīm un radikāli pārveidoja manu dzīvi. Es uz mūžu kļuvu par kara lidotāju izmēģinātāju.»

Čkalova precīzais Stefanovska novērtējums un uzticība pret viņu tika attaisnoti visā vēlākajā lieliskā lidotāja izmēģinātāja dzīvē. Pjotrs Mihailovičs tāds tiešām bija.

VISSAREŽĢĪTĀKIE un visbīstamākie IZMĒĢINĀJUMU UZDEVUMI

Vienlīdz spīdoši lidodams ar visiem lidmašīnu tipiem — iznīcinātājiem, izlūkiem, bumbvedējiem, ar kravas un sporta mašīnām —, ZEI lidotājs izmēģinātājs Valērijs Čka-lovs veica visdažādākos uzdevumus. Te viņš noskaidroja iznīcinātāja 1-5 nestabilitātes cēloņus skrējienā pēc nolaišanās, kuras dēļ GKS gadījās vairākas nopietnas avārijas, te necaurredzamā tumsā lidoja izmēģināt nakts tēmēkļus, uzbrukdams mērķim Kuncevas poligonā.[11]

Gaisa kaujās, izmēģinot iznīcinātāju manevrēšanas spējas, Valērijs Pavlovičs bija pastāvīgs eksperts.

Šādos gadījumos uz diviem dažādu tipu iznīcinātājiem tika norīkoti Čkalovs un Aņisimovs, divi nešķirami draugi uz zemes un sāncenši debesīs.

Kad gaisā risinājās divu visprasmīgāko iznīcinātāju pārsteidzošā batālija, Centrālajā lidlaukā viss apstājās, pamira, talantīgo pilotu «kaujas» apburts.

Pēc tam draugi apmainījās lidmašīnām un sarīkoja pa otram lāgam neatkārtojami sarežģītu, pārdrošu un neiedomājami precīzu uzbrukumu virkni, ko fiksēja borta foto-ložmetēji un kontrolmērījumi no zemes. Pēc šādiem lidojumiem vadošajiem inženieriem bija pilnīgi skaidrs, ko spēj viens vai otrs jaunais iznīcinātājs.

Lidojumi beidzās, un Čkalovs, palikdams viens, skuma — viņš vēl joprojām nevarēja dabūt kaut nelielu numuru kādā Maskavas viesnīcā un izsaukt no Ļeņingra-das sievu un dēlu, bez kuriem dzīve likās garlaicīga, kad lidojumi bija galā.

Tad sāka skanēt satraucošas valodas un pienākt vēstules no Vasiļovas — saslimis tēvs. Kā jau visi, kas nekad mūžā nav sirguši, Pāvels Grigorjevičs nogāzās pēkšņi.

Valērijs Pavlovičs par nelaimi paziņoja sievai. Olga, paņēmusi dēlu, aizbrauca pie vīratēva.

Valērijs pats sūtīja tēvam pakas, vēstulēs visādi viņu uzmundrināja. 1931. gada pavasarī Pāvels Grigorjevičs nomira. Viņu apglabāja «panu» uzkalnā.

Čkalovs sāpīgi pārdzīvoja tēva nāvi. Taču nāca lidojumu diena, Čkalovs sēdās lidmašīnā, un spēcīgās pretvēja brāzmas it kā aizpūta visas rūpes un nedienas, kas satrauca vīrišķīgā cilvēka jūtīgo dvēseli.

Kādu dienu no kaujas daļām pilnīgi negaidot sāka pienākt sūdzības par R-l lidmašīnām ar metāla šasijām. Dažas mašīnas, pārejot uz nosēšanās režīmu, pēdējā brīdī strauji sagāzās pa labi vai pa kreisi, tam sekoja spārna atsišanās pret zemi, pēc tam uguns un eksplozija vainagoja katastrofu.

Vienu šādu nejauši veselu palikušu, bet sakropļotu lidmašīnu uz dzelzceļa platformas atveda uz GKS institūtu. Pēc pilnīgas samontēšanas un pielabošanas brāķēto lidaparātu vajadzēja izmēģināt, noskaidrot avāriju cēloni un izstrādāt GKS kaujas vienību lidotājiem un ražotājai rūpnīcai rekomendācijas.

Tas bija ikdienišķs darbiņš bez jebkāda ārēja spožuma. Bet cik daudz tajā bija «zemūdens klinšu» un nāvīgu briesmu — bez izmēģinājuma lidojumiem nevar dot lidmašīnas «kaites» viennozīmīgu diagnozi, vēl jo mazāk — noteikt tās «ārstēšanas» kursu!

Tieši tāpēc līdzās tādiem jauniem lidotājiem zaļknābjiem kā es R-l izpētīšanai norīkoja arī augstas klases izmēģinātājus Čkalovu un Aņisimovu — šos pilotēšanas mākslas doktorus.

Tiesa, līdz šim laikam es jau biju paspējis izjust izmēģinātāju maizes garozas rūgto garšu, izmēģinādams kādas lidmašīnas horizontālo grīstējumu; līdz manai atnākšanai uz institūtu, lidojot ar tādu, jau bija gājusi bojā ļoti pieredzējusi apkalpe. Bez tam vēl izdevās izmēģināt lidmašīnas ar iešķeltu spārnu un sīki iepazīties ar tās aerodinamiskajām finesēm lidojumos ar maksimāliem atvaires leņķiem. Un, visbeidzot, pa dažiem dienesta mēnešiem institūtā man izdevās nedaudz palidot ar iznīcinātājiem un smagajiem bumbvedējiem, kas krietni paplašināja manu lidošanas pieredzi.

Tomēr arī ar visu minēto, nesen apgūto es ne tuvu nevarēju līdzināties izmēģinājumu lielmeistariem.

Tieši tāpēc Čkalovam pirmajam nācās ielidot nepaklausīgo un «slimīgo» izlūku R-l. Valērijs Pavlovičs ieskrējienā pirms pacelšanās neļāva lidmašīnai pāragri atrauties no zemes un ilgi noturēja to ieskrējiena režīmā tiešā zemes tuvumā, pirms ļāva mašīnai pāriet augstuma kāpināšanas glisējumā.

Pacēlies līdz tūkstoš metriem, izmēģinātājs sāka planēt gubu mākoņa virzienā un «sēdināt» uz tā lidmašīnu. Bija redzams, ka vienā brīdī R-l krasi sasvērās uz spārna un sāka grīstēt. Tad lidmašīna atkal rāpās augšup, šoreiz kāpinādama augstumu pie maksimāliem spārna atvaires leņķiem. Ckalovs atkal sāka planēt uz to pašu mākoni. Tikai ceturtajā reizē lidmašīna izlīdzināšanās režīmā parašutēja, nesagāzdamās uz spārna.

Noslēgumā Ckalovs lika kļūmīgajai mašīnai veikt virkni cilpu, pārvēlienu ap spārnu, kaujas pagriezienu, virāžu, līkloču.

— Ak, ir gan viltnieks Vaļerka! Redzēji, cik ātri visu noskaidrojis? — ar lepnumu man teica Aņisimovs, kas uzmanīgi bija vērojis drauga darbību zonā. Aleksandrs Frolovičs šajā laikā bija paspējis izsmēķēt ne vienu vien papirosu.

Uz nosēšanos Valērijs vadīja lidmašīnu neparasti uzmanīgi — viņš to izlīdzināja ļoti zemu, kad riteņi jau bija ne vairāk kā ceturtdaļmetru no "emes. Pēc tam kad R-l bija pēc klasiskās nosēšanās shēmas — uz trim punktiem — «pielīmēts» pie zemes, Ckalovs tūlīt piebrauca mums klāt.

Aņisimovs sāka māt ar rokām, likdams draugam saprast, lai viņš neizslēdz motoru.

Tagad Valērijs Pavlovičs uzmanīgi sekoja Sašam Aņisi-movam, vienlaikus ieskaidrodams man, kā un kurā brīdī jārīkojas ar stūri un eleroniem^12, lai novērstu pēkšņo lidmašīnas sasvēršanos uz spārna nosēšanās brīdī.

Pa to laiku Aleksandrs Frolovičs noslēdza savus kļūmīgās mašīnas pārbaudījumus ar vēl sarežģītāku figūru virkni, to skaitā bija arī tādas, kuras lidmašīnai R-l bija kategoriski aizliegtas, jo šis lidaparāts nebija nekāds izturīgais.

— Vai tad ar šo lidmašīnu var taisīt imelmani? — es neizpratnē jautāju Ckalovam.

Valērijs Pavlovičs šķelmīgi paskatījās uz mani ar savām rāmajām zilajām acīm, man kļuva ļoti neērti.

— Ko tu, Baiduk! Saška, brāl, var izstrādāt ko tādu, ka pat Čapligins ar Tupoļevu nekādi nevarētu pamatot, kā tas varējis notikt un turklāt vēl laimīgi beigties! — Čka-lovs smiedamies atbildēja.

Aņisimovs nosēdināja lidmašīnu gluži citādi — izlīdzinādams viņš to nolaida pie pašas zemes ar augsti paceltu asti; pieskāries zemei, atgrūda no sevis vadības sviras, nepieļaudams, lai lidmašīna pieskaras skrejceļam ar astes riteni. Un, kaut arī viņš rīkojās nevis pēc instrukcijas, bet drīzāk gluži pretēji tai, lidmašīna veica nevainojamu nosē-sanos angļu stilā^13, skrējienā nepalikdamās ne par centimetru.

Valērijs priecīgi sacīja:

— Redzi, kā, rīkojoties pretēji pilotēšanas tehnikas priekšrakstiem, dažreiz var nenosisties, kaut gan bija visi nosacījumi traģiskam iznākumam.

Taču priekšniecība saprata: ja konkrētajā situācijā piloti būtu rīkojušies pēc standartinstrukcijas, atkal iegaudotos sirdi plosošā lidlauka sirēna, vēstīdama par kārtējo katastrofu. Tādēļ Aņisimovam neviens nekā nepārmeta, pat par bīstamo imelmani ne.

Tomēr vadošais inženieris saņēma pavēli lidojumus pārtraukt, lidmašīnu iebraukt angārā un rūpīgi pārbaudīt tās regulējumu.

Pēc konsultācijas ar Valēriju Pavloviču un Aleksandru Froloviču es divas dienas vēlāk ar to pašu mašīnu izlidoju uz zonu un pārliecinājos, cik precīzi viņi noteikuši lidmašīnas «uzvedības» īpatnības un cik efektīva ir viņu ieteiktā avāriju profilakses metodika.

Pēc neskaitāmiem dienas un vēlāk arī nakts lidojumiem, kuros piedalījās daudzi ZEI izmēģinātāji, tika sastādīta kaujas daļu lidotāju vajadzībām domāta instrukcija par iespējamo negadījumu profilaksi R-l nosēšanās laikā.

Rakstot atskaiti, vadošais inženieris N. Žemčužins, bijušais lidotājs, man sacīja:

— Ziniet, šos izmēģinājumus varēja uzsākt tikai Čkalovs ar Aņisimovu! Tikai tādi kā viņi — radošas iniciatīvas pārpilni, ar neaptveramu intuīciju meklēt visoptimālākos vadīšanas paņēmienus mašīnai, kura jau atrodas katastrofālā stāvoklī... Tie ir aviācijas mākslas milži!

Turpmāk es daudzreiz pārliecinājos par pieredzējušā un ievērojamā aviācijas darbinieka N. Žemčužina vērtējuma pareizību.

divi stūrgalvīgie

Gāja laiks. Par spīti sevišķi rūpīgajai atlasei no kaujas vienībām uz GKS eksperimentālā institūta kohortām, tomēr ļoti bieži atskanēja Centrālā, bet pēc tam arī Piemas-kavas lidlauku avārijas sirēnas, kas vēstīja par tikko notikušo katastrofu.

Drīz mani iekļāva grupā, ko vadīja Aleksandrs Aņisi-movs. Tā nodrošināja iznīcinātāju izmēģināšanu lidotāja inženiera Ivana Petrova, aktīva Oktobra revolūcijas un Pilsoņu kara dalībnieka, vadītās nodaļas uzdevumā. Grupā bija ari Čkalovs.

Starp Aņisimova grupas rūdītajiem un pieredzējušajiem iznīcinātājiem es jutos kā gatavais zaļknābis. Protams, ar augstāko pilotāžu biju nodarbojies arī agrāk, taču šeit, pirmkārt, tā bija gaisa akrobātika, bet, otrkārt, viss tiek izpildīts ne jau tūkstoš vai vismaz sešsimt metru augstumā, bet virs zemes, ne augstāk par simt divsimt metriem, kad ne tikai kļūda, bet pat mazākā neprecizitāte noved pie katastrofas.

Piemēram, virs Centrālās lidostas angāriem parādās sīciņš iznīcinātājs un, horizontālā grīstējumā urbdamies gaisā, vienu pēc otra veic dubultos apvēlienus (mucas), ar spārniem gandrīz vai skardams angāru jumtus. Aņisi-movs, piebikstīdams man ar elkoni, saka:

— Vaļerka dzīparo...

Es to saprotu kā norādījumu: «Sak, skaties un mācies.»

— Tā nevarēšu vis... — skaļi atbildu komandiera domām.

Aņisimovs tūdaļ dod uzdevumu: vēlreiz lidot uz zonu un pilotēt nelielā augstumā tā, lai mana mašīna nebūtu redzama no lidlauka.

Čkalovs jau bija nolaidies. Viņš stāvēja malā un vēroja, kā es gatavojos uzlidošanai. Laikam pamanījis manu nedrošo rīkošanos, viņš pienācis sacīja:

— Šura deva tev pilnīgu brīvību. Izmanto gadījumu un noslēdz figūras pie simt metriem.

Neko neatbildējis uz biedra padomu, es rūpīgi piesprādzēju izpletni, ierāpos 1-4, stingri piesprādzējos pie lidmašīnas sēdekļa un iedarbināju dzinēju.

Stūrēdams garām Čkalovam, es redzēju viņa uzmundrinošo smaidu un draudzīgo rokas mājienu.

Atcerējos nakts lidojumu ar Čkalovu un savu trako pagriezienu, kas tik ļoti bija viņam iepaticies, sirds kļuva vieglāka. Paceldamies aizmirsu visas bailes, pēc atraušanās no zemes kārtīgi piedevu gāzi, vienlaicīgi ievirzīdams lidmašīnu nepārtrauktā spirālē. Es varēju saskatīt, ka Aņisimovs bez dusmām pakratīja dūri uz manu pusi, bet Čkalovs pacēla roku ar augšup pavērstu īkšķi.

Ieiedams 500 metru augstuma zonā, iztaisīju dažus dubultos pārvēlienus un imelmani. Pēc tam pāris vijumu grīstes. Juzdams, ka viss iet normāli, iztaisīju mucu divsimt metros, vēlreiz to atkārtoju un sapratu — jāuzņem lielāks ātrums, lai sāktu dubultos pārvēlienus ar lielāku ātruma rezervi bez «iekāršanās», kas mazā augstumā ir bīstama.

Viss apstiprinājās — es piķēju, 200 metros bija pieklājīga ātruma rezerve, un mans metāla iznīcinātājs pēc sarežģītas figūras «neiekārās».

Kļuvu drošāks un «gāju» uz 100 metriem. Daudz reižu tiku vērojis no šāda augstuma zemi, taču šoreiz augstums likās neticami mazs — lidodams mazliet virs fabrikas dūmeņa, biju spiests pagriezt sāņus, lai neietriektos radiostacijas mastā.

Izlēmis galīgi, attīstīju maksimālo ātrumu un no 100 metru augstuma sāku izpildīt imelmani. Izdevās. Tagad uzņemto augstumu zaudēju pārvēlienā ap spārnu un, vēl piķēdams, uzdevu pilnu gāzi, izvedu mašīnu atkal 100 metru augstumā un taisu dubulto pārvēlienu. Ir «iekāršanās», taču ciešama. Atkārtoju šīs figūras vēl un vēlreiz — līdz pilnīgam pagurumam, un tam bija vajadzīgas tikai kādas 15 minūtes pilotēšanas zemes tuvumā. Jā, šis darbs ir nopietns un nav nekāds vienkāršais. Un tas man ir ļoti pa prātam. Lidoju uz aerodromu un no augšas redzēju, kā ar savu iemīļoto 1-5 ar riteņiem augšup uz nolaišanos planē Aņisimovs, traukdamies zemu virs angāra.

«Tātad,» es nodomāju, «Aņisimovs mani novēroja no augšas un redzēja, ka es nobriestu kā lidotājs iznīcinātājs un kā izmēģinātājs, pilotēdams vai pie pašas zemes.»

Taču Aņisimovs izlikās, ka viņš mani nav novērojis, nekā nezina, un tādēļ arī neizteica nekādus aizrādījumus.

«Protams,» es nodomāju, «tādos pasākumos slavēt lidotāju ir bīstami, viņam pašam ir jāzina savi griesti. Tādēļ mūsu «gaisa Čapajs» klusē.»

Tomēr es, kā jau pieņemts, piegājis pie Aņisimova, kas stāvēja blakus Čkalovam, ziņoju par uzdevuma izpildi un izstāstīju, kā visu izdarīju. Čkalovs iesmējās un tūdaļ «iegāza» savu draugu.

— Tu nelielies, Saška tevi redzēja, bet tu kā rubenis riesta laikā — neko ne redzi, ne dzirdi.

Aņisimovs smaidot jautāja:

— Pamatīgi esi noguris?

— Krietni gan, — es atzinos.

— Tad atpūties un visu atkārto tajā pašā zonā ar 1-5. Ar to ir patīkamāk lidot. Gan redzēsi!

Pēc pusgada man tāda lidošana jau bija iepatikusies, nu vajadzēja tikai pašam uzmanīties, lai nepārkāptu liktenīgo robežu.

Acīmredzot man tiešām labi veicās ar pilotēšanu virs zemes, ja jau Čkalovs man piedāvāja gaisa kauju ar frontālu uzbrukumu. Man tas bija visai glaimojoši.

Mēs lidojām ar dažādu tipu iznīcinātājiem. Uzņēmis augstumu, es pagriezos uz Čkalova pusi un pamanīju, ka viņa lidmašīnas motors nedaudz dūmo, bet tas nozīmēja, ka viņš palielina ātrumu. Es tūdaļ devu pilnu gāzi un ar aci pieplaku pie optiskā tēmēkļa, paretam nospiezdams kinofotoložmetēja mēlīti. Attālums starp mums saruka ar katru sekundi.

Spriežot pēc optiskā tēmēkļa attāluma mērītāja, līdz Čkalova iznīcinātājam atlikuši tikai kādi piecsimt metri. Vajadzēja izlemt, ko darīt tālāk, jo pēc dažām sekundēm mēs ieiesim tā saucamajā «nāves telpā,» kur izbēgt no sadursmes nav iespējams, lai arī kādas pagrieziena figūras izmantotu.

Es paskatījos pa kreisi, tūdaļ liku lidmašīnai strauji uzņemt augstumu un iztaisīju imelmani. Pazaudējis no redzesloka Čkalovu, es ātri nosēdos lidlaukā.

Tie, kas bija vērojuši mūsu lidmašīnas no zemes, stāstīja, ka, salidojušas ar «deguniem» gandrīz kopā, tās vienlaikus sākušas «rāpties» augšup — vertikāli, riteņiem tuvinoties. Visiem šķitis, ka lidmašīnas nupat, nupat paspiedīs viena otrai «ķepas». Taču pēc tam, iztaisījušas imelmani, tās aizlidojušas katra uz savu pusi. Čkalovs nosēdās tūdaļ pēc manis. Piebraucis viņš izkāpa no kabīnes un, pienākdams pie manis, sacīja:

— Muļķi, tā tevi nositīs!

— Manuprāt, arī tu neesi nekāds gudrais, ja lec uz ecēšām. Tev vajadzēja gulties virāžā, — es iekaisis attraucu.

Atbildes vietā viņš man parādīja trīs pirkstu kombināciju un, pāris soļu atkāpies, noburkšķēja:

— Tu esi tikpat stūrgalvīgs kā es. Mēs noteikti saskrie-simies. Labāk tu, Baiduk, pirmais griez malā, citādi tāpat vien, muļķības dēļ liksim spēlēt bēru maršu . ..

Es sapratu, ka Čkalovs īstā cīņā neparko pirmais neizvairīsies no frontāla uzbrukuma, jo pēc tā uzreiz seko pretinieka «iekāršanās» astē — un tu tiec notriekts.

Klāt bija 1931. gada rudens. Daudz tika runāts par lidmašīnu «etažeri», ko bija konstruējis mūsu institūta inženieris Vladimirs Vahmistrovs.

Tad Centrālajā lidostā mēs ieraudzījām divmotoru bumbvedēju TB-1, uz kura spārniem bija piestiprināti divi iznīcinātāji 1-4. «Divstāvu etažere» — tas bija diezgan precīzs apzīmējums.

Kaut ko tamlīdzīgu pasaule vēl nebija redzējusi: bumbvedēji uz saviem spārniem nesa iznīcinātājus, lidoja ar tiem uz ienaidnieka aizmuguri, «barojot» no savām benzīna tvertnēm līdz tam brīdim, kamēr pienāk laiks sākt gaisa kauju ar pretinieku, kas mēģina uzbrukt mūsu smagajām lidmašīnām.

Idejas taktiskā puse bija vilinoša, bet kā lai to tehniski realizē? Vai nav riskanti? Kā uzvedīsies TB-1 ar neparasto kravu? Kā gaisā darbosies sakabes un atkabes mehānismi? Kas notiks, ja viens iznīcinātājs nevarēs atrauties no spārna, kad otrs jau atkabinājies? Kas notiks, ja vienam no iznīcinātājiem startējot apstāsies motors? Desmitiem nejaušību varēja novest pie katastrofas.

Risks bija ļoti liels. Bet arī mērķis, kura dēļ to uzņēmās, bija grandiozs.

Ņemot vērā mērķa nozīmīgumu un izmēģinājumu ārkārtējo sarežģītību, pavēlniecība nolēma, ka iznīcinātājos var sēdināt tikai visaukstasinīgākos, vismeistarīgākos pilotus, patiešām bezbailīgus un tajā pašā laikā tuvus cilvēkus, kas cits citam uzticas.

Skaidrs, ka izvēle bija tikai viena — Čkalovs un Aņisi-movs. Labākus kandidātus nesameklēsi.

Viņi atbilda visām izvirzītajām prasībām, tam piekrita arī divi vēl vispieredzējušākie piloti izmēģinātāji: Ādams Zaļevskis un Ivans Kozlovs, kuru pārziņā nodeva bāzes lidmašīnas pilotēšanu un lidojuma eksperimenta vadību.

Mēs vēl pilnībā neesam novērtējuši pasaulē pirmā daudzdaļīgā lidaparātu kompleksa izmēģinājumu nozīmi. Tas taču bija īsts lidotāju Ckalova, Aņisimova, Zajevska un Kozlova varoņdarbs.

Kad lidmašīna TB-1 ar diviem 1-4 izbrauca, lai pirmo reizi startētu, Čkalovs sēdēja iznīcinātājā, kas sakabināts ar kreiso spārnu, bet Aņisimovs — ar bāzes mašīnas labo spārnu sakabinātajā.

Lidmašīnu TB-1 vadīja Zaļevskis — kreisais pilots un Kozlovs — labais.

Tas notika 1931. gada 31. decembrī. Četri divos stāvos iedarbinātie propelleri piešķīra kompleksam fantastisku, bet reizē arī vieglu, smalku izskatu.

Pateicoties visiem četriem motoriem un propelleriem, «debesu etažere» pacēlās zibenīgi un reizē arī graciozi un tūdaļ sāka strauji uzņemt ātrumu.

Viss Frunzes lidostas personāls, pametis savus darbus un rūpes, izbira uz lidlauka apmales, vērodams šo pasaules aviācijas vēsturē pirmo eksperimentu, kas bija visai sarežģīts un ļoti bīstams.

Bāzes lidmašīna tūkstoš metru augstumā pārgāja horizontālā lidojumā, mēreni pagriezās un uzņēma kursu uz lidlauka centru. Viss veicās lieliski. Pienāca ilgi gaidītais brīdis — sākumā no TB-1 spārna «atspērās» Čkalova iznīcinātājs, bet pēc tam arī Aņisimova mašīna.

Dažas sekundes vēlāk viņi piekārtojās katrs pie sava bāzes lidmašīnas spārna, eskortējot to ceļā uz nolaišanos. Visas trīs lidmašīnas arī nosēdās ciešā ierindā un vienlaicīgi.

Tūkstošiem cilvēku izskrēja uz lidlauku, kur bija apstājušās lidmašīnas. Lidotāji iznīcinātāji apskāva cits citu, tad sāka skaut un skūpstīt saviļņoto un samulsušo V. Vah-mistrovu.

Pēc pirmā lidojuma konstruktors, ņemdams vērā apkalpes aizrādījumus, izdarīja veselu virkni uzlabojumu, «debesu etažere» kopš 1932. gada sākuma saskaņā ar izmēģinājumu programmu lidoja arvien biežāk un biežāk.

Kādā no programmā paredzētajiem «debesu etažeres» lidojumiem tās galveno konstruktoru Vahmistrovu iesēdināja nesēj lidmašīnas TB-1 stūrmaņa kabīnē, kreisā pilota (lidmašīnas komandiera) vietu ieņēma GKS institūta aviācijas vienības komandieris A. Zaļevskis, bet labā pilota vietu — eskadriļas komandieris Andrejs Rodionovičs Ša-rapovs.

Uz TB-1 spārniem stāvēja divi 1-4, un, tāpat kā agrāk, kreiso pilotēja Čkalovs, labo — Aņisimovs. Pacelšanās iznāca laba. Uzņēma vajadzīgo augstumu. Šarapovam deva signālu atkabināt iznīcinātājus. Veicot šo atbildīgo operāciju, nesējlidmašīnas labais pilots pieļāva bīstamu kļūdu — vēl neatvēris slēdzi, kas noturēja Čkalova vadīto 1-4 astes daļu, Andrejs Rodionovičs pasteidzās atbrīvot priekšējos turētājus, kas savaldīja uz spārnā stāvošā iznīcinātāja riteņu asis.

Valērija lidmašīnas purngals katastrofāli strauji saka celties augšup. Vēl brīdis, un Čkalova lidmašīna apgāztos uz muguras, pazudinādama gan sevi, gan nesējlidmašī-nas apkalpi, gan arī Aņisimova iznīcinātāju.

Taču Čkalovs arī šinī brīdī palika nepārspējams izmēģinātājs un cilvēks ar dzelzs nerviem. Zibenīgi novērtējis briesmas, Valērijs ar saudzīgu, taču ļoti ātru dziļuma stūres sviras kustību lika savas lidmašīna riteņiem pieplakt pie nesējas spārna. Pēc tam, atvēris aizmugurējo turekli un atbrīvojis asti, viņš «atdalīja» 1-4 no TB-1 un aizšāvās debesīs.

Pēc eksperimenta pabeigšanas uz nesējas spārna dūralu-mīnija apšuvumā atrada iespiedumus tajās vietās, kur iznīcinātāja riteņi pēc aukstasinīgā Čkalova gribas bija piespiedušies pie spārna.

Zaļevskis, Šarapovs, Vahmistrovs un Aņisimovs labi saprata, ka šajā izmēģinājuma lidojumā viņu dzīvības glābusi tikai talantīgā lidotāja izmēģinātāja Čkalova bezbailība, aukstasinība un momentāna, zibenīga reakcija. Sājā sakarībā apkalpe vakarā restorānā «Dinamo» svinēja savu «dzimšanas» dienu.

Vēlāk uz TB-1 Vahmistrovs novietoja trešo iznīcinātāju. Lidmašīna «māte» ar saviem «cālēniem» aizlidoja uz dienvidiem, lai pārbaudītu jaunā lidaparāta kaujas pielietojuma taktiku.

Iznīcinātāji pameta gaisa bāzes kuģi, lai milzīgā ātrumā trauktos uz mērķi un, vertikāli piķējot, satriektu to ar bumbām.[14]

Čkalovam šādi lidojumi bija pa prātam, pieaugošā ātruma sajūta vertikālā pikējumā sagādāja baudu, bet pēc kravas nomešanas varēja pēc sirds patikas «pakūleņot» ar iznīcinātāju, veicot vertikālē dažādas augstākās pilotāžas figūras.

Jāpiebilst, ka tieši šeit Valērijs Pavlovičs līdz pilnībai noslīpēja paša izdomāto palēnināto, kontrolējamo mucu.

Sākumā viņš bez steigas, pamazām sasvēra mašīnu uz spārna, pēc tam, pārvēlies uz muguras, zināmu laiku noturēja lidmašīnu ar riteņiem uz augšu un beidzot tikpat graciozi lika lidmašīnai nostāties sākotnējā stāvoklī.

Ja sākumā ātruma rezerve bija sevišķi liela, tad palēninātā muca tika veikta ar strauju augstuma kāpināšanu — lidmašīna kā korķviļķis ieurbās debesīs. Dažreiz no kreisās grīstēšanas lidmašīna tūdaļ pat pārgāja uz labējo.

Noslīpējot šo augstākās pilotāžas figūru, Valērijs Pav-lovičs arvien biežāk atgriezās pie lidojuma «ar riteņiem augšup» pilnveidošanas. Viņš centās panākt, lai lidmašīna izkļūtu no pikējuma, pēc tam uzņemtu augstumu un pat veiktu Ņesterova cilpas pēdējo daļu tādā stāvoklī, kad centrbēdzes spēks pilotu neiespiež, bet rauj ārā no lidmašīnas, tas ir — ar riteņiem uz augšu.

Šādu iznīcinātāja vadības nepieciešamību un lietderīgumu nediktēja vairs tikai talantīgā lidotāja untums vai intuīcija, to prasīja pati dzīve. Ckalovam strādājot par izmēģinātāju eksperimentālajā institūtā, GKS pavēlniecība reizumis izmantoja viņu kaujas daļu lidotāju pārbaudīšanai. Tur viņš ievēroja, ka dažreiz lidotāji, cīnoties mācību gaisa kaujās un veicot augstākās pilotāžas figūras, iet bojā gluži neizprotamu iemeslu dēļ. Avāriju komisijas vairākas reizes konstatēja, ka lidotājs grīstēšanas laikā it kā atradies «ar kājām gaisā». Kā izkļūt no tāda neparasta stāvokļa kā «apgrieztā grīstēšana», neviens īsti nezināja.

Cenšoties atminēt jauno mīklu, Ckalovs padarīja savus eksperimentālos lidojumus «ar galvu lejup» arvien komplicētākus.

Protams, no viņa neatpalika arī Aņisimovs. Viņi bija sasnieguši šajā neparastajā lidojuma režīmā tādu pilnību, ka sāka planēt uz nolaišanos, turēdami lidmašīnu ar riteņiem gaisā līdz tik mazam augstumam, kad katastrofa likās neizbēgama.

Vērojot no malas, bija grūti noteikt, kurā brīdī lidmašīna jau pie pašas zemes apveļas ap spārnu un, iztaisījusi pusmucu, izturējusi pauzi, slīdēja zemāk, pāriedama uz lidojumu nolaišanās leņķī. Pēc tam lidmašīna tūdaļ mīksti, pakāpeniski un precīzi pie lidlauka nosēšanās zīmes pieskārās zemei. Šāda pilotēšana komandierus izsita no līdzsvara, un īpaši Ckalovs bieži dabūja brāzienu par ārpusreglamenta lidojumiem.

Aizraušanās ar izmēģinājumiem nespēja vīrišķīgā lidotāja dvēselē remdēt smeldzi par nenokārtoto ģimenes dzīvi, ilgo atšķirtību no sievas un dēla.

Tikai 1932. gada rudenī Valērijam izdevās viesnīcā «Internacionālā» dabūt numuru. No Ļeņingradas atbrauca Olga ar Igoru. Trijatā viņi dzīvoja mazajā numurā vairāk nekā pusotra gada. Ļoti sarežģīti bija nokārtot jautājumu par iztiku — viesnīcas ēdnīcā tā pārsniegtu Valērija Pav-loviča iespējas, bet gatavot ēdienu numuros bija aizliegts.

Taču Čkalovi ātri pielāgojās šādiem apstākļiem — viņi nopirka petrolejas pavardu un uz tā pagatavoja vienkāršus ēdienus tajās stundās, kad pārbaudes varbūtība bija vismazākā. Šo aizliegto, bet nepieciešamo darbu nācās veikt vēlu vakarā, dažreiz pat naktī.

Kā jau ļoti labs ģimenes tēvs, Valērijs Pavlovičs tagad visu brīvo laiku veltīja četrus gadus vecajam dēlam un sievai. Par spīti numura šaurībai un grūtībām ar pārtiku, Valērija Pavloviča un Olgas pagaidu mitekļa durvis vienmēr bija viesmīlīgi atvērtas visiem, tādējādi dāsnās vol-dzinieku Čkalovu ģimenes tradīcijas tika turpinātas.

Viņus apciemoja vasiļovieši un gorkijieši, atbrauca bijušie pulka biedri no Ļeņingradas, Gatčinas un Brjanskas, ieskrēja draugi no GKS institūta lidotāju un tehniķu vidus.

Čkalovs joprojām veica vissarežģītākos un nozīmīgākos aviācijas tehnikas izmēģinājumus, bet jaunas lidmašīnas pirmās piecgades beigās masveidīgi ieplūda Sarkanās Armijas GKS zinātniski eksperimentālajā institūtā.

Padomju valsts radītā aviācijas rūpniecība pirmās piecgades pirmajos gados izveidoja spēcīgus konstruktoru kolektīvus, kurus vadīja talantīgi inženieri: zinātnieki A. Tu-poļevs, N. Poļikarpovs, S. Iļjušins, S. Lavočkins, A. Jakov-ļevs un daudzi citi.

Tika uzbūvētas lidmašīnas: U-2, R-3, 1-1, 1-4, 1-5, R-5, TB-1, R-6, TB-3, ANT-6, ANT-9; Iļjušina planieri, Jakov-ļeva avietes, desmitiem aviomotoru konstrukciju, aviācijas lielgabalu un ložmetēju, simtiem pilotāžas un navigācijas ierīču, tāpat arī bombardēšanas un strēlnieku tēmēkļu.

Padomju lidmašīnas tika demonstrētas starptautiskās izstādēs un veica tālus pārlidojumus uz ārzemēm.

U-2 (no 1944. gada to pārdēvēja par PO-2), ko bija konstruējis Poļikarpovs, demonstrēja 1928. gada Berlīnes izstādē.

Čkalovs vērīgi sekoja un priecājās, ka ar katru dienu pieņemas spēkā mūsu valsts, kļūdama par varenu aviācijas lielvalsti.

GKS zinātniski eksperimentālais institūts jau pārbāzējās aiz pilsētas.

Dzīvespriecīgi, spēka un lielu cerību pārpilni jaunie lidotāji, inženieri, mehāniķi, institūta kalpotāji un strādnieki agri no rīta ieplūda piepilsētas vilcienos. Viņi brauca, jautri jokodami, ar dziesmām.

Vagonā, kur blakus sēdēja Čkalovs un Aņisimovs, cilvēku bija sevišķi daudz, un tas, burtiski, drebēja no nepārtrauktām smieklu brāzmām.

ATKAL DEMOBILIZĒTS

1933. gada sākumā Čkalovu otro reizi demobilizēja no GKS, sākumā aizsūtot uz nometni, kur komandieriem (tad vel Padomju Armijā nepastāvēja virsnieku dienesta pakāpju) noteica tādu pašu režīmu kā iesācējiem kursantiem — ar obligātu uzturēšanos kazarmās.

Dabiski, tik populāru, ārkārtīgi prasmīgu, talantīgu lidotāju, par kādu aviācijas pasaulē uzskatīja Čkalovu, jau sen bija ievērojuši aviacijas rūpniecības pārstāvji. Sociālistiskā industrija tajos gados jau sāka ražot daudz aviācijas tehnikas, un uzņēmumiem bija ļoti nepieciešami pieredzējuši lidotāji jaunu lidmašīnu pārbaudīšanai. Rūpnīcu izmēģinātāju štati papildinājās tikai no kara lidotāju vidus un pirmām kārtām uz GKS eksperimentālā institūta rēķina.

Tā Čkalovs kļuva par lidotāju izmēģinātāju Menžinska rūpnīcā.

Čkalovs apgalvoja, ka gaisa kaujas tiks izcīnītas ne tikai lielos augstumos, ķur var attīstīt lielus ātrumus, bet arī cieši pie zemes, kur darbosies bumbvedēju aviācija, uzbrū-

Atceros, cik slimīgi Čkalovs uzņēma demobilizēšanu. Viņš mīlēja armiju un saprata, ka daudz vēl spēj tai dot — viņš taču veica pašus sarežģītākos un bīstamākos jauno lidmašīnu un to bruņojuma izmēģinājumus. Es pats līdz šim laikam nevaru izskaidrot, kādēļ pret viņu vajadzēja izmantot tik striktus ietekmēšanas līdzekļus. Ari vēl tagad daži uzskata, ka demobilizācija Čkalovam bijusi svētīga, likusi vēl un vēlreiz pārdomāt savu uzvedību, attieksmi pret disciplīnu. Man liekas, šāds uzskats ir visai apstrīdams un prasa pierādījumus. Lai nu būtu kā būdams, tomēr visi atzīst, ka čkalovs bija pionieris daudzu nākamā kara iznīcinātāju aviācijas taktikas problēmu atrisināšanā, kopā ar daudziem citiem vadošajiem padomju lidotājiem viņš nodemonstrēja iznīcinātāju aviācijas pieaugošās iespējas. Ko apgalvoja Valērijs Pavlovičs?

kot maza izmēra mērķiem kaujas laukā un ienaidnieka tuvākajā aizmugurē. Bet no tā izriet, sprieda Čkalovs, vismaz divi vissvarīgākie praktiskie uzdevumi:

— Jālido neuzkrītoši, pļaujošā lidojumā, izmantojot visas apvidus maskējošās īpatnības.

— Tā kā pretinieku aviācija darbosies nelielā augstumā, mūsu iznīcinātājiem jāmāk cīnīties gaisa kaujās gan ar pretinieka bumbvedējiem, gan iznīcinātājiem, kas tos piesedz, un jāizmanto ne tikai horizontāla rakstura manevri, bet galvenokārt tieši vertikālie, nerespektējot bīstamo zemes tuvumu.

Protams, apgalvo Čkalovs, tādi lidojumi prasīs daudz: komandieru un lidotāju domāšanas veida maiņu un, galvenais, nopietnus treniņus: gan individuālus, gan ierindā, lai noslīpētu pilotēšanas tehniku pļaujošā lidojumā un gaisa akrobātikā mazos augstumos.

Tajā laikā komandieru vairums noliedza šo teoriju, bet tie, kas pieņēma, skaidri apzinājās, ka iznīcinātāju kaujas mācību saturs jamaina pašos pamatos, jo toreiz pastāvo-vošās lidojumu instrukcijas nekā tamlīdzīga neparedzēja.

Kam tad bija taisnība? Ir aizgājušas pagātnē gaisa kaujas republikāniskajā Spānijā, Ķīnā, Mongoli jā, ar baltso-miem, apklusuši kara dārdi ar vācu fašistiem.

Šodien, skatoties uz pagātni no tik lielas laika distances, var daudz objektīvāk novērtēt Čkalova domas un rīcību.

Tādi komandieri un iznīcinātāji kā Aņisimovs, Stepan-čenoks, Smirnovs, Jakušins, Serovs, Supruns, Lakejevs, Stefanovskis, Jevsejevs, Čerņavskis, Kravčenko, Zimins, Pokriškins, Kožedubs, Suzī, Kroniks, Korzinščilcovs un viņu pieredze pilnībā apstiprina gaisa kaujas teoriju un praksi, ko bija apsvēris un no 1924. gada līdz 1933. gadam centās aizstāvēt Čkalovs. Valērija Pavloviča uzskatus atbalstīja ari daudzi konstruktori, it sevišķi A. Jakovļevs, kurš rakstīja:

«Trīsdesmito gadu nogales taktiskā doktrīna pamatojās uz to, ka gaisa karš norisināsies lielos augstumos. Visās pasaules valstīs centās pacelt augstāk kaujas lidmašīnu «griestus». MiG-3 bija šīs doktrīnas visspilgtākā izpausme. Tas bija krietni pārāks par vācu meseršmitu ne tikai lidojuma augstumā un ātrumā, bet arī bruņojumā. Uz tā bija pieci ugunspunkti salīdzinājumā ar trim uz meseršmita.

Taču jau kara pirmajos mēnešos pārliecinājāmies, ka vācu lidotāji ar meseršmitiem, kuriem ātrums mazāks nekā MiG-3, negrib cīnīties tajā augstumā, kur tie ir vājāki par migiem. Tieši otrādi, tie centās uzsākt kaujas mazos augstumos, kur smagākais, lielākam augstumam paredzētais migs zaudēja manevrēšanā.»

Un vēl:

«Bruņu aizsargāto triecienlidmašīnu sākumā daudzi aviācijas speciālisti uzņēma vēsi. Uzskatīja, ka šai lidmašīnai nav pietiekama ātruma un lidojuma augstuma, ka tā būs pretiniekam labs mērķis un galu galā nebūs izmantojama. Sis viedoklis izrietēja no tā paša pieņēmuma, ka kaujas notiks lielos augstumos un ka galvenais nākamā kara lidmašīnai ir ātrums un lidojuma augstums. Pat pēc tam, kad 11-2 bija izmēģināts poligonā un attaisnojis cerības, kādas ar šo lidmašīnu saistīja Iļjušins, šī konstrukcija tomēr gandrīz tika izbrāķēta. Taču karalaikā attiekme pret triecienlidmašīnām diametrāli mainījās.»

Mūsu gaisa kaujas lielmeistaru — trīskārtējo Padomju Savienības Varoņu A. Pokriškina un I. Kožeduba — biogrāfi secina, ka Čkalovs, nodarbodamies ar augstākās pilotāžas problēmām zemes tuvumā, bija tālredzīgi paredzējis nākamo gaisa kauju raksturu.

Pulkvedis Deņisovs, pētīdams Aleksandra Pokriškina kaujas ceļu, saka: «Daudzas Čkalova domas par gaisa kauju A. Pokriškins ierakstīja savā piezīmju grāmatiņā . .. Pokriškins bija viens no pirmajiem padomju iznīcinātājiem, kas droši pārvērta par kauju praksi Čkalova domu, ka padomju iznicinātājiem laiks atteikties no cīņām, kuras norisinās tikai horizontālā plaknē, ka drošāk jāpievēršas manevrēšanai vertikālā plaknē un prasmīgi jāapvieno abi manevru veidi.»

Neapšaubāmi, Čkalova loma gaisa kaujas taktikas un tehnikas attīstībā bija milzīga, un viņam bija taisnība, kad kopš paša militārā dienesta sākuma viņš centās pārliecināt visus par nepieciešamību lidot un cīnīties ne tikai lielos un vidējos augstumos, bet arī pie pašas zemes. No turienes nāca gan viņa pļaujošie lidojumi, trakās vertikālās gaisa kaujas virs pašas zemes, kuras trīsdesmito gadu sākumā daudziem šķita parasts gaisa huligānisms, reglamentu, instrukciju un priekšrakstu pārkāpums.

Desmit gadus pēc Čkalova bojāejas GKS virspavēlnieks aviācijas maršals K. Veršiņins laikrakstā «Komsomoļskaja pravda» rakstīja:

«Lieli ir Čkalova nopelni aviācijā. Viņš bija ne tikai nepārspējams lidotājs, izcils sava amata pratējs, bet arī augstākās pilotāžas skolas un lidmašīnu izmēģināšanas skolas izveidotājs, iznīcinātāju aviācijas taktikas pamatlicējs un visjaunāko augstākās pilotāžas figūru radītājs. Turpinādams slavenā krievu lidotāja poručika Ņesterova darbu, kurš pirmais izpildīja nāves cilpu un gaisa kaujā pielietoja taranēšanu, Ckalovs pats izstrādāja un veica piecpadsmit augstākās pilotāžas figūras: augšupejošo grīstē-šanu, lidojumu ar riteņiem augšup un citas. Viņš pierādīja nepieciešamību pilotēt kritiski mazā augstumā. Ckalovam pieder gods būt augstākas pilotāžas skolas radītājam: šī skola apkopoja visu labāko un vērtīgāko, ko bija veikuši tādi brīnišķīgi krievu lidotāji kā Ņesterovs ...»

Tā vēsture apstiprināja Čkalova uzskatu pareizību.

Otra nodaļa rūpnīcas lidotājs izmēģinātājs menžinska rūpnīcā

Bija beigusies pirmā un sākās otrā piecgade. Strauji attīstījās sociālistiskā industrija. Pirmās piecgades laikā valstī tika radīta aviācijas rūpniecība. Otrajā piecgadē tā turpināja tikpat strauji augt.

Centrālais aerohidrodinamikas institūts (CAHI) pārvērtās par varenu zinātnisku centru.

Avīze «Berliner Tageblatt» jau 1928. gadā rakstā «Padomju Krievijas pētniecības darbs aviācijā» minēja, ka «šobrīd CAHI, šķiet, ir vislielākā un vislabāk organizētā zinātniskās pētniecības iestāde pasaulē».

1920. gadā nodibinātā un N. Žukovska vārdā nosauktā Kara aviācijas akadēmija ik gadus sagatavoja simtiem augsti izglītotu komandieru un inženieru. Desmitiem lidotāju un tehnisko skolu nodrošināja GKS daļu formējumus. Tika atvērts ne mazums civilās aviācijas institūtu un tehnikumu.

Padomju aviācija atzīmēja savus pirmos panākumus.

1927. gadā — pirmās piecgades pirmā gada priekšvakarā — ar lidmašīnu ANT-3 lidotāja S. Sēstākova vadībā tika veikts pirmais pārlidojums pa maršrutu Maskava— Tokija—Maskava. 153 lidojuma stundās apkalpe veica 22 tūkstošus kilometru.

1929. gada jūlijā lidotāja izmēģinātāja M. Gromova vadītā lidmašīna ANT-9 izpildīja lidojumu pa lokveida maršrutu: Maskava—Berlīne—Parīze—Roma—Londona—Var-sava—Maskava. 53 lidojuma stundās trīsmotoru pasažieru mašīna nolidoja 9037 kilometrus.

1929. gada augustā lidmašīnas ANT-4 («Padomju valsts») apkalpe, kuru komandēja lidotājs S. Šestakovs, veica tālu lidojumu pa maršrutu Maskava—Ņujorka, mēnesi nolidojot 21 250 kilometru.

Padomju aviācija pirmajā piecgadē guva ievērojamus panākumus, nodemonstrēdama jauno lidmašīnu lielus maksimālos ātrumus un lidojuma augstumus.

Valērijs Čkalovs labi zināja, kas visā valstī paveikts aviācijas jomā. Tagad viņu interesēja Menžinska rūpnīcas konkrētie sasniegumi un uzdevumi, kas tā kolektīvam jāveic otrajā piecgadē. Arī viņš pats kļuva par šī kolektīva locekli.

Vispirms Čkalovs gribēja tuvāk iepazīties ar cilvēku, kas bija konstruējis tos iznīcinātājus, ar kuriem viņš bija lidojis pirms tam, un jaunos, kurus vēl nāksies pirmoreiz «pacelt» gaisā viņam, bijušajam kara lidotājam Ckalovam. Galvenais konstruktors Nikolajs Nikolajevičs Poļikarpovs bija 12 gadus vecāks par Čkalovu, uzaudzis Orlas guberņas lauku mācītāja ģimenē. Tas bija ļoti talantīgs inženieris un konstruktors, labs pedagogs, literatūras un mūzikas cienītājs, liels sporta un makšķerēšanas entuziasts.

Par Poļikarpovu Ckalovam daudz bija stāstījis rūpnīcas izmēģinātājs Aleksandrs Zukovs, tas pats Maskavas augstākās pilotāžas skolas lidotājs instruktors, kurš 1923. gada novembrī lidoja kopā ar Čkalovu, lai iemācītu viņam izpildīt gaisa akrobātikas figūras. Zukovs iepazinās ar Poļikarpovu jau 1923. gadā, kad bija M. Gromova vadītās mācību lidmašīnu pieņemšanas komisijas loceklis.

1916. gadā pēc Pēterburgas Pētera I Politehniskā institūta beigšanas Nikolajs Nikolajevičs panāca to, ka viņu nosūta uz Krievu—Baltijas rūpnīcu («Russo-balt») pie slavenā aviokonstruktora Sikorska. Tajā laikā, pirmā imperiālistiskā kara gados, Sikorskis konstruēja četrmotoru bumbvedējus «Iļja Muromietis» un projektēja iznīcinātāju S-16,

Divdesmit četrus gadus vecais Poļikarpovs tika iecelts par ražošanas daļas vadītāju tādā milzīgā Krievijas uzņēmumā, kāds bija rūpnīca«ftusso-bcd/»,

Sikorskis viņu uzreiz ievēroja un drīz aicināja iesaistīties konstruktoru grupas darbā pie visu tipu bumbvedēju un iznīcinātāju projektēšanas. Pamanījis jaunā inženiera neparastās konstruktora spējas, Sikorskis neatlaidīgi ieteica Poļikarpovam palidot un iemācīties patstāvīgi pilotēt lidmašīnu.

Sākās Oktobra revolūcija, un Sikorskis emigrēja uz ASV, kļūdams par Padomju valsts niknāko ienaidnieku. N. Poļikarpovs palika uzticīgs Krievijai. 1918. gada martā viņš iestājās darbā Gaisa Kara Flotes pārvaldē un drīz kopā ar to pārbauca no Petrogradas uz Maskavu.

Maskavā viņš tika iecelts visai atbildīgā amatā — par ražošanas daļas vadītāju velosipēdu rūpnīcā «Dūks», kas kļuva par Padomju Krievijas galveno aviācijas uzņēmumu.

Taču jaunajai republikai acīm redzami trūka līdzekļu, lai atrisinātu tik sarežģītu un svarīgu uzdevumu kā savas aviācijas rūpniecības izveidošana.

To juta arī Poļikarpovs, sākdams ar konstruktoru grupu projektēt iznīcinātāju 11-400. Visi rūpnīcas darbinieki apsveica 1923. gada 8. marta paziņojumu par Brīvprātīgās gaisa flotes draugu biedrības izveidošanu. Biedrības uzdevumus izteica lozungs: «Valstī jābūt gaisa flotei». Šī sabiedriskā organizācija sniedza valdībai lielu palīdzību spēcīgas aviācijas radīšanā valstī.

Sākās masveidīga aviācijas sporta attīstība valstī.

Biedrības centrālās padomes vadītāji bija J. Staļins, M. Frunze, F. Dzeržinskis, N. Morozovs. Biedrības darbā aktīvi piedalījās K. Vorošilovs un V. Molotovs.

Čkalovs sastapa Poļikarpovu konstruktoru biroja.

Pēc oficiālas iepazīšanās Nikolajs Nikolajevičs parādīja lidotājam iznīcinātāja 1-15 (CKB-3) kopskata rasējumus.

— Jūs labi zināt, Valērij Pavlovič, šīs mašīnas priekšteci — lidmašīnu 1-5. Es vairākas reizes ar patiku esmu vērojis, kā jūs ar to gaisā «cīnījāties» pret savu draugu Aņisimovu. Teikšu atklāti — bija gan baismi, bet reizē arī līksmi noskatīties jūsu kordebaletu debesīs.

— Gana, gana mani slavēt, Nikolaj Nikolajevič! Jūsu rūpnīcā taču ir tik brīnišķīgs gaisa akrobātikas mākslinieks, kādu ar uguni nesameklēsi.

— Jūs domājat Aleksandru Ivanoviču? — Poļikarpovs smaidīdams jautāja.

— Protams, viņu. Jūs nemaz neskatieties, ka viņš ir sīciņš, sažuvis un kautrīgs. Gaisa kaujā jebkuram zarnas izšķetinās.

— Tad nu jums ar biedru Žukovu arī nāksies izmēģināt mūsu CKB-3. No šīs lidmašīnas mēs gaidām daudz kā lidojuma ātrumā un augstumā, tā arī manevrēšanā.

Nikolajs Nikolajevičs laikam neviļus uztraucās, rādīdams iecerētās lidmašīnas tieši Čkalovam, par kuru bija daudz dzirdējis.

Pie citas lidmašīnas — CKB-12 (1-16) — shēmām un rasējumiem konstruktors ar lidotāju pavadīja visu pārējo laiku. Tas bija iznīcinātājs monoplāns ar neparasti strupu purngalu, zemu novietotiem spārniem un ļoti maziem ģeometriskiem izmēriem. Garumā tas sasniedza sešus metrus, bet spārnu kopējais garums nepārsniedza 9 metrus. Arī svars sākumā bija tikai 1354 kilogrami.

Poļikarpovs cerēja uzbūvēt vairākas šīs mašīnas modifikācijas, lai to izmantotu kā iznīcinātāju, triecienlidmašīnu, piķējošo bumbvedēju un mācību lidmašīnu.

Sājā lidaparātā pirmo reizi valstī tika uzstādīta bruņu atzveltne, kas aizsargāja pilotu no ložu trāpījuma, pretiniekam uzbrūkot no astes.

Šim Poļikarpova «bērnam» bija arī daudz citu jauninājumu — novācama šasija, aizspārņi un nolaižami eleroni, un tas viss kopā veicināja liela maksimāla ātruma sasniegšanu, uzbrūkot kaujā, un minimālu ātrumu, mašīnai nosēžoties lidlaukā. Tika plānots, ka 1-16 spēs attīstīt ātrumu 450—500 kilometru stundā.

Čkalovs, kā jau cilvēks ar atklātu sirdi un dvēseli, kas attiecībās ar apkārtējiem bija vienkāršs, nespēja slēpt savu sajūsmu.

— Nikolaj Nikolajevič, te būs tieši tas, kas vajadzīgs! Lieliski iecerēts! Brīdinu, ka par šo mašīnu es kaušos pat ar jums, ja sāksiet to gremdēt. . .

Nikolajs Nikolajevičs sākumā pat apstulba no tik tieša un iepazīšanās reizei pat parupja brīdinājuma, taču tūdaļ samanīja Čkalova acīs to kvēlo liesmiņu, par kuru galvenais konstruktors cienīja cilvēku vispirms.

Viņš spēcīgi paspieda šefpilota roku un rezumēja:

— Tad ziniet, ka nepaies ne gads, un mums šis skaistulis būs jāpaceļ debesīs. Jums, Valērij Pavlovič, tas būs jā-ieināca lidot... kā to māk Čkalovs.

Valērija Pavloviča atbilde bija vienkārša:

— Esiet bez raizēm, Nikolaj Nikolajevič.

Neviens no sarunas biedriem tad vēl nezināja, ka šis iznīcinātājs nodzīvos ilgu mūžu, piedalīsies daudzās kaujās.

Poļikarpovs iepazīstināja Valēriju ari ar 1-16 vadošo inženieri I. Zurbinu, kura turpmāk strādāja ar jauno lidotāju izmēģinātāju un rūpnīcas šefpilotu.

Kopš tā laika Čkalovs ar Poļikarpovu bieži satikās gan konstruktoru biroja nodaļās, gan pie eksperimentālo mašīnu rasējumiem, gan pie topošo lidmašīnu maketiem, pie ellingiem un lidlaukā pie kaujas mašīnām.

Valērijs Pavlovičs iemīlēja rūpnīcu. Viņš lepojās, ka uzņemts milzīgajā kolektīvā, ar kura spēkiem tiek gatavotas pārbaudāmās lidmašīnas, bet pēc tam tās tūkstošiem ražoja GKS kaujas daļu apbruņošanai.

Aviācijas rūpnīcas lidojumu stacija bija izvietota Frun-zes Centrālās lidostas dienvidrietumu daļā, līdzās CAHI lidojumu pētīšanas un lidmašīnu pilnveidošanas nodaļas milzīgajam angāram. Čkalovs mēdza atbraukt uz rūpnīcu agri no rīta. Ja viņam vajadzēja veikt CKB izmēģinājumus, viņš ar pārbaudāmajām lidmašīnām pacēlās gaisā, bet, ja bija brīvs, palīdzēja lidotājiem, kuri nodeva sērijma-šīnas, «ievingrinādams» divas trīs lidmašīnas.

Kad lidojumu nebija, Čkalovs nāca uz eksperimentālo cehu, ierāpās kādā pašlaik būvējamā lidmašīnā vai tās maketā un, stundām sēdēdams kabīnē, sīki izpētīja rūpnīcas kolektīva jauno ražojumu. Bieži vien viņš strīdējās ar konstruktoriem, kuri vienmēr uzmanīgi uzklausīja galvenā lidotāja izmēģinātāja piezīmes ūn prasības.

No eksperimentālā ceha šefpilots devās uz montāžas cehu, uz sēriju konveijeriem un gluži kā mūziku izbaudīja daudzbalsīgo darba dunu. Pie Čkalova tiecās jaunatne.

Valērijs bieži sacīja konstruktoriem:

— Ielieniet mūsu ādā, tad būvēsiet tādas lidmašīnas, kādas vajadzīgas padomju lidotājiem.

Viņš ierosināja pie rūpnīcas aerokluba izveidot nelielu aviācijas skolu rūpnīcas darbiniekiem un panāca, ka nodarbībām piešķīra lidmašīnu U-2.

Viņa pirmie skolnieki bija konstruktori. Pirmkārt jau pats Nikolajs Poļikarpovs, bet pēc tam Dubrovins, Tairovs, Buksakovs un citi, kopā vienpadsmit cilvēku.

Lidojumi notika pirms darba, no sešiem rītā, un ari pēc tā beigšanas — līdz pat saulrietam. Ne velti Valērijs tam bijā patērējis daudz laika — visi viņa mācekļi nokārtoja eksāmenus Centrālajā aeroklubā un ieguva tiesības patstāvīgi vadīt lidmašīnu,

Valēriju Pavloviču iecēla par projektējamā iznīcinātāja CKB-3 (1-15) maketa komisijas priekšsēdētāju. Izgatavot maketu uzdeva konstruktoram Aleksandram Poļakovam.

Kad viss bija gatavs, Čkalovs atnāca palūkoties, kāds izskatīsies nākamais 1-15. Ārējais izskats viņam ļoti iepatikās. Šefpilots nopētīja mašīnu no visām pusēm. Pēc tam sāka rāpties kabīnē, un te nu gadījās ķibele — atskanēja lūstoša finiera krakšķis, un Čkalovs gandrīz nokrita zemē.

Bargi paskatījies uz Poļakovu, Valērijs Pavlovičs viņu stingri pasauca:

— Nāc nu, nelaimīgais, rāpies pie manis, palūkojies!

Skaistais, jaunais konstruktors nobālēja un uzkāpa pie

pilota, kurš asi noskaldīja:

— Nosist, vai, mani gribēji? Tad zini, man ir sīksta dzīvība! Bet tu nākamreiz rēķini, dārgumiņ, kā nākas, un izvēlies biezāku finieri.

Apskatījis visu pārējo, Valērijs Pavlovičs atvadoties sacīja:

— Pelnus uz galvas sev nekaisi, bet padomā, kā iztaisīt labāk, un turpmāk, mīļais draugs, tādus bukus nešauj.

Konstruktors domāja, ka Poļikarpovs tagad viņu sodīs un atstādinās no darba. Taču noskaidrojās, ka Čkalovs par nepatīkamo epizodi nav galvenajam konstruktoram stāstījis ne vārda. Nikolajs Nikolajevičs visu uzzināja no citiem maketa komisijas locekļiem un, protams, krietni nostrostēja A. Poļakovu.

Iestājās 1933. gada rudens. Septembris bija pelēks un miglains, un vajadzēja notrāpīt laiku, lai izrautos izmēģinājuma lidojumā.

5. septembrī mūsu valsti piemeklēja smaga nelaime — netālu no Maskavas notika liela gaisa katastrofa. Bojā gājušo vidū bija arī talantīgais padomju aviācijas entuziasts un organizators Pjotrs Baranovs, kas pēdējos divus gadus Smagās rūpniecības tautas komisariātā vadīja Galveno aviācijas rūpniecības pārvaldi. Cilvēks ar cildenu dvēseli, kurš labi pazina un izprata gan lidmašīnas, gan lidotājus, viņš ne vienu reizi vien bija izglābis Čkalovu dzīves vissmagākajos brīžos. Tas bija viņš, kurš atbrīvoja Čkalovu no Brjanskas cietuma, norīkoja par lidotāju rūpnīcā.

Poļikarpovs un Čkalovs arvien biežāk pārrunāja ar jauno 1-15 saistītos jautājumus. Iznīcinātāja būve tuvojās beigām. Galvenais konstruktors ļoti rēķinājās ar Valērija Pavloviča domām un vienmēr bija apmierināts ar viņa aktīvo iejaukšanos lidmašīnas konstruēšanas darbā,

Kādā 1933. gada oktobra dienā no rūpnīcas angāra tika izbraukts jaunais vienvietīgais iznīcinātājs 1-15, kura motors M-22 bija dzesējams ar gaisu. Šo pašu dienu tas pirmoreiz pacēlās gaisā.

Valērijs Pavlovičs pēdējās minūtēs pirms lidojuma izturējās mierīgi un droši — viņš bija izpētījis visus jaunās mašīnas projektēšanas un izgatavošanas sīkumus, pazina gandrīz visus rūpnīcas cilvēkus, kas lidmašīnu būvējuši.

Taču viņš zināja arī to, ka visi aprēķini un visi uz zemes veiktie pirmslidojuma pētījumi un izmēģinājumi pagaidām vēl nedod drošu garantiju par jaunās mašīnas uzvedību gaisā. Tādēļ izmēģinātājam jābūt ārkārtīgi vīrišķīgam, aukstasinīgam, bezbailīgam un, bez šaubām, ārkārtīgi meistarīgam.

Tūkstošiem cilvēku gaida no lidotāja atbildi: «Kāda tad ir lidmašīna?» Izmēģinātājam tiek uzticēti milzīga kolektīva sapņi un cerības, tā prāta un pūliņu auglis. Viņš, lidotājs izmēģinātājs, ir viens no posmiem sarežģītajā kolektīvā darba ķēdē. Viņam nav tiesību pēc saviem ieskatiem vien pakļaut nevajadzīgam riskam kopīgo pūliņu rezultātu,

«Tātad drosmi un vislielāko piesardzību,» — tā klusībā domāja šefpilots, saspringts, iekšēji mobilizējies.

Beidzot viss bija nokārtots. Poļikarpovs un Čkalovs novēlēja viens otram panākumus. Lidotājs jau kabīnē. Lidmašīna veica vairākus ieskrējienus pa Centrālo lidlauku, tad mazliet atrāvās no zemes. Viss ritēja gludi.

Tagad varēja aizstūrēt uz attālu lidlauka stūri un no turienes pret vēju sākt pacelšanos. Mašīna vienmērīgi atrāvās no zemes un, ātri uzņēmusi augstumu, jau traucās augstu virs lidlauka. Rūpnīcas inženieri, strādnieki un kalpotāji, elpu aizturējuši, sekoja Čkalova pirmajam lidojumam ar 1-15.

Aizkustināts un visai sanervozējies Poļikarpovs steidzās pie lidmašīnas, kas tikko bija veikusi lielisku nosēšanos. Čkalovs nokļuva 1-15 konstruktora apkampienos. Nikolajs Nikolajevičs skūpstīja un apskāva pēc skata dzedro lidotāju, kurš skaļi, lai būtu dzirdams daudziem, kliedza:

— Tas bija vareni! Apsveicu ar uzvaru, Nikolaj Niko-lajevič! Jūs visi esat braši zēni!

Galvenais konstruktors un lidotājs ilgi pārrunāja lidojumu, kas bija ildzis tikai dažas minūtes.

Tālāk sekoja rūpīgs darbs lidmašīnas uzlabošanā un pilnveidošanā, tajā bija gan daudz uzvaru, gan zaudējumu. Ar katru lidojumu izmēģinājumu programma kļuva sarežģītāka, un lidotājam visu laiku bija jabūt modram, gatavam uz ļaunāko.

Kad Čkalovs sāka pirmos izmēģinājumu lidojumus ar lidmašīnu 1-15, uz tā paša Centrālā lidlauka jau vairākas dienas bija lidojis viņa labākais draugs — Sarkanās Armijas GKS eksperimentālā institūta lidotājs Aņisimovs.

Aleksandrs Aņisimovs ar lidmašīnu 1-5 demonstrēja augstākās pilotāžas figūras, ko varēja izmantot kaujā tiešā zemes tuvumā. Sie lidojumi tika filmēti — gatavoja mācību filmu ierindas lidotājiem iznīcinātājiem.

Valērijs Pavlovičs zināja, ka šodien, 1933. gada 11. oktobrī, Aņisimovam ir jābeidz darbs ar kinooperatoriem, un steidzās pārtvert draugu pie viņa lidmašīnas, lai norunātu, kā kopīgi pavadīt dienas otro pusi.

Oktobra rīts bija kluss un saulains. Valērijs, pienācis pie kara lidmašīnu stāvvietām, redzēja, ka 1-5 lidojumam jau gatavs. Aleksandrs Frolovičs ar kinooperatoru stāvēja netālu no tās. Uz lidlauka tika uzstādīta kinoaparatūra.

Valērijs sveicināja biedru:

— Ā! Tautas aviācijas māksliniekam, kinozvaigznei Fro-lovičam — sveiciens!

— Jauno iznīcinātāju dresētājam — visu cieņul — smaidīdams atbildēja Aņisimovs.

Kinooperators aizbrauca uz startu. Lidotāji pagāja tālāk no 1-15 — dziļāk lidlaukā. Čkalovs izņēma lepnus papirosus — «Gercegovina flor» — un, biedru uzcienādams, sacīja:

— Nu, Saška, šodien braucam uz hipodromu! — Un devās uz rūpnīcas angāriem.

Domās Čkalovs jau bija pārslēdzies uz paredzēto lidojumu ar 1-15, kad viņš izdzirdēja motora rēkoņu. Valērijs pagriezās un ieraudzīja, ka Aņisimova lidmašīna pēc dzinēja izmēģināšanas sāka braukt uz startu, bet vēl pēc dažām minūtēm 1-5 aizjoņoja pāri Čkalovam un, augstumu uzņemot, izpildīja aizliegtu dubulto pārvēlienu sākumā uz kreiso, pēc tam uz labo pusi.

Čkalovs pienāca pie rūpnīcas lidmašīnu stāvvietas, kad pamanīja, ka Aņisimovs jau trešo reizi piķē tieši uz kino-aparātu, bet pēc tam no apmēram piecdesmit metru augstuma rauj lidmašīnu stāvus gaisā, figūru nobeigdams ar imelmani.

Ckalovs jau gribēja ieiet pa rūpnīcas angāra durvīm, taču atkal izdzirdēja pikējumā rēcošā lidmašīnas propellera un motoru skaņas, pagrieza galvu atpakaļ, uz mirkli sastinga un pēkšņi izmisumā sāka nebalsī kliegt:

— Ko viņš dara?! — un cik jaudas skrēja uz lidlauka centru.

Valērijs skaidri redzēja, ka Aņisimovs nekļūdīgi izveda lidmašīnu no pikējuma un sāka veidot puscilpu, lai tās augšējā punktā pagrieztu lidmašīnu no stāvokļa «ar riteņiem gaisā» normāli, tādējādi nobeidzot imelmaņa figūru. Taču Aņisimovs, sasniedzis augstāko punktu, sastinga stāvoklī «ar galvu lejup» un, to nemainīdams, sāka strau ji «grimt».

Čkalovs skrēja, neredzēdams neko citu, izņemot 1-5, kurš gāzās zemē «ar riteņiem uz augšu».

— Griez ārā, griez! Kāju, strauji! Strauji! Kāju! — aizsmacis, nevaldīdams pār sevi, kliedza Valērijs.

Taču lidmašīna pat nesasvērās uz spārna un tā arī nogāzās pie nosēšanās zīmes ar riteņiem augšup.

Avārijas komisijas slēdziens bija šāds: katastrofa notikusi tādēļ, ka salūzis pagrieziena stūres kājas pedālis, bez tā mazā augstumā nostādīt 1-5 normālā stāvoklī nav iespējams.

Pēc šīs nelaimes Čkalovs sāka pret Poļikarpovu izturēties vēsāk, uzskatīdams, ka viņš un ar viņu kopā strādājošais konstruktors Grigorovičs konstrukcijā ir pielaiduši kļūdu.

Viņš atcerējās lidotāju Arceulovu, kas ar pārlauztu roku un kāju bija gulējis zem Poļikarpova pirmā iznīcinātāja 1-400 (1-1) lūžņiem. Viņš bija redzējis, kā milzīgais, garais Gromovs ar izpletni izlēca no grīstē jumā iekļuvušā 1-1.

Valērijs bija Poļikarpova divvietīgā iznīcinātāja 2I-N1 izjukšanas aculiecinieks tā devītajā lidojumā, kad pārbaudīja tā ātruma īpašības. Toreiz bojā gāja lidotājs izmēģinātājs Fiļipovs un viņa hronometrāžists.

Bet tagad šis pedālis un Saša Aņisimovs.

A VARI JA AR H5

Pienāca ziema. Sniega sega pārklāja lidlauku. Lidmašīnas 1-15 riteņu šasiju nomainīja ar slēpēm.

Reiz, lidojot ar maksimālu ātrumu, pēkšņi pārtrūka kreisās slēpes priekšējā amortizatora piestiprinājuma mezgls, un tās priekšgals sasvērās uz leju. Ar tādu defektu nosēžoties, vertikāli nostājusies slēpe varēja aizķert zemi, lidmašīna milzīgā ātrumā pārmest kūleni un nogāzties uz muguras jeb, kā saka lidotāji, kapotēt.

Valērijam Pavlovičam pat prātā nenāca atstāt lidmašīnu, izlecot ar izpletni. Lai maksimāli samazinātu nolaišanās ātrumu, Čkalovs vadīja lidmašīnu pie zemes ļoti lielā atvaires leņķī, motors šajā laikā strādāja ar pilnu jaudu. Mašīna ar augšup paceltu degungalu lēnām, vibrēdama un drebēdama, parašutēja, slīdēdama lejup. Kad līdz zemei bija palicis ne vairāk kā viens metrs, Čkalovs izslēdza motoru, lidmašīna nogāzās sniega joslā un tūdaļ pārmeta kūleni. Taču tas nebija ātrgaitas «kapots». Čkalovs karājās ar kājām gaisā un gaidīja, kad viņam palīdzēs atbrīvoties no siksnām.

Valērijs Pavlovičs izlīda no mašīnas apakšas un, nepievērsdams uzmanību ne Poļikarpovam, ne rūpnīcas direktoram, ne ārstam, apgāja apkārt uz muguras guļošajai lidmašīnai un, pamanījis pie tās jau rosāmies mehāniķi, uzsita viņam pa plecu un smiedamies sacīja:

— Ir gan tev laba mašīna — pārmeta kūleni, bet šai ne skrambiņas .. .

Tad viņš piegāja pie Poļikarpova un, izlikdamies, ka nekas nopietns nav atgadījies, klusītiņām galvenajam konstruktoram teica:

— Nenokar galvu, Nikolaj Nikolajevič! Izaudzināt bērnu nav nemaz tik viegli. Tu labāk padomā, kā viņu ta-gadīt nesalaužot atkal dabūt uz kājām.

Poļikarpovs neizturēja un, apskāvis Valēriju, trīcošā balsī noteica:

— Lielais paldies, Valērij Pavlovič!

Čkalovs, sēzdamies sanitārajā mašīnā, labsirdīgi noburkšķēja:

— Lai nu paliek, draudziņ... Labāk ātrāk remontē, mums taču vēl daudz un dikti jālido...

No visām pusēm saskrējušie cilvēki Čkalovam aplaudēja un meta gaisā cepures.

Čkalova lēmums pirmām kārtām glābt lidmašīnu bija ļoti nozīmīgs gan rūpnīcai, gan valsts aizsardzībai.

Poļikarpovs īsā laikā novērsa atklāto šasijas defektu, un Čkalovs ātri pabeidza visus 1-15 izmēģinājumus, bet pēc tam iznīcinātāju ieviesa sērijveida ražošanā. Drīz Nikolajs Nikolajevičs šo mašīnas tipu izlaida ar jaudīgāku motoru, nosaukdams par I-15B. Šī iznīcinātāja maksimālais ātrums bija 370 kilometru stundā, lidojuma «griesti» apmēram 10 kilometru, tālums 800 kilometru. Tas bija apbruņots ar četriem 7,6 milimetru kalibra ložmetējiem.

Vēl pēc četriem gadiem šī lidmašīna bija pamatīgi modernizēta un ieguva nosaukumu «Kaija» (1-153).

Tas bija iznīcinātājs ar ievelkamu šasiju un spēja attīstīt 443 kilometru ātrumu stundā. Lidmašīna tika ražota lielās sērijās un ieguva mūsu lidotāju atzinību kaujās ar japāņu aviāciju pie Halhingolas un karā ar baltsomiem. Tajā laikā tas bija vislabākais no visiem ražotajiem iznīcinātājiem divplākšņiem.

Ja Čkalovs būtu izlēcis no izmēģināmās mašīnas ar bojāto slēpi, nez vai valsts būtu ieguvusi tik varenu ieroci, kāds bija 1-15.

ČKALOVA RADOŠAS DISKUSIJAS

Turpinādams 1-15 izmēģinājumus, Čkalovs modri sekoja ari jaunā iznīcinātāja 1-16 projektēšanai, bet vēlāk arī montāžai.

1933. gada decembrī jauno lidmašīnu izveda uz lidlauka. Taču viss gāja kā pa celmiem — 1-16 sagatavoja lidojumam tikai jaunā gada priekšvakarā.

Pirmais lidojums bija paredzēts 31. decembrī, un Valērijs Pavlovičs to izpildīja spīdoši.

Arī turpmākā izmēģinājumu programma ritēja bez īpašiem sarežģījumiem. Tiesa, vienā lidojumā Čkalovs nevarēja ievilkt šasiju milzīgās fiziskās slodzes dēļ, kas gūlās uz paceļamā mehānisma sviru. Ar tādām pašām grūtībām lidotājs sadūrās, regulēdams aizspārņus.

Ievērodams Čkalova aizrādījumus, Poļikarpovs pārtaisīja visus šasijas un aizspārņu novākšanas un izlaišanas mehānismus, aizstādams rokas regulēšanu ar mehanizētu — tika izmantoti pneimatiskie pārvadi.

Pēc šādiem uzlabojumiem 1-16 izmēģinājumu lidojumi turpinājās diezgan sekmīgi. Taču reiz, iedams uz nosēšanos, Čkalovs nekādi nevarēja izlaist šasiju. No zemes redzēja, ka gaisā notiek kaut kas nelāgs, taču palīdzēt izmēģinātājam nekādi nespēja.

Tomēr pilots pats lidojuma laikā atrada kļūmi — vinčas mehānisma trose, kas darbināja šasiju, bija izstiepusies,

atslābusi un sametusies cilpā, tas ari kavēja šasijas kreisās kājas nostāšanos savā vietā.

Uzņēmis lielāku augstumu un pametis stūri, izmēģinātājs pūlējās ar rokām aizsniegt sasodīto cilpu. Lidmašīna šajā laikā tik ilgi piķēja, ka pilots tik tikko paguva izvairīties no trieciena pret zemi, likdams mašīnai atkal uzņemt augstumu ar bīstamu pārslodzi, kuras dēļ pat tādam varenam spēkavīram kā Čkalovs acīs sametās tumšs.

Lai piespiestu šasijas kreiso kāju atkal darboties, Valērijs Pavlovičs lika lietā visu savu meistarību, visu, ko viņš bija iemācījies darīt lidojumā, arī to, kas nesaskanēja ar instrukcijām. Viņš izpildīja figūru pēc figūras, tādējādi mainīdams lidmašīnas saņemamās pārslodzes gan spēka, gan virziena ziņā. Tur bija stāvi, ilgstoši pikējumi, izmantojot visu motora jaudu, pēc tam lidotājs lika iznīcinātājam urbties debesīs te kreisajā, te labajā grīstējumā vai arī krasā daudzvijumu «mucā».

Viņš izpildīja Ņesterova cilpas, imelmaņus, apvēlienus ap spārnu un citas augstākās pilotāžas figūras.

Izmēģinātāja spēki bija galā, jo viņš pilotēja jau vairāk nekā 30 minūtes. Arī benzīna bija atlicis pavisam maz.

Čkalovs vēlreiz uzņēma augstumu un atkal strauji piķēja, izvadot mašīnu no kritiena ar tik milzīgu pārslodzi, ka uz īsu brīdi pat zaudēja samaņu. Kad viņš atkal atguvās, signālugunis liecināja, ka viss ir kārtībā — šasija ir izlaista un nofiksējusies turekļos.

Tā Valērijs izglāba 1-16 un pavēra šim iznīcinātājam neparasti garu kaujas ceļu. Lidmašīna daudzus gadus pārdzīvoja savu izmēģinātāju.

Par Čkalova uzvaru priecājās viss konstruktoru birojs un daudzus tūkstošus lielais aviācijas rūpnīcas kolektīvs

Vēsts par šo lidojumu nonāca līdz smagās rūpniecības tautas komisāram Sergo Ordžonikidzem, kurš drīz uzaicināja pie sevis galveno konstruktoru un šefpilotu. Pēc sarunas ar tautas komisāru Nikolajs Nikolajevičs pašos pamatos pārstrādāja jaunā iznīcinātāja šasijas darbināšanas sistēmu.

Turpmākajos izmēģinājumu lidojumos tika sasniegti augsti rezultāti: maksimālais ātrums 454 kilometri stundā, lidojuma augstums līdz 9,2 kilometriem, tālums 820 kilometru, piecu kilometru augstuma sasniegšanas laiks 6,2 minūtes. Tas ļāva Galvenajai aviācijas rūpniecības pārvaldei pieņemt Poļikarpova priekšlikumu projektēt un uzbūvēt virkni lidmašīnas 1-16 modifikāciju.

Pret to iebilda Sarkanās Armijas GKS pārvalde, uzskatīdama, ka 1-16, pirmkārt, ir ļoti grūti pilotējama un, otrkārt, nez vai būs izvadāma no grīstēšanas. Tajos gados pastāvošā grīstēšanas teorija noteica, ka lidmašīna ar tik strupu profilu, kāds bija 1-16, nekādi nevar ieiet grīstē-jumā, bet, ja arī tas notiktu, tad process nekādi nebūs pārtraucams. Nekādi!

Valērijs Pavlovičs uzsāka strīdu ar GKS pavēlniecību. Sājos strīdos atklājās viņa neatlaidīgais raksturs, kas neatzīst. nekādus kompromisus, un neparastais lidotāja talants.

Lai pierādītu izmēģināmās mašīnas izcilās lidošanas iespējas, Čkalovs katru izmēģinājuma uzdevumu bija sācis noslēgt ar augstākās pilotāžas figūrām. Visi skatījās un sajūsminājās par 1-16, taču daudzi sacīja: «Nu ko tad jūs gribat! Tas taču ir Ckalovs, kas lido! Viņš arī ar pagali var dabūt gatavu to pašu ...»

Tad pēc Valērija Pavloviča ierosinājuma Smagās rūpniecības tautas komisariātā tika pieņemts lēmums, ka 1-16 lidojumi tiks pētīti īpaši. Ekspertu grupā tika norīkoti divi rūpnīcas lidotāji izmēģinātāji un divi no GKS eksperimentālā institūta. Ekspertu slēdziens kopumā bija pozitīvs, taču viņi ieteica lidmašīnas vadības sistēmu vienkāršot. Pret tādu ierosinājumu ražotāji neiebilda, jo Poļikarpovs jau agrāk Čkalovam bija solījis šo to uzlabot, Asāki strīdi bija par grīstēšanu. Komisija, kuru vadīja Zukovska Kara aviācijas akadēmijas profesors Zuravčenko, veica aprēķinus un secināja, ka 1-16 no grīstējuma neizkļūs un tāpēc kā iznīcinātājs ir neperspektīvs un tā turpmākajiem izmēģinājumiem nav jēgas, kamēr netiks atrasti nepieciešamie pretlīdzekļi.

Aizgāja pat tiktāl, ka rūpnīcas direktors sasauca sapulci un, noklausījies aerodinamikas speciālistu negatīvo slēdzienu, jautāja rūpnīcas šefpilotam Čkalovam:

— Kā tu, Valērij Pavlovič, to saproti?

Lidotājs piecēlās, pārlaida visiem skatienu un, vērsdamies pie profesora Žuravčenko, sacīja:

— Ja runājam par nelielajiem vertikālajiem plākšņiem un daudz lielākajiem horizontālajiem, tad tas, manuprāt, nav nekāds trūkums. Es taču jau sen ar 1-16 taisu augstākās pilotāžas figūras un precīzi zinu, ka grīstēšana, lai arī horizontāla, iznīcinātājam nav nekāds traucēklis. Un es jums to pierādīšu ne jau sarunās vai uz papīra, bet praktiski, lidojumā.

Direkcija ilgi baidījās laist Valēriju 1-1.6 grīstējuma pārbaudes lidojumā, kaut arī galvenais konstruktors nešaubījās par lidotāja panākumiem.

Čkalovs sastrīdējās ar rūpnīcas administrāciju, vairākas reizes brauca uz Smagās rūpniecības tautas komisariātu un tomēr izplēsa atļauju izdarīt 1-16 grīstēšanas pārbaudi.

Sefpilots nolēma riskēt pats uz savu galvu, lai reabilitētu visu rūpnīcas kolektīvu, par kura biedru uzskatīja sevi ne tikai pēc likuma, bet arī pēc sirdsapziņas. Viņš aizstāvēja nevis mundiera godu, bet labu mašīnu, kas nepieciešama armijai.

Bija svētdiena, saulaina, taču blīvas dūmakas aizplīvurota. Virs Maskavas tās dēļ bieži rodas migla, kas krasi pasliktina redzamību.

Čkalovs uzmanīgi apskatīja no jauna salocīto izpletni un to rūpīgi sakārtoja. Viņš reti to darīja pats, parasti uzticējās tehniķim.

Pirms šī lidojuma izmēģinātājs bija ļoti koncentrējies. Ne ar vienu nerunāja, lēnām piegāja pie lidmašīnas, bez steigas iekāpa kabīnē, ilgi regulēja siksnas un, pielāgojis cepurei lidotāja brilles, beidzot deva mehāniķim signālu iedarbināt motoru.

Lidmašīna pacēlās un tūdaļ pat izzuda miglas dūmakā. Minūtes ritēja. Poļikarpovs bija tik ļoti uztraucies, ka viņu sāka kratīt drebuļi. Bija jau arī iemesls tik pārmērīgam uztraukumam.

Tikai pēc 20 minūtēm virs Centrālās lidostas parādījās lidmašīna, kas tuvojās zemei stāvoklī ar riteņiem augšup. Tomēr virs angāriem iznīcinātājs apvēlās un, nostājies normālā stāvoklī, stāvus devās augšup. Visi sekoja katrai Čkalova kustībai, kurš no divtūkstoš metru augstuma pēkšņi lika 1-16 grīstēt pa kreisi un pēc dažiem vijumiem mašīnas riņķošanu apstādināja, tad no jauna uzņēma augstumu. Pēc tam iznīcinātājs sāka griezties labajā gristē-jumā un pēc trešā vijuma pārgāja normālā pikēšanas režīmā, lai pēc tam kaujas pagriezienā nolaistos divreiz zemāk, nekā bija sākumā. Tūkstoš metru augstumā Cka-lovs grīstēja sākumā pa kreisi, pēc tam pa labi. Pabeidzis izdomāto grīstēšanas īpašību demonstrācijas programmu, Valērijs Pavlovičs nolēma parādīt jauno mašīnu visā spožumā tuvu pie zemes.

Tas bija neaprakstāmi skaisti un tajā pašā laikā baigi. Nikolajs Nikolajevičs nekad nebija domājis, ka cilvēks, nebīdamies nāves, var tik apbrīnojami lidot gar pašu zemi.

Aizmirsis, kādēļ patiesībā Izmēģinātājs veic šo lidojumu, galvenais konstruktors izmisumā kliedza:

— Ak dievs! Kāpēc gan viņam tā jāriskē?!

Beidzot lidmašīna nosēdās. Pretī stāvvietā piebraukušajam 1-16 no visām pusēm skrēja cilvēki. Baidoties, ka propelleris, kurš vēl griezās, var kādu aizķert, Čkalovs bija spiests pirms laika izslēgt motoru.

Poļikarpovs pēkšņi it kā pamodās un arī skrēja pie lidmašīnas. Galvenais konstruktors ilgi skāva un skūpstīja smejošo pilotu, neļaudams Valērijam izlēkt no mašīnas kabīnes.

Tā zinātne tika «pielabota», pateicoties Valērija Pavlo-viča eksperimentam, kura rezultātā 1-16 drīz tika pieņemts apbruņojumā un laists ražošanā lielās sērijās ar vairākām modifikācijām. Tieši Ckalovs izlauza šai lidmašīnai ceļu dzīvē. Modeļiem № 4, 6 un 10 bija divi «SKAS» ložmetēji centroplānā, bet 1-16 17. modelis ar motoru M-25 bija apbruņots ar diviem 20 mm kalibra lielgabaliem «SVAK» un diviem ložmetējiem «SKAS», un zem spārniem tam varēja piekārt līdz 200 kilogramu smagas bumbas.

Te būtu vietā piebilst, ka gandrīz desmit gadus ilgā 1-16 kaujas ekspluatācijas procesā GKS daļās ierindas lidotāji iznīcinātāji nekad nesūdzējās ne par vadīšanas sarežģītību, ne par šīs mašīnas grīstēšanas īpatnībām.

1939. gadā tika izlaists lidmašīnas 1-16 24. modelis. Ar motoru M-62 tas spēja attīstīt 525 kilometru ātrumu stundā.

Lidotājs izmēģinātājs Čkalovs, aizstāvējis 1-16 un izvedis to uz plašas militāras ekspluatācijas ceļa, bez šaubām, bija paveicis visīstāko varoņdarbu, un žēl, ka mūsu aviācijas vēsture vēl līdz pat šim laikam to nav novērtējusi, bet daiļliteratūra nav izmantojusi spilgta mākslas darba radīšanai.

Iznīcinātājs 1-16 parādīja savas teicamās kaujas īpašības jau 1936. gadā. Tādi slavas vainagoti padomju iznīcinātāji kā Boriss Smirnovs, Mihails Jakušins, Anatolijs Serovs ar lidmašīnām 1-16 notrieca vācu aviācijas elites asus, kuru rīcībā bija tikko uz Spāniju atsūtītie jaunas konstrukcijas iznīcinātāji ME-109.

1937. un 1938. gadā mūsu brīvprātīgie piloti, palīdzot ķiniešu tautai aizstāvēt savu neatkarību no japāņu militāristu tīkojumiem, ar lidmašīnām 1-16 cīnījās tikpat veiksmīgi. Modernizēto 1-16 spēku japāņu lidotāji sevišķi jūtami izbaudīja 1939. gadā, kad viņu armija ielauzās Mon-golijas Tautas Republikas teritorijā. Izpildot savu internacionālo pienākumu, padomju lidotāji ar lielgabaliem bruņotajiem 1-16 un «Caika» tipa iznīcinātājiem 1939. gadā no 20. līdz 30. augustam vien notrieca 204 japāņu lidmašīnas.

Karojot ar baltsomiem, par spīti loti grūtajiem ziemas apstākļiem — miglai, sniegavētrām un salam līdz mīnus 40 grādiem —, padomju iznīcinātāji ar lidmašīnām 1-16 veiksmīgi cīnījās gaisa kaujās.

Visbeidzot., 1-16 lieliski sevi parādīja arī Lielā Tēvijas kara gados.

Pirmā gvardes iznīcinātāju pulka nosaukums tika piešķirts karaspēka daļai, kas teicami cīnījās pret vācu aviāciju ar N. Polikarpova konstrukcijas iznīcinātājiem 1-16, kuriem ceļazīmi ilgajai dzīvei bija devis Ckalovs.

Bet 728. pulks tikai 1943. gada martā viens no pēdējiem apmainīja 1-16 pret jauniem, modernākas konstrukcijas iznīcinātājiem.

Strīdoties ar zinātniekiem, konstruktoriem un inženieriem, Valērijs Pavlovičs juta, ka viņa zināšanas ir nepietiekamas un tās pastāvīgi jāpapildina. Konstruktoru birojā viņš biežāk iesaistījās sarunās ar Pojikarpovu, vīna talantīgajiem audzēkņiem — konstruktoriem un vadošajiem inženieriem.

Čkalovu vienmēr bija interesējis, kā konstruktori atrod visizdevīgākās izturības, ātruma un manevrēšanas spoiu attiecības, tāpat izturības un manevrēšanas spēju un stabilitātes attiecības, kādas ir lidmašīnas vibrācijas profilakses metodes.

Par šim tēmām Valērijs runāja ar N. Bahrahu, A. Ro-tenbergu, D. Kurguzovu, L. Bodrovu, ar V. Šavrovu, A. Polakovu, Z. Žurbinu un citiem speciālistiem.

Tagad Čkalovam bija praksē jāpārbauda visu teorētisko aprēķinu pareizība un precizitāte. Rūpnīcā viņam neviens nekad neteica: «To drīkst, bet to ne ... Tādā un tādā paragrāfā rakstīts . . .» Viņa vietā neviens neko neizlēma un pat pie labākās gribas nevarēja to izdarīt. Tas atbilda Valērija raksturam, bet šajā apstāklī slēpās arī milzīgas grūtības.

Protams, konstruktors ir pastāvīgs izmēģinātāja padomdevējs. Taču iemācīt jauno mašīnu lidot var tikai izmēģinātājs. Bet cik grūts un sarežģīts ir šis darbs!

Aviācijas rūpniecības attīstības tempi auga. Pie Volgas, Sibīrijā, Ukrainā, Uzbekijā pacēlās gigantiskas rūpnīcas, kas ražoja lidmašīnas, motorus un mēraparātus.

Savas bāzes nostiprināja un izvērsa plaši pazīstamo konstruktoru biroji, nobrieda jauno konstruktoru radošie spēki.

Andrejs Nikolajevičs Tupoļevs pēc četrmotoru bumbvedējiem TB-3 (ANT-6) laida pasaulē sešmotoru lidmašīnas ANT-16 un ANT-22, bet pēc tām debesīs pacēlās gigantiskā ANT-20 («Maksims Gorkijs»), un tūdaļ sāka izmēģināt lidmašīnu, kas bija konstruēta speciāli lidojuma tāluma rekorda labošanai un tika nosaukta par «RD» [15] (ANT-25). Civilā aviācija saņēma ANT-35.

Parādījās aviācijas konstruktora S. Iļjušina pirmās lidmašīnas. Jaunais konstruktors A. Jakovļevs līdztekus veselai virknei lielisku sporta un mācību lidmašīnu sāka projektēt kaujas mašīnas.

Patstāvīgas konstruktoru gaitas uzsāka bijušie A. Tu-poļeva skolnieki un domubiedri A. Arhangeļskis un V. Petlakovs.

Oriģinālas konstrukcijas četrmotoru bumbvedējus projektēja talantīgais V. Bolhovitinovs. Tika organizēti jauni — A. Mikojana, M. Gurēviča, S. Lavočkina un V. Jermolajeva — konstruktoru kolektīvi.

Rūpnīca, kurā strādāja Čkalovs, bez Poļikarpova konstrukcijas iznīcinātājiem ražoja arī ar lielgabaliem apbruņotos iznīcinātājus PI-1 un PI-2, tie bija visvecākā konstruktora D. Grigoroviča projektēti.

Slavenais «lidojošo etažeru» inženieris konstruktors V. Vahmistrovs jau gaisā nosēdināja iznīcinātāju uz daudzmotoru TB-3 un izstrādāja 1-16 izmantošanas projektu, piekarinot tos zem nesēj lidmašīnas kā piķējošos bumbvedējus.

Lielās sērijās tika ražoti lidmašīnu dzinēji, kurus bija projektējušas galveno konstruktoru V. Kļimova, A. Miku-ļina, A. Švecova vadītās konstruktoru organizācijas. Milzīgu ieguldījumu šajā darbā deva arī A. Bessonovs, V. Dobrinins, A. Ostrovskis.

Konstantīns Ciolkovskis pēc saviem darbiem — «Reaktīvais aeroplāns», «Reaktīvais dzinējs» un «Gāzturbīnu

dzinējs» — 1935. gadā publicēja zinātnisku darbu «Raķetes maksimālais ātrums», kurā iztirzāja raķešu lidojumu attīstības problēmas.

K. Ciolkovskis, B. Stečkins un V. Uvarovs neatlaidīgi strādāja pie turboreaktīvo dzinēju radīšanas, bet konstruktors A. Ļuļka mēģināja izstrādāt turbokompresora gaisreaktīvā dzinēja konstrukciju.

Protams, zinātnes un tehnikas praktiskie sasniegumi tūdaļ atspoguļojās padomju lidotāju uzvarās.

Par vienu no šādām padomju aviācijas uzvarām 1934. gadā Čkalovs uzskatīja tvaikoņa «Čeļuskins» pasažieru un apkalpes glābšanas epopeju. Braucot uz Vrangeļa salu, lai nomainītu pārziemotājus, veicis visu Ziemeļu jūrasceļu, jau mērķa tuvumā, Beringa jūras šaurumā, tvaikonis nokļuva ledus gūstā, un pēc vairākus mēnešus ilga dreifa to saspieda saltās Čukču jūras ledāji.

104 cilvēki, starp tiem divi mazuļi, palika uz arktiskā ledus zem klajas debess, vairāk nekā mīnus trīsdesmit grādu lielā salā, negantā, līdz kaulam cērtošā vējā.

Daudzi padomju lidotāji piedāvāja savu palīdzību V. Kuibiševa vadītajai valdības komisijai, ko izveidoja, lai glābtu čeļuskiniešus. Valērijs Pavlovičs arī bija viens no viņiem, taču gan rūpnīcas direktors, gan Galvenās aviācijas rūpniecības pārvaldes priekšnieks viņam gluži pamatoti teica: «Labi, tu aizlidosi. Bet kurš tavā vietā izmēģinās 1-15 un 1-16?»

Čkalovam nebija miera visu aprīli, un viņš bija neizsakāmi priecīgs, kad padomju lidotāji ar lidmašīnām TB-1, R-5 un fleisteriem, par spīti arktiskās dabas viltībām, parādīdami drosmi, pašaizliedzību un augstu pilotē-šanas meistarību, izveda visus nelaimē nokļuvušos cilvēkus.

Valērijs pilnīgi nomierinājās, kad izlasīja avīzē, ka visi izglābtie nogādāti uz kuģiem. Septiņiem lidotājiem: Ļapidevskim, Ļevaņevskim, Vodopjanovam, Kamaņinam, Molokovam, Sļepņovam un Doroņinam, kuri bija čeļus-kiniešu glābēji, valdība piešķīra Padomju Savienības Varoņa goda nosaukumu, kas pirmo reizi bija nodibināts.

1934. gadā Čkalovs bija liecinieks kara lidotāju lidojumam pāri robežai. Viņu vidū biju arī es, Valērija kolēģis GKS eksperimentālā institūta izmēģinātāju darbā.

Pēc mūsu atgriešanās Čkalovs mani dedzīgi nopratināja par Iranču augstākās pilotāžas skolu Etampā.

Kad es stāstīju par piecnieku, kas ciešā ierindā bija lidojis ar riteņiem augšup un turklāt vēl šādā stāvokli apšaudījis uz zemes novietotos mērķus, Čkalovs izgrūda:

— Ir gan malači franči! Bet pie mums vēl visi priekšnieki nesaprot, kāds labums var būt no šādiem lidojumiem. Tik vien zina kā sodīt!

— Kurš tad tev aizliedz? — es iebildu.

— Jagor, vai tad es viens pārstāvu iznicinātāju aviāciju? Es taču runāju par visu GKS. Par mani neuztraucies — es tagad esmu brīvais strēlnieks ...

Taču vēl lielāku prieku Valērijam sagādāja ziņa par triju padomju lidotāju — M. Gromova, A. Fiļina un stūrmaņa I. Spirina — panākumu. Viņi 1934. gada rudeni 72 stundu laikā ar lidmašīnu ANT-25 pa slēgtu maršrutu nolidoja 12 411 kilometrus un uzstādīja jaunu pasaules re kordu šajā tāluma klasē.

Čkalovs ļoti lepojās ar savu bijušo Serpuhovas skolas instruktoru M. Gromovu, kuram par šo lidojumu piešķīra Padomju Savienības Varoņa nosaukumu, bet viņa ildz gaitnieki kļuva par Ļeņina ordeņa kavalieriem.

Beidzot Čkalovi dabūja dzīvokli jaunā Ļeņingradas šosejas 76. namā, tieši pretī Centrālajai lidostai. Tagad ma,; bija vairs tādu vakaru, kad pie Čkaloviem valdītu klu sums. Zaudējis vienu no saviem vistuvākajiem clrau giem — Aleksandru Aņisimovu —, Čkalovs vairāk uzturē jās mājās, viesmīlīgi uzņemot no Vasiļovas Maskavā iebraukušos radiniekus un paziņas, lidotājus, inženierus un mehāniķus — bijušos kolēģus no GKS eksperimentālā institūta un daudzus biedrus no rūpnīcas.

Uzaicināt savās mājās cilvēkus un tos pacienāt — tā bija Čkalova kaislība. Olga pamazām pierada pie šādas vīra viesmīlības un visādi viņam palīdzēja.

Par pašaizliedzīgu lidotāja izmēģinātāja darbu Čkalovu ar smagās rūpniecības tautas komisāra Sergo Ordžoniki dzēs pavēli apbalvoja, piešķirot viņam Gorkija rūpnīcā ražoto vieglo automašīnu. Valērijam patika ar to pavizi nāt sievu un dēlu, tāpat arī savus neskaitāmos draugus un paziņas.

Turpinādams 1-15 un 1-16 izmēģinājumus, Valērijs Pav lovičs pēc lidojumiem ilgi uzkavējās konstruktoru birojā, piedalīdamies jaunā iznīcinātāja 1-17 radīšanā. Šis modelis, tāpat kā i-16, bija iecerēts kā vienplāksnis ar zemu spārnu novietojumu. Jaunajam iznicinātājam bija ar ūdeni dzesējams motors M-100.

«jūsu dzīvība mums ir dargaka PAR JEBKURU MAŠĪNU»

Pienāca 1935. gada pavasaris. Kā jau parasti, Maskavā Sarkanajā laukumā, notika parāde, kurā piedalījās daudz smago un vidējo bumbvedēju, izlūklidmašīnu un iznīcinātāju.

Čkalovs aiztraucās pār Sarkano laukumu ar sarkanspār-notu 1-16.

Bet 2. maijā visa gaisa armija, kura sastāvēja no dažiem simtiem lidmašīnu, izkārtojās Frunzes Centrālās lidostas lidlaukā. Lidmašīnu priekšā — stingrā lidotāju, stūrmaņu, gaisa strēlnieku, mehāniķu un motoristu ierinda.

Iedams garām militāro apkalpju ierindai, Valērijs to uzlūkoja ar zināmu skaudību un pieķēra sevi pie domas, ka joprojām skumst pēc militārās aviācijas, no kuras pirms divarpus gadiem bija šķīries ne jau savas vainas dēļ.

Saule cēlās augstāk un augstāk un sildīja parādes dalībniekus.

Valērijs Čkalovs lidotāja jakā, cepurē un cimdos stāvēja pie maza iznīcinātāja, kas bija līdzīgs bezdelīgai ar sarkaniem spārniem. Atskanēja komanda. Lidlauks pieklusa.

Staļins, Vorošilovs un Ordžonikidze nogāja gar parādes dalībnieku ierindu. Čkalovs saslējās, militārā sveicienā pielikdams roku pie cepures. Staļins apstājās pie Čkalova. Vorošilovs stādīja viņu priekšā Josifam Visarionovičam, kurš uzdeva lidotājam dažus jautājumus. Čkalovs atbildēja īsi un skaidri. Staļins ielūkojās pilota sejā. Tad piegāja tuvāk pie sarkanspārnotās lidmašīnas, atkal izjautādams izmēģinātāju. Laikam Vorošilovs un Ordžonikidze jau bija Staļinam pietiekami stāstījuši par bezbailīgo pilotu, un Staļins silti un vērīgi raudzījās Čkalovā.

— Kāpēc jūs nelietojat izpletni? — jautāja Staļins.

Čkalovs, mirkli padomājis, atbildēja:

— Es lidoju ar lidmašīnu paraugiem. Tie ir visai vērtīgi, un tos sadauzīt būtu ļoti žēl. Parasti cenšos glābt mašīnu.

Josifs Visarionovičs pasmaidīja.

— Jūsu dzīvība mums ir dārgāka par jebkuru mašīnu, — atvadoties sacīja Staļins.

«Vai tiešām esmu vērtīgāks nekā mašīna, vērtīgāks nekā šis skaistulis ar sarkanajiem spārniem?» domāja lidotājs.

— Iekāpt lidmašīnāsl — atskanēja jauna komanda.

Sājā lidojumā Čkalovs lika lietā visu savu cilvēka putna talantu un ilggadīgo pilotēšanas pieredzi.

1935. gada 2. maija diena uz visiem laikiem palika viņam atmiņā kā robežlīnija, aiz kuras sākās jauna dzīve, kas sauca pretī lielu uzvaru laimei.

Kad Čkalovs, priekā starodams, kopā ar draugiem, kuri bija atlidojuši uz parādi no dažādiem valsts aviācijas garnizoniem, ieradās mājās, sieva, ne vārda nesacījusi, viņu apskāva un noskūpstīja.

— Vai tiešām tu redzēji? — bažīgi jautāja Valērijs.

— Mēs no balkona skatījāmies, kā tu tur kūleņoji, — mātes vietā priecīgi atsaucās mazais Igors.

Čkalovs uzmanīgi aizveda sievu uz viesistabu un noteica:

— Tu taču tagad nedrīksti uztraukties.

Trīs dienas vēlāk lidotāju izmēģinātāju V. Ckalovu un galveno konstruktoru N. Polikarpovu ar PSRS CIK lēmumu apbalvoja ar Ļeņina ordeni. Augstajai godalgai viņus izvirzīja smagās rūpniecības tautas komisārs Sergo Ordžo-nikidze. Dokumentā bija teikts: «Aviācijas rūpnīcas konstruktors biedrs N. Poļikarpovs ir viens no mūsu aviācijas visspējīgākajiem darbiniekiem. Viņš konstruējis 1-15 un 1-16. Abas lidmašīnas, kā zināms, pieņemtas apbruņojumā.

Lidotājs V. Čkalovs veic šo jauno iznīcinātāju izmē-* ģinājumus un tiek uzskatīts par vienu no labākajiem lidotājiem.

Es lūdzu apbalvot ar Ļeņina ordeni rūpnīcas konstruktoru N. Poļikarpovu un lidotāju V. Ckalovu.

S. Ordžonikidze.»

Piecas dienas vēlāk Čkalova dzīvē bija vēl viens notikums: 10. maijā Olgai piedzima meita. Viņu nosauca par Valēriju — tēvam par godu.

Valērijs Pavlovičs bija bezgala priecīgs.

ATKAL NĀVĪGS RISKS

Čkalovam kā rūpnīcas izmēģinātājam radās arvien vairāk un vairāk darba. Nesen uz lidlauka izstūrēja Polikar-pova kārtējo darinājumu — iznīcinātāju 1-17; tajā pašā laikā turpinājās arī lidojumi ar 1-15 un 1-16, kurus nepārtraukti modernizēja.

Kas tad ir izmēģinātājs paša izmēģinātāja izpratnē?

1935. gada 15. maijā laikrakstā «Izvestija» Čkalovs pats par to rakstīja šādi: «... Lidotājs, kas izmēģina jaunas lidmašīnas, to cilvēku uztverē, kuriem nav sakara ar aviā-riju, ir riska cilvēks. Tomēr tāds priekšstats ir nepareizs. Lidotājs izmēģinātājs pirmām kārtām ir cilvēks, uz kura pieciem gulst tēvišķa atbildiba — pirms viņš lido ar kādu izmēģināmo mašīnu, viņš piedalās tās radīšanā.

Lidotāja izmēģinātāja darbs sākas ilgi pirms lidojuma. Viņš seko visām jaunās lidmašīnas tapšanas fāzēm. Viņš iepazīstas ar tās īpatnībām jau konstruēšanas laikā.

Beidzot mašīna ir konstruēta. Tās nelielais koka makets liek vispusīgi apspriests, un dzimstošās lidmašīnas novēr-lešanā aktīvi piedalās lidotājs izmēģinātājs. Rūpnīcā lidmašīnas izgatavošanas laikā lidotājs izmēģinātājs kopā ar inženieriem cauras dienas pavada cehos. Viņš seko katras detaļas izgatavošanai, pārbauda atsevišķus, jau izgatavotus mehānismus. Lidotājs izmēģinātājs jau tajā laikā ļoti sīki ir iepazinies ar lidmašīnu, ar kuru viņam nāksies veikt lidojumu. Viņš izjūt to pilnībā, līdz pēdējai skrūvītei, taču tai uzticēties viņam nav tiesību. Sākumā viņš to stūrē pa lidlauku, šad tad metru vai pusotra atraudamies no zemes, un tikai tad ceļas lidojumā. Pirmo reizi pilots aplido tikai pāris riņķu virs lidlauka. Pēc tam mašīnu rūpīgi apskata un novērš lidojumu laikā atklātos sīkos defektus. Un tad sākas tā sauktie treniņlidojumi. Četru piecu šādu lidojumu laikā izmēģinātājam pilnībā jāpierod pie jaunās lidmašīnas.

Tad mašīnai sākas rūpnīcas izmēģinājumi. Te vairs nav ko kautrēties — lidmašīna tiek noslogota bez žēlastības. Izmēģinu, kā tā paceļas, manevrē, kā ir vadāma, cik stabila, kāda kilometrāža; taisu pilotāžas figūras, noskaidroju «griestus» un, beidzot, izmēģinu grīstēšanā. Lidotājs izmēģinātājs uzmanīgi seko motora un daudzu dažādu mēraparātu darbībai, viņš pieraksta visus savus novērojumus.

Bieži vien, beidzoties rūpnīcas izmēģinājumiem, lidmašīnā tiek kaut kas pārtaisīts.

... Gadās, ka izmēģinājumu procesā lidotājs atklāj kādu nopietnu jaunās mašīnas defektu. Tad lidmašīnu «atsauc» no rūpnīcas izmēģinājumiem un nosūta uz cehu, lai pārbūvētu. Pēc tam izmēģinājumus sāk no jauna un turpina tik ilgi, kamēr mašīnā nepaliek, kā mēs sakām, nekādu mīklu.

... Izmēģinātājam ir jāliek lidmašīnai darboties ar tādu slodzi, kādu tai nekad vēlāk vairs nenāksies izturēt. Modernu ātrgaitas lidmašīnu izmēģināšana prasa no lidotāja ā'kārtīgi stipru veselību. Var lieliski izjust lidmašīnu, taču, lai to pārbaudītu supermaksimālos ātrumos, lai no tās izspiestu visu līdz galam, lidotājam jābūt arī ar lielu fizisku spēku.

...Lidotāji izmēģinātāji ir uzmanīgi ļaudis. Un tas ir dabiski: pietiek ar vienu nepareizu kustību — un mašīna ir pagalam. Bet sadauzīt eksperimentālo mašīnu nozīmē pazudināt vesela kolektīva daudzu mēnešu darbu.

Lidmašīnas grīstēšanas īpašību noskaidrošana ir pēdējais un visatbildīgākais izmēģinājumu posms. Tādēļ izmēģinājumu pēdējo ciklu — figūru lidojumus un grīstē-šanu — veicam maksimāli uzmanīgi, iepriekš pārdomājuši katru kustību.

Grīstēšanas īpašību izmēģinājumi parasti tiek veikti lielā augstumā, lai gadījumos, kad lidmašīna no grīstē sanas neiziet, izmēģinātājs pagūtu izlēkt ar izpletni. Lidmašīna tiek ievadīta grīstē no visiem stāvokļiem, arī no tādiem, kas var rasties, lidmašīnai zaudējot arumu, ja to pilotē lidotājs bez pietiekamas pieredzes. Katrā atsevišķā gadījumā mašīna grīstē atšķirīgi, tāpēc nepieciešams noskaidrot visas tās īpatnības.

Konstruktors gaida no izmēģinātāja pareizi uzstādītu «diagnozi». Lidotājam izmēģinātājam jāmāk ātri orientēties, burtiski, visās mašīnās un tās daudzo mēraparātu īpatnībās. No izmēģinātāja spējas ātri pamanīt atsevišķus mašīnas trūkumus un, galvenais, pareizi noteikt to cēlo-pus ir atkarīgs gandrīz viss.

Lidotāja izmēģinātāja darbs ir ārkārtīgi sarežģīts. Tajā uz intuīciju vien paļauties nevar. Daudz ir jāzina: gan mehānikas likumi, gan materiālu pretestība un daudz, daudz kā cita.»

1935. gads bija jau otrajā pusē. Jaunajā piecgadē N, Po-ļikarpova konstruktoru birojs un eksperimentālā rūpnīca paātrināja jauna tipa iznīcinātāju projektēšanu.

Agrā septembra rītā Valērijs Pavlovičs izbrauca Centrālās lidostas lidlaukā ļoti skaistu lidmašīnu 1-17 (CKB-15). Pēc dažiem ieskrējieniem Čkalovs lika mašīnai nedaudz atrauties no zemes un tūda] atkal nosēdās. Jaunais iznīcinātājs viņam patika — lidmašīna «uzvedās pieklājīgi», gan braucot pa zemi, gan ieskrienoties, bija it kā stabila un paklausīga eleroniem, pagrieziena un dzijuma stūrēm.

Lidotājs piebrauca pie rūpnīcas stāvvietām, izslēdza motoru un, izkāpis no kabīnes, piegāja pie Poļikarpova.

Nikolajs Nikolajevičs bija daudz reižu vedis Valēriju Pavloviču sev līdzi uz konstruktoru biroju, lai tas uzmet aci jauniecerētā iznīcinātāja skicei. To bija paredzēts apbruņot ar četriem ložmetējiem un piestiprināt ari turētāju 100 kilogramu smagai bumbu kravai.

Lidmašīna bija līdzīga savam priekštecim 1-16 — tāds pats klasisks monoplāns ar zemu novietotiem spārniem, taču nebija strupdegunis, jo M-100 tipa motors ar ūdens dzesēšanu Jāva konstruktoriem mašīnas priekšgalu projektēt proporcionālāku un skaistāku.

Pirmajā lidojumā mašīna «uzvedās» normāli, tādēļ Čka-lovs nedēju vēlāk varēja ķerties pie izmēģinājumu programmas izpildīšanas.

Pēc ļoti sarežģītu lidojumu virknes Ckalovs konstatēja, ka 1-17 spēj attīstīt ātrumu līdz 500 kilometriem stundā un tā «griesti» ir vairāk nekā 9500 metru. Tas bija lielisks sasniegums.

Kādu reizi, tāpat kā tas notika iepriekšējā gadā ar 1-16, lidojot ar jauno iznīcinātāju, iestrēga tā šasijas labā kāja. Visi mēģinājumi to nostādīt savā vietā bija nesekmīgi. Degvielas atlika maz. No velnišķīgajām pārslodzēm smel-dza viss ķermenis un reiba galva.

Čkalovs pārlika — izlēkt ar izpletni vai mēģināt nosēsties un izglābt mašīnu?

Lidotājs skaidri apzinājās milzīgo risku, kādam viņš pakļauts, nosēdinot 1-17 uz viena riteņa. Bija gandrīz droši, ka, nedaudz paskrējis, iznīcinātājs sagāzīsies uz iestrēgušā riteņa pusi un lielā ātrumā ar spārna konsoli aizķers zemi, acumirklī apmetīs kūleni un ar milzīgu spēku trieksies ar asti un pilota kabīni pret skrejceļu, jo atšķirībā no 1-16 jaunā iznīcinātāja motora daļa ir daudz zemāk par kabīnes pārsega kupola augšdaļu, zem kuras atrodas lidotāja galva. Bet tas nozīmēja, ka izmēģinātājs kapotēšanas laikā tiks saspiests.

Čkalovs vēlreiz uzmeta aci degvielas skaitītājam — benzīna atlika vēl dažām minūtēm.

«Mierīgāk, Čkalov, mierīgāk!» Valērijs sev sacīja, saspringti domādams, ko vēl varētu darīt. Izlēmis viņš lika savam vienkājim 1-17 uzņemt augstumu, sasniedzis tūkstoš metrus, lika motoram strādāt ar pilniem apgriezieni niem un uzrāva iznīcinātāja purngalu augšup. 1-17 iegāja otrajā režīmā, bet lidotājs nepārtraukti strādāja ar elero-niem, sekodams ātruma rādītājam. Ckalovs ievēroja, ka, pilnīgi zūdot ātrumam, kad lidmašīna jau nolaiž lejup purngalu, tā vēl ļoti labi klausa eleroniem un pagriezienu stūrei. Valērijam pamodās cerība izglābt jauno izmēģināmo lidmašīnu. Viņš apņēmīgi vadīja to lejup.

Lidlaukā visi notiekošo vēroja ar šausmām, saprazdami, kā tas var beigties.

Lidotājs pamanīja, ka uz zemes nosēšanās zīmes vietā izveidots krusts — tas bija it kā ieteikums Čkalovam pamest lidmašīnu un izmantot izpletni. Taču izmēģinātājs apzinājās — tagad vienīgi viņš ir tas, kurš spēj pareizi izlemt, kas darāms ar mašīnu.

Lidotājs izlīdzināja lidmašīnu un, traukdamies virs zemes, izslēdza motoru. Lidmašīna mīksti pieskārās zālājam un ripoja pa lidlauku, pamazām sasvērdamās uz labo pusi.

Ritēja nāves briesmu pilnas sekundes. Visi bija saspringti līdz pēdējam. Labais spārns sasvērās arvien tuvāk un tuvāk zemei, taču Ckalovs smaidīja — skrējiena ātrums jau krities, un tagad bija skaidrs, ka viņš kā izmēģinātājs ir riskējis gudri un tādējādi izglābis mašīnu.

Pēc mirkļa 1-17 viegli ieskrāpēja velēnu ar labā spārna konsoli un, nedaudz sagriezies, pierima.

Valērijs Pavlovičs atbīdīja uz aizmuguri pilota kabīnes pārsegu, bez steigas attaisīja sprādzes siksnām, ar kurām lidotājs piestiprināts pie sēdekļa, lēnām izrāpās uz spārna, nolēca zemē un noņēma cepuri. Viņa gaišbrūnie mati bija salipuši, pār seju plūda sviedri, bet zilajās acīs mirdzēja uzvarētāja šķelmīgā uguntiņa.

Bāls kā nāve Poļikarpovs apkampa Čkalovu un teica:

— Vai nu tā drīkst, Valērij Pavlovič?

VĒL VIENA TIKŠANĀS AR NĀVI

Pašā vasaras plaukumā Olga paņēma bērnus un aizbrauca uz Ļeņingradu paciemoties pie radiem, bet Valērijs izlidoja uz Gorkiju, lai izmēģinātu jaunu lidmašīnu. Šo mašīnas tipu Galvenā aviācijas rūpniecības pārvalde uzskatīja par sevišķi nozīmīgu, tādēļ lidmašīnas izmēģinājumi tika uzticēti Čkalovam.

Ieradies rūpnīcā un uzdevis sagatavot mašīnu lidojumiem, Valērijs Pavlovičs aizbrauca uz dzimto Vasiļovu. Paciemojies pie mātes — tikai tā Valērijs sauca savu pamāti Natāliju Georgijevnu —, viņš pēc divām dienām atgriezās Gorkijā un sāka izmēģinājumus.

Programma tika izpildīta precīzi un pilnā apjomā. Pienāca diena, kad šo jauno lidmašīnu vajadzēja izmēģināt kilometrāžas bāzē^16 un noteikt tās maksimālo ātrumu, lidojot nelielā augstumā.

Saskaņā ar izstrādāto metodiku lidojuma augstums šādos gadījumos nedrīkst pārsniegt 50—100 metrus.

Čkalovs izlidoja agrā rītā, kamēr saule vēl nebija iesildījusi gaisu un nebija radušās augšupplūstošas gaisa strāvas, kuras koriģēja lidmašīnas patiesās iespējas, arī ātruma īpašības.

Tuvojoties mērījumu bāzei, Valērijs pamanīja, ka apkārtne ir visai nepiemērota — milzīgs izcirtums ar neskaitāmiem celmiem un sīku krūmāju, bet no visām pusēm to ieskāva biezs mežs.

Pēc hronometrāžistu signāla — «Viss kārtībā. Var sākt mēģinājumu» — pilots izvēlējās pašu zemāko ātruma režīmu un visu uzmanību veltīja tam, lai mašīna pēc iespējas stingrāk ievērotu horizontālu lidojumu, nepaceļoties ne metru augstāk un nenoslīdot zemāk. Tādā pašā režīmā viņš lika lidmašīnai lidot virs bāzes arī pretējā virzienā.

Pēc tam ātrums tika palielināts, un lidmašīna atkal mēroja attiecīgo nogriezni turp un atpakaļ.

Un tad jau motors rēca, strādādams ar maksimāliem apgriezieniem, un mazais «ēzelītis», kā Valērijs ar maigumu mēdza saukt savu iemīļoto 1-16, trīcēdams un saspringdams no milzīgajām aerodinamiskajām pārslodzēm, mežonīgā ātrumā traucās virs zemes, tuvodamies nomērītās trases sākumam.

Pēkšņi lidotājs sajuta kādu metālisku triecienu, pēc kura motora ritmiskā rēkoņa tūdaļ mainījās. Kaut kas sāka klaudzēt, un lidmašīna trīcēja kā drudzī.

«Dzinējs nojucis,» tūdaļ saprata Čkalovs. Nedrīkstēja pieļaut, ka mašīna izjūk vibrācijas dēļ, tāpēc viņš uzreiz izslēdza aizdedzi, strauji «uzrāva» lidmašīnas purngalu, lai uzņemtu augstumu un aizplanētu tālāk no nolādētajiem celmiem, uz kuriem nosēžoties katastrofa būtu neizbēgama.

Lidmašīnas priekšgalā no motora pārsega sūcās ārā eļļa. Spēcīgas gaisa straumes to izsmidzināja pa visu kabīnes priekšējo stiklu. Čkalovs zibenīgi atvēra kabīnes kupolu, kurš noslīdēja uz aizmuguri un ļāva no sāniem redzet, kas notiek priekšā. Augstums bija 300 metru, kad lidmašīnas ātrums nokritās līdz minimumam. Izmēģinātājs lika mašīnai planēt, izvēlēdamies visizdevīgāko režīmu iespējami ilgākam lidojumam. Bija dzirdama tikai ap lidmašīnu plūstošā gaisa švīkstoņa un šalkoņa.

Valērijs ļoti labi zināja 1-16 iespējas un raksturu un tādēļ šajā ārkārtīgi bīstamajā situācijā izspieda no tās visu, ko varēja. Vēlreiz izbāzis galvu, viņš saprata, ka divkaujā ar nāvi arī šoreiz būs uzvarētājs — nosēsties nāksies mežā, bet tas ir daudz labāk nekā uz celmiem. Tagad lidotāju visvairāk uztrauca dūmi un kvēpi, kas lauzās no motora pārsega apakšas — kaut nu tikai neaizdegtos lidmašīna. Līdz meža galotnēm vairs tikai kādi piecdesmit metri. Čkalovs pamanīja skuju koku puduri un neprātodams iegrieza lidmašīnu šajā tumši zaļajā plankumā.

Viņš sasprindzināja visus savus jutekļus, lai nenokavētu momentu, kad iznīcinātājs «jāizvelk» no planēšanas leņķa un jāsaslej stāvus, pirms tas sadursies ar skujkoku galotnēm.

Aprēķins bija precīzs. Lidmašīna, ietriekdamās koku lokanajos vainagos, lauzdama zarus, zaudēja ātrumu. Tikai pie pašas zemes tā negaidīti pārmeta kūleni, un Čkalovs sajuta spēcīgu triecienu pa galvu.

Kolhoznieki, vīrs un sieva, kas bija strādājuši netālu no izmēģinātāja piespiedu nolaišanās vietas, atrada viņu «iekārušos» ar galvu uz leju.

Viņi izvilka Valēriju no sadauzītās lidmašīnas kabīnes un noguldīja uz zemes. Beidzot Čkalovs atguva samaņu. Sieviete pārsēja viņam galvu, kamēr vīrs aizskrēja pēc pajūga, ar kuru lidotāju nogādāja līdz šosejai... Drīz atbrauca sanitārā mašīna, un viņu aizveda uz rūpnīcu.

Avārijas komisija noskaidroja: motors izjucis tādēļ, ka vienu no virzuļiem sabojājusi kāda sīka metāla detaļa. To iespējams iemest cilindrā tikai tad, ja vārstulis bijis atvērts. Tas ļoti atgādināja visai pieredzējušas rokas veiktu diversijas aktu.

Maskavā Valērijs Pavlovičs atgriezās ar pārsietu galvu un līdzi atveda fotogrāfiju, kurā viņš bija redzams tādā bēdīgā stāvoklī.

Sieva ar bērniem vēl bija Ļeņingradā, un Valērijs piekāra fotoattēlu virs gultas guļamistabā.

Olga neko nezināja par vīra avāriju Gorkijā un, tikai ieraudzījusi fotogrāfiju, saprata, ka ar Valēriju atkal kas ir atgadījies, kaut gan ne vēstulēs, ne telefona sarunās viņš neko nebija teicis. Viņa apvainojās, bet fotoattēlu no sienas noņēma un noslēpa rakstāmgaldā. Kad Valērijs atgriezās no darba, sieva viņam pārmeta par šo klusēšanu.

— Es negribēju tevi, Olgiņ, ar tādām vēstīm uztraukt, tu taču esi māte barotāja, — Čkalovs smaidīdams atbildēja sievai.

Trešā daļa PASAULES ARĒNĀ

.

Pirmā nodaļa PIRMAIS LIDOJUMS PAR ZIEMEĻU LEDUS OKEĀNU ES MEKLĒJU ČKALOVU

1935. gada vēlā rudenī es kādu vakaru aizbraucu pie Valērija uz mājām — viņš toreiz dzīvoja Ļeņingradas šosejā.

Valērijs ilgi kratīja mana roku. Es skatījos viņa sejā. Acu izteiksme bija kļuvusi možāka, rievas sejā it kā izlīdzinājušās. Uz ādas jakas atloka mirdzēja Ļeņina ordenis.

— Redz kā, Baiduk! Atkal satikāmies...

Pēc tam viņš ieveda mani otrā istabā, lai parādītu meitiņu, kurai pārpārēm pietika vietas tēva platajās plaukstās.

— Dzīvoju kā dievs... — Čkalovs stāstīja, izrādīdams savu vienkāršo mājas saimniecību. — Bet kā tu?

— Nekā īpaša, Valerjan. — Es viņu saucu par Valer-janu, jo tā man bija iegājies.

— Vai kas noticis?

— Redzi, man ar tevi būtu jāparunājas...

— Klāj tik vaļā! Kādēļ tad ātrāk neteici?

— Te daudz cilvēku, neērti.

— Pie manis, brāl, vienmēr ir cilvēki, man patīk kompānijā.

— Tu zini — lidmašīna, ar kuru es un Ļevaņevskis mēģinājām pārlidot pāri polam, tagad tiek pilnveidota.

— Kāda gan man tur daļa? Tā taču ir jūsu lidmašīna.

Es mazliet samulsti, nezinādams, kā lai tuvojas Čkalo-

vam.

Olga bažīgi ieklausījās mūsu sarunā. Bija redzams, ka viņai nepatīk šis temats — tajā jautās apslēptas briesmas. Pamanījis viņas nosodošo skatienu, es apklusu. Valērijs, vēl nesaprazdams visu, kas slēpjas aiz maniem vārdiem, gaidīja paskaidrojumus.

Es viņam pamiedzu ar aci, pamādams uz mājas saimnieces pusi.

Viņš apķērās.

— Labi, iziesim uz ielas, es tevi pavadīšu...

Viņš iegāja ēdamistabā, atvainojās viesiem un ātri saģērbās. Mēs izgājām Pētera parka alejā.

— Sievu klātbūtnē šādas valodas nav runājamas, viņas velti uztrauksies, — es sacīju,

— Skaidrs. Bet tagad turpini,

KO ES PASTĀSTĪJU ČKALOVAM PAR ĻEVAŅEVSKA LIDOJUMU

Pēc tam kad Groinovs ar lidmašīnu ANT-25 bija uzstādījis lidojuma tāluma pasaules rekordu — 12 411 kilometru — kustībā pa noslēgtu līkni, čeļuskiniešu epopejas varonis Sigismunds Ļevaņevskis 1935. gada sākumā kādā no pieņemšanas reizēm Kremlī bija lūdzis Staļina piekrišanu tieša lidojuma (bez nosēšanās) Maskava—Sanfrancisko organizēšanai pāri Ziemeļpolam.

Pārlidojuma projekts tika izskatīts un atbalstīts. To apstiprināja ar Darba un aizsardzības padomes (DAP) lēmumu, kurā bija noteikts šāds lidmašīnas ANT-25 apkalpes sastāvs: komandieris — Padomju Savienības Varonis polārlidotājs S. Ļevaņevskis, otrais pilots — Zukovska Kara aviācijas akadēmijas Inženieru fakultātes klausītājs G. Baidukovs, lidmašīnas stūrmanis — Melnās jūras flotes stūrmanis V. Ļevčenko, rezerves otrais pilots — triecienlidmašīnu eskadriļas komandieris lidotājs V. Gurē-vičs, rezerves stūrmanis un atbildīgais par ANT-25 apkalpes sagatavošanu navigācijā — Zukovska Kara aviācijas akadēmijas Stūrmaņu katedras priekšnieks, profesors A. Beļakovs.

Ar šo pašu DAP lēmumu tika organizēta Tālo pārlidojumu komiteja ar smagās rūpniecības tautas komisāru Sergo Ordžonikidzi un konstruktoru A. Tupoļevu priekšgalā.

1935. gada pavasaris bija pašā plaukumā, kad mani izsauca akadēmijas priekšnieks A. Todorskis. Viņš izņēma no seifa kādu papīru un, pasniedzis to man, sacīja:

— Rūpīgi izstudē un tūdaļ ķeries pie izpildīšanas.

Es lasīju izrakstu no DAP lēmuma, ka esmu norīkots Ļevaņevska apkalpes sastāvā, lai veiktu lidojumu ar ANT-25 pāri polam uz Ameriku.

Neapjēgdams tā saturu, es pārlasīju tekstu divas reizes. Laikam manā sejā bija acīm redzama neizpratne, jo To-dorskis jautāja:

— Kas jums nav skaidrs, biedri Baidukov?

Es klusēju, un mans priekšnieks jautāja vēlreiz:

— Vai jūs pazīstat Ļevaņevski?

— Tur jau ir tas āķis, ka Ļevaņevski nepazīstu, bet, kas ir Ziemeļpols, to miglaini atceros no Fritjofa Nansena stāstiem, kurus lasīju, vēl bērns būdams.

— Tas tomēr nekur neder — izpildīt padomju varas uzdevumu ar skābu sejas izteiksmi... Tādos darbos vajadzīgs entuziasms, mans dārgais draugs! — secināja akadēmijas priekšnieks un, atvadīdamies no manis, piebilda: — Vēlu panākumus! Uzdevums ir ārkārtīgi svarīgs!

Tomēr es nekādi nevarēju pierast pie domas, ka kaut kāda Ziemeļpola dēļ man jāpamet mācības, par kurām biju sapņojis daudzus gadus.

Pēc dažām dienām saņēmu paketi no PSRS CIK locekļa S. Ļevaņevska. Viņš lūdza mani ierasties pie sevis dzīvoklī pulksten 18.00. Pēc norādītās adreses ierados tieši noteiktajā laikā. Mani sagaidīja zilacains cilvēks palielu galvu, augumā nedaudz pāri vidusmēram. Es tūdaļ sapratu, ka tas ir mans komandieris Ļevaņevskis. Jau pirmajās sarunas minūtēs izpaudās viņa jūras aviatora lielā pieredze ziemeļu lidojumos.

Ap desmitiem vakarā ieradās arī viņa stūrmanis Viktors Ļevčenko — garš, stalts jūrnieks.

Trijos mēnešos līdz pārlidojuma sākumam Ļevaņevska apkalpes locekļiem vajadzēja izpildīt pamatīgu lidojumu programmu un krietni patrenēties uz zemes.

Bija nepieciešams daudz ko pārtaisīt un papildināt arī lidmašīnā ANT-25, lai to pielāgotu lidojumam pāri visas zemeslodes arktiskajai daļai.

Pavirši skatoties, likās skaidrs, ka aviācijas laikmetā vienkāršāk un drošāk ir organizēt gaisa satiksmi starp divām, pasaules lielvalstīm — PSRS un ASV — pāri Rietumeiropai un Atlantijas okeānam. Tomēr pat vienkāršākā gaisa maršrutu izmērīšana parādīja, ka īsākais gaisa ceļš no PSRS uz Ameriku ved pāri Arktikai. Patiešām, no Maskavas līdz Sanfrancisko pāri Klusajam okeānam ir apmēram 18 tūkstoši kilometru, pāri Atlantijas okeānam — ap 14 tūkstošiem kilometru, bet pāri Ziemeļpolam — 9605 kilometri.

Vienā no 1935. gada augusta pirmajām dienām, rītausmas pirmajā sārtojumā, lieliski ticis galā ar smagi piekrautās ANT-25 ieskrējienu, mūsu Sigismunds Alek-sandrovičs bez starpgadījumiem pacēla mašīnu no Sčol-kovas aerodroma betona skrejceļa un uzņēma kursu uz ziemeļiem, uz polu, uz Ziemeļameriku.

Laiks bija brīnišķīgs, motors darbojās nevainojami.

Bet cik ātri dažkārt sagrūst cilvēka cerības! Pēc dažām lidojuma stundām, pirms vēl bijām sasnieguši Kolas pussalu, ķevaņevskis mani pasauca un iekliedza ausi;

— Paskatieties — kas tā par eļļas strūkliņu uz kreisā spārna?

Patiešām varēja redzēt diezgan spēcīgu eļļas strūklu, kas izskatījās pēc kustīga, gigantiska tārpa. Arī lidmašīnā nez no kurienes sūcās eļļa.

Pēc mūsu aprēķiniem, noplūde daudzkārt pārsniedza mūsu deviņsimt zirgspēku motora AM-34 pieļaujamo normu. Tajā pašā laikā ar eļļas rezervju krājumu vajadzētu pietikt vismaz līdz Kanādas tundrai, kur var nolaisties apdzīvotas vietas tuvumā, tādējādi izpildot pārlidojuma galveno uzdevumu — gaisa telpas pārvarēšanu virs Arktikas centrālās daļas un Ziemeļpola.

Pārlidojuma štābs pa radio pavēlēja nekavējoties pārtraukt lidojumu un nosēsties Krečevicu lidlaukā, kas atrodas starp Maskavu un Ļeņingrādu.

Nav grūti iedomāties mūsu nomākto garastāvokli, kad tuvojās nosēšanās brīdis Krečevicos.

Taču zaudēt galvu tajā laikā bi ja bīstami. Lai samazinātu lidmašīnas svaru līdz nosēšanās normai, mums bija lidojumā jāizlej milzīgs degvielas daudzums.

Nolaidāmies līdz 200 metriem un attaisījām degvielas sistēmas zemspārnu atveres.

Visās darba vietās lidmašīnas iekšpusē ar katru mirkli pieauga benzīna tvaiku koncentrācija, un no sīkākās dzirksteles mašīna varēja uzsprāgt kā pulvera muca. Tāpēc nekavējoties izslēdzām radiostaciju, kuras pārveidotājs varēja būt par nelaimes cēloni.

Līdz galam atvēris priekšējās kabīnes sānlodziņus, lai maksimāli samazinātu benzīna tvaiku koncentrāciju, es lūdzu komandieri izlaist šasiju, gatavodamies nosēsties nakts tumsā.

Lidmašīna ilgi ripoja pa cieto, izdangāto lidlauka segumu.

Izslēdzis motoru, es tūdaļ atvēru priekšējās kabīnes augšējās lūkas. Ļevaņevskis jau bija uz zemes — viņš izrāpās no mašīnas caur aizmugurējo lūku. Atstājis ieslēgtas tikai navigācijas ugunis un kabīnes iekšējo apgaismojumu, es steidzos pie komandiera, kas ar kabatas lukturīti apgaismoja ar eļļu nošķaidīto lidmašīnas fizelāžu.

Mēs konstatējām, ka eļļa šļākusies no galvenās eļļas tvertnes drenāžas caurulītes. Metāla spārnu perkala segums bija piesūcies ar šķebīgo benzīna smaku, tā bija vēl stipri jūtama.

Pasaucis stūrmani, kas mašīnas kabīnē vēl joprojām vāca un kārtoja lidojuma kartes, bortžurnālu un stūrmaņa piezīmes, kā arī radiosakaru dokumentāciju, es lūdzu viņu neaizmirst, ka lidmašīnā atrodas arī deviņi tūkstoši dolāru, kurus pirms izlidošanas mums bija iedevis Klimenls Vorošilovs, sacīdams: «Noderēs, kad nolaidīsieties. Varēsiet atpūsties, kā nākas!»

Un tad notika kaut kas pārsteidzošs... Tajā brīdī, kad Viktors Ļevčenko izslēdza navigācijas ugunis, kreisajā spārnā nodunēja dobjš sprādziens un lidmašīnu apņēma spilgtas liesmas. Dega spārna perkala segums. Divas raķetes, kas paredzētas apkārtnes apgaismošanai piespiedu nolaišanās gadījumā naktī, nesaprotama iemesla dēļ spārna iekšpusē bija uzliesmojušas un ar savu augsto temperatūru (vairāk nekā 2000 grādu) tūdaļ izdedzinājušas cauri lonžeronus, nokritušas uz zemes un ar šaušalīgu šņākoņu kvēloja zem kreisās konsoles. Tieši tās arī aizdedzināja visu ar benzīnu piesūcināto lidmašīnu.

Mēs ar Ļevaņevski gluži kā sapnī norāvām lidotāju jakas, uzrausāmies uz spārniem un, glābdami lidmašīnu, sākām dzēst liesmas. Viktors Ļevčenko, izlēcis no priekšējās kabīnes, arī nāca mums palīgā.

Nevar zināt, kā būtu beigušies mūsu izmisīgie mēģinājumi paglābt no liesmām ANT-25, ja neatgadītos gluži pasakains notikums. Pie lidmašīnas piebrauca divas smagās mašīnas ar milzīgiem pārvalkiem un ļoti saprātīgiem sarkanarmiešiem, kuri mierīgi un lietišķi apsedza spārnus ar brezentu un liesmas ātri noslāpēja.

Naktī uz Krečeviciem atbrauca valdības komisija.

Drīz apkalpe tika izsaukta uz Politbiroju. Staļins jautāja:

— Kā mēs rīkosimies turpmāk? Kā jūs domājat, biedri Ļevaņevski?

Sigismunds Aleksandrovičs bija drūms, bet mierīgs. Viņš paziņoja, ka visa vaina ir mašīnā. Staļins ierosināja eņ-kalpei doties uz Ameriku un apskatīties, Ko tur var nopirkt iecerētajam lidojumam pāri polam.

Es lūdzu vārdu un sacīju, ka amerikāņiem nav nekā līdzīga mūsu ANT-25, ka brauciens uz Ameriku būs veltīgs, un lūdzu atļauju palikt mājās. Mani toreiz uztrauca tikai viens jautājums: vai es drīkstēšu tagad pārtraukt arktisko epopeju un atgriezties pie mācībām.

Taču atgriezties akadēmijā man nebija lemts, jo GKS priekšnieks Jēkabs Alksnis kādā no pieņemšanas reizēm personiskā sarunā pateica, ka mūsu neveiksmīgais lidojums pāri polam nostādījis neveiklā stāvoklī ne tikai GKS un aviācijas rūpniecību, bet arī visu Padomju Savienību un būtu vēlams šo melno traipu nomazgāt. Galu galā mani norīkoja uz aviācijas rūpnīcu par lidotāju izmēģinātāju, un mans sapnis kļūt par inženieri pārsprāga kā ziepju burbulis.

Brīvajā laikā es daudz reižu izlidoju ar ANT-25, lai atkārtotu tieši tādu eļļas noplūdi, kāda bija piespiedusi apkalpi pārtraukt lidojumu. Ar eļļas tvertnes drenāžas pārvietošanu uz citu zonu defekts tiktu novērsts.

Jautājumus par ANT-25 stāvokli mēs pārspriedām ar A. Beļakovu, kurš bija atgriezies pie Stūrmaņu katedras vadītāja tiešo pienākumu pildīšanas Žukovska akadēmijā. Dabiski, mūsu sarunās bieži radās jautājums: «Nu labi, savedīsim lidmašīnu ideālā kārtībā, bet kas būs tālāk?» Aleksandrs Beļakovs ne vienu reizi vien man ir paziņojis: «Lidotāju izvēlies tu. Tev viņi labāk pazīstami.»

Pēc tam es neskaitāmas reizes pārcilāju labi un ne sevišķi labi pazīstamu lidotāju kandidatūras, bet arvien biežāk apstājos pie Čkalova.

— Bet kāpēc tad es? Es taču esmu tipisks iznīcinātājs ... — nenocietās Valērijs.

— Mīļais draugs! Es tikai tādēļ nelūgts iegāzos pie tevis, ka mums vajadzīgs visdrosmīgākais, visprasmīgākais un visā valstī visautoritatīvākais lidotājs.

— Ak, Jagor! Patīk gan tev pavilkt biedrus uz zoba. Kāpēc tu mani — «grēkāzi» — taisi par dievu? Gan «aklajos» lidojumos, gan astronavigācijā un radionavigācijā, gan radio telegrāfi jā esmu nejēga.

— Ja dabūsi atļauju lidot, pacelsi maksimāli pārslogoto ANT-25 no betona joslas — vari uzskatīt, ka piecdesmit procentus no svarīga, valstiska darba jau esi paveicis... Bet lidojumi mākoņu blīvā — tā ir mana darīšana, visu pārējo mēs ar Sašu nodrošināsim, neuztraucies.

— Ja nu tā, jūsu kompānijā esmu nācējs, bet būt par galveno — te gan nederēšu.

Es apķēros, ka nevajag vairāk uzstāt, jādod biedram laiks padomāt.

PSIHOLOĢISKĀ UN TEHNISKĀ GATAVOŠANĀS

Divas nedēļas es Valēriju netraucēju, bet pēc tam aicināju apskatīt ANT-25 un palidot ar to.

Tajā laikā bija krietni sasnidzis, un lidmašīnu nācās nostādīt uz slēpēm. Tieši tādā brīdī CAHI angārā ienāca Čkalovs.

Dienas pirmo pusi viņš iepazinās ar ANT-25 uzbūvi (mašīnai bija maksimāli pagarināti spārni), izpētīja sapērtāki lidojumu režīmu grafikus.

Pēcpusdienā sāka puteņot, pamatīgi sniga, virs Centrālā lidlauka peldēja zemi mākoņi. .. Lidotgribētāju nebija, un mums samēra viegli atļava veikt lidojumu aerodroma tuvumā.

Es priecājos, ka mans senais biedrs izrādīja par ANT-25 lielu interesi. Sēdēdams viņam aiz muguras, es uzmanīgi sekoju viņa pirmajam lidojumam. Bija jūtams, ka pie stū res ir izcils pilotēšanas mākslinieks.

— Brīnišķīgi! Nav ko piebilst —• tupoļevieši ir braši zēni! — Un Valērijs pacēla augšā uzslavu apliecinošo īkšķi.

Pienāca 1936. gada pavasaris. Mūsu apkalpe — tiesa, ar oficiālu valdības lēmumu tā vēl nebija apstiprināta — bija gatava lēcienam pāri Ziemeļpolam ne tikai tehniski bet, pats galvenais, — arī psiholoģiski. Mēs ilgi nopūlējāmies, lai sacerētu Politbirojam vēstuli, kurā lūdzām at. ļauju lidojumam pāri Ziemeļpolam. Beidzot sadūšojāmies to aizsūtīt, un kopš tā brīža mūsu dvēseles miers bija zudis.

Atbildes tomēr diezgan ilgu laiku nebija. Sergo Ordžo-nikidze par atbildi uz Čkalova jautājumiem tikai smaidīja savās kuplajās ūsās.

1936. gada jūnija sākumā VK(b)P CK sapulcināja aviā cijas pasaules pārstāvjus — lidotājus, to skaitā arī izmēģinātājus, stūrmaņus un mehāniķus, lai atklāti izrunātos par lielā avāriju skaita cēloņiem gaisa karaspēkā. To sekas bija neattaisnojami ciivēku zaudējumi.

Pārtraukumā mēs piegājām pie Sergo Ordžonikidzes un pajautājām, kāds liktenis ir vēstulei, kuru rakstījām Po-lit birojam un kurā izklāstīts tālā pārlidojuma projekts.

— Esat gan jūs nemierīgi, — smējās Sergo, — lidot vien gribat. Mašīna ir krietni jāpārbauda.

Mēs ātri atbildējām, ka mašīna, ar kuru mēs gatavojamies lidot, ir pārbaudīta, var doties ceļā kaut šodien ...

— Labi, — sacīja Sergo, redzēdams mūsu nepacietību. — Aizvedīšu jūs pie biedra Staļina.

— Kāpēc jālido tieši uz Ziemeļpolu? Lidotājiem jau nekas nešķiet briesmīgs — pieraduši riskēt, — noteica Staļins.

Čkalovs ar ciešu pārliecību balsī sacīja:

— Mašīna taču ir laba, lielisks motors, risks nav nekāds lielais.

— Jūsu lidojuma maršruts būs šāds: Maskava—Petro-pavlovska-Kamčatska.

Tas bija tik negaidīti, ka mēs tūdaļ neattapām, ko atbildēt.

Nākamajā rītā Čkalovs, Beļakovs un es sapulcējāmies CAHI. Uzņēmām piedāvāto maršrutu kā Dzimtenes pavēli.

Tajā pašā vakarā mēs jau sadalījām savus pienākumus lidojumā un, nezaudējot laiku, sākām gatavoties startam.

Cik bezmiega nakšu tika aizvadīts pie pārlidojuma kartēm! Cik cilvēku iesaistījās šā lidojuma sagatavošanā!

Pēc pusotra mēneša intensīviem treniņiem un izmēģinājumiem mums bija vēl jāveic pēdējais pārbaudes reiss.

Iekrāvuši ANT-25 kabīnē mantas, mēs uzaicinājām lidmašīnā inženieri un radistu, pēc tam pacēlāmies gaisā. Mums iesitās nāsīs kodīgu dzeltenu dūmu dvinga, kas nāca no Ščolkovas rūpnīcu dūmeņiem. Es ieslēdzu šasijas pacelšanas tumbleru. Pēkšņi kaut kur lejā atskanēja krakšķis. Visi satrūkās. Es paskatījos pār plecu Valērijam, kurš vadīja lidmašīnu, un konstatēju, ka signāl-spuldzītes, pēc kurām var redzēt šasijas stāvokli, nedeg. Šasijas pacēlējas vinčas ass negriezās, kaut gan elektromotora slēdzis bija ieslēgts.

Čkalovs šajā laikā sēdēja pie stūres un uzņēma augstumu. Beļakovs ar radistu noskaņoja radiostaciju. Es apsēdos uz rezerves eļļas tvertnes un iegrimu pārdomās.

— Kaut kas nav kārtībā ar šasiju, — es sacīju lidmašīnas vadošajam inženierim Jevgeņijam Stoinanim, kas bija pienācis pie manis.

— Nesaprotu, kas varēja atgadīties, — atbildēja inženieris un devās pie lidmašīnas šasijas pacēlēja un trosēm. Drīz viņš sarūgtināts atgriezās.

— Slikti būs. Pārtrūkušas šasijas pacelšanas un nolaišanas troses.

Ar navigācijas ierīces palīdzību mēs ar Jevgeņiju Sto-mani pārliecinājāmies, ka šasijas labā un kreisā kāja atrodas pusizlaistā stāvoklī.

Es aizkjuvu līdz Čkalovam un pastāstīju viņam par notikušo. Viņa acīs tikai īsu mirkli pavīdēja sapīkuma un izbrīna izteiksme, taču sejā nenotrīcēja ne vaibsts.

ANT-25 pa to laiku turpināja lidojumu apmēram tūkstoš metru augstumā.

Saule bija augstu, līdz tumsai vēl krietnas četras stundas, bet degvielas pietiktu divām diennaktīm nepārtraukta lidojuma.

Lai vieglāk tiktu skaidrībā par šasijas vinčas bojājumu cēloņiem un apmēriem, es uzzīmēju tās shēmu. Nomainījis Čkalovu, sāku pilotēt lidmašīnu no aizmugurējās vadības pults. Komandieris piecēlās no priekšējā krēsla un, nokļuvis līdz stūrmaņa vietai, pavēlēja Aleksandram Bejakovam pa radio paziņot pārlidojuma vadības štābam par notikušo, bet Sčolkovas aerodroma lidojumu vadītāju lūgt brīdināt visas lidmašīnas, kas atrodas gaisā, lai to apkalpes būtu maksimāli uzmanīgas un netuvotos ANT-25, jo tā apkalpei nebūs vaļas sekot apkārtējai gaisa telpai.

Čkalovs kopā ar Stomani demontēja lidotāja krēsla augšdaju un tūdaļ ieraudzīja, ka vinča, kas pacel un nolaiž šasiju, ir nopietni bojāta.

Valērijs noģērba ādas jaku un baltajā zīda kreklā, ar izspūrušajiem gaišbrūnajiem matiem kļuva līdzīgs cīkstonim, kas gaida pretinieku. Taču viņa priekšā bija vājais, salīkušais, vainas apziņas nomāktais pavecā Jevgeņija Stomaņa stāvs. Viņš bija lielisks CAHI inženieris izmēģinātājs, bijušais lidotājs, visu pakāpju Jura krustu kavalieris un arī Sarkanā Karoga ordeņa kavalieris.

Valērijs saplēsa vienīgo izpletni, kas bija nejauši atradies lidmašīnā, piestiprināja tā cilpas pie šasijas izlaišanas troses un sāka vilkt, cik vien bija spēka.

Pat viņa milža spēki izrādījās par maziem. Nostieptā trose pastūma šasijas kreiso kāju uz priekšu tikai par dažiem centimetriem, taču pēc tam viss atgriezās iepriekšējā stāvoklī.

Tā kā ANT-25 šasijai, to izlaižot, ir jāvirzās uz priekšu, pretī gaisa plūsmai, es samazināju motora apgriezienus, lai mašīna lidotu ar minimālu ātrumu.

Čkalovs, Stomanis un Beļakovs ķērās pie lencēm, taču mana palīdzība nebija efektīva: draugi nomocījās līdz pilnīgam bezspēkam, sviedri tecēja aumaļām, bet šasija vairs nekustēja no vietas.

Sājā strūdzinieku darbiņā iesaistīja vēl radistu Kova-ļevski, raženu jaunu puisi, bijušo matrozi. Taču arī viņa spēks nepalīdzēja. Kļuva skaidrs, ka mūsu pūliņi ir veltīgi.

Bāls un aizelsies Stomanis atgūlās uz fizelāžas grīdas. Viņam reiba galva.

Čkalovs pienāca pie manis. Es ierosināju lidot tik ilgi, kamēr pietiks degvielas, kaut vai divas diennaktis, bet tikmēr kaut kas bija jāizgudro.

— Redz, Jagor mīļais, kā aizlidojām uz Kamčatku ... Un to lielo kaunu, — satriekts man pie auss nočukstēja Valērijs.

— Sēdies tagad tu pirmajā krēslā, — es lūdzu komandieri, jo man radās doma, kuru es gribēju pārrunāt ar vadošo inženieri.

— Paklau, Jevgeņij Karlovič, — es skaļi kliedzu inženierim ausī, — pamēģināsim tā: es, Saša un Kovaļevskis vilksim trosi ar rāvieniem, bet tu no spārna katru centimetru fiksēsi un nostiprināsi ar kādu asu metāla priekšmetu! Vabūt mēs kaut vai vienu — kreiso kāju tā pamazītēm nostādīsim galējā priekšējā stāvoklī. Bet pēc tam ķersimies pie otras ...

Inženieris sāka smaidīt.

— Man ir līdzi lauznītis, es ar to ierāpšos kreisā spārna iekšpusē, no turienes līdz šasijas kājai var vai ar roku aizsniegt.

Čkalovs nolaidās līdz 500 metru augstumam, lai apkalpei avārijas darbu laikā būtu vieglāka elpošana.

Elles darbs ilga vairākas stundas. Saule jau rietēja. Kabīnē bija jāieslēdz apgaismojums. Spītēdami sāpēm mugurā un rokās, dzirkstelēm, kas griezās gar acīm, mēs ar pārcilvēciskām pūlēm atkarojām troses kustībā centimetru pēc centimetra.

Ak, cik pārgalvīgs un razbainiecisks bija Ckalova svilpiens un viņa līksmais, uzvarošais kliedziens:

— Jagor, puiši! Viss kārtībā!

Atvilkuši elpu, mēs ķērāmies pie šasijas otras kājas, taču labais balsts nekustējās ne milimetru.

Pēc četru stundu pārcilvēciska cīniņa par mūsu mašīnas dzīvību pārlidojuma liktenis kjuva atkarīgs no Cka-lova aukstasinības un meistarības — vai viņš mācēs izglābt ANT-25, nosēdinot to uz vienas vienīgās kreisās kājas?

Caur iluminatoriem bija redzams, ka vakara puskrēslā aerodroms pieklusis brīnuma gaidās, kļūmīgam iznākumam sagatavotas sanitārās un ugunsdzēsības mašīnas.

Valērijs pustumsā izlīdzināja lidmašīnu un izslēdza motoru. Bija dzirdama tikai pretimskrejošo gaisa masu trauksmainā šalkoņa. Es pavēlēju biedriem pāriet «uz asti», bet pats ātri aizrāpos pie komandiera, lai kļūmīgā brīdī varētu kaut kā palīdzēt.

Tad kreisais ritenis jau mīksti pieskārās zemei. Ckalovs pakāpeniski grieza stūri pa kreisi, neļaujot lidmašīnai sasvērties uz labā spārna. Šasijas balsta amortizatoru triecieni kļuva arvien asāki. Komandieris grieza stūri pa kreisi līdz galam un strauji uz to pašu pusi grūda kājas pedāli, lai liktu lidmašīnai griezties pa kreisi. Taču ANT-25 jau bija zaudējis ātrumu un tāpēc stūrēm neklausīja. Vēl pēc sekundes mašīna sagāzās uz labā spārna, sagriezās pa labi un sastinga.

Tas notika desmitajā jūlijā pulksten 21.15. Lidmašīna palika vesela, un tas ļāva deviņpadsmitā jūlija vakarā būt jau gataviem izlidošanai. Pulksten 18.00 Ckalovs, atgriezies no Maskavas Ščolkovā, mums paziņoja:

— Nu, Saša un Jagor, lidojam!

NO MASKAVAS PĀRI ZIEMEĻU LEDUS OKEĀNAM UZ KAMČATKU

Visas šīs dienas mēs izraudzījāmies mums sagatavotos daudzu valsts rūpnīcu ražotos tērpus, ekipējumu, pārtiku, mērinstrumentus un novietojām tos lidmašīnā. Tur bija gan radiostacijas un slēpes, astronomiskās ierīces un bises, maršruta kartes, guļammaisi, gumijas laiva, puds sāls, ko Valērijs bija pasūtījis personiski, un vēl daudz kā cita, kas varētu noderēt piespiedu nosēšanās gadījumā, dzīvojot uz ledus. Visu to mēs rūpīgi salikām milzīgā mono-plāna ANT-25 spārnos un fizelāžā; pati lidmašīna bija novietota angārā uz svariem.

Naktī uz divdesmito jūliju mehāniķi un motoristi vadošā inženiera uzraudzībā sāka piepildīt tvertnes ar benzīnu. Jaudīgi starmeši apgaismoja gigantisko lidmašīnu, kura mirdzināja savus pulētos spilgti sarkanos spārnus.

ANT-25 bija koncentrētas visas aviācijas tehnikas novitātes. Tā bija pirmā mašīna, kurā tika izmantota lidojuma laikā novācama šasija ar eļļas amortizatoriem un elektrificētu pacelšanās sistēmu.

Motors ir lidmašīnas sirds. Ja tā ir mazjaudīga vai darbojas ar pārsitieniem — pilotiem draud briesmas. Ne velti lidotāji agrāk mēdza sacīt: «Ar labu motoru pat uz slotas-kāta var lidot.» Dabiski, tik ilgā pārlidojumā drošam motoram ir ārkārtīgi liela nozīme, sevišķi tādēļ, ka lidmašīnai ANT-25 tas bija tikai viens.

Motors AM-34R, kas bija uzstādīts lidmašīnā ANT-25, projektēts Centrālajā aviācijas motorbūves institūtā talantīgā konstruktora A. Mikuļina vadībā, bet izgatavots Maskavas rūpnīcā. 1936. gadā to jau ražoja lielās sērijās un ne vienu gadu vien ekspluatēja vidējas un tālas darbības bumbvedējos un izlūklidmašīnās.

Virs lidlauka sāka zilgot rīta debesis. Sarkanspārnoto milzi, līdz pēdējai iespējai uzpildītu ar degvielu un kravu, nostūma no svariem, un vilcējs to lēnām sāka vadīt pa betona skrejceļu uz startu, kura vieta bija samērā augstā uzkalniņā.

Aiz lidmašīnas gāja iespaidīga procesija, tajā bija viesi, kas ieradušies Sčolkovā no Maskavas, lai pavadītu mūs tālajā ceļā. Viņu vidū bija visi, izņemot ģimenes locekļus un tuviniekus. To pieprasīja ārsti, arī pārlidojuma štābs, un tam piekrita apkalpes locekļi. Lidmašīnu nostādīja uzkalniņā, no kurienes tā, augstu pacēlusi purngalu, lepni noraudzījās uz gaišpelēko betona skrejceļa šautru. No šī paša uzkalniņa ANT-25 bija jādrāžas uz priekšu un jāie-skrienas vairākus tūkstošus kilometru garam lēcienam.

Fotokorespondenti un kinooperatori bez apstājas filmēja mūs un pavadītājus.

Gaisa kuģa komandieris sēdās pie ANT-25 stūres, es ieņēmu vietu uz eļļas tvertnes viņam aiz muguras, lai pēc lidmašīnas atraušanās novāktu šasiju, Aleksandrs Beļa-kovs — pie stūrmaņa galdiņa.

Lidlaukā bija bezvējš, gaisa temperatūra ārpus lidmašīnas plus piecpadsmit grādu, pacelšanās apstākļi gluži labvēlīgi.

Čkalovs izmēģināja motoru, lidmašīna drebēja no varenā propellera dunoņas un dzinēja izplūdes gāzu spēcīgajām šaltīm. Valērijs Pavlovičs samazināja apgriezienus un deva signālu izņemt bremžu klučus no riteņu apakšas.

Apdullinoša motora rēkoņa. Lidmašīna lēnām slīdēja lejup no uzkalniņa un, uzņemot ātrumu, arvien žiglāk joņoja pa betona celiņu.

Lidojums bija sācies.

Čkalovs metru pēc metra uzņēma augstumu. Līdz pēdējai iespējai piekrautais ANT-25 lidoja zemāk par Ščolko-vas rūpnīcu kūpošajiem dūmeņiem, kaut ari motors strādāja ar maksimālu jaudu.

Izpildījis savus pienākumus šasijas pacelšanā, es ziņoju komandierim, ka stājos pie dežurējošā stūrmaņa un radista darba.

Pirmās divpadsmit lidojuma stundas lidmašīna bija jāvada Čkalovam. Beļakovam tūdaļ pēc pacelšanās bija jāliekas gulēt un pēc sešu stundu atpūtas jānomaina mani stūrmaņa radista postenī.

Pulksten 14.15 lidmašīna pārlidoja pāri Harlovkai, kas atrodas Kolas pussalā, — tas bija pēdējais Eiropas kontinenta punkts.

ANT-25 lidoja virs Barenca jūras, tuvodamies Viktorijas salai.

Kuģa komandieris pēc nepārtrauktas desmit stundu ilgas motora darbināšanas ar pilnu jaudu samazināja apgriezienus, un tagad lidmašīnas kabīnē kļuva mazliet klusāk.

Pulksten 22.10 mēs nokļuvām Viktorijas salas rajonā, un Aleksandrs Beļakovs uzrakstīja pilotam zīmīti, lai tas uzņem jaunu kursu — uz Austrumiem — uz Franča Jo-zefa Zemi.

Kad es paziņoju stūrmaņa norādījumus Čkalovam, viņš nespēja savaldīties.

— Tagad vajadzētu taisnā ceļā drāzt uz polu! Minūtes gājiens! — tā man ausī kliedza Valērijs.

— Kas par pļāpāšanu ierindā, biedri komandieri! — es nebēdnīgi attraucu. Par atbildi Čkalovs smaidīdams man iegrūda sānos dunku.

Pēc atgriešanas no Udas salas. V. Čkalovs ar māti Natāliju Georgijevnu. Vasiļova, 1936. gads.

PSRS CIK prezidijā pēc lidmašīnas apkalpes apbalvošanas par lidojumu uz Kamčatku. Runā M. Kaļiņins.

1936. gada 17. augusts.

V. Ckalovs, G. Baidukovs un A. Beļakovs Parīzē 1936. gads.

Padomju paviljons aviacijas izstāde Parīze ^

1936. gadā. ►

Bija nolidoti pirmie 2700 kilometri.

Es atpūtos, vērojot lidmašīnā ēnas, kas rāpās pa dažādiem priekšmetiem, tikko mazliet mainījās lidmašīnas stāvoklis gaisā.

Tad izdzirdēju:

— Skatieties! Tā ir Franča Jozefa Zeme!

Nolēcis no eļļas tvertnes, es izņēmu no borta somas fotoaparātu un ar to izspraucos pie pilota kabīnes priekšējiem stikliem, lai uzņemtu arktisku ainavu sēriju.

1936. gada 20. jūlijā pulksten 23.10 no ANT-25 borta tika nosūtīta radiogramma «Viss kārtībā. Lidojam virs Franča Jozefa Zemes. Redzam salas. Apkalpe sveic Tiha-jas līča pārziemotājus. Čkalovs, Baidukovs, Be/ctkovs.»

Pulkstenis rādīja pusnakti, taču saule bija augstu. Mūsu skatieniem atklājās arhipelāga izkliedēto salu teiksmainā panorāma.

Pienāca 1936. gada 21. jūlijs.

Aiz Franča Jozefa Zemes mēs ieraudzījām vaļēja ūdens klaju, bet aiz tā — nepārskatāmu leduslauku.

Drīz ledājus aizsedza blīva migla, bet augšā parādījās daudzstāvu mākoņu grēdas. Pusstundu vēlāk lidmašīna jau lidoja mākoņos. Es sāku kāpināt augstumu, taču pagaidām vēl lielo, smago degvielas krājumu dēļ lidmašīna nespēja izlauzties pie saules. Radās dilemma: vai nu laisties ciklona mākoņu blīvā, kuru tik precīzi pirms lidojuma bija paredzējis meteoroloģiskais dienests, vai arī lidot tam apkārt, lai izvairītos no lidmašīnas apledošanas un pārslodzēm gubu mākoņos.

Te nu mēs uzskatāmi pārliecinājāmies, cik nepamatotas bija dažu zinātnieku — meteoroloģijas speciālistu prognozes, kuri apgalvoja, ka Arktikas centrālajos rajonos mākoņu augšējā mala pat vasarā neatrodas vairāk kā 3—4 kilometru augstumā.

Pa to laiku apledošanas intensitāte pieauga, lidmašīna kratījās kā drudzī.

Čkalovs man palīdzēja ieslēgt propellera prefcipledoša-nas ierīci.

Komandieris ar stūrmani nolēma, mainot lidojuma kursu, atrast mazāk blīvu mākoņu slāņus, lai drīzāk tiktu saulē.

Meklējot labāko variantu, Valērijs Čkalovs ar Aleksandru Beļakovu noteica man daudz dažādu kursu. «Uz aklo» vadīdams lidmašīnu, es jau bij,u saskaitījis maršrutā divpadsmit zigzagus, kad pēkšņi mākoņu starpā ieraudzīju fantastisku, baismu, vertikāli izslējušos klinti, kas pacēlās pāri bezgalīgajiem Arktikas ledājiem un sniegiem.

Komandieris un stūrmanis, turēdami rokās kartes, ātri izrēķināja, ka tās ir Severnaja Zernļas salas. Taču mākoņi atkal mums aizsedza šo ainu kā priekškars uz skatuves.

Pulksten astoņos Beļakovs raidīja: «Viss kārtībā. Atrodamies virs Severnaja Zemļas.»

Ciklons turpinājās, bet novirzīties no galvenā kursa tagad jau vairs nevarējām. Mēs nolēmām lauzties cauri mākoņiem augšup. Izlīdām saulē četru tūkstošu metru augstumā un devāmies taisni uz Tiksi līci. Bet drīz ANT-25 ceļā atkal nostājās ļoti augsti mākoņu kalni, un atkal apkalpei bija jāuztraucas par apledošanu un «aklo» lidojumu. Komandieris noguris un norūpējies no aizmugures apņēma mani ap pleciem un kliedza ausī:

— Laidies zemāk, Jegor, laidies zemāk, aste trakoti stipri šūpojas. Tā vien skaties, ka nepārtrūkst stabilizatora lentes. Tā vien skaties.

Samazinājis motora apgriezienus, strauji laidos zemāk, un drīz jau mēs redzējām Hatangas līča piekrastes ledus daudzkrāsaino mozaīku.

Beļakovs visu šo laiku, vairāk nekā 19 stundas, bija dežūrējošais stūrmanis. Ciklons bija mums sajaucis grafiku. Čkalovs mani nomainīja pie lidmašīnas stūres, bet es uzņēmos Bejakova pienākumus.

Valērijs pacēlās 4300 metru augstumā.

Beļakovs bija pārguris un tāpēc tūdaļ izstiepās un aizmiga tieši uz lidmašīnas grīdas.

Ļāvu viņam divas stundas atpūsties, tad pamodināju un nodevu maiņu.

Pulksten 10.10 Beļakovs raidīja:

«Viss kārtībā. Atrodamies virs piekrastes uz austru-miem no Nordvikas.»

Bet 14.10 viņš ēterā raidīja:

«Viss kārtībā. Augstums četri tūkstoši metru. Atrodamies 72°20' platumā, 123°40’ garumā — pie Tiksi līča.»

Pamazām mēs pieradām pie dežūrmaiņu grafika.

Apmēram pulksten 15.00 es atkal sēdos stūrmaņa vietā, bet Beļakovu laidu gulēt.

Ilgstošais lidojums vairāk nekā četru tūkstošu metru augstumā sāka izpausties visas apkalpes pašsajūtā. Bija jāizmanto skābeklis, taču, apspriedies ar biedriem, koman-rdieris nolēma, ka sešu stundu skābekļa rezervi pietaupīsim uz lidojuma beigām, kad pēc Kamčatkas sāksim šķērsot Ohotskas jūru un lauzīsimies uz Habarovsku. Iespējams, ka tur mums vajadzēs pacelties līdz sešiem tūkstošiem metru, bet nogurušajai apkalpei veikt šādu lidojumu bez skābekļa būtu visai grūti.

Klāt bija trešā diena — 1936. gada 22. jūlijs.

Protams, apkalpe juta nogurumu, it sevišķi tāpēc, ka skābekļa bada dēļ ēdienam gandrīz vai nebija pieskārusies. Ieēdām mazliet šokolādes, taču visvairāk dzērām ūdeni un tēju.

Es nomainīju komandieri pilota vietā.

Vipam ļoti patika apsēsties līdzās Beļakovam un pavērot, kā akurātais un pedantiskais profesors izmērī novirzes leņķi vai konstatē, cik augstu ir saule, bet pēc tam ātri aprēķina īsto kursu.

Pa labi pūkainā mākoņu cepurē slējās Korjaku sopka, bet tālāk, cik vien acs spēj saredzēt, visa Kamčatka un Ohotskas jūra bija biezas mākoņu villaines pārsegta.

ANT-25 lidoja 4200 metru augstumā. Parādījās Klusais okeāns, lejā — Petropavlovska-Kamčatska. Mēs nometām vimpeli un, aplidojuši riņķi virs pilsētas, devāmies uz Sahalīnu, pāri mūsu planētas visnegantākajai jūrai.

Piecdesmit nepārtraukta lidojuma stundās nesaudzīgā cīniņā ar dabas spēkiem mēs iepazinām ANT-25 un tā ne mirkli nerimstošo motoru AM-34R.

Ritēja vissaspringtākās pārlidojuma pēdējās stundas. Virs Ohotskas jūras mūs sagaidīja plašs ciklons ar blīvu mākoņu segu, lietu un miglu.

Atkal lidojām, vadoties tikai pēc navigācijas ierīcēm..

Sahalīnas un Piejūras rajonos laiks ļoti nelabvēlīgs — tie paši mākoņi, lietus un migla.

Pulksten 6.38 mani nomainīja Čkalovs. Kopā ar Beļa-kovu mēs sākām novērtēt situāciju.

Mēs ieteicām komandierim pirms Sahalīnas salas nolaisties zemāk, zem mākoņiem, lai līdz tumsai sasniegtu Amūras grīvu un tālāk pa tumsu varētu lidot virs upes līdz Habarovskai.

Valērijs Pavlovičs mūsu priekšlikumam piekrita un strauji laidās lejup.

No mākoņiem mēs iznirām piecdesmit metru augstumā virs trakojošās Ohotskas jūras. Vētras brāzienos lidmašīnas spārni un aste bīstami iedrebējās un bezpalīdzīgi vibrēja.

Man nekādi neizdevās pa radio izsaukt Nikolajevsku pie Amūras.

Sāka līt tik spēcīgi, ka bija ļoti grūti noteikt attālumu līdz ūdenim. Un, kad līdz jūras līmenim, atlika daži centimetri, noderēja ne vienmēr atzītais pļaujošais lidojums tieši Čkalova stilā.

Valērijs, kā saaudzis ar stūri, saspringti raudzījās miglas dūmakā.

Pavīdēja Sahalīnas austrumu piekraste. Mēs bijām precīzi nonākuši tajā maršruta punktā, ko tikām izvēlējušies jau Maskavā.

Taču īss bija brīdis, kad zeme palīdzēja komandierim vadīt gigantisko gaisa kuģi pļaujošā lidojumā. Sala bija garām, un mēs ieraudzījām nikno, baltām putu krēpēm apaugušo viļņu vālus.

Bijām lidojuši jau piecdesmit piecas stundas. Laiks uz jūras kļuva arvien nejaukāks — noteikt attālumu līdz ūdens līmenim bija ārkārtīgi grūti. Pēkšņi pa kreisi pazibēja milzīga, tumša masa. Droši vien tas bija kalns Meč-ņikova zemesragā.

Mēs sapratām, ka tādos apstākļos drīzāk ietrieksimies piekrastes sopkās nekā sasniegsim Amūras grīvu.

Čkalovs zibenīgi pieņēma absolūti pareizu lēmumu — augšup! Viņš tūlīt uzņēma augstumu, pagriezdams lidmašīnu ANT-25 uz austrumiem. Visu aizsedza mākoņi, augstums ātri pieauga, bet gaisa temperatūra strauji kritās.

1500 metru augstumā ap mums bija viens vienīgs pretīgs un auksts miglas piens, un, protams, sākās intensīva apledošana. Sevišķi ātri ar ledu pārklājās stabilizators un to balstošie tērauda spraišļi.

Aizritēja saspriegti, bīstami mirkļi. Lidmašīna jau bija 2500 metru augstumā, taču apledošana turpinājās.

Es sēdēju pie raidītāja un izsaucu Nikolajevsku, kad sajutu spēcīgus triecienus un lidmašīnas sakratīšanos. Tas jau bija visai bīstami, jo mašīna varēja izjukt.

Ziņoju uz Habarovsku un Nikolajevsku par ANT-25 stipro apledošanu.

Čkalovs krasi samazināja motora apgriezienus, un apledojušais milzis laidās lejup. Sitieni kļuva mazāk sparīgi un retāki.

No mākoņiem izdrāzāmies apmēram piecpadsmit metrus virs bangojošās jūras viļņiem, pār kuriem pletās al-painu lietusgāzmu plosīta migla.

R.edzamība pasliktinājās arī tādēļ, ka diena bija galā un apkārt pletās tumsa.

NOSĒŽAMIES udas sala

Es un Beļakovs vēlreiz mēģinājām saistīties ar Haba-rovsku. Tad izdzirdējām bez apstājas atkārtotus vārdus: «Pavēlu pārtraukt lidojumu, pie pirmās izdevības nosēsties. Oidžonikidze.»

Sākumā uzdūrāmies Langras salai — tur nebija kur nosēsties.

Vakara puskrēslā un miglas dūmakā pēkšņi ieraudzījām zemu, ezeru un gravu izvagotu saliņu ar dažiem nameļiem.

— Nosēžamies! Šasiju! — man nokliedza Valērijs un apņēmīgi sāka laisties lejup.

Es ieslēdzu elektromotoru, un pēc brīža ANT-25 izlaida savas divriteņu kājas.

— Skaties uz labo pusi, bet es uz kreiso, — skaļi teica Čkalovs, kad motors sāka darboties ar maziem apgriezieniem.

Es atkal iebāzu galvu pilota kabīnes labajā pusē un pa sānlodziņā atvērtu šauru spraugu vēroju, kāda ir situācija.

Pazibēja pēdējie krēpjainie viļņi, pēc tam grīslis, smilts,

°U.

Lidmašīna lidoja virs pašas zemes. Čkalovs to ievadīja nosēšanās režīmā, bet tajā pašā brīdī es iekliedzos:

— Gāzi! Grava!

Valērijs ari pats bija pamanījis šīs briesmas un ātri palielināja motora apgriezienus.

Krietnais, drošais motors AM-34R dusmīgi ieburkšķē-jās, un mašīna pacēlās augšup.

Komandieris atkal maksimāli samazināja apgriezienus, un atkal zem mums zibēja zeme. Nepārtrauktais apakšā zibošās izplūdušās ainavas skrējiens pārvērtās oļu un smilts žiglajā joņošanā. Ātrums kritās, līdz zemei atlika ne vairāk par metru.

— Uz asti, puiši! — iekliedzās komandieris, baidīdamies, ka nosēžoties ANT-25 var kapotēt.

Mēs ar Bejakovu nostiprinājāmies aiz radiostacijas, ieņēmuši avārijas gadījumam paredzētu pozīciju.

Bet nu jau klāt bija pirmā pieskaršanās zemei, tā bija diezgan mīksta. Lidmašīna ripoja uz trim atbalsta punktiem.

Cik labi mums noderēja Ckalova māksla nosēdināt lidmašīnu visneparastākajos apstākļos!

Lidmašīnas skrējiens kļuva lēnāks. Lejā pa labi nodunēja kāds sitiens.

Pēc piecdesmit sešu stundu lidojuma ANT-25 apstājās kā iemiets.

Mirkli vēlāk atvērām lūkas un noguruši izrāpāmies no mašīnas. Likās, nosēsties šajā vietā nemaz nav iespējams — visapkārt dziļu dziļas, ieapaļas gravas, tās pilnas ar ūdeni; rupji oļi un akmeņi, no kuriem viens bija iesprūdis starp šasijas kreisās kājas riteņiem un vienu no tiem atlauzis. Tieši tas bija palicies un no apakšas ietriecies kreisajā spārnā, kurā bija redzams iebuktējums, kas tomēr bažas neradīja. Netālu no lidmašīnas gulēja norautais ritenis ar nolauztās pusass gabalu un veselu riepu un kameru, kurā nebija nekādu bojājumu.

Ckalovs skatījās uz mums, vainīgi smaidīdams, it kā piedošanu lūgdams.

— Jā, kaut ko tādu varēja nostrādāt tikai Ckalovs! — es sacīju Beļakovam.

Mēs nemanījām biezo, smīlājošo miglu, ātri sagatavojām avārijas raidstaciju, lai paziņotu visiem par veiksmīgu nosēšanos Udas salā Laimes līcī.

Kažokādas untēs un jakās, līdzās lidmašīnai, uz kuras spārniem bija uzrakstīts N0-025 un USSR, mēs vietējiem piekrastes iedzīvotājiem šķitām aizdomīgi.

Divi no viņiem, par spīti vētrai, tūdaļ devās ar motorlaivu uz kaimiņu — Langras salu, kur atradās IeTK Tālo Austrumu robežapsardzes karaspēka vienība.

Atskrējušo vidū mēs redzējām vīriešus ar izkaptīm — tie bija nivhi un giljaki, kuri sarunājās savā valodā. Drīz bija dzirdama arī krievu valoda.

Ckalovs, palīdzējis mums uzstādīt radiostaciju, devās pie satrauktajiem, aizdomu pilnajiem salas iedzīvotājiem un, kā allaž, ātri nodibināja ar tiem kontaktu. Drīz jau bija dzirdami smiekli un joki. Cilvēki, kas bija mūs sagaidījuši, pienāca pie lidmašīnas, aptaustīja un glaudīja to.

Mēs ar Aleksandru Vasiļjeviču, iedarbinājuši motoriņu, noskaņojām raidītāju un pārraidījām ēterā: «Visiem, visiem. ANT-25 apkalpe veikusi veiksmīgu nosēšanos Niko-lajevskas tuvumā, Udas salā. Viss kārtībā.»

UDAS SALA

Čkalovs ar vietējiem iedzīvotājiem ierīkoja ANT-25 stāvvietu. Komandieris bija ļoti noguris un kustējās lēni, vairāk reižu piegāja pie spārna un atspiedies ar aizvērtām acīm atpūtās.

Nostiprinājuši lidmašīnu, savākuši avārijas radiostaciju un aizslēguši ANT-25 kabīnes, mēs pilnīgā tumsa vienkopus ar sagaidītājiem draudzīgi gājām pretī mazo namiņu ugunīm. Zvejnieki kolhoznieki atstāja pie ANT-25 sardzes posteni.

Mēs pienācām pie namiņa, un sieviete, kas mūs pavadīja jau no lidmašīnas, aicināja:

— Esiet šovakar mūsu ciemiņi!

•— Kas tad šeit dzīvo? — jautāja Beļakovs.

— Mani sauc par Fetiņju Andrejevnu, Smirnova uzvārdā.

— Tad jūs bijāt tā, kas mūs noturēja par japāņiem? — vaicāja Valērijs.

— Paskatījos debesīs un izbijos — uz spārna kaut kādi ērmoti burti, kaut gan pati lasīt neprotu . ..

Kamēr mēs noģērbāmies pēc vairāku dienu smagā darba, saimniece rosījās pie krāsns un stāstīja:

— Protams, veltīgi sacēlu traci. Lidmašīna vēl riņķoja gaisā, bet zvejnieki jau rūcināja motorus uz Langru.

— Kāpēc tu mūs, Fetiņja, gribēji apšaut? Ar bisi tak biji atskrējusi... — Čkalovs nerimās ar jokiem.

— Tā nav bise, bet vinčesters, — sieviete samulsusi atvairīja Valērija zobgalības.

•— Jā, bet tēmēji ne jau uz mani vai uz Jegoru, bet gan uz pašu skaistāko un staltāko — uz Beļakovu.

— Kas par blēņām ... — vēl vairāk piesarka sārtvaidze saimniece.

— Labs ir, Fetiņja Andrejevna, es jokoju. Kaut gan jā-saka — pareizi vien darījāt, jo jūs dzīvojat pie robežas, visādi var gadīties, — Čkalovs mierināja Smirnovu.

Kamēr uzvārījās tēja, mēs izvilkām no līdzpaņemtās ceļasomas visvisādus našķus un salikām tos galdā. Parādījās ari tā konjaciņa pudele, kuru mūsu mīļais ārsts Tro fimuks slepus bija ieliek pārtikas maisā, par to nepastāstījis pat man, kurš lidojuma laikā pārstāvēja viņa dienestu un viņa intereses.

Fetiņja Andrejevna piedāvāja mums savu gultu, taču mēs negribējām apgrūtināt saimniekus un paziņojām, ka brīnišķīgi iekārtosimies uz vienreizēji tīrās grīdas.

Pēc brītiņa saimniece kaut kur izgāja, lai netraucētu mums pārģērbties un apgulties.

— Kādi labi cilvēki, — skaļi prātoja Čkalovs, — uzmanīgi un viesmīlīgi.

1936. gada 23. jūlija rīts Udas salā uzausa nomācies, taču migla nedaudz pacēlās un sastinga mežonīgās Ohot-skas jūras vētru mēmās gaidās.

Šo klusuma bridi nekavējoties izmantoja robežsargi, kas vakar bija pārtvēruši mūsu «Visiem, visiem .. .» par nolaišanos Udas salā.

Čkalovs pamodās pirmais. Viņš skatījās uz saviem biedriem, kas krāca kā pasaku spēkavīri, un domāja: «Mēs esam pievīluši Staļinu, kaut arī uzdevums pilnībā izpildīts. Mēs sasniedzām Petropavlovsku-Kamčatsku, nometām virs tās vimpeli un pat nofotografējām šo tālo pilsētu. Un kas pēc tam? Staļins taču ierosināja, lai, sasnieguši mērķi, mēs nolaistos, tādēļ viņš pat solīja nekavējoties uzbūvēt Klusā okeāna tuvumā lidlauku. Bet mēs pašpārliecināti atteicāmies no liekām rūpēm un izdevumiem, paziņojuši Politbirojā, ka pēc maršruta galējā punkta sasniegšanas mēs laidīsimies pāri Ohotskas jūrai uz Habarovsku un varbūt pat nosēdīsimies rietumos no tās, tuvāk mājām, Maskavai.

īstenībā nācās nosēsties Udas salā, līdzās Nikolajevskai pie Amūras .. . Iznāk, ka mēs esam pļāpas un lielībnieki, precīzāk, muldoņas ...»

Ar šādām drūmām domām ANT-25 komandieris piecēlās un pamodināja Sašu un mani.

Ne Beļakovs, ne es nespējām nomierināt savu draugu komandieri, jo arī paši sākām šaubīties: «Vai mēs esam izdarījuši visu, lai neapkaunotu padomju ļaudis, kas radījuši šo brīnumlidmašīnu un uzticējuši mums savu labo slavu?»

Mēs pārrunājām rīcības plānu, kurā galvenais bija atrast ANT-25 startam piemērotu laukumu, kad mājā ienāca Fetiņja Andrejevna kopā ar lidotāja formā tērptu cilvēku.

Tas bija robežsargu aviācijas posma komandieris Ses-tovs, kas bija pie mums atlidojis ar hidrolidmašīnu 3-2. Viņš sāka mūs tik līksmi skaut un skūpstīt, ka Valērijs atkal atguva savu dzīvespriecīgo humoru un sacīja viesim:

— Tu labāk bučo Fotju, mūsu saimnieci, mīlīt! Mēs tādus apkampienus neesam pelnījuši...

— Nē, Valērij Pavlovič! Es arī Fetiņju Andrejevnu lūgšu jūs bučot par to, ko paveicāt...

Skatoties uz nepazīstamo cilvēku, kurš no planšetes ņēma ārā telegrammu, Čkalovs kļuva uzmanīgs.

Valērijs skaļi lasīja:

«Nikolajevska pie Amūras.

Lidmašīnas ANT-25 apkalpei:

Čkalovam,

Baidukovam,

Beļakovam.

Pieņemiet brālīgu sveicienu un kvēlus apsveikumus sakarā ar jūsu lieliskā lidojuma veiksmīgo noslēgumu.

Lepojamies ar jūsu vīrišķību, drosmi, izturību, aukstasinību, neatlaidību, meistarību.

Griezāmies pie Padomju Savienības Centrālās izpildkomitejas ar lūgumu piešķirt jums Padomju Savienības Varoņa goda nosaukumus un izsniegt naudas prēmiju lidmašīnas komandierim Čkalovam — trīsdesmit tūkstošu rubļu apmērā, lidotājam Baidukovam un stūrmanim Beļakovam — divdesmit tūkstošus katram.

Cieši spiežam jūsu rokas.

Staļins, Molotovs, Ordžonikidze, Voiošilovs, Zdanovs.»

Mēs bijām saviļņoti līdz asarām, jo nekad nebijām pat iedomājušies, ka izpelnīsimies tik augstu Dzimtenes novērtējumu.

1936. gada 24. jūlijā PSRS Centrālās izpildkomitejas priekšsēdētājs M. Kaļiņins un Centrālās izpildkomitejas sekretāra vietas izpildītājs I. Unšlihts parakstīja lēmumu par Padomju Savienības Varoņa goda nosaukuma piešķiršanu un Ļeņina ordeņa piešķiršanu ANT-25 apkalpes locekļiem, kā ari par apbalvošanu ar naudas prēmijām.

Dienā piebrauca robežapsardzības kuģis «Dzeržinskis». Jūrnieki uzņēmās lidmašīnas apsardzi.

Čkalovs juta, ka visus, kas atlido vai atpeld, ir jāsagaida, ar katru ir jāparunā, jāizstāsta par lidojumu, par to, ko darīsim turpmāk, kāda palīdzība mums nepieciešama.

Tādēļ mēs vienojāmies: es, paņēmis medību bisi un patronas, došos meklēt ANT-25 uzlidošanai piemērotu laukumu, Beļakovs savedīs kārtībā visus lidmašīnas dokumentus, lai tos varētu uzrādīt pārlidojuma štābam, bet komandieris organizēs tikšanos ar atbraucējiem.

Es ilgi klīdu pa salu, taču nekā piemērota starta vietai neatradu un nobrīnījos vienīgi par to, ka Čkalovs vispār bija spējis ANT-25 nosēdināt uz šīs salas.

Nošāvis kādas desmit tilbītes, es izgāju krastā, lai paklausītos jūras šalkās, un pēkšņi ieraudzīju, ka paralēli ūdens robežai var saskatīt diezgan līdzenu un krietni garu joslu, kas apaugusi ar sīku zāli. Nomērījis vairāk nekā tūkstoš soju, es steidzos ar atradumu iepriecināt biedrus.

Čkalovs atvainojās viesiem un, izsaucis Bejakovu, sekoja man, lai mēs trijatā varētu nolemt, cik derīga startam ir atrastā zemes strēlīte.

Laukumiņš Valērijam un Sašam iepatikās. Turpat tika nolemts aizripināt vai aizvilkt lidmašīnu uz jauno vietu.

Visi salas iedzīvotāji, pat bērni, sanāca, lai pārvilktu ANT-25. Pie šasijas balstiem piesēja pa resnai, garai tauvai. Pie tās pieķērās krievi, nivhi, giljaki, sievietes un vīrieši, jauni un veci, un Valērija vadībā sāka vilkt lidmašīnu. Tomēr riteņi bieži vien iegriezās augsnē, un rupjie oļi traucēja mašīnas kustības.

Kļuva skaidrs, ka nopietni jāpadomā par mākslīga skrejceļa būvēšanu.

Šajā laikā pie mums atbrauca biedri no Sevišķās Sar-kankarogotās Tālo Austrumu armijas politpārvaldes, bet nedaudz vēlāk arī apgabala partijas sekretārs.

Čkalovs viņus ātri pārliecināja, ka steidzīgi jāizbūvē skrejceļš ar koka segumu — apmēram piecsimt metru garumā un trīsdesmit pieci līdz piecdesmit metru platumā.

Biedri piekrita komandiera priekšlikumam.

Mums lika apsolīties, ka rīt apmeklēsim Nikolajevslcu pie Amūras un uzstāsimies pilsētas darbaļaužu un militāra garnizona mītiņā, kas veltīts mūsu pārlidojumam. Mēs piekritām.

Tikai pēc šāda solījuma apgabala vadītāji, paņēmuši līdzi mūsu Aleksandru Vasiļjeviču, atstāja salu un devās mājup.

Tajā pašā dienā negaidīts salā ieradās dzīvespriecīgais, ļoti spējīgais CAHI jaunais inženieris Makss Taics, kurš bija aprēķinājis un sastādījis mūsu apkalpei ANT-25 lidojuma režīma grafiku, lai mēs varētu veikt maksimālu attālumu, Jautrs, ar smaida bedrītēm vaigos, kvēlojošām melnām acīm, kas izstaro tikšanās prieku, viņš apskāva pēc kārtas apkalpes locekļus un visu laiku tincināja, kā mēs jūtamies.

Pēc krietna cienasta un pamatīgām pārrunām Čkalovs, Taics un es devāmies pie lidmašīnas.

Makss, pārbaudījis degvielas un eļļas atlikumu, priecīgi jokoja:

— Jums jau droši vien degvielas pietiks līdz Maskavai, palicis vairāk par tonnu.

Bet, kad Taics paklausījās motoru, ko iedarbināja Čkalovs, viņš pakratīja sprogaino galvu, noplātīja rokas un iesaucās:

— Neko teikt! Jūs esat velna pulveri!

Pret vakaru pie mums ienāca giljaku kolhoza «Pomi» («Delfīns») priekšsēdētājs biedrs Mavdins un lūdza pastāstīt kolhozniekiem un zivju fabrikas strādniekiem sīkāk par mūsu pārlidojumu.

Habarovskas novada, Sevišķās Tālo Austrumu armijas pavēlniecība un Nikolajevskas apgabala vadītāji darīja visu, lai jau 26. jūlijā salā ierastos celtnieku desants, kuram bija jāuzbūvē koka skrejceļš.

No agra rīta līdz vēlam vakaram Čkalovs vairākas dienas organizēja celtnieku darbu.

28. jūlijā skrejceļš bija pabeigts, un ANT-25 stāvēja tā galā, gatavs pacelties, taču laika apstākļi maršrutā uz Ha-barovsku joprojām bija neizdevīgi. Lidojumu atlika no dienas uz dienu. ,

ČKALOVA LIDOJUMA NOVĒRTĒJUMS

Mēs zinājām, cik augstu Čkalovs vērtē savu bijušo gaisa kaujas skolas instruktoru Mihailu Gromovu, kurš, nobeidzot ANT-25 izmēģinājumus, bija divus gadus pirms mūsu lidojuma uzstādījis rekordu lidojuma tālumā pa noslēgtu maršrutu.

Tāpēc, ieraudzījuši «Pravdu», kurā bija publicēts Mihaila Gromova raksts par mūsu pārlidojumu, mēs ar Beļa-kovu to neuzkrītoši ielikām starp Valērijam adresēto telegrammu, avīžu un vēstuļu simtiem — tās plūda milzīgā straumē uz Udas salu un bija adresētas Čkalovam.

Turpat es noliku arī galvenā konstruktora Nikolaja Po-ļikarpova rakstu «Čkalovs», kas bija publicēts avīzē «Par

industrializāciju» 28. jūlija numurā. Ieraudzījis Gromova un Poļikarpova rakstus, Čkalovs pat pārtrauca vakariņas.

Gromovs rakstīja: «Šim lidojumam līdzvērtīga nav visā pasaulē.

Es sen pazīstu Valēriju Čkalovu. 1923. gadā viņš bija mans audzēknis Serpuhovas skolā. Viņš vienmēr ir bijis drosmīgs, ar stipru gribasspēku.

Vispār jāteic, ka ANT-25 apkalpes izvēle bijusi ļoti veiksmīga. Viņi cits citu labi pazīst, ikvienam ir autoritāte.

Sekmīgu lidojuma rezultātu noteica ne tikai labs apkalpes sastāvs, bet arī pamatīgā mašīnas sagatavošana. Lidmašīna bija izmēģināta un pielāgota Ziemeļu īpatnībām. Tiesa, tas nav tik vienkārši. Katrs lidaparāts, kas ļoti pārslogots, tāpat arī šis, necieš sliktu laiku. Ja mašīna ir pārpildīta, tās vadīšana sliktos laika apstākļos ir stipri apgrūtināta. Šajā ziņā Čkalova maršruta grūtības pakāpe ir sevišķi augsta,

Maršruts interesants tādā ziņā, ka iet cauri neizpētītiem novadiem, neapdzīvotām, tuksnesīgām vietām. Ceļā ir milzīgas ar ūdeni un ledu klātas teritorijas. Sākot no Ar-hangeļskas līdz pat atgriešanās brīdim uz kontinenta viņi ar šo mašīnu nekur nevarēja nosēsties . . .

... Es uzskatu, ka lidojums pāri Ziemeļpolam nebūt nav sarežģītāks par Čkalova veikto. Tas liecina, ka pārlidot pāri Ziemeļpolam ir iespējams un tieši ar šādu lidmašīnu.

... Salīdzinājumā ar visiem pārējiem tāluma lidojumiem. šis ir daudz sarežģītāks.

... Es no visas sirds apsveicu Čkalovu, Baidukovu un Bejakovu. Viņi ierakstījuši jaunu lappusi mūsu Padomju Dzimtenes varonības grāmatā.»

— Jagor, Saša! — Valērijs sauca, izlasījis sava skolotāja rakstu. — Paskat, cik viltīgi raksta par to, lai atļauj lidojumu pāri polam!

Drīz uz salu tika atsūtītas 24. jūlija Maskavas avīzes. Laikrakstā «Pravda» bija ievietoti mūsu sievu raksti un pat astoņgadīgā Igora Čkalova īsa uzruna tēvam. Šī vēstule Čkalovu sevišķi aizkustināja. Valērijs Pavlovičs sirsnīgi mīlēja bērnus, viņš vienmēr bija sapņojis par lielu ģimeni. Čkaloviem bija trīs bērni, jaunākā meitiņa Olga piedzima pēc tēva bojāejas.

30. jūlijā TĀSS atsūtīja ārzemju telegrammas — atsauksmes.

«Čārlza Logsdena paziņojums.

Vašingtona, 15. jūlijs (TĀSS). Komentējot padomju lido-tēju Čkalova, Baidukova un Beļakova beznosēšanās lidojumu, Čarlzs Logsdens, ASV Nacionālās aeronautikas asociācijas pārstāvis, paziņoja:

«Šis patiešām ir viens no visizcilākajiem lidojumiem aviācijas vēsturē. Tas parāda tāla beznosēšanās lidojuma iespējas un sekmēs lidmašīnu būves uzlabošanu daudzās valstīs, lai organizētu šādu lidojumu realizēšanai pietiekami jaudīgu un degvielietilpīgu lidmašīnu ražošanu.»»

Valērija uzmanību saistīja arī paziņojums no Ņujorkas.

«ASV, Ņujorka, 24. jūlijs (TĀSS). Polārpētnieks Ste-fansons^17 sarunā ar TĀSS korespondentu paziņoja, ka cilvēki, kuri saistīti ar aviāciju un polārpētījumiem, pauž vislielāko sajūsmu par biedru Ckalova, Baidukova un Beļakova pārlidojumu.

Pārlidojums, kā izteicās Stefansons, parāda, ka padomju mašīnas padara iespējamus arktiskus pārlidojumus starp Padomju Savienību un ASV ...»

Sevišķi interesants bija amerikāņu avīzes «New-York Times» Maskavas korespondenta V. Dīrantī novērtējums, kurš mūsu avīze «Par industrializāciju» rakstīja:

«Padomju rūpniecības uzvara.

Faktu, ka avīzes «Par industrializāciju» redakcija lūgusi mani izteikties par ANT-25 rekordlidojumu, uztveru kā sevišķi augstsirdīgu uzdevumu tāpēc, ka, manuprāt, industriālajam faktoram bija izšķiroša nozīme šī lieliskā lidojuma īstenošanā. To apgalvojot, man ne mirkli nav nācis prātā mazināt ANT-25 apkalpes vīrišķību un prasmi. Šo cilvēku skaidrajiem un vīrišķīgajiem ziņojumiem es sekoju ar kaismīgu interesi. Tikai pirms dažām stundām saņēmu telegrammu, kurā teikts, ka avīze «New-York Times» šorīt publicējusi paziņojumu par lidojumu pirmajā lappusē. Taču padomju lidotāji demonstrējuši tik daudz savas mākslas un drošsirdības argumentu, ka turpmākie pierādījumi, taisnību sakot, jau ir lieki. Sākot ar dirižabļa «Ilalia» apkalpes un Nobiles izglābšanu, ko veica Cuh-novskis ar biedriem, un beidzot ar «Ceļuskina» varonīgo epopeju, nemaz jau nerunājot par neseno Vladimira Koki-naki varoņdarbu un daudz agrāko amerikāņu lidotāja Materna izglābšanu, ko paveica Ļevaņevskis, simtiem reižu padomju lidotāji ir parādījuši lieliskus neatlaidības, pieredzes un drošsirdības paraugus. Es nebūt negribu noniecināt pilotu un mehāniķu lomu jebkura lidojuma panākumu nodrošināšanā. Vislabākajai aparatūrai un tehnikai ir maza nozīme, ja trūkst atbilstošu cilvēku. Un tomēr es atkārtoju to, ko jau teicu iepriekš, tieši to, ka, manuprāt, šajā lidojumā industriālajam faktoram bijusi vislielākā nozīme.

.. . Sis pārlidojums pavēstī visai pasaulei, ka padomju aviācija patiešām spēj panākt un apsteigt rietumvalstu aviāciju, ka Padomju Savienībai ir ne tikai lieliski piloti un konstruktori, bet arī to, ka padomju rūpnīcas apguvušas augstas klases lidmašīnu būves tehniku. Nav iespējams novērtēt par augstu šā fakta nozīmi ne vien ekonomiskā un tīri industriālā ziņā, bet arī no starptautisko attiecību attīstības viedokļa...»

HABAROVSKA

2. augustā beidzot bija tāda diena, kad salu apspīdēja saule. Tiesa, drīz tā nozuda, taču pirmais stars bija arī cerību stars Čkalova apkalpei.

Piecos rītā ANT-25 komandieris mūs sapulcināja, un mēs nolēmām gatavoties izlidošanai uz Habarovsku. Čka-lovs mums parādīja savu vēstuli Tālo Austrumu iedzīvotājiem, kurā mēs pateicāmies par sirsnīgo ANT-25 apkalpes uzņemšanu Udas salā, kā arī par palīdzību. Mēs to parakstījām.

Beļakovs saņēma uzdevumu noskaidrot laika apstākļus maršrutā un pašā Habarovskā, es — apskatīt lidmašīnu un izmēģināt dzinēju.

Kad iedarbināju motoru un tā rēkoņa izskanēja pa visu salu, iedzīvotāji steidzās uz ANT-25 starta vietu.

Gar abām dēļu seguma skrejceļa pusēm sastājās daudz cilvēku — zivju fabrikas strādnieki, nivhu arteļa kolhoznieki, kareivji — šī skrejceļa celtnieki, mūsu draugi robežsargi. Čkalovs atvadījās no visiem, pat mēģināja jokot nivhu valodā.

Bija gandrīz pilnīgs bezvējš. Migla, pacēlusies simt metru augstumā, nekustīgi noklājās pār ūdens plašumu. Labāku laiku mēs nemaz nevarējām vēlēties! Motors ierūcās, un lidmašīna aiztrauca pa lielisko celiņu. ANT-25, pieredzējušā komandiera vadīts, noskrēja ne vairāk kā trīssimt metru un uz mirkli sastinga gaisā. Es novācu šasiju un paskatījos pulkstenī — astoņi un piecpadsmit no rita.

Valērijs vairāk reižu noriņķoja zemu virs salas, tā atvadīdamies no salas iedzīvotājiem, pēc tam uzņēma kursu uz Nikolajevsku. Lejā iemirgojās Ohotskas jūras viļņi. Drīz jau bijām sasnieguši reida bākas.

Skatienam nozuda Udas sala, kuru pēc īsa laika pārdēvēs par Čkalova salu.

Zem spārna aizslīdēja Langras sala, pēc tam — augstās sopkas, kas it kā apsargāja milzīgās un majestātiskās Amūras grīvu.

ANT-25 lidoja upei pa vidu, atkārtodama gultnes līkločus, jo krastiem bija bīstami tuvoties biezās miglas dēļ, kas laidās lejup no gigantiskajām sopkām, kuras apsargāja Amūru.

Visai drīz laika apstākļi spieda Valēriju lidot virs upes desmit, piecpadsmit metru augstumā.

Taču komandieris ātri vien saprata, ka tagad mest līkločus virs gultnes ir bīstami — viegli var ietriekties krastos, viņš cēlās augstāk un izlidoja no mākoņiem tūkstoš metru augstumā.

Pagāja vēl viena lidojuma stunda. Laiks atkal noskaidrojās. Priekšā lidotājs ieraudzīja pilsētu un, sašūpodams mašīnu no spārna uz spārnu, pasauca mani un Beļakovu.

— Komsomoļska! Skatieties, mūsu visjaunākā pilsēta! — kliedza Valērijs, rādīdams lejup. — Tur dzīvo īsteni varoņi, cilvēki ar dzelzs gribasspēku un izturību. Viņus ir noteikti jāsveic!

Komsomoļska, kurai kopš dzimšanas bija apritējuši tikai daži gadi, nebija līdzīga nevienai no Tālo Austrumu pilsētām. Tā bija veiksmīgi izplānota. Ielas taisnas un līdzenas.

Tad parādījās liela pilsēta ar kūpošiem dūmeņiem, radiostacijām, daudzstāvu namiem.

Pie mums pielidoja eskorta lidmašīnas. Valērijs, sveikdams amata brāļus, sašūpoja ANT-25 no spārna uz spārnu, tad samazināja apgriezienus un mums nokliedza:

— Habarovska! Mūsu pirmā pietura.

Pēc brīža mēs ieraudzījām lidlauku, bet tajā tūkstošiem pilsētnieku. Dažas minūtes vēlāk mašīna jau ripoja pa lidlauku.

Kad Valērijs izslēdza motoru, mēs izdzirdējām skaļu «urrā!».

Čkalovs, atvēris pilota kabīnes augšējo lūku, uzkāpa uz sēdekļa un skaļi iesaucās: «Sveiciens Sevišķajai Sarkanka-rogotajai Tālo Austrumu armijai! Sveiciens maršalam!»

Tajā brīdī pie lidmašīnas atveda piestatāmās kāpnītes un pienāca Blihers, Aronštams, Lavrentjevs, Krutovs.

Blihers cieši apskāva Čkalovu un noskūpstīja.

No visām pusēm pie mums skrēja bērni un pieaugušie ar milzīgiem ziedu pušķiem.

Pēc mītiņa Vasilijs Blihers sasēdināja mūsu trijotni mašīnā un aizveda uz savu vasarnīcu, kur sarīkoja mums varenu uzņemšanu.

NO HABAROVSKAS UZ MASKAVU

1936. gada 5. augusta rītā visa Habarovska pavadīja mūs mājupceļā. Lidojot uz Maskavu, vēl bija paredzēts apstāties Citā, Krasnojarskā un Omskā — to uzstājīgi lūdza šo pilsētu iedzīvotāji.

Virs Habarovskas lidlauka ātri slīdēja zemi lietus mākoņi, kas blīvi nosedza augsto Hingāna kalnu virsotnes.

Ar Čkalova atļauju mūsu lidmašīnā lidoja arī vecs paziņa — avīzes «Pravda» korespondents Ļevs Hvats, viņu tajā laikā dēvēja par «reportieru karali». Mēs nosēdinājām Ļovušku aizmugurējā pilota sēdeklī, aizvākuši no turienes gumijas laivu.

Pār pilota kabīnes priekšējo stiklu brāzās lietus šaltis. Augstuma mērītāja bultiņa rādīja lēnu pacelšanos. Jau bija sasniegti pieci kilometri, bet bīstamos kalnus joprojām slēpa mākoņi. Augstums vēl bija jākāpina, taču šajā laikā stūrmanis man atsūtīja zīmīti: «Korespondentam nav skābekļa,» Es tūdaļ sapratu — mūsu pasažierim no skābekļa bada varēja notikt kas ļauns.

Pateicu to pie auss Čkalovam. Valērijs pašūpoja galvu un nokliedza:

— Ka nenosmacējam puisi! Sešus kilometrus viņš neizturēs ... — Komandieris atskatījās un ieraudzīja nosalušo korespondentu.

— Neizrāda, — es kliedzu Čkalovam, — bet gaisu rij kā zivs!

Valērijs man atbildēja:

— Jegor, būs jāatgriežas, kaut arī tas nav sevišķi ērti, taču riskēt ar svešu dzīvību mums nav tiesību.

Drīz mēs no stūrmaņa dabūjām atgriešanās kursu, un lidmašīna pagriezās uz austrumiem.

Tikai pateicoties Beļakova augstajai meistarībai un lidmašīnas precīzajai pilotēšanai, mēs izlauzāmies cauri mākoņu blīvai un bez starpgadījumiem tikām tīrās debesīs simt metru augstumā.

Kad Habarovskas lidlaukā izrāpāmies no mašīnas kabīnes, lietus gāza kā no spaiņiem.

Bijām sapīkuši par to, ka nāksies uzkavēties. Tūda] pārliecinājāmies, ka visi pavadītāji sen ir aizbraukuši mājup, uz pilsētu. Lidlauka administrācija mūs vēroja ar mulsumu.

Bet Ļevs neizpratnē jautāja:

— Kas noticis? Kāpēc mēs esam atgriezušies?

— Tevis dēļ, nolāpītais! — korespondentam labsirdīgi atbildēja Čkalovs. — Kaut velns tevi, mīlīt, rautu! Tev taču nebija skābekļa. Varēji tur augšā garu izlaist, saproti! Kā mēs piemirsām, ka arī korespondentiem patīk skābek-lis?

Hvats tīri labi saprata, kādas briesmas viņam bija draudējušas, tomēr nemitējās mūs pārliecināt, ka gatavs ar mums lidot bez skābekļa kaut desmittūkstoš metru augstumā, lai tikai mēs kopā lidotu uz Maskavu.

Arī Čkalovs saprata šo neatlaidīgo žurnālistu: baidās, ka mēs viņu atstāsim, negrib atgriezties uz Maskavu ar vilcienu, tā palaižot izdevību krietni pastrādāt savas avīzes labā.

Taču Čkalovs negribēja darīt pāri labam paziņam un nolēma nogaidīt vēl dienu, lai varētu lidot tādā augstumā, kur ceturtajam apkalpes loceklim mūsu lidmašīnas ANT-25 šaurajā kabīnē pārpārēm pietiktu svaiga gaisa.

Patiešām, 6. augustā laiks virs Hingāna grēdas atra-dzēm krasi uzlabojās, un pēc 11 stundu lidojuma mēs bez starpgadījumiem nokļuvām Citā kopā ar žurnālistu, kurš bez apstājas «ražoja» savai avīzei rakstus.

Citas lidostā ANT-25 apkalpi sagaidīja partijas un padomju organizāciju pārstāvji, Aizbaikāla kara apgabala pavēlniecība un rūpniecības uzņēmumu strādnieki.

7. augusta rītā ANT-25 izlidoja uz Krasnojarsku.

Tagad mašīnā bijām jau pieci cilvēki, jo Citā mums piebiedrojās nenogurdināmais Jevgeņijs Stomanis.

Kaut ari no pilsētas līdz lidostai bija krietns attālums, mūs sagaidīja tūkstošiem krasnojarskiešu.

Cilvēki skrēja pie lidmašīnas un apbēra mūs ar ziediem, Čkalovs smaidīdams spieda rokas, bet pēc tam vēroja, kā viens meistars uz lidmašīnas astes zīmē atpakaļceļā nolidotos posmus: Cita—Krasnojarska.

Nākamo dienu mēs pavadījām Omskā, bet no rīta startējam uz Maskavu.

PRIECĪGAS TIKŠANAS

Līdz Maskavai atlika divas stundas, ko lidot. No pārlidojuma štāba mums pa radio jautāja: «Vai varēsiet būt Ščolkovā 17.00?» Pēc īsas visu triju apkalpes locekļu apspriedes komandieris lūdza mani pārraidīt radiogrammu: «Būsim precīzi 17.00. Lūdzam atļauju lidot virs Maskavas.» Un tūlīt es uztvēru: «Piekrītam. Atļaujam.» Valērijs, sēžot pie stūres, mani tincināja:

— Bet kāpēc tieši 17.00? Tu saproti?

— Lai varētu orientēt maskaviešus — sagaidītājus. Neviens no apkalpes nevarēja iedomāties, ka Maskava

un tās priekšpilsētas jau 10. augusta rītā uzposās svētku rotā. Ielas, laukumus, rūpnīcas un fabrikas, namus bija izraibinājuši sarkani un zili karodziņi, valsts vadītāju ģīmetnes, kā arī Čkalova un apkalpes locekļu portreti. Bet no trijiem pēcpusdienā desmitiem tūkstošu iedzīvotāju sāka plūst pa plašo maģistrāli, kas savienoja Ščolkovas lidostu ar Maskavu. Četros pēcpusdienā lidlaukā jau bija sapulcējušies tūkstošiem galvaspilsētas un Maskavas apgabala iedzīvotāju.

Ar autobusiem atbrauca Ļeņingradas, Kijevas un Bau-maņa rajonu pionieri. Viņu vidū arī GAITI pionieru vienības delegāti — giganta ANT-25 būvētāju bērni.

Mēs pat nenojautām, ka mūsu sievas ir tik agri atbraukušas uz Ščolkovas lidlauku un nepacietīgi gaidīja mūs atlidojam.

Valērijs vadīja lidmašīnu virs galvaspilsētas namu jumtiem, un mums kļuva skaidrs, ka pilsēta ANT-25 sagaidīšanai gatavojusies īpaši, kaut arī 1936. gada 10. augusts

bija .darbadiena — pirmdiena.

Divpadsmit eskorta lidmašīnu ielenkta, ANT-25, aplidojusi plašu loku virs Kremļa, uzņēma kursu uz Ščolkovas

lidlauku.

Nolaidušies ieraudzījām, ka mūs sagaida valsts vadītāji

ar J, Staļinu priekšgalā.

Mītiņš ar Sergo Ordžonikidzes kvēlo runu, Čkalova satraukuma pilnie vārdi, ceļš uz Maskavu caur līksmo maskaviešu pārpildītajām ielām, mūsu atklātajās mašīnās sviestie ziedu pušķi. .. Bet pēc tam — pieņemšana Kremlī, mūsu apbalvošana ar Ļeņina ordeņiem un Padomju Savienības Varoņa goda nosaukumiem, un lielām naudas prēmijām, neskaitāmas tikšanās ar strādniekiem, zinātniekiem, kolhozniekiem, rakstniekiem, pionieriem un komjauniešiem — tas viss satrauca Čkalovu. Taču īpaši viņu saviļņoja VK(b)P CK lēmums par viņa un apkalpes locekļu uzņemšanu partijā, tā notika dažas dienas pēc mūsu atgriešanās,

Valērijs mums vienā laidā atkārtoja: «Tagad esmu padomju tautai un boļševiku partijai mūžīgs parādnieks.»

...Visi ar Ziemeļpola pētījumiem saistītie lidotāji kļuva par Čkalova draugiem, un no viņiem nāca slepenas ziņas par gatavošanos kādam grandiozam padomju cilvēku iebrukumam Arktikā.

Mēs jau kuro reizi lūdzām valdībai, lai atļauj 1937. gadā lidot pāri polam, tomēr atbildes uz šiem Čkalova trijotnes nepārprotamajiem lūgumiem nebija. Toties mums gluži negaidīti tika pieņemts cits lēmums: Čkalovam, Be-ļakovam un man jāizlido ar lidmašīnu ANT-25 uz Parīzi, uz Vispasaules aviācijas izstādi.

AVIĀCIJAS IZSTĀDE PARĪZE

Tā Čkalovs atkal izpildīja valdības uzdevumu. Šoreiz tam jau bija starptautisks raksturs.

1936. gada 4. novembrī Valērijs ar savu apkalpi nosēdās Francijas galvaspilsētas lidlaukā Buržē.

Padomju aviācijas rūpniecības inženieri un mākslinieki, kas bija ieradušies Parīzē, strādāja vaiga sviedros, lai padomju ekspozīcijas noformējums atbilstu tās bagātīgajam saturam.

Mūsu darbiniekiem palīdzēja franču strādnieki un speciālisti. Čkalovs ar vislielāko uzmanību sekoja, kā top mūsu ANT-25 stends. Dažreiz viņš caurām dienām neizgāja no Grand-Palais ēkas, kurā bija izvietota izstāde, un ar tulku palīdzību apspriedās ar krančiem, kā varētu skaistāk iekārtot starptautiskās izstādes padomju ekspozīciju. Valērija Pavloviča viedoklis bija padomju stendu noformētājiem visai autoritatīvs.

Kāclu dienu Čkalovu izstāžu zālē iepazīstināja ar diezgan neparastu cilvēku — bijušo grāfu Ignatjevu, cariskās armijas ģenerāli, kurš, būdams Francijā krievu sūtniecības kara atašejs, pēc Nikolaja II režīma sabrukšanas sāka simpatizēt dzimtenei, tagad jau Padomju Krievijai, un nodeva Padomju valdības rīcībā vērtības — kopsummā par vairākiem miljoniem.

Ignatjevs gribēja, lai jaunā Krievija, boļševiku Krievija, labi sevi reprezentētu šajā starptautiskajā izstādē. Tieši tādēļ Čkalovs un Ignatjevs — pēc sociālās izcelsmes atšķirīgi cilvēki ar dažādiem politiskiem uzskatiem, nosliecēm un paradumiem — vienlīdz dedzīgi apsprieda padomju. aviācijas sasniegumu propagandas problēmas.

Teicams palīgs sarunās ar frančiem bija Aleksandrs Beļakovs, kurš tīri ciešami runāja franciski.

Piecpadsmitā Starptautiskā aviācijas izstāde tika atklāta Parīzē 1936. gada 13. novembrī pulksten desmitos. Tās pirmie apmeklētāji bija republikas prezidents Lebrēns, aviācijas ministrs Pjērs Kots un viss Parīzē strādājošais diplomātiskais korpuss.

Padomju delegācija Parīzes izstādē bija iespaidīga — četrdesmit piecu cilvēku liela grupa. Tās sastāvā bija Tu-poļevs, Eidemanis, Baženovs, Padomju Savienības Varoņi Sļepņevs, Gromovs, Čkalovs, Beļakovs, Molokovs un citi lidotāji un aviācijas inženieri.

Čkalovam patika, ka galvenās izstāžu zāles centrā uz augsta postamenta majestātiski stāvēja ANT-25, kas bija izturējusi ārkārtējas pārbaudes pārlidojumā virs Arktikas.

Kompetentu cilvēku uzmanību neapšaubāmi saistīja arī cita padomju lidmašīna — ANT-35, ko pēc A. Tupoļeva ieceres bija konstruējis A. Arhangeļskis. Jaunā padomju divmotoru pasažieru desmitvietīgā lidmašīna bija slavena ne tikai ar labu kreisēšanas ātrumu, bet ari ar spēju turpināt lidojumu ar vienu motoru, un tas krasi paaugstināja lidojumu drošību.

Prezidents Lebrēns un aviācijas ministrs Pjērs Kots īpašu uzmanību pievērsa lidmašīnas ANT-35 komfortablajam iekārtojumam. Pasažieru un pilotu kabīnes bija apkurināmas un vēdināmas, bet svaigais gaiss ieplūda pa īpašiem cauruļvadiem katram pasažierim atsevišķi. Katrai sēdvietai bija iekārtots individuāls apgaismojums. Pasažieru rīcībā bija bufete ar karstiem ēdieniem. Franči bija pārsteigti, ka krietni lielā lidmašīna spēj attīstīt četrsimt trīsdesmit divu kilometru ātrumu stundā, bet tās nosēšanās ātrums ir tikai deviņdesmit kilometru stundā.

Apmeklētāji ilgi uzkavējās arī pie trešās padomju lidmašīnas — konstruktora Poļikarpova un lidotāja izmēģinātāja Čkalova lolojuma — 1-17, Valērijs bija iemācījis mašīnu lidot un neļāva šim skaistajam ātrgaitas iznīcinātājam aiziet bojā avāriju situācijās.

Bez šīm trim mašīnām, kas tika demonstrētas oriģināl-variantā, padomju ekspozīcijā varēja apskatīt gaumīgi veidotus īpatnēju konstrukciju modeļus. Visvairāk uzmanību saistīja lidmašīnu «Tērauds-7», «Tērauds-11» un lidojošās laivas ARK-3 modeļi.

Inženiera Bartīni konstruētais vienplāksnis «Tērauds-7» bija desmitvietīga ātrgaitas pasažieru mašīna. Tai bija divi M-100 motori un novācama šasija.

Inženiera Putilova konstrukcijas lidmašīna «Tērauds-11» bija pasažieru ekspresis ar maksimālo ātrumu četrsimt septiņi kilometri stundā. Šajā mašīnā bija daudz jauninājumu: karkass no nerūsējošā tērauda ar finiera apšuvumu, ka*s pārklāts ar bakelīta aizsargslāni. Nolaišanās ātruma samazināšanai bija izmantoti aizspārņi. Tie ļāva ari samazināt ieskrējiena garumu, lidmašīnai paceļoties.

Visus ļoti ieinteresēja inženiera I. Cetverikova konstrukcijas divmotoru hidrolidmašīnas ARK-3 modelis. Mašīna bija. paredzēta 14 ekspedīcijas dalībnieku pārvadāšanai, strādājot arktiskajos rajonos. Divi ar gaisu dzesējami motori M-25 ļāva attīstīt ātrumu trīssimt divdesmit kilometrus stundā, mašīna spēja ātri atrauties no ūdens un strauji uzņemt augstumu, turklāt varēja lidot sarežģītos laika apstākļos. Lai paaugstinātu drošību, strādājot ledājos, lidmašīnā bija izolēti hermētiski nodalījumi fizelāžas laivas daļā.

Stendā bija. atspoguļota ari planieru tehnikas attīstība. Tika demonstrēta vesela virkne inženiera Antonova konstrukcijas Osoaviahima planieru modeļu. Tie bija paredzēti visām aviosporta apmācības stadijām, sākot ar planējošu lidojumu un beidzot §r figūru pilotāžu.

Turpat bija izvietoti vairāki planieru modeļi rekordli-dojumiem tālumā un augstumā negaisa frontē, kad pilots seko negaisa mākonim. Visus pārsteidza lidojošā vilciena modelis, kas sastāvēja no sešiem planieriem un vilcēj lidmašīnas.

Ekspozīciju noslēdza vienīgais īstais planieris. Tas gulēja uz milzīga paklāja. Uz fizelāžas bija rakstīts «Staha-t49 novs» — tā strādnieka uzvārds, kas bija diženās kustības pirmsācējs. Šo planieri bija konstruējis Jemeļjanovs, un tas bija paredzēts nakts un «aklajiem» lidojumiem jebkuros laika apstākļos. Tādēļ planierim bija neparasti augsta izturības rezerve — 10 balles, kādu toreiz nebija pat daudzām lidmašīnām.

Ļoti rūpīgi nopētīdams Jemeļjanova planieri, Valērijs man sacīja:

— Velns viņu zina! Man it kā būtu jāzina, ko un kā ražo mūsu aviācijas rūpniecība un aeroklubi, bet īstenībā daudz ko redzi tikai tad, kad aizlido no mājām vairākus tūkstošus kilometru un pārliecinies, cik ātri mūsu Dzimtenei aug spārni.

Sevišķu uzmanību izraisīja plakāts, kurš raksturoja padomju civilās aviācijas darba apjomu.

Piecdesmit pieci tūkstoši kilometru maģistrālo līniju un divdesmit astoņi tūkstoši kilometru vietējās satiksmes līniju; sešsimt piecdesmit tūkstošos hektāru veikta kaitēkļu apkarošana; 2,7 miljoni hektāru pārpurvotas teritorijas iztīrītas no malārijas odiem — baismīgas slimības izplatītājiem; apsekoti un apsargāti no ugunsgrēkiem vairāk nekā 25 miljoni hektāru meža. Šie skaitļi lika A. Tolstojam un Ignatjevam sajūsmināties.

— Tas taču ir grandiozi! — skaļi pauda savu prieku A. Tolstojs.

— Fantastiski! — piebalsoja Ignat jevs.

— Maķenīt pagaidiet, kas viss vēl būs tālāk, — smaidīdams viņiem atbildēja Čkalovs.

Profesors A. Tupoļevs un korpusa komandieris R. Eide-manis, kuri vadīja padomju aviācijas delegāciju, kopā ar visiem pārējiem tās dalībniekiem divdesmit četras dienas iepazinās ar jaunumiem lidmašīnu būvē, kas tika demonstrēti. izstādē, studēja labāko Francijas aviācijas rūpnīcu darbu, izbrauca uz Reimsas aviācijas bāzi, apmeklēja Villakublas izmēģinājumu centru, tikās ar Francijas aviācijas rūpniecības darbiniekiem un lidotājiem. Ckalovam bija milzīga interese par visu, kas attiecās uz jaunu lidmašīnu būvi.

Apskatīdams izstādē frenču ekspozīciju, Čkalovs stūrmani lūdza:

— Pajautā, kur var apskatīt pasaules aplidošanai uzbūvēto mašīnu.

Dežurants mūs tūdaļ aizveda pie lidmašīnas «Cadron-Renault-640», kuru sauca par tifonu. Šai divmotoru lidma-

šinai bija milzīgas, visās fizelāžas vietās saliktas benzīna tvertnes, aiz kurām tālu uz astes pusi bija pārcelta pilota un radista kabīne. Applūstamībai un novācamajai šasijai bija jānodrošina lidotājiem piecu tūkstošu kilometru veikšana bez nosēšanās ar ātrumu 320—360 kilometru stundā.

— Kā tev šķiet, Jagor? — Čkalovs man jautāja.

— Izskatās simpātiska, — es izvairīgi atbildēju.

Tajā brīdī pie mums pienāca franču grupa un, netālu

apstājusies, skaļi sarunājās. Beļakovs viņos uzmanīgi ieklausījās un teica:

— Valērij, šis francūzis ir lidotājs Delmots. Viņš izmēģinājis lidmašīnu, ko mēs apskatījām.

Čkalovs godbijīgi paklanījās un paspieda savam amata brālim roku, bet Delmots piebilda, ka lidotājs Rosī paredzējis 1937. gadā lidot ar šo mašīnu apkārt pasaulei.

Valērijam bija simpātiska gan šī interesantā lidmašīna, gan tās izmēģinātājs lidotājs Delmots, gan arī viņam nepazīstamais lidotājs Rosī.

— Saša, pasaki, ka mēs vēlam viņiem veiksmi — lai aplido apkārt mūsu lodītei!

Beļakovs pārtulkoja ANT-25 komandiera sacīto, un franči pateicībā par sirsnīgo novēlējumu ilgi aplaudēja.

Francija, PSRS, Anglija, Čehoslovakija un Amerika bija izstādījušas sešdesmit trīs lidmašīnu motorus. Sevišķu interesi izraisīja mūsu AN-34 un franču zvaigžņveida motors ar gaisa dzesēšanu «Spānija-Suīza», kura jauda bija 1150 zirgspēku, turklāt svars ļoti mazs — 640 kilogramu.

Valērijs Pavlovičs ilgi aplūkoja vienrindas dzinējus ar lejup pavērstiem cilindriem.

Valērija uzmanību piesaistīja arī franču autožīrs «Luārs Olivjē», kas bija darbināms ar diviem motoriem «Cnom-Ron» — katra jauda 350 zirgspēku. Citas valstis nebija atvedušas nevienu autožīru.

Novembra beigās padomju delegācija devās mājup.

3. decembrī sākās ANT-25 demontēšana no stenda un tā sagatavošana pārvešanai cauri visai Parīzei uz lidlauku Buržē. Bija nepieciešamas piecas dienas, lai veiktu šo uzdevumu un pēc tam lidlaukā varētu sākt lidmašīnas sa-montēšanu.

Kamēr tika gatavota mašīna, mēs Marie Rose ielā apskatījām namu, kurā no 1909. līdz 1911. gadam bija dzīvojis Vladimirs Iļjičs Ļeņins un Nadežda Konstantinovna Krup-skaļa. Ignatjevi aizveda mūs uz Luvru, Panteonu, divas reizes mēs bijām operā.

Tomēr savādā pārmaiņa, kas pēdējās Parīzē pavadītajās dienās notika ar Čkalovu, bija uzkrītoša. Viņš pēkšņi kļuva drūms un nerunīgs, zaudēja jebkuru interesi par braucieniem pa Franciju. Atteicās, piemēram, no lidojuma uz Marseļu, kur mūs bija uzaicinājusi viena no aviokompānijām, Mums ar Beļakovu nācās veikt interesanto ceļojumu divatā.

Šādas Čkalova garastāvokļa pārmaiņas iemeslu mums paskaidroja aviācijas atašejs Francijā, divīzijas komandieris Vasiļčenko. Kā izrādījās, Čkalovs vairākkārt uzstājis, lai padomju sūtniecība mums organizē braucienu uz Spāniju, kurā Valērijs Pavlovičs gribēja nokļūt ar vienu vienīgu mērķi — ar 1-16 uzsākt cīņu pret fašistu ME-109. Taču Maskava kategoriski iebilda, un to Vasiļčenko arī paziņoja mūsu komandierim, tādējādi samaitādams viņam garastāvokli.

18. decembrī mēs izlidojām no Parīzes uz Berlīni, bet 20. decembrī, startējis no Tempelhofas lidlauka, Čkalovs piestūrēja jau pie CAHI angāra Frunzes Centrālajā lidlaukā. Motors izslēgts. Viss apklusis.

Valērijs priecājās kā mazs bērns un, nevienam neslēpdams savu dvēseles stāvokli, skūpstīja sagaidītājus tā, it kā nebūtu viņus redzējis gadiem ilgi.

Otrā nodaļa OTRAIS LIDOJUMS PĀRI ZIEMEĻU LEDUS OKEĀNAM JAUNĀ GADA SĀKUMS

Pienāca 1937. gads. Čkalovs atkal ķērās pie darba Men-žinska rūpnīcā, joprojām izmēģināja jaunas Poļikarpova konstrukcijas lidmašīnas.

Pabeidzis jaunas lidmašīnas tanku iznīcinātāja VIT-1 izmēģināšanu, Valērijs Pavlovičs pilnībā pārslēdza savu uzmanību uz VIT-2, kuram bija labāks apbruņojums.

Šai divķīļu mašīnai bija divi ar šķidrumu dzesējami motori M-103, bet vēlāk arī M-105, kas ļāva attīstīt ātrumu līdz 533 kilometriem stundā.

No konstruktoru biroja rasējumiem šefpilots Čkalovs redzēja, kā dzimst jauni Poļikarpova konstrukcijas lidmašīnu tipi: «Ivanovs», SBB un 1-180.

Valērijs arvien vairāk iesaistījās sabiedriskās dzīves virpulī, biežāk un biežāk viņu aicināja rakstīt avīzēs un žurnālos.

Visas Ckalova publikācijas un runas laikam nebūtu iespējams sakopot, jo ne visas viņa runas tika stenografētas. Tomēr arī pēc svarīgākajām vien jau var iedomāties tāda cilvēka kolosālo sabiedrisko slodzi, kuram bija nepieciešams stingrs dzīves režīms un kā lidotājam izmēģinātājam arī pietiekama atpūta.

Ieskatieties Ckalova rakstu un runu krājumā «Mana dzīve pieder Dzimtenei», ko 1954. gadā izdevusi DOSAAF organizācija. Krājumā ir tikai neliela daļiņa no tā, ko sava mūža pēdējos divarpus gados uzrakstījis un runās pateicis Čkalovs.

Kaut arī rūpnīcas lidotājs izmēģinātājs bija ārkārtīgi aizņemts, viņš nepalaida garām plašās iespējas noklausīties operu vai noskatīties galvaspilsētas Dailes vai Mazā teātra izrādes.

Uz šo laiku attiecināma viņa iepazīšanās ar slaveniem aktieriem — Kļimovu, Kačalovu, Tarhanovu, Moskvinu, Kozlovski, Mihailovu un citiem.

Tajā laikā viņš bieži apmeklēja Aktieru namu un Rakstnieku namu, tur kaismīgi strīdējās par radošajām iecerēm un viena vai otra varoņa traktējumu. Par katru grāmatu, katru lugu viņam vienmēr bija pašam savs spriedums.

Kad iznāca romāna «Bruski» pēdējā daļa, Valērijs Pavlo-vičs Panfjorovam teica:

— Protams, tāds svētdienas kritiķis vien esmu, taču kaut ko saprotu . .. Lauku dzīvē tu orientējies ciešami, tomēr dažās ainās ir kaut kāds nedabiskums, samākslotība.

Rakstnieks piekrita daudziem viņa aizrādījumiem.

Ar lielu aizrautību Valērijs izlasīja A. Capigina «Staiguļus». Visu, kas bija rakstīts par Ņižņijnovgorodu, Gor-kiju, Gorkijas apgabalu un kas nokļuva Valērija redzeslokā, viņš lasīja ar milzīgu interesi. Tā viņš cieši sadraudzējās ar Gorkijas rakstnieku V. Kostiļevu.

Tagad, kad mūsu trijnieks dzīvoja vienā mājā Dārzu lokā, mēs vēlu vakaros bieži sapulcējāmies Valērija kabinetā, pārrunādami lidojumu pāri Ziemeļpolam uz Ameriku.

Balstīdamies uz Kamčatkas lidojumā gūto pieredzi, mēs turpinājām pilnveidot ANT-25. Gājām uz CAHI angāriem

Centrālajā lidostā, kur kopā ar konstruktoriem, inženieriem, mehāniķiem un motoristiem izstrādājām turpmāko darbu programmas.

GAISA DESANTS UZ ZIEMEĻPOLU

Uz mūsu rūpnīcu arvien biežāk nāca polārie lidotāji Mo-lokovs, Aļeksejevs, Mazuruks, Babuškins. Tad visos sīkumos sāka noskaidroties grandiozā uzbrukuma plāns Ziemeļpolam, ko bija iecerēts veikt ar aviāciju. Mēs uzmanīgi izstudējām M. Vodopjanova grāmatu «Pilota sapnis» un tādējādi labāk sapratām Šmita—Vodopjanova ekspedīcijas dziļāko jēgu.

Protams, Oto Smits un Mihails Vodopjanovs, neko neslēpjot, Čkalovam sīki izstāstīja, kādi uzdevumi viņiem izvirzīti un kā viņi domā tos izpildīt.

Valērijs uzmanīgi sekoja katram ekspedīcijas organizēšanas solim vēl jo vairāk tādēļ, ka viņu lidmašīnas pēc neilga laika pārlidoja uz Centrālo lidlauku, kurā strādāja Ckalovs.

Mūsu komandieris kļuva manāmi jautrāks. Kārtējā sanāksmē viņa kabinetā mēs nolēmām paātrināt ANT-25 materiālās daļas sagatavošanu un veikt virkni pārbaudes treniņlidojumu.

— Mani draugi Saša un Jagor, es domāju vēl arī par ko citu: mums būtu tā nopietnāk jāizpētī viss, kas attiecas uz ASV, kurp mēs taisāmies lidot. Lai neiznāktu tā, kā bija mūsu pagājušā gada lidojumā pēc nolaišanās Udas salā un Habarovskā. Mēs ļoti maz zinājām par šiem rajoniem. Toreiz es jutos neērti.

— Kādi ir tavi priekšlikumi? — es jautāju Valērijam.

— Piemēram, tu, Jagor, sagatavo sīku ASV ekonomiskās un politiskās attīstības pārskatu. Sašu es lūdzu izpētīt visu literatūru par Arktiku, sevišķi — tās Kanādas daļu.

— Labi. Esmu ar mieru, — piebilda Beļakovs. — Bet tu, Valērij, varētu ķerties pie Amerikas izpētes ar daiļliteratūras starpniecību.

•— Un konkrēti? — Valērijs jautāja.

— Kaut vai gūt priekšstatu par ASV no Teodora Drai-zera darbiem.

— Piekrītu. Norunāts. Aprīlī lai katrs ir gatavs atskaitīties, — Valērijs Pavlovičs rezumēja.

Pa to laiku Smita—Vodopjanova gaisa ekspedīcija jau bija sagatavojusies lidojumam. Sniegbaltajā Centrālajā lidlaukā stāvēja četras spilgti oranžas četrmotoru un viena divmotoru lidmašīna. Šīm jaudīgajām lidmašīnām, kas bija smagi piekrautas ar kravu un cilvēkiem, vajadzēja pārlidot no Maskavas uz galveno bāzi — Rūdolfa salu Franča Jozefa Zemes arhipelāgā, uz kurieni ar ledlauzi «Rusanovs» jau bija nogādāti ekspedīcijas nodrošināšanai nepieciešamie materiāli, degviela un pārtika.

No Rūdolfa salas lidmašīnas nogādās uz Ziemeļpolu četrus pārziemotājus — pētniekus, kuriem tur būs jādzīvo un jāstrādā uz dreifējoša ledus.

Šo drosmīgo cilvēku vārdi ir Papaņins, Krenkelis, Fjo-dorovs un Širšovs — ledus ekspedīcijas vadītājs, radists, meteorologs un hidrologs.

1937. gada 23. martā no Centrālā lidlauka četrmotoru lidmašīnu kvartets un viena A. Tupoļeva konstrukcijas lidmašīna startēja uz ziemeļiem.

Pēc nosēšanās Arhangeļskā Vodopjanovs 30. martā vadīja gaisa kuģus uz Narjanmaru.

Agrais pavasaris un ārkārtīgi sliktie laika apstākļi te aizkavēja ekspedīciju — tikai 19. aprīlī lidmašīnas nosēdās Rūdolfa salā, kas bija placdarms turpmākajai ekspedīcijai uz polu.

Tikai 3. maijā ekspedīcijas gaisa novērotāji — lidotāja Golovina apkalpe — izlidoja uz polu ar divmotoru lidmašīnu, cīnīdamies ar sarežģītajiem laika apstākļiem, nonāca Ziemeļpola rajonā, veica meteoroloģisko izlūkošanu un ar milzīgām grūtībām atgriezās savā bāzē.

Tā bija pirmā un turklāt nozīmīga uzvara, kas ļāva ekspedīcijas vadītājam O. Šmitam, gaisa eskadras komandierim M. Vodopjanovam un ekspedīcijas flagmaņa stūrmanim I. Spirinām pieņemt lēmumu par izlidošanu no Franča Jozefa Zemes uz polu.

ČKALOVU MĀJĀS

1937. gada 21. maijā virs Ziemeļpola tika pacelts mūsu Dzimtenes sarkanais karogs. No Vodopjanova, Molo-kova, Aleksej eva un Mazuruka četrmotoru lidmašīnām izsēdināja uz ledus drošsirdīgos polārpētniekus — Papa-ņinu, Krenkeli, Fjodorovu un Širšovu, izkrāva arī visu, kas nepieciešams viņu ilgstošajam darbam planētas smailē.

25. maijā Čkalovu, Ļevaņevski un mani pēkšņi izsauca uz Kremli. Šajā dienā valdība deva atļauju mūsu lidojumam uz Ameriku pāri Ziemeļpolam,

Mājās mēs par to tūdaļ gan nepastāstījām, taču no neparastā darbīguma, ar kādu mēs sākām gatavošanos, Čkalova dzīvesbiedre Olga uzreiz saprata, ka jautājums par lidojumu pāri Ziemeļpolam ir jau izlemts. Kādu vakaru, ienākusi Valērija Pavloviča kabinetā tādā brīdī, kad mūsu trijotne studēja Kanādas Arktikas karti, viņa sacīja:

«— Neslēpieties! Esam dzirdējušas, ka ir atļauts... Labāk ejiet un pasēdiet ar savām sievām. Pazīstam jau tādus, rīt varbūt no jums nebūs vairs ne miņas.

— Vai nu no jums var ko noslēpt! Bet par rītdienu viss ir pareizi — mēs pārceļamies uz Ščolkovu. Mums, mīļās, līdz izlidošanai ir atlicis ļoti maz laika.

Visi devāmies uz ēdamistabu, kur ieraudzījām gan manu Jevgeņiju, gan Sašas sievu.

— Paskat, cik rāmas kļuvušas, — Valērijs pa jokam apcēla mūsu sievas. — Būtu tādas vienmēr bijušas...

Sievietes sāka caur asarām smaidīt, bet mājas saimnieks noteica:

— Tāpēc jau jūs arī nelaiž pie mums lidlaukā, jūs nevis priecājaties, bet iesveļat skumjas un melanholiju ... Pie velna tādu noskaņojumu! Olga! Draugi! Iedzersim vēl šovakar par mūsu veiksmīgu ceļojumu, bet no rītdienas — tikai kompotu.

ŠČOLKOVAS LIDLAUKA

1. jūlijā aizveduši ANT-25 no Centrālā lidlauka uz Ščolkovu, Čkalovs, Beļakovs un es no rīta līdz vakaram palikām pie mašīnas, pie kuras, vēl joprojām to pilnveidojot, turpināja darbu CAHI eksperimentālās rūpnīcas brigāde. Mēs reizēm pacēlāmies gaisā, veicot izmēģinājuma un treniņa lidojumus, gatavojām maršrutu kartes, izvēlējāmies tālajam pārlidojumam vajadzīgo ekipējumu un pārtikas krājumus.

Mūs izvietoja vienā no lidlauka mājām, otrajā stāvā, 63. istabā. Pēc dažām dienām tajā bija daiļliteratūras, karšu, rokasgrāmatu un Arktikai veltītas speciāllitera-tūras haoss.

ANT-25 komandieris labi saprata, ka pārlidojuma liktenis nav atkarīgs tikai no apkalpes locekļu meistarības, drosmes un aukstasinības. Liela nozīme būs arī to daudzu simtu cilvēku apzinīgajam un kvalificētajam darbam, kas gatavoja lidojumam atsevišķas mašīnas sistēmas un visu lidaparātu kopumā.

Apzinādamies šā darba lielo nozīmi, Valērijs gandrīz vai pastāvīgi, jebkurā diennakts laikā, bija starp cilvēkiem, kuri gatavoja lidmašīnu. Tāpat kā iepriekšējā, 1936. gada lidojumā, par savlaicīgu un rūpīgu lidmašīnas materiālās daļas sagatavošanu un lidošanas izmēģinājumiem atbildēja vadošais inženieris Stomanis. Bortmehā-niķa Berdnika un viņa motoristu Karaganova un Avdan-kina ziņā bija lidmašīnas un motoriekārtu izmēģinājumi pirms pārbaudes braucieniem un pārlidojuma. Par ANT-25 elektromehāniķi bija iecelts Hohanovs, bet par mēraparātu montētāju — Jarošinskis. Inženieri Min-kers un Radzēvičs pārzināja motora salikšanu rūpnīcā, uzstādīja to lidmašīnā ANT-25, kā arī pārbaudīja gan uz zemes, gan gaisā. Inženieris Engiborjans rūpējās par elektronavigācijas un skābekļa apgādes iekārtām. Viņam palīdzēja lieliski sava amata meistari —• inženieri Benediktovs, Kačkačjans un Broslavskis. Par lidmašīnas radioaparatūru bija atbildīgi Aršinovs un Kerbers. Inženierim Ļebedevam tika uzdots nodrošināt ANT-25 pret apledošanu.

Tāpat kā iepriekšējo reizi, ļoti atbildīgi bija CAHI inženieru Taica un Vedrova pienākumi — viņi aprēķināja un sastādīja apkalpei lidojuma režīmu grafiku.

Par meteoroloģisko ziņu nodrošināšanu bija jāatbild tam pašam Vasilijam Ivanovičam Altovskim, GKS Galvenās aviācijas meteoroloģiskās stacijas priekšniekam.

Visu plašo un sarežģīto speciālistu darbu koordinēja pārlidojuma štābs, kuru vadīja Vasilijs Ivanovičs Čeka-lovs — CAHI lidošanas eksperimentālo izmēģinājumu un modeļu pilnveidošanas nodaļas priekšnieks.

Valērijs Pavlovičs visus šos cilvēkus pazina. Viņš mīlēja ar tiem parunāties vai pasēdēt blakus lidmašīnā, ar patiku noraugoties to darbā. Viņš negulēja, kad Stomanis, Berdniks, Minkers un Radzēvičs caurām naktīm regulēja motoru, vadoties no liesmas krāsas, kas izšāvās no dzinēja izplūdes īscaurulēm, pūlēdamies panākt optimālu darbības režīmu. Komandieris zināja, cik svarīgi ir noregulēt lidmašīnas vienīgo motoru, lai būtu pārliecība, ka tas ne uz brīdi nepārtrauks darbu un griezīs propelleri bez apstājas trīs diennaktis no vietas.

Čkalovs uzmanīgi pārbaudīja visus jauninājumus un uzlabojumus, kādi tika veikti, uzklausot mūsu aizrādījumus, kurus izteicām pēc lidojuma uz Kamčatku.

Motorā tika paaugstināta kompresijas pakāpe un lietota «ekstra» degviela, ko rūpniecība bija speciāli pagatavojusi mūsu lidojumam. Tas jūtami kāpināja dzinēja jaudu un ekonomiskumu, paaugstināja pārslogotās lidmašīnas drošību startējot.

Iepriekšējais lidojums atklāja dažus defektus dzinēja ejļas apgādes sistēmā. Kaut gan eļļa tika iepildīta jau uzsildīta, lidojumā tā tomēr atdzisa un tiktāl sabiezēja, ka to bija grūti iesūknēt ar rokas sūkni. To izdevās novērst, pastiprinot eļļas tvertņu siltumizolāciju, kā arī uzlabojot visu degvielas apgādes sistēmu — eļļas rezervuāri tagad atgādināja gigantiskus termosus. Tika uzstādīta arī diezgan kvalitatīva iekārta cīņai pret propellera lāpstiņu apledošanu.

Krietni uzlabojušies bija darba apstākļi kabīnē, kurā mums būs jāpavada sešdesmit līdz septiņdesmit stundu. Valērijs saprata, ka nedrīkst izvirzīt nopietnas pretenzijas par komforta apstākļiem kabīnē. Mums būs jāpaņem ceļā līdzi tik daudz ekipējuma un ierīču, ka pašiem noteikti kļūs par šauru — tādēļ vajadzēja izmantot, burtiski, katru centimetru.

Čkalovs tomēr kategoriski pieprasīja, lai mums ierīko gultu, jo gulēšana uz eļļas tvertnes, kas atradās aiz lidotāja sēdekļa, mūs nemaz nevilināja.

Kabīnes apsildīšanas sistēmu konstruēja no jauna. Pagājušā gada apkures veids neizturēja Arktikas pārbaudi — stinga rokas, svaigie augļi, ko bijām paņēmuši līdzi, sasala, kannās ar dzeramo ūdeni peldēja ledus gabaliņi. Čkalovs bija ļoti nobēdājies, ka Piemaskavā trīs četru kilometru augstumā bija samērā silts un tas neļāva, kā pieklājas, pārbaudīt kabīnes jaunās apsildīšanas sistēmas efektivitāti.

Vecais radiokompass orientēja stūrmani un pilotu tikai tādā gadījumā, ja radiostacija, kuru peilēja lidmašīna, atradās uz mūsu trases. Tagad ANT-25 apbruņojumā bija jauns radiokompass ar pagriežamu apļveida rāmīti, kas piestiprināts fizelāžas augšpusē. Tas ļāva apkalpei noteikt lidmašīnas atrašanās vietu, pamatojoties uz jebkuru divu radiostaciju pārraidēm neatkarīgi no tā, vai tās atrodas mūsu ceļā vai ne. No svara bija vienīgi tas, vai mēs zinām šo divu staciju koordinātes. Mēs panācām, lai mums pagādā Kanādas un Amerikas civilo aviolīniju kartes, kurās būtu atzīmēta lielākā daļa raidstaciju, kas spējīgas ar mums uzturēt pārlidojuma laikā sakarus, ar visām norādēm par to atrašanās vietām, izsaukuma kodiem un frekvencēm. Tas viss kopumā ļāva Čkalova apkalpei izmantot jauno radiokompasu ārkārtīgi plaši.

Pērnā gada pieredze liecināja, ka lidojuma panākumi atkarīgi ne vien no tā, kādi izveidojas meteoroloģiskie apstākļi, bet lielā mērā arī no tā, cik saprātīgi un taupīgi apkalpe izlieto benzīnu. Gaidāmajā pārlidojumā Ckalo-vam un man, atrodoties dežurējošā pilota postenī, būs iespējams ar jauna mēraparāta — gāzu analizatora — palīdzību atrast optimālo benzīna un gaisa maisījumu, nepakļaujot lidmašīnas dzinēja elementus bīstamām termiskām pārslodzēm.

Radiostacijā viena uztvērēja vietā uzstādīja divus, tie nodrošināja samērā plašu sakaru diapazonu.

Iepriekšējā gadā, izejot no zonām, kurās mums draudēja apledošana, mēs «uzrāpāmies» lielos augstumos un ātri iztērējām skābekļa rezerves. Kā noskaidrojās, četri litri līdz simt piecdesmit atmosfērām saspiesta skābekļa vienam cilvēkam ir par maz. Jaunajā lidojumā Ckalovs ņēma līdzi divreiz vairāk skābekļa. Bez tam baloni tika arī uzlaboti, tiem pierīkoja automātus, kas regulēja skābekļa porcijas atkarībā no gaisa retinājuma, tātad no lidojuma augstuma. Tas ievērojami atviegloja apkalpes darbu.

Pat avārijas gumijas laivas airi tika pagatavoti jauni — no dūralumīnija. Tā samazinājās svars, bet to visi ievēroja sevišķi stingri, it īpaši kuģa komandieris Ckalovs un vadošais inženieris Stomanis.

Kamēr Valērijs noņēmās ar pacelšanās jautājumiem, mēs ar Sašu Beļakovu atkārtojām radiotelegrāfisko pārraižu kursu, arī uztveršanu ar dzirdi vien. Mūsu radists — instruktors Kovaļevskis — savās prasībās bija stingrs.

5. jūlijā Valērijs Pavlovičs uzlidoja ar diviem tūkstošiem kilogramu lodīšgultņu, kas bija iešūti nelielos maisos. Nometis tos lidlauka malā, Ckalovs ANT-25 nosēdināja ar lidojumam pieļaujamu svaru.

Vakarā apkalpe pārsprieda iespējamos izlidošanas termiņus. Ievērojot to, ka valdības uzdevumā mums pirmajiem jānoskaidro, vai iespējams pārlidot uz ASV caur polu, tika nolemts: jāizlido ne vēlāk kā jūnija beigās, lai Gromovam dotu iespēju iepazīties ar mūsu pārlidojuma īpatnībām, mūsu novērojumiem un rekomendācijām par ANT-25 atsevišķu elementu, motora un iekārtu pilnveidošanu. Šāds termiņš likās reāls, jo Čkalova apkalpe ļoti daudz bija paveikusi iepriekšējā ziemā, ilgi pirms valdība bija lidojumu atjāvusi. Aleksandrs Beļakovs, piemēram, šajā laikā ieguva lidotāja specialitāti, noklausījies lidotāju skolā paātrinātas sagatavošanas kursu. Tādēļ mēs varējām cerēt, ka ārkārtējā gadījumā Saša Be-ļakovs varētu uzņemties dežurējošā pilota pienākumus. Tomēr mēs neiedrošinājāmies plānot viņu kā dežurējošo pilotu, jo sapratām, ka šajā lidojumā viņam klāsies vēl grūtāk, — gandrīz puse no maršruta būs virs Ziemeļu Ledus okeāna.,.

Beļakovs, paredzēdams grūtības astronavigācijas skait-ļojumu veikšanā, darba atvieglošanai pasūtīja Šternberga institūtā speciālas tabulas, kurām bija stipri jāsamazina debesu spīdekļu augstumu mērījumu matemātiskās apstrādes laiks.

— Tātad visiem paziņojam, ka pēc desmit, piecpadsmit dienām būsim gatavi startam? — jautāja komandieris, skatīdamies te uz stūrmani, te uz mani.

— Izlidošanas termiņu var nopietni koriģēt laika apstākļi, — iestarpināja Beļakovs. — Ilgtermiņa prognoze nekā prātīga nesola.

— Mīļais draugs, — iebilda Čkalovs, — vai tad var nopietni rēķināties ar laika prognozi tik kolosālā maršrutā?

Čkalovs zināja, ka Beļakovs lieliski pārzina meteoroloģiju, un tādēļ centās sīki uzzināt sava stūrmaņa domas par laika prognozi jūnija otrajai pusei.

— Cik sapratu no Vasilija Altovska teiktā, — ziņoja stūrmanis, — jūnija beigās Centrālajā Eiropā paredzama ļoti siltu gaisa masu ielaušanās. Gaisa temperatūra no rītiem būs no plus piecpadsmit līdz plus astoņpadsmit grādiem.

— Tādā temperatūrā mūsu ANT-25, kas sver vienpadsmit ar pūsi tonnu, nevarēs startēt! — es pārtraucu Beļakovu. Visi apklusa, saprazdami, ka jāizlido, vēlākais, pēc divām nedēļām, bet to bija par maz, ai, cik ļoti par maz, lai pabeigtu visu gatavošanos uz zemes un vēl izmēģinātu lidmašīnu gaisā. No otras puses, vēsākas dienas gaidīt varbūt nāksies divas trīs nedējas, bet tas ļoti sarežģīs Gromova apkalpes izlidošanu.

Līdz pat vēlai naktij mēs pārspriedām visus «par» un «pret» un vienbalsīgi nolēmām: sagatavošanos pārlidojumam pabeigt ātrāk, lai pec kādām desmit dienām izpildītu pēdējo kontrollidojumu.

Bejakovs atcerējās, ka neviens no mums trim vēl nav atradis laiku, lai izpildītu uzņemtās saistības: nolasīt savus referātus par maršrutu uz Ameriku, tās tirdznieciski politiskajām attiecībām ar PSRS, kā arī par Ameriku Teodora Draizera traktējumā.

— Pareizi, Saša. So saistību izpildi esam nokavējuši par pusotru mēnesi. Ja viss ir gatavs, rīt noklausīsimies Jegoru.

Ar to arī beidzām ģenerālapspriedi un nākamajā dienā par savu lēmumu paziņojām Tupojevam, Čekalovam un Stomanim.

Dažiem Čkalova trijotnes priekšlikums par sagatavošanās tempu forsēšanu likās avantūra. Kā tad tā — 25. maijā saņēma valdības atjauju, bet 5. jūnijā visiem klāsta, ka pēc desmit, piecpadsmit dienām jau lidos uz Ameriku! Protams, avantūra!

Čkalovs pacietīgi izskaidroja visiem neticīgajiem, ka gatavošanās jaunajam pārlidojumam faktiski sākusies jau pērnā gada augustā, kad ANT-25 apkalpe no Udas salas bija atgriezusies Maskavā, bet, ja runā vēl precīzāk, tad pirms diviem gadiem.

Tomēr pārlidojuma komitejas vadītāji un štābs piekrita Čkalova apkalpes priekšlikumiem. Aizsardzības rūpniecības tautas komisārs Ruhimovičs un viņa vietnieks M. Kaganovičs, konstruktori Tupojevs un Suhojs, pārlidojuma štāba priekšnieks Čekalovs un viņa palīgi Antonovs, Hareckis un Aņiščenkovs — viņi darīja visu, lai mēs varētu izlidot pēc iespējas ātrāk, vismaz kamēr Āzijas siltās gaisa masas nav ielauzušās Piemaskavā.

5. jūnijā notika apkalpes medicīniskā apskate. Dažādu nozaru medicīnas speciālisti, Valērija Pavloviča vārdiem runājot, ilgi «mocīja» katru no mums. Veselības stāvoklis visiem tika atzīts par atbilstošu šim lidojumam, kādu neviens vēl nebija veicis.

Nākamajā dienā Aleksandrs Bejakovs aizbrauca uz Maskavu. Viņš iegriezās Ziemeļu Jūras ceja galvenajā pārvaldē, Zinātņu akadēmijā, Šternberga Astronomijas institūtā un institūtā «Pasaules atlants».

Kā vienmēr, rūpīgi un metodiski Beļakovs ierakstīja savā burtnīcā visu, kas varēja noderēt lidojumā. Viņš pasūtīja polāro radiostaciju sarakstu, bāku darbības grafiku Želaņijes ragā un Rūdolfa salā. Stūrmanis pierakstīja ziņas par jauno radiostaciju «UPOL» uz dreifējošā ledus, no kurienes Ernests Krenkelis uzturēja sakarus ar Maskavu, polārajām bāzēm, visas pasaules radioama-tieriem.

Institūtā «Pasaules atlants» Saša sadabūja sīkas Kanādas un ASV rietumu daļas kartes. Viņš ļoti nopriecājās, kad ieraudzīja zemeslodes magnētisko svārstību karti.

Sarkanajā Presņā stūrmanis pasūtīja Šternberga institūta astronomiem lidojuma vajadzībām domātu astronomisko aprēķinu tabulas, no kurām pēc Saules un Mēness varētu noteikt ģeogrāfiskos punktus, kas nepieciešami ANT-25 apkalpei. Piecas diennaktis pirms izlidošanas Aleksandrs solīja dot signālu par šī darba sākšanu.

Beļakovu visur pazina, un, lieki netaujājot, viņa lūgumus uzskatīja par obligātiem uzdevumiem.

Pusdienlaikā Aleksandrs uzrakstīja un nosūtīja šādu radiogrammu:

«Ziemeļpols. Majoram Spirinām.[18] Sveiciens polārās es-kadras slavenajam stūrmanim. Paziņojiet, pirmkārt, kā darbojas kompasi, arī žiromagnētiskais, posmā Rūdolfa sala—pols; otrkārt, cik lielā attālumā dzirdama Rūdolfa radiobāka un ar kādu uztvērēju; treškārt, cik lielā attālumā jums bija Rūdolfa radiopeilētāja drošs peilējums; ceturtkārt, magnētiskās svārstības uz pola. Beļakovs.»

7. jūnijā pienāca atbilde.

«Maskava. Stūrmanim Beļakovam. Pirmkārt, magnētiskie kompasi darbojas līdz pašam polam. Tie prasa ļoti rūpīgu lidojuma režīma ievērošanu. Ļoti kūtri darbojas magnētiskais žiropuskompass. Otrkārt, magnēta žirosko-piskais strādāja labi līdz 87°. Tālāk bija vērojamas pamatīgas svārstības. Treškārt, žiroskopisko puskompasu var lietot droši. Ceturtkārt, radiobāka orientē pareizi. Izmantoju uztvērēju «Oņega». Posmā Rūdolfa sala—pols bieži un ilgi biju «nedzirdīgs», kaut gan lidojām pareizi. Bāka strādāja normāli. Piektkārt, Rūdolfa salas un Murman-skas radiopeilētāji nebija darbojušies. Sestkārt, posmā Rūdolfa sala—pols no lidmašīnas borta droši ir peilējamas Diksona un Murmanska. Septītkārt, magnētiskās svārstības pola rajonā ir mīnus 110. Astotkārt, pamatā par drošu orientēšanās līdzekli ir jāuzskata astronomijā. Sveiciens. Spirins.»

Čkalovs, izlasījis telegrammu, sacīja:

— Sanāk tāds paradokss: no vienas puses, lai apvidū bez orientieriem zinātu savu atrašanās punktu, stingri jāpieturas pie magnētiskā kursa, bet, lai to noteiktu, ir precīzi jāzina, kur tu patlaban lido, un, noņemot no kartes magnētiskās novirzes lielumu, jāizdara labojums pēc kompasa noteiktajā kursā... Tātad pola rajonā mums vienmēr būs jāuzrāpjas virs mākoņiem, lai redzētu debesu spīdekļus.

— Pareizi! — apstiprināja stūrmanis. — Un tādēļ mums ar Jegoru ir labi jāapgūst astronavigācija.

Kad Beļakovs aizgāja uz nodarbībām pie radista, Valērijs man teica:

— Ir gan baigās smadzenes mūsu čapajevietim^19 ... Un cik viņš neatlaidīgs un organizēts. Ne minūti laika velti nezaudē. Vienmēr un visur mācās.

— Pie tam skolo arī citus, — es pārtraucu Čkalovu.

— Un kā vēl, Jegor! Saška nedzenas pēc efektiem, nereklamē sevi, bet par savu stūrmaņa darbu stāsta tik interesanti, ka liekas — nav nekā aizraujošāka par kuģu vadīšanu, aeronavigāciju, anemometriem, sekstantiem, žirokompasiem.

7. jūnijā galvenais meteorologs Altovskis bija pabeidzis sarežģītā PSRS, Kanādas un ASV meteoroloģisko staciju tīkla darbības saskaņošanu. No šī datuma vairākas reizes diennaktī sāka sastādīt meteoroloģisko apstākļu pārskatāmus kopsavilkumus un prognozēt laiku trim dienām uz priekšu.

Mūsu treniņlidojumi noritēja sekmīgi. Mēs rūpīgi studējām Ameriku, nolasījām sen sagatavotos referātus. Tie visi bija ārkārtīgi interesanti un noderīgi.

Stūrmaņa pārskata laikā noskaidrojās vēl viena svarīga detaļa. Piemēram, esam pārlidojuši «nepieejamo polu», nonākuši Kanādas teritorijā, tuvojamies Klinšu kalniem, bet te, kā par spīti, ciklons ar obligāto mākoņaini piecu sešu kilometru augstumā, turklāt vēl nakts.

Kā rīkoties? Mākoņos var sākties apledošana, ar to cīnīties gandrīz nav iespējams, jo mūsu ANT-25 augstāk par sešiem kilometriem uzrāpties nevar, bet nolaisties līdz četriem pieciem kilometriem neļaus augstās kalnu grēdas, kuru virsotnes naktī pat nepamanīsi. Pēc ilgas apspriešanās Čkalovs piekrita priekšlikumam par maršruta rezerves varianta izstrādāšanu: sāņus no meridiāna pols — Sanfrancisko uz Klusā okeāna pusi, šķērsojot kalnu grēdu perpendikulāri ar Ketčikanas pilsētu traversā.

KO NOZĪME VIENS KILOGRAMS

Drīz bija ieplānots desmit stundu lidojums dzinēja propellera pārbaudei pēc motora pēdējās pieregulēšanas. Turklāt Beļakovam un man bija jāpatrenējas jaunā ra-diokompasa izmantošanā un jāparāda sava prasme darbā ar lidmašīnas uzlaboto radiostaciju, pārraidot un uztverot «ar dzirdi». Valērijs ar inženieriem Stomani, Min-kneru un Taicu mērīja degvielas patēriņu dažādos lidojuma režīmos, lai precizētu maršruta grafikus.

Darāmā katram bija tik daudz, ka mēs pat nobrīnījāmies, cik ātri pienāca nolaišanās laiks. Viss darbojās labi. Nopietnu pretenziju mums nebija, kaut gan Jevgeņijs Stomanis bija ar kaut ko neapmierināts un pēc lidojuma, dodams norādījumus mehāniķim un motoristam, ilgi burkšķēja.

Vakarā Čkalovs lūdza mani un Beļakovu pārrunāt pārtikas, apģērba un ekipējuma jautājumus. Bija jāņem vērā, ka daudzas rūpnīcas un fabrikas bija atsūtījušas tādu milzumu visdažādāko priekšmetu, ka tos nepaceltu pat smagais bumbvedējs.

Otrā ranga kara ārsts P. Kalmikovs ieteica Beļakova koriģētu ikdienas un avārijas pārtikas devas variantu.

Lidojumā apkalpei tika paredzēti tikai svaigi produkti. Tur bija gan sviestmaizes ar šķiņķi (100 grami dienā vienam cilvēkam), sviests (50 grami), liellopu gaļa (50 grami), teļa gaļa (50 grami), zivju ikri (30 grami), Šveices siers (50 grami). Bez tam diennakts pārtikas devā ierosināja iekļaut pīrādziņus ar kāpostiem, šokolādi (100 gramus), kēksu (50 gramus), citronus, apelsīnus, ābolus, Termosos karsta tēja ar citronu.

Pilna diennakts pārtikas deva trim apkalpes locekļiem sastāvētu no apmēram trim kilogramiem visdažādāko produktu.

Avārijas pārtikas krājums tāpat sasniedza vienu kilogramu produktu diennaktī katram apkalpes loceklim. Tas sastāvēja galvenokārt no visdažādākajiem koncentrātiem, kuru svars nebija liels, tie aizņēma maz vietas un bija kalorijām pārbagāti.

Avārijas pārtikas diennakts deva katram apkalpes loceklim tika iepakota pergamenta papīrā un folijā. Pa deviņiem šādus komplektus sasaiņoja gumijas maisos. Katrs maiss nodrošināja apkalpes paēdināšanu trīs dienas, bet visi desmit maisi sastādīja mēneša rezervi. Pārtikas kopējais svars bija 115 kilogramu, no kuriem desmitā daļa bija paredzēta trīs diennakšu lidojumam.

Čkalovs nikni strīdējās ar ārstu Kalmikovu un pārlidojuma štāba priekšnieka vietnieku Antonovu.

— Kur, pie velna, tik daudz rijamā? Ja izmetam 100 kilogramus pārtikas, varēsim pieliet benzīnu, ar kuru lidojuma beigās spēsim novilkt vēl 300 kilometrus. Trīs simtus! Tu saproti, Dmitrij Ivanovič? Trīs simtus! — viņš mēģināja pierādīt nepielūdzami mierīgajam, nesatricināmajam Antonovam, kurš ar maigumu nolūkojās mūsu komandierī un smīkņāja savās īsi apcirptajās Ūsiņās.

— Bez šāda minimuma — vismaz mēneša rezerves — jūs, Valērij Pavlovič, neviens nelaidīs. Sarunas par šo tēmu ir gluži liekas. Mēs jau tāpat, paļaujoties jūsu spiedienam, no 350 kilogramiem noslīdējām uz šo nelaimīgo simtu.

— Ak, Dmitrij Ivanovič! Kā gan tu nesaproti, ka piespiedu nolaišanās mums nav ne prātā, bet lidojumā, tāpat kā pērngad, mēs varam iztikt ar tēju un šokolādes tāfelīti.

— Un tomēr mums jāpaklausa ārstiem. Tas, protams, ir minimums.

Valērijs Pavlovičs tikai noplātīja rokas un dusmīgi sacīja:

— Negaidīju gan no tevis, Dmitrij Ivanovič, tādu cūcību . ..

Mūsu vienmēr laipnais Antonovs, joprojām smaidīdams, rezumēja:

— Tātad viss kārtībā, Valērij Pavlovič, uzskatīsim, ka produktu saraksts ar apkalpi saskaņots.

— Kaut jūs visus velns parautu! Laupītāji un varmākas, — smaidot noburkšķēja Čkalovs un, palūkojies uz Beļakovu, piebilda: — Tas jau Saša, kurš jūs lutina, — skolotais demokrāts.

Pēc šīs nelielās vārdu kaujas sākām apskatīt apkalpes ekipējumu. Mums deva lidojumā siltu un ērtu apģērbu. Ādas jakas un bikses izoderētas ar gāgas pūkām (Čka-lovam brūnā krāsā, bet Beļakovam un man — melnā). Tās ļoti labi saglabā siltumu, ir ūdens necaurlaidīgas, komplekts sver ap 4,5 kilogramiem. Par apaviem ārsts Kalmikovs mums ieteica izmantot no abām pusēm ar kažokādu apšūtas untes, kas spēj pasargāt kājas ļoti stiprā salā. Nosēšanās gadījumam rekomendēja paņemt «atvieglotos» mednieku zābakus, kažokādas ausaines un dūraiņus, un vilnas pirkstaiņus. Bez tam lidmašīnā bija paredzēts salikt biezus vilnas svīterus un vilnas bikses, maļicas^20 ar kapucēm, zīda un vilnas zeķes.

Lai pasargātu acis no visai bīstamajiem polārās saules stariem, ārsts ieteica īpašas brilles ar daudz efektīvākiem gaismas filtriem nekā iepriekšējā gadā.

Ja gadītos nolaisties neapdzīvotā vietā, mums līdzi bija pneimatiski piepūšama zīda telts ar dubultsienām un kažokādas guļammaisi. Telts apkurināšanai un ēdiena uzsildīšanai bija pagatavots īpašs prīmuss, kas vējā ne-apdzisa. Tad sekoja piepūšama gumijas laiva, glābšanas jostas no gumijas, kanādiešu slēpes, somu un atvāžamie naži, revolveri, divas medību bises ar patronām, cirvītis, lāpstiņa un alpīnista spieķis ledus attīrīšanai, elektriskie lukturīši, katliņi un pannas.

Šo ekipējumu mēs pārskatījām jau trīs reizes, un tagad pat Valērijs vairs neizteica pārmetumus ārstam un štāba priekšnieka vietniekam.

Ārsts jau gribēja stāstīt, kas tiks ielikts lidmašīnas aptieciņā, taču Čkalovs tūdaļ viņu pārtrauca:

— Tā nav mūsu darīšana. Mēs ar Sašu no medicīnas nekā nejēdzam. Lai to izšķir Jegors.

— Nē, nē! — Kalmikovs sāka uztraukties. — Jums visiem trim labi jāzina pirmās palīdzības sniegšanas noteikumi.

— Bet ko tad darīs Jegors? — Valērijs Pavlovičs ārdījās. — Ko lej kompotam klāt, to viņš kontrolē, bet, kā sniegt ātro palīdzību, tas mums visiem jāmāk!

Ārsts ziņoja, ka lidmašīnā būs divas aptieciņas: parastā un avārijas. Pēc tam viņš mums atgādināja visus galvenos pirmās palīdzības sniegšanas noteikumus.

Beigās sākām runāt par skābekli un izpletņiem.

Dmitrijs Antonovs ierosināja ņemt vēl trīs skābekļa balonus, taču Valērijs saskaitās ne pa jokam:

— Ko jūs tur pārlidojuma štābā esat izdomājuši? Jau tā ņemam 1200 litru skābekļa katram! Tas taču ir divreiz vairāk nekā pērngad! Vai mazums kas būtu jāņem «katram gadījumam»?

— Izpletņus gan, Valērij Pavlovič, mēs jums šoreiz ieteiktu ņemt piesprādzējamus, — atkal ierunājās Kal-mikovs. — Paši izpletņi glabājas ikvienam zem sēdekļa, bet siksnas katram jau apliktas. Tās netraucēs jums brīvi pārvietoties pa lidmašīnu. Ja kas gadās — izpletni pie siksnām var piesprādzēt divās trīs sekundēs.

— Godīgi runājot, gan izdomāts, gan nostrādāts teicami, — sacīja Valērijs. — Bet kādēļ tas viss mums vajadzīgs, nesaprotu, sitiet kaut nost...

Kalmikovs apjucis skatījās te uz mani, te uz Beļakovu. Antonovs, labi pazīdams Čkalovu, tikai smaidīja.

— Valērij Pavlovič! — ieteicās pārlidojuma štāba priekšnieka vietnieks. — Izpletņus tik un tā būs jāņem.

— Kādēļ? Pasaki man, lūdzu, mīļais, — kādēļ? — Valērijs jautāja Antonovam.

— Kaut vai tādēļ, lai parādītu amerikāņiem, ka mums izpletņu ražošana nav nostādīta sliktāk kā ASV.

— Tātad politika! Tā ir cita runa, bet tad pietiek ar vienu, — Valērijs neatlaidās. — Ņemt trīs nav nekādas jēgas.

— Kāpēc?

— Es tev tūlīt pierādīšu. Paklausies. Pirmās desmit stundas mēs lidojam nelielā augstumā, un, kamēr sataisīsies uz lēkšanu, zeme jau būs klāt.. Tālāk ir ledainā Ba-renca jūra. Pieņemsim, var izlēkt un ievelties tajā. Vai ilgi varēsi tur plunčāties? Tad nāk polārā baseina ledāji. Ir augstums, ir laiks sagatavoties un atvadīties no draugiem. Un tad tu laimīgi nolaidies uz ledus gabala. Ko tur iesāksi viens pats, bez pārtikas, uguns un ieroča? Vienīgi noderēsi par uzkodu baltajam lācim, ja vēl būsi silts un apvēlies kā mēs patlaban. Bet var jau gadīties, ka pat viņš neēdīs sprāgoņu. Tātad nav nekādas jēgas lēkt Ledus okeānā. Bet, ja jau būs veiksmīgi nolidotas divas diennaktis, tad atvieglotā lidmašīna atvieglotā dzi-nē ja darbības režīmā garantēs visaugstāko lidojuma drošību, un tātad mums nav nemaz jādomā par glābšanos ar izpletņiem. Kas tad galu galā iznāk? Izpletņi — tie ir Joti labi un noderīgi, tikai ne šajā konkrētajā gadījumā.

Kalmikovs, atguvis runasspējas, noplātīja rokas, pašūpoja galvu un sašutumā noteica:

— Ar šiem cilvēkiem nav iespējams vienoties: pretstatā elementārai loģikai viņiem ir savi spriedumi un secinājumi.

Čkalova acīs bija nebēdnīgas jautrības dzirkstis, kaut arī ārēji viņš palika nopietns un skarbs.

— Dakter, manuprāt, jāpriecājas, ka mēs mēģinām domāt patstāvīgi — lidojuma laikā neviens mūsu vietā nedomās.

Antonovs paklusām nozuda, taču drīz atgriezās istabā un ar smaidu noklausījās ANT-25 komandiera un mūsu daktera sarunas turpinājumu.

Varēja būt pagājušas minūtes piecas, kad telefonists pasauca Ckalovu — tiešais savienojums. Ar viņu gribēja runāt aizsardzības rūpniecības tautas komisāra vietnieks M. Kaganovičs.

Čkalovs drīz atgriezās.

— Es neesmu noskaņots turpināt sarunas ar sūdzma-ņiem! — skali nokliedza ANT-25 komandieris.

Mēs ar Bejakovu pametām savus darbus un piegājām pie Čkalova, kuram līdzās klusēdami stāvēja Kalmikovs un Antonovs.

— Redzējāt? — mūs uzrunāja Valērijs. — Nepaguvām pat izlamāties, bet viss jau zināms valdības komisijai. Mēs, lūk, nevēloties ņemt līdzi izpletņus, lieku proviantu un nevajadzīgu ekipējumu.

— Ja reiz runājam par kilogramiem, — pārskaities teica ārsts, — tad jūsu, Valērij Pavlovič, personiskie pieci kilogrami sāls lai tiek uzbērti uz manām brūcēm.

Valērijs izplūda skajos smieklos un vairs nestrīdējās ar Kalmikovu un Antonovu. Patiešām, saklausījies Arktikas pētnieku stāstus par traģēdijām ledājos, par cingu, viņš bija pavēlējis sāli paņemt līdzi vairumā.

MŪSU ANT-25 SAVAINOTS.,.

Stomanis nākamajā dienā bija paredzējis kārtējo lidojumu, tādēļ, pavadījuši ciemiņus, tūdaļ devāmies pie miera.

No rīta, pabrokastojuši un atstājuši Bejakovu gatavot maršruta dokumentāciju, mēs ar Čkalovu izbraucām uz lidlauku, kur, kā jau parasti, intensīvi notika lidojumi.

Mūsu mašīna stāvēja skrejceļa sākumā. Tas 1934. gadā bija izbūvēts īpaši ANT-25 ieskrējienam. Toreiz Gromovs gatavojās tāluma rekordlidojumam pa slēgtu maršrutu.

Mēs jau labi saskatījām savu gaisa kuģi, kad pēkšņi pamanījām, ka T5, planējot uz nosēšanos, traucas tieši uz mūsu sarkanspārnoto lidmašīnu.

Nepaguvām pat nosēkties, kad iznīcinātājs ar šasijas riteni aizķēra ANT-25 labo spārnu un, gaisā pārmetis kūleni, nokrita uz betona skrejceļa ar riteņiem augšup.

Ckalovs apturēja automašīnu, un mēs skrējām uz avārijas vietu. Kauca lidlauka sirēnas, drāzās ugunsdzēsēju un sanitārās mašīnas. Mēs pieskrējām pie sadauzītā iznīcinātāja un mēģinājām to mazliet pacelt, lai izvilktu pilotu no kabīnes; no tās sūcās asinis ...

— Ātrāk taču, velns jūs rāvis! — kliedza Ckalovs. — Celiet, cik spējat! Tur tak cilvēks iet bojā ...

Drīz atdrāzās kravas mašīna ar motoristiem un mehāniķiem, sakropļoto iznīcinātāju pacēla, no kabīnes iznesa ievainoto lidotāju. Kāda likteņa ironija — tas bija pats GKS zinātniski eksperimentālā institūta priekšnieks divīzijas komandieris Baženovs. Tas pats Baženovs, kura vadībā Ckalovu — GKS institūta izmēģinātāju — neizprotamu iemeslu dēļ nosūtīja «pāraudzināšanai» uz nedisciplinēto kursiem, tā saukto «Alkšņa skolu».

Tikai tad, kad neveiksmīgais lidotājs bija novietots uz nestuvēm un nogādāts uz sanitāro daļu, Ckalovs piegāja pie mūsu savainotās lidmašīnas, kuras labā spārna konsolēs bija milzīgs caurums.

Valērijs uzrāpās uz salauztā spārna, kur es rūpīgi pētīju nelaimes apmērus.

— Nu, kas ir, Jagor? — lēni un mierīgi jautāja Valērijs.

— Tātad esam aizlidojuši pāri polam ...

Ckalovs apgūlās man līdzās uz spārna un sāka apskatīt un aptaustīt izplēstā cauruma robotās malas.

— Viņam ir paveicies, — nopūzdamies sacīja Valērijs.

— Skatoties, kā to ņem, — es iebildu.

— Protams, ka paveicies, Jagor. Viņš taču apgāzās uz muguras un triecās ar tādu spēku.

r— Centroplāns izglāba ... — es piebildu,

— Redz, Sašu Aņisimovu neizglāba. <. bet viņu izglāba ...

Šajā brīdī atdrāzās Stomanis, Berdniks, Karaganovs un Avdankins.

Pēc iepriekšējas apskates inženieris, mehāniķis un mo-toristi paziņoja, ka avārija ir nopietna, lidmašīna jādemontē un jāsūta uz rūpnīcu.

Pēc trim stundām ieradās aviācijas rūpniecības vadītāji kopā ar visiem speciālistiem. Viņi mūs pārliecināja, ka jau pēc nedēļas varēsim izmēģināt lidmašīnu gaisā.

Taču tupoļeviešu entuziasms bija vāja pretinde Valērija Pavloviča nomāktībai, kura tagad bija pārņēmusi komandieri ar jaunu spēku. Viņš īsti neticēja, ka nedējas laikā iespējams likvidēt tik nopietnas avārijas sekas, bet, ja remonts ievilktos ilgāk, tad varētu pienākt tas periods, kad no rītiem ir karsts un ANT-25 pacelšanās ir neiespējama. Cik ilgi tad vajadzētu gaidīt piemērotu rītu, nav zināms.

Sarkanās Armijas GKS un Centrālā meteoroloģiskā institūta darbinieki 5. jūnijā izveidoja vispieredzējušāko sinoptiķu grupu. Nenovērtējamu palīdzību prognožu sastādīšanā sniedza laika ziņas, kas pienāca no dreifējošās stacijas «Ziemeļpols».

No 7. jūnija sāka ik stundu pienākt dati no vairākiem desmitiem gan padomju, gan amerikāņu (Sietlas, Sanfrancisko, Vašingtonas) meteoroloģisko staciju, kas atradās pārlidojuma maršrutā.

13. jūnijā visi meteoroloģiskie «dievi» ar pārlidojuma galveno sinoptiķi Altovski priekšgalā nonāca pie secinājuma, ka lidojumam vislabvēlīgākais laiks būs no 18. līdz 24. jūnijam.

Kad Ckalovam paziņoja sinoptiķu slēdzienu, viņš kļuva vēl drūmāks un neciešami skarbs. Baženovu, kurš bija dabūjis tikai vieglu ievainojumu, Ckalovs lamāja bez kautrēšanās.

PĀRLIDOJUMAM VISS GATAVS

Beidzot lidmašīnas remonts bija galā. Ckalovs atguvās un sāka steidzināt izlidošanas sagatavošanu.

Bijām ļoti priecīgi, pat aizbraucām pie savām ģimenēm, lai paziņotu, ka drīz dosimies tālajā ceļā.

16. jūnijā, tas ir, divdesmit dienas pēc tam, kad valdība bija atļāvusi mūsu pārlidojumu, Čkalovs veica pēdējo kontroles treniņlidojumu. Komandieris bija ļoti apmierināts — viss darbojās lieliski, bet apkalpe bija pilnībā pabeigusi sagatavošanas darbus.

Mēs paziņojām Stomanim un Berdnikam, ka nekādi izmēģinājumi un lidošanas treniņi vairs nav vajadzīgi, lidmašīnu var beidzot gatavot tieši reisam uz Ameriku.

16. jūnija dienas nogale bija ļoti saspringta. Lidmašīnu iebrauca angārā, un tūdaļ ap to salipa desmitiem speciālistu, cenšoties pārbaudīt, cik labi darbojas uzstādītās iekārtas, mēraparāti. Speciālistu rīcībai sekoja Stomanis un Berdniks, neļaujot nevienam patstāvīgi bez viņu ziņas veikt nekādus papildu darbus.

Arī ANT-25 apkalpe negulēja līdz pat rītausmai, vēlreiz pārcilādama ekipējuma un pārtikas krājumus.

Pie miera devāmies tikai četros no rīta, bet jau deviņos cēlāmies, jo bijām vienojušies, ka desmitos izbrauksim uz Maskavu, uz pārlidojuma štābu.

Neviens necerēja, ka Čkalovs ar savu apkalpi tik ātri pabeigs priekšdarbus.

Laikam jau preses pārstāvji bija ieguvuši ziņas par Čkalova apkalpes sagatavošanās gaitu bez mūsu starpniecības, visdrīzāk no pārlidojuma štāba darbiniekiem. Par to mēs pārliecinājāmies, kad ieradāmies pie Vasilija Če-kalova; pārlidojuma štāba priekšnieka uzgaidāmajā telpā bija saradies ne mazums skaļu korespondentu. Ieraudzījuši Valēriju Pavloviču, viņi mūs ielenca blīvā lokā, kuru veidoja vairākas rindas. Jautājums visiem bija viens: kad izlidosim?

— Ko tad jūs, draugi! Bīstieties dieva — pagājušas tikai kādas divdesmit dienas, bet jūs runājat par izlidošanu. Vai tad mēs izskatāmies pēc avantūristiem? Jums jāsaprot, ka lido nevis trīs cilvēki — Jagors, Saša un Čkalovs —, bet visa Padomju valsts un tādējādi iztur pārbaudi visas pasaules priekšā.

Kāds no korespondentiem, kas mums metās virsū kā vanags, kliedza:

— Lieliski! Brīnišķīgi! Bet tomēr — kad būs starts?

Visi pierakstīja Valērija vārdus, bet viņš jau bez steigas turpināja:

— Es taču jums skaidroju: mums tā pa galvu pa kaklu lidot nav tiesību. Mēs uz ANT-25 spārniem nesīsim Dzimtenes godu! Kā tad mēs varam doties lidojuma uz labu laimi? Tikai avantūristi var rīkoties tik neģēlīgi, nedo-mājot par sekām.

Pa to laiku reportieri drudžaini pierakstīja savos bloknotos ANT-25 komandiera domas. Ckalovs saprata, ka ar viņiem jārīkojas citādi, un paziņoja:

— Tagad pietiek! Vairāk no manis neprasiet! Tūdaļ lemsim lielā pasākuma likteni.

Korespondentu armija beidza trokšņot un izlaida Valēriju no ielenkuma, pārsteigta par ANT-25 komandiera paziņojumu.

Čekalovs un viņa vietnieks Antonovs bez pārtraukuma runāja pa telefonu, izrīkodami daudzo fabriku, rūpnīcu, zinātniskās pētniecības institūtu pārstāvjus. Pārlidojuma štābs atgādināja militāru nometni.

Uz apspriedi pie meteorologiem mēs pamatīgi nokavējām, taču Vasilijs Altovskis turēja savu vienību gatavībā, gaidot Čkalova apkalpes ierašanos.

Čkalovs, Beļakovs un es kopā ar pārlidojuma štāba vadītājiem brukām virsū noslēpumainajām sinoptiķu kartēm. Valērijs uzreiz kļuva aizdomīgs.

— Tā kā par daudz šaubīgu līniju! — viņš norūca drūmā basā. — Tās visas ir frontālās joslas?

— Jā, jā. Par nožēlošanu, laiks būs nejauks, — saudzīgi ziņoja pārlidojuma galvenais meteorologs, — maršrutā daudz ciklonu, it īpaši Arktikas un Kanādas rajonos.

— Un ko tad tu iesaki, Vasilij Ivanovič? — skaļi un cieti noprasīja Čkalovs.

— Vispārējais stāvoklis ir tāds, ka izlidošanu tuvākajās trijās līdz piecās dienās, manuprāt, nedrīkst atļaut, — nobēra meteorologs.

— Jums tas ir mūžīgs stāsts — «visumā apstākļi nelabvēlīgi», — iebilda Čkalovs. — Un kad būs labāki?

— Par 18., 19. un 20. jūniju neko garantēt nevaram, — Altovskis palika pie sava.

Pa to laiku Beļakovs pārcilāja sinoptiskās kartes un par kaut ko čukstējās ar ilgtermiņa prognožu speciālisti Duļetovu.

Beidzot mierīgais, līdzsvarotais un saprātīgais stūrmanis piecēlās un, pienācis pie Čkalova un Altovska, sacīja:

— Līdz Arhangeļskai, precīzāk, līdz Kolas pussalai laika apstākļi būs labvēlīgi lidojumam nelielā augstumā ar smagu kravu.

Grūts šķita rajons no Franča Jozefa Zemes līdz Ziemeļpolam. Taču meteorologi paši neuzdrošinājās precīzi noteikt barisko sistēmu ātrumu un virzienu.

Altovskis par loti bīstamu uzskatīja ce}u virs Klinšu un Piekrastes kalniem, kur bija iespējamas spēcīgas negaisa frontes.

Taču, izvērtējot šīs «tumšās padarīšanas» (tā Čkalovs sauca ilgtermiņa prognozes) detaļas, mēs domās mīkstinājām smago stāvokli, un laika apstākļi sinoptisko karšu radītāju acu priekšā sāka manāmi «uzlaboties». Meteorologi nosmējās, tomēr piekrita, ka laiks, kaut arī nav nekāds spožais, taču tuvākajā nākotnē labāks nav paredzams.

Mēs trijatā aizgājām uz blakusistabu apspriesties.

— Ko lai izlemjam, Jegor? — jautāja Čkalovs.

— Grūti paredzams, kas mūs sagaida tuvākajās trijās diennaktīs, taču skaidrs ir viens — drīz sāksies silto gaisa masu ielaušanās, un tad mēs iestrēgsim lidlaukā. Svarīgi, lai būtu ciešams laiks pirmajās desmit stundās, bet tālāk jau redzēsim, — es atbildēju.

— Tātad tu pastāvi uz to, ka jāizlido?

— Jāizlido parīt, nekādā ziņā vēlāk.

— Ko teiksi tu, Saša?

— Protams, laiks ir draņķīgs, nav tur ko lamāt sinoptiķus, — sprieda Saša, — taču jāizlido 18. vai 19. jūnijā.

— Tātad nolemts vienbalsīgi — izlidojam parīt!

Valērijs Pavlovičs paziņoja visiem apkalpes lēmumu —

izlidot 18. jūnijā.

Neviens vēl īsti neticēja, ka pēc tāda meteorologu slēdziena var izšķirties par lidošanu. Neticēja un uztraucās. Taču pamazām gan laika prognožu speciālisti, gan pārlidojuma štābs piekrita apkalpes lēmumam. Sejās parādījās svinīgi smaidi. Čkalovs jau jokoja un vilka sinoptiķus uz zoba, pirms šķiršanās tos apskāva un teica:

— Laika apstākļi ir atkarīgi no patērētāja psihiskā stāvokļa, dārgie meteorologi. To noteikti ņemiet vērā! Uzskati par laiku ir tādi paši kā par skaistumu — vieniem patīk, bet otriem nelabi metas ...

No meteorologiem Čkalovs mūs aizveda uz Galveno pārvaldi, lai izlemtu jautājumu par izlidošanu.

Tā kā saruna tur ieilga, es lūdzu atļauju reizē ar Beļa-kovu aizbraukt uz Ščolkovu, lai pabeigtu Kanādas, Aļaskas un ASV ziemeļdaļas karšu atlasi un kopā ar konstruktoru Sergejevu konkretizētu saules kursa rādītāja pulk-steņmehānisma precizitātes korekciju. Bez tam mums bija jāpaņem no Šternberga institūta pārstāvjiem iepriekšējo aprēķinu tabulas, kuras paātrinātu Saules un Mēness Som-nera līniju^21 izskaitļošanu laika posmā no 18. līdz 25. jūnijam.

Kamēr mēs ar Beļakovu trakā ātrumā steidzām pabeigt lidojuma dokumentācijas atlasi, mūsu komandieris cīnījās par tiesībām izlidot parīt. Ruhimovičs, Tupoļevs un Alksnis pamatīgi iztincināja Altovski, kurš vēl joprojām svārstījās. Tikai Čkalova pārliecinošā, kaismīgā runa noslieca svaru kausus mums par labu, un Ruhimovičs sadūšojās piezvanīt Staļinam.

Josifs Visarionovičs, uzklausījis tautas komisāru, jautāja, kādās domās par izlidošanu ir apkalpe un tās komandieris. Ruhimovičs pasniedza valdības telefona klausuli Ckalovam, un tas visu izklāstīja vaļsirdīgi un maksimāli skaidri. Taču Staļins acīmredzot juta, ka lidotāji steidzas, un nolēma personiski parunāt ar meteoroloģijas speciālistiem.

Valērijs Pavlovičs uzmanīgi nolika telefona klausuli un izbrīnīts uzlūkoja valdības komisijas locekļus.

— Teica, ka tādā pasākumā nevar strēbt karstu, — lēnām sacīja Valērijs Pavlovičs. — Solījās dot atbildi mazliet vēlāk.

Liels svars bija zinātnieku meteorologu vārdiem, kuri pārliecināja Staļinu, lai viņš atļauj Ckalovam izlidot rīt vai, ārkārtējā gadījumā, parīt.

Sešos vakarā atskanēja ilgi gaidītais zvans — Staļins piekrita apkalpes lēmumam.

Pa to starpu mūsu istabā iekšā un ārā aizelsušies šaudījās inženieri, piedāvādami visdažādākās instrukcijas un norādījumus. Beļakovs tās pieņēma, pateicās par uzmanību, bet vēlāk man sacīja:

— Ir gan dīvaiņi, laikam domā, ka viņu instrukcijas lidojuma laikā noderēs par vieglu, uzjautrinošu lasāmvielu.

Beidzot viss ir savākts. Mums vajadzīgais — neliela vērtīgu papīru kaudzīte, bet liekais — milzīga izlietotas un pārstrādātas informācijas kaudze. Sai mazajai kaudzītei mēs pievienojām amerikāņu polārpētnieka Stefansona grāmatu «Viesmīlīgā Arktika».

Šajā laikā istabā priecīgs ievēlās Ckalovs un, ieraudzījis, ka apkalpe vēl neguļ, sāka mūs nesaudzīgi lamāt.

Tad, pamanījis, ka tas uz mums iedarbojas vāji, Valērijs izstāstīja, kā tikusi iegūta lidošanas atļauja.

Mēs nogulējām veselas četras stundas, bet ārsts sargāja mūsu mieru.

Es piecēlos pirmais. Vienos naktī. Laiks celties. Kliedzu pilnā rīklē, un tas iedarbojās uz Sašu un Valēriju.

Mēdz teikt, ka vēsture neatkārtojas. Bet klizmu nākas taisīt tāpat kā iepriekšējā gadā. Ārsti ir itin apmierināti ar mūsu rāmo uzvedību. Viņi sekoja ari citas ne mazāk svarīgas procedūras norisei — sarežģītā ietērpa apģērbšanai. Vispirms — zīda veļa. Tad plāna vilnas veļa. Pēc tam zeķes — zīda un vilnas. Tālāk — svīteris un ādas bikses ar gāgas dūnām, un, beidzot, suņādas untes. Jakas apvilksim lidmašīnā.

Atbrauca Čekalovs un aizveda mūs uz ēdnīcu, kur jau gaidīja meteorologi ar vissvaigākajām laika ziņām.

Lidlaukā bija daudz ļaužu. Pārsvarā tie bija pavadītāji. Viņi sekoja aiz ANT-25, ko lidojumam pilnībā sagatavotu izripināja no angāra. Tad to pa betona ceļu vilka uz starta uzkalniņu.

Mēs izdzērām pa glāzei stipras tējas un apēdām pa sviestmaizei ar ikriem.

Meteorologi bija drūmi, viņu sejās neredzējām ne miņas no priecīga smaida.

— Laika apstākļi būs sarežģītāki, nekā paredzēja vakarējā prognoze, — klusu ieteicās Altovskis.

Mūsu komandieris smaidīdams sacīja:

— Vēl ne reizi lielas cīņas kaujas laukā nav noritējušas pēc štābu zīmētajiem plāniem. Tie ir vajadzīgi, lai izšķirtos par sākumu, bet tālāk daudz kas ir atkarīgs no pretinieka rīcības, kurai var rast veiksmīgus pretlīdzekļus, tikai sastopoties ar to vaigu vaigā. Tādēļ, draugi, paldies jums par pūliņiem, bet, ko nu vajadzēs koriģēt, gan jau redzēsim paši, kad tiksimies ar dabas spēkiem krūti pret krūti.

Pēc šīs nedaudz grāmatu valodā ieturētās, patētiskās tirādes Ckalovs vīrišķīgi saskūpstījās ar Čekalovu, Al-tovski, viņu palīgiem un tūdaļ aizbrauca pie lidmašīnas, bet mēs ar Beļakovu palikām, lai sīkumos noskaidrotu laika apstākļus līdz Barenca jūrai.

Kad mēs ar stūrmani aizbraucām no ēdnīcas, ausa rīts. Lidlauks bija pieklusis. Milzīgais zaļais klajums it kā ielūkojās tīrajās, zilajās debesīs. Vēja gandrīz nebija. Vēss. Vienplāksnis bija izpletis savus milzīgos sarkanos spārnus un, stāvot uzkalniņa pašā augšā, šķiet, gribēja apskaut gan betona skrejceļu, gan visus pavadītājus, kas drūzmējās netālu no ANT-25, cieši ielenkuši Valēriju Pavloviču.

Mēs centāmies paiet garām šai lielajai draugu, paziņu, korespondentu un žurnālistu saimei, taču, izdzirdējuši Čkalova balsi un vispārējus smieklus, nolēmām komandieri izpestīt. Kā noskaidrojās, reportieri to vien bija gaidījuši.

Sākumā mūs trijatā fotografēja pilnā lidotāju ietērpā, tad katru atsevišķi, lika tūdaļ parakstīt apsveikumus laikrakstu lasītājiem vai vienkārši atstāt savus autogrāfus bloknotos un grāmatās.

Drīz atbrauca A. Tupoļevs, pēc tam tautas komisariātu un resoru vadītāji — A. Mikuļins un M. Gromovs.

Viss, ko Valērijs bija savā dzīvē lielu, nozīmīgu darījis, viņš pēc iesīkstējuša lidotāja paraduma sauca par izmēģinājumu. Un tagad priekšā bija jauns izmēģinājums — pārbaude, kurā bija jāattaisno partijas uzticībā un jāizdara tā, lai Dzimtene sacītu: te viņi ir — mūsu dēli, boļševiku partijas audzināti, cilvēki, kuri nebaidās nekādu briesmu un grūtību, bet gluži apzināti iet tām pretī un uzvar par godu Dzimtenei un tās slavai.

Mūsu nemierpilnais vadošais inženieris Stomanis rūpīgi apslaucīja pilota kabīnes stiklus. Mehāniķis Berdniks, sēdēdams pilota vietā, iedarbināja motoru. Trakā virpulī sagriezās propelleris. Motoristi Karaganovs un Avdan-kins no lidmašīnas apakšas aizvāca saspiestā gaisa balonu.

Šajā brīdī pieskrēja K. Vorošilova jaukais un sirsnīgais gaitnieks Hmeļņickis un, noskūpstījis mūs, lūdza pieņemt aizsardzības tautas komisāra vissirsnīgākos novēlējumus. Viņš pats veselības stāvokļa dēļ nav varējis ierasties.

Atvadījušies no pavadītājiem, mēs uzkāpām pa trepēm un caur aizmugurējo lūku ierāpāmies lidmašīnā.

— Ak dievs, te taču nav pat kur apgriezties! — ieteicās stūrmanis.

Mēs tūdaļ šo to pārlikām uz mašīnas spārniem, vispirms jau mugursomas un izpletņus. Uz lonžerona šķērs-caurules uzkārām trīs gaisa balonus, kuros katrs apkalpes loceklis vāks šķidrumu — gandrīz kā medicīnas analīzēm. Gumijas laivu pārnesām uz aizmugures sēdekli. Pēc tam mums jau likās, ka lidmašīnas kabīnē kļuvis klajāks.

Pulkstenis rādīja nulli un četrdesmit minūtes pēc Gri-ničas laika.

Nu bija novāktas arī kāpnes. Es cieši noslēdzu aizmugurējo lūku. Beļakovs jau sēdēja uz toverīša ar ūdeni, kas nepieciešams motora dzesēšanas sistēmas papildināšanai. Šis trauks vienlaikus kalpoja arī par stūrmaņa sēdekli. Stūrmanis atlasīja visu, kas nepieciešams navigācijai pirmo desmit lidojuma stundu laikā.

Komandieris ar nagu uz mugurpusi pagrieztu cepuri galvā sēdēja pilota vietā. Viņš pārslēdza dzinēju uz maksimāliem apgriezieniem. Es novietojos Čkalovam aiz muguras un arī sekoju motora darbībai.

Dzinējs strādāja nevainojami.

Čkalovs pagriezās un jautāja:

— Viss gatavs?

— Kārtībnieks! Prasi startu!

PACELŠANAS

Valērijs izbāza roku caur kabīnes sānu logu. Gaisā uzšāvās zaļā raķete, starteris pacēla balto karodziņu. Ka-raganovs un Avdankins izrāva no riteņu apakšas bremžu klučus. Motors atkal ierūcās ar pilnu jaudu. Lidmašīna lēni sakustējās, it kā negribēdama šķirties no iestāvētās vietas. Taču propelleris aizvien stiprāk dzina mašīnu uz priekšu. Platā, melnā līnija, kas novilkta skrejceļam pa vidu, pazuda zem ANT-25 korpusa vidusdaļas. Betona joslas plāksnes vienmērīgi zibēja gar abām pusēm — tātad lidmašīna ripoja pa centru. Kaut tikai nenovirzītos sāņus! Tad notiktu katastrofa... Taču Čkalovs bija apbrīnojami mierīgs: šajās kritiskajās sekundēs viņš vēl pamanījās caur kabīnes sānlodziņu izbāzt roku un pamāt atvadu sveicienu simtiem cilvēku, kas stāvēja netālu no tās vietas, kur bija paredzēta lidmašīnas atraušanās no zemes.

Čkalovs veica apbrīnojamu pacelšanos. Ar katru sekundi šasijas triecieni kļuva arvien mīkstāki. Labajā pusē jau pavīdēja pēdējais angārs. Lidmašīna, vēlreiz palēku-sies, palika gaisā. Es zibenīgi novācu šasiju. Zem mums pazibēja lidlauka žogs, kas bija nogāzts speciāli mūsu starta vajadzībām. Pulkstenis rādīja 4.05 pēc Maskavas laika vai 1.05 pēc Griničas laika.

Pa labi un augstāk mums aizmugurē palika rūpnīcu kūpošie dūmeņi.

Man bija tik līksmi no Valērija meistarīgā starta, ka žņaudzu viņu apkampienos un skūpstīju viņa vaigu, nometies uz ceļiem aiz pilota sēdekļa atzveltnes.

Čkalovs plati smaidīja.

— Nu redzi, Jegoruška, jau lidojam... Tagad viss atkarīgs no mums.

Beļakovs saskaņā ar dežūrmaiņu grafiku gatavoja sev guļvietu.

Apkalpes pienākumi tika sadalīti pa vecam: Čkalovs — pirmais pilots, es — otrais un joprojām paliku arī maiņas stūrmanis radists, lai Beļakovs varētu atpūsties. Darba grafiku nolēmām nemainīt: sešas stundas darba un trīs stundas atpūtas. Kopumā lidojums varēja ilgt 60—70 stundu, un, ja viss ritēs normāli, katram no mums vajadzēs strādāt no 40 līdz 50 stundām. Lidmašīna jau bija pacēlusies 300 metru augstumā. Čkalovs ieklausījās ar pilnu jaudu strādājošā motora dūkoņā un apmierināts man kliedza:

— Aleksandra Mikuļina simfonija!

Tā apkalpes komandieris raksturoja motoru AM-34.

Augstums 400 metru. Zem mūsu spārniem jau aizskrējušas Kaļazinas un Kašinas pilsētiņas. Tagad ANT-25 komandieris ar nepacietību gaidīja Čerepovecu. Viņš bieži meklēja gaisā lidotājus, kuri mūs pavadīja. Viens no viņiem lidoja ar modernu ātrgaitas bumbvedēju ANT-40, otrs ar novecojušu divmotoru ANT-6. Valērijs māja viņiem ar roku, lai viņi pielido tik tuvu, ka varētu ar mīmiku un žestiem izteikt atvadu sveicienus.

Drīz jau sniegbaltais ātrgaitas vienplāksnis novāca šasiju, apsteidza mūsu lēno ANT un, veicis atvadu virāžas, pazuda rīta dūmakā. Pēc tam aizlidoja arī ANT-6.

Zem mums Pievolgas meži. Saule jau bija augstu un krietni karsēja Čkalovu. Viņš palūdza termosu, lai remdētu slāpes, iedzerot malku tējas ar citronu.

Klāt bija arī Čerepoveca. Valērijs ar lielu interesi noskatījās pazīstamajā pilsētā, kur viņš kādreiz bija sācis mācīties par katlu meistaru.

Es izdarīju kārtējos ierakstus stūrmaņa žurnālā. Augstums 1200 metru. Kabīnē silts, tādēļ apkuri vēl neieslēdzām.

Čkalovam aiz muguras uz gultas izklāju mīkstu suņādu guļammaisu. Oto Šmits uzskata šos maisus par vislabākajiem, tieši tos viņš bija ieteicis Valērijam. Sājā brīdī Valērijs ar rokas kustību aicināja mani pienākt un izteica domu, kas mani pārsteidza:

— Jagor, es lidoju, bet pats domāju, kāpēc mums neviens nav pastāstījis, kā amerikāņu vidū jāuzvedas, kas jārunā?

— Kuram tad tevi jāmāca? Tu taču esi komunists . .. Valērij, svarīgi ir aizlidot, bet tur jau redzēsim. Un arī sūtniecība ne jau velti tur organizēta.

— Aizlidot ir mūsu pienākums! — dusmīgi atcirta Cka-lovs un tad pikti iesaucās: — Kāpēc neguli? Ko klimsti? Liecies labāk slīpi!

Deviņos mani pamodināja, un es nomainīju Čkalovu. Mašīna jau lidoja divu kilometru augstumā, kā to prasīja lidojuma grafiki. Mākoņu apakšējais slānis bija tik tuvu, ka norasoja kabīnes logi un kailās, bez cimdiem, rokas sajuta vēsā gaisa pūsmas. Drīz jau baltais, nepārskatāmais miglas šķidrauts tik cieši ietina lidmašīnu, ka nebija saskatāmi vairs pat spārnu gali.

Pēc senas norunas, kas pastāvēja starp mani un Valēriju, «aklais» lidojums — tas bija mans pienākums. Gan Čkalovs, gan Beļakovs man uzticējās un tāpēc neuztraucās, ka situācija bija tik krasi mainījusies, kaut gan es pats šoreiz tik mierīgs nebiju, jo gaisa temperatūra aiz borta bija mīnus četri grādi un sākās intensīva apledošana. Es griezīgi iesvilpos, tā izsaukdams komandieri. Ckalovs nogurumā sasarkušām acīm, satraukts pierāpoja pie manis un tūdaļ saprata, kādēļ bija ievajadzējies viņa palīdzības. Ledus kārtiņa jau bija nobalinājusi pilota kabīnes priekšējo stiklu un blīvi noklāja spārnu priekš-malas. Propellera lāpstiņas šā paša apledojuma dēļ bija dažādā svarā, un tas izsauca drudžainu lidmašīnas priekšdaļas vibrēšanu. Kratīšana pārņēma visu fizelāžu. Mašīna trīcēja gluži kā no neredzamiem, taču briesmīgiem triecieniem.

— Ātrāk dod spiedienu pretapledotājam!

Komandieris sāka sparīgi darbināt sūkni, bet es attaisīju pilinātāju un tūdaļ sajutu spirta smaržu — tas ieplūda šķidrumā, kas spēja attīrīt propellera lāpstiņas un ieliktni. Sitieni kļuva vājāki, lidmašīna nomierinājās. Un tikai astes savilktņi, kas bija no apledošanas kļuvuši smagāki, joprojām raustīja stabilizatoru un lidmašīnas ķīli ar dzijuma un pagriezienu stūrēm.

Stāvoklis bija ārkārtīgi nopietns, jo mēs visi sapratām, ka aviācijas visbriesmīgākais ienaidnieks — apledošana — ir sagrābis mūs pie rīkles cieši jo cieši. Pēc stundas šāda lidojuma es vai nu saārdīšu lidmašīnu, vai arī tā ledus smaguma ietekmē sāks gāzties lejup.

— Nedrīkst ilgi lidot grafika augstumā, rāpšos augšā, virs mākoņiem! — es nokliedzu apkalpes komandierim un palielināju motora apgriezienus.

— Jā, labāk jau uz augšu! — piekrita Ckalovs un atkal sāka sūknēt pretapledošanas ierīces sūkni.

Lidmašīna lēnām uzņēma augstumu. Tikai pēc 500 metriem pa kreisi blāvi iemirdzējās saules gaisma.

— Drīz izsprauksimies! — priecīgi iesaucās Valērijs,

Vēl piecas saspringtas minūtes, un gigantiskā lidmašīna

bija izrāpusies no mākoņu blīvas. Saules staru un ātrās gaitas iespaidā lidmašīna atbrīvojās no ledus kārtiņas, nomierinājās un turpināja lidojumu uz ziemeļiem.

VIRS BARENCA JŪRAS

Mēs vēl joprojām lidojām virs mākoņiem. Dažrez tie kļuva retāki, tajos parādījās logi, kuros melnēja Barenca jūras ūdeņi. Pazibēja kāds jūras kuģis. Un atkal nepārskatāma mākoņblīva, it kā sniegā ieputināta Sibīrijas stepe dziļā ziemā.

Pa to laiku pulkstenis jau bija četrpadsmit. Beidzās mana dežūrmaiņa pilota vietā. Bez ceremonijām modināju Čkalovu, un mēs atkal taisījām «meistarstiķi», mainoties vietām. Miegs bija atdevis komandierim možumu, un viņam bija labs garastāvoklis.

— Nu, vai tur neredz Oto Šmita bārdu un baltos lāčus? — jokodams man kliedza Valērijs, kad es starp lidotāju un fizelāžas labo bortu spraucos uz aizmuguri — gandrīz kā caur biezu krūmāju vai vētras sapostītu mežu.

— Nesteidzies, varbūt vēl viņus satiksim. Septiņas stundas neredzam zemi, bet Sašam, kā par nelaimi, nojucis sekstants. Vai atceries, stūrmanis tev stāstīja, ka bez astronomijas Arktikā tālu vis neaizlidosi?

— Liecies nu mierā, Jegor! Ej labāk pie Sašas, viņš, jādomā, būs jau visu pasauli nosunījis.

Beļakovs, nogurumā nodūris galvu, pūlējās pieņemt radiogrammu. Viņa sazilējušās lūpas un sejā asi iezīmētās rievas liecināja par nogurumu. Aleksandrs bija septiņus gadus vecāks par Valēriju un desmit gadus vecāks par mani. Taču viņa izturības rezerve bija lielāka par mūsējo. Redz, ko nozīmē stingri ievērot režīmu!

Bortžurnālā nebija astronomisko mērījumu par pēdējām divām stundām, tādēļ nezinājām ne to, kurp mēs esam novirzījušies, ne ari to, kāds vējš pūš mūsu ANT-25 lidojuma augstumā. Mazliet paecējies par šo tēmu ar pārlidojuma galveno stūrmani, es četrpadsmitos un divdesmit piecās minūtēs pieņēmu no viņa maiņu: Saša, nezaudēdams ne minūti, likās gultā, taču viņa garajām kājām tur nepietika vietas, un masīvās urites smieklīgi spraucās ārā gar radiostacijas malu, tās paretam sakustējās un tādos brīžos atgādināja jocīgus rotaļu zvērēnus.

Beļakovs vienmēr ātri iemiga, bet šajā situācijā — acumirklī. Čkalovs laiku pa laikam pagriezās un demonstrēja, kā mūsu čapajevietis izmanto brīvās stundas.

Es paņēmu sekstantu un, pārliecinājies, ka tas nav vairs nekāds palīgs, noliku mirstošo mērierīci uz mašīnas iekšējās apkures sistēmas caurules.

Pamanīju, ka komandieris uz manu pusi vairs nepa-vēršas. Viņš bija ieraudzījis priekšā tumstošās debesis, tātad Ciklontēvs (tā mēs bijām iesaukuši Altovski) bija pareģojis viedīgi: otrs zemā spiediena apgabals bija plaši izmetis tīklu, lai sagrābtu mākoņu gūstā mūsu sarkan-spārnoto kuģi, kurš tagad lidoja trīstūkstoš metru augstumā, kur temperatūra bija mīnus desmit grādu.

Caur saules kursa rādītāja pussfērisko stiklu arī es ieraudzīju, ka priekšā mūs gaida ciklons. Bija jāpasteidzas izmantot sauli, jo gandrīz astoņas stundas pagājušas, kopš mēs bijām neziņā par maršruta precizitāti. Vēl vairāk tādēļ, ka Somnera līnijai tajā laikā bija jāgulst gar meridiānu, bet tas dotu atbildi, kurp un cik tālu visspēcīgie vēji aiznesuši mūsu gaisakuģi.

Es rāpos pie Ckalova, ar somu dunci gandrīz saskrāpēdams Beļakova seju, kurš gulēja rāmi kā mazs bērns.

Palūdzis komandierim precīzāk ievērot kursu un vadīt mašīnu horizontālā lidojumā, atgriezos pie stūrmaņa galdiņa un paņēmu sasilušo sekstantu. Liekas, pat Ņūtons, atklādams gravitācijas likumu, tā nepriecājās kā es, ieraudzījis, ka gaisa burbulītis sekstantā ir izpleties līdz vajadzīgajiem apmēriem un tagad var izmērīt saules augstumu. Es to izdarīju trīs reizes pēc kārtas un četrpadsmitos četrdesmit divās minūtēs ierakstīju stūrmaņa bortžur-nālā, ka esam novirzījušies pa labi un, jādomā, ka lidosim virs Franča Jozefa Zemes rietumdaļas.

Čkalovs jau bija uzrāpies četru kilometru augstumā. Temperatūra ārpusē nokritās līdz mīnus divdesmit četriem grādiem. Kabīnē kļuva pavēsi, kaut arī bija ieslēgta apkure. Septiņpadsmitos komandieris pieprasīja maiņu. Es sapratu, ka man atkal stāv priekšā «aklais» lidojums, un pamodināju stūrmani.

Četru kilometru augstumā nav nemaz tik viegli sakumpušam mūsu šaurībā nokļūt līdz pilota vietai, tomēr šoreiz mēs apmainījāmies ātri un veikli.

— Paelpo skābekli! — es nokliedzu Valērijam.

Čkalovs palika man līdzās un sāka lēnām uzsūknēt

spiedienu propellera pretapledošanas ierīces tvertnē. Es pieregulēju karburatora temperatūru, pieslēdzu visus žiro-kompasus barošanai no dzinēja, tad, pagriezis lidmašīnu precīzi uz ziemeļiem, droši lauzos ciklona tumšajā, necaurskatāmajā mākoņu gūzmā, pakāpeniski palielinādams augstumu. Izšķīrušies triekties cauri ciklonam pa taisno, mēs visi trīs cerējām, ka, pieturoties temperatūrai mīnus divdesmit četri grādi, no apledošanas nav jābaidās. Septiņpadsmitos un trīsdesmit minūtēs vairs nekas nebija redzams, un gluži kā atšķirts no pasaules, mākoņu ieskauts, ANT-25 rāmi cēlās augšup.

Taču pirmās miermīlīgā noskaņojuma minūtes drīz nomainīja satraukums: lidmašīna sāka apledot, intensīvi pārklāties ar caurspīdīgu ledu. Drīz sajutām arī kratīšanu. Čkalovs no mugurpuses mani sapurināja, steidzinādams izmantot pretapledošanas iekārtu. Es atgriezu krānu līdz galam, un propellera dauzīšanās sāka strauji pierimt.

— Malači, institūta zēni! Cik vienkāršu un labu attīrīšanas paņēmienu izdomājuši, — Čkalovs slavēja propellera pretapledošanas ierīces izgatavotājus.

Taču spārni, stabilizators un lidmašīnas antena apledoja trakā ātrumā, bet tos nu gan nebija ar ko attīrīt.

— Ak, cik nelāgi, kad tā kļūsti par dabas spēku rotaļlietu, — Čkalovs zūdījās par lidotāju likteni. — Neviens nesapratis, ko izjūtam mēs, piloti, tādā brīdī. Gandrīz vai jāraud, un ir neaprakstāmi baisi iedomāties, ka tūlīt, tūlīt tava lidmašīna pārvērtīsies lāstekā un tu nevarīgi pakļausies stihijai, aklajiem dabas spēkiem. Miļais, brauc gaisā, kārpies, bet lien augstāk!

Vēl ļoti pārslogotais ANT-25, pat darbojoties motoram ar pilnu jaudu, burtiski, rāpās augšup metru pēc metra, un šķita, ka nupat, nupat kā spēkus zaudējis alpīnists pēkšņi kritīs no stāvā kāpuma bezdibenī. Metru pēc metra, arvien augstāk un augstāk, astes plākšņiem drudžaini trīcot, motoram strādājot ar maksimāliem apgriezieniem, lidoja mūsu daudzreiz pārbaudītā lidmašīna.

Divdesmit minūtēs tikām 150 metrus augstāk, un — ak, to prieku! — mākoņi jau mutuļoja zem mums. Dāsnās saules stari noglāstīja mūs.

— Tas tik ir ko vērts! — kliedza sajūsminātais Cka-lovs un apskāva mani. — Gadās taču tā, laime gandrīz ar roku aizsniedzama, bet pamēģini — noķer.

Sasprindzinājums bija atkal krities, un nogurums ņēma savu tiesu. Baidījos, ka aizmigšu pie stūres, tādēļ palūdzu Valērijam pīpi.

Mūsu nelokāmais, modrais un pedantiskais stūrmanis nelika mani mierā un pieprasīja, lai stūrēju lidmašīnu, vadoties pēc pilota kabīnes priekšā uzstādītās tapas ēnas; tapu izmantojām kā kursa saules rādītāja maksimāli vienkāršotu variantu. Tas jau bija ar astronomiju saistīts uzdevums, tāpēc izpildīju ar interesi.

Valērijs nelikās gulēt, par kaut ko domāja, pēc tam četrrāpus atceļoja pie manis un ausi kliedza:

— Redz, tagad nu jūtam, cik svarīgi ir velti nepārslogot lidmašīnu. Savācām gandrīz desmit pudus rijamā, un nabadzīte knapi vien izlīda.

— Bet es domāju, Valerjan, ka tādiem lidojumiem vajadzīga mašīna, kas spēj lidot desmit kilometru augstumā.

Un tomēr arī saulē lidmašīna veselu divu stundu laikā nekādi nespēja tikt vaļā no apledojuma. Spārnu priekšējā mala un peilētāja rāmītis noklāti gluži kā ar pirmšķirīgu balinātāju — uz tiem sakrājusies ledus kārta līdz pusotram centimetram.

— Padomā — kādam gan jābūt gaisa mitrumam, lai divdesmit minūtēs tā apledotu mīnus divdesmit četros grādos? Te nu ir tie Arktikas jaukumi, — burkšķēja Ckalovs, norāpdamies no tvertnes.

Parunājies ar stūrmani, apkalpes komandieris ielīda guļammaisā un aizmiga.

Eļļas mērītājs rādija, ka laiks palielināt dzinēja eļļas tvertnes līmeni no rezervēm. Nācās atkal modināt Valēriju Pavloviču, kaut arī man viņa bija ļoti žēl. Ckalovs piecēlās, ātri pārlūkoja lidmašīnu un, apmierināts ar labo laiku, sāka ar rokas sūkni piesūknēt eļļu.

— Veikli gan Jevgeņijs iekārtojis eļļas termosus, — kliedza Ckalovs, — pumpē un pat nejūti nekāda darba — eļļa vēl tagad karsta!

Pabeidzis šo procedūru, komandieris nomainīja mani pilota krēslā. Es viņam atgādināju, ka jātaupa propellera pretapledošanas šķidrums, tā palicis maz.

SEN pazīstamas vietas

Jau astoņpadsmit stundu mūsu ANT-25 nepagurdams lidoja uz ziemeļiem. Pašlaik tas traucās pat neietrīsēda-mies. Motora un propellera vienmērīgā dūkoņa pildīja apkalpes vīru sirdis ar labsajūtu un uzvaras priekšnojautām. Saules gaismas bija tik daudz, ka stūrmanis nespēja ilgi nosēdēt savā vietā. Viņš bieži piecēlās un caur astrolūku, izmantodams dabiskā horizonta skaidrās aprises, mērīja saules augstumu, veica sarežģītus aprēķinus un iezīmēja lidojuma kartē Somnera līnijas.

Beļakovs katram lidojuma posmam bija sagatavojis navigācijas kartītes; tajās tika ierakstītas visas ziņas, kas var noderēt stūrmanim. No kartītes vienmēr varēja uzzināt, kur atrodas tuvākā radiostacija, tās izsaukuma kodu un jaudu, viļņa garumu, ari to, kāds ir apvidus reljefs, kur atrodas tuvākā tehniskā bāze, ja nepieciešama piespiedu nolaišanās; visizdevīgāko zvaigžņu nosaukumus atrašanās vietas astronomiskai noteikšanai.

Es redzēju, ka stūrmanis visu laiku grozīja radiokom-pasa rāmīti un gaidīja kaut kādus signālus.

— Kamēr neesmu uztvēris Rūdolfa radiobākas signālus, — sacīja Saša, — ieturēsim vienu un to pašu kursu.

Pārliecinājies, ka pēdējās lidojuma stundas ir tuvinājušas mūsu maršrutu Rūdolfa salas meridiānam, es aizrā-pos līdz gultai, ielīdu guļammaisā un pūlējos iedomāties, ko dara mūsu sievas un bērni. Tagad ir pusnakts.

Lidmašīnā kļuva aizvien vēsāks — termometrs noslīdēja līdz mīnus sešiem grādiem.

Tagad vieglāk bija aizmigt sēžot pie stūres nekā gultā — saule cauru diennakti mūs dāsni apstaroja. Tomēr šķiet, es biju iesnaudies, jo Valērijam vajadzēja laist darbā manis uzmodināšanai laupītāja svilpienu.

— Zeme! Zeme! — es izdzirdēju Čkalova skaļo balsi un steidzīgi izlīdu no guļammaisa.

Aizrāpoju līdz Beļakovam un ieraudzīju bortžurnālā ierakstu: «20.00 (Pēc Griničas) — Norbrukas sala, Barenca zemesrags Franča Jozefa Zemes arhipelāgā.» Caur kabīnes logu žilbinoši spīdēja gludie un tīrie sniegāji un leduslauki, kuros noslēpumainas un klusas parādījās arhipelāga salas. Valērijs sašūpoja ANT-25 no spārna uz spārnu, pievērsdams mūsu uzmanību Arktikas dabas pirmatnīgajam skaistumam.

Es aizkļuvu līdz komandierim un, iebāzis galvu šaurajā spraugā starp bortu un Valērija sejas profilu, tīksminājos par kvēlojošās saules apmirdzēto baltā klusuma panorāmu.

— Sen pazīstamas vietas! — apmierināti smaidīdams, Čkalovs sacīja man pie auss. — Kopš pērnā gada pārmaiņu nav.

Lidmašīna mierīgi un majestātiski slīdēja 4310 metru augstumā, bet apkalpes vīru skatieniem aizvien svinīgāka pavērās arhipelāga panorāma.

Pārsteidzoša gaisa tīrība un dzidrums, tiešās un atstarotās saules gaismas pārbagātība rada Arktikā apbrīnojamas iespējas skatīt ainas simtiem kilometru tālumā. Drīz parādījās Luidža sala, un Beļakovs, galīgi precizējis mūsu atrašanās vietu, steidzās pārraidīt ziņas pārlidojuma štābam. Taču tad lejā parādījās mākoņi un mēs palikām vienatnē ar sauli.

— Saki, ko gribi, bet Ziemeļi ir lieliski! — rezumēja Čkalovs. — Ja vienreiz būsi redzējis — atcerēsies visu mūžu.

Kamēr mēs filozofējām par planētas skarbās zemes skaistumu, Beļakovs precizēja mūsu ceļu pēc Rūdolfa salas radiobākas zonas. Viņš patiešām skaidri dzirdēja radiobākas signālus un, skatīdamies uz mūsu pusi, apmierināts smaidīja. Smaidi un joki lidojuma laikā nav gluži

Aleksandra Vasiljeviča stilā, tādēļ es steidzos pie viņa, lai noskaidrotu tik neparastas uzvedības cēloņus.

Bejakovs lepni noskatījās uz polārā baseina centrālās dajas karti un sacīja:

— Tagad virzīsimies uz polu precīzi pa paredzēto meridiānu. Rūdolfs izpalīdzēja.

— Tātad lidojam pie Smita un Papaņina?

— Jā, Jegor, uz polu.

— Vai tu Rūdolfa bāzes radiostacijai neprasīji par

gaisa ekspedīciju?

— Ščolkovā atvadoties polārnieki man teica, ka visai ekspedīcijai, liekas, četrdesmit četriem cilvēkiem, Smita un Ševeleva vadībā ar Vodopjanova, Molokova, Alekse-jeva, Mazuruka un Golovina lidmašīnām bija jāpārlido no pola uz Rūdolfa salas bāzi 18. jūnijā, tas ir, vakar. Viņi bez kavēšanās centīsies nokļūt līdz Maskavai, izņemot liju Mazuruku — viņš paliks dežurēt Franča Jozefa Zemē — katram gadījumam.

Komandieris pārtrauca mūsu sarunu ar svilpienu un vieglu lidmašīnas sašūpošanu. Tas nozīmēja, ka Čkalovs lūdz maiņu, kaut arī dežūru grafikā tā nebija paredzēta.

Divdesmit divi pēc Griničas. Es apsēdos pilota vietā, bet komandieris devās pie Sašas, pēc tam ierāpās spārnā, attaisīja kārtējās benzīna tilpnes padeves krānu dzinēja barošanai, tad ielīda guļammaisā.

Pēc pusstundas laiks strauji mainījās: ne augšā, ne apakšā neviena mākonīša. Virs mums — saule, ko aptvēra spektra koncentriskie apļi. Lejā bezgalīgie leduslauki ar gariem kanāliem — plaisām. Tās melnē kā pavasarīgi celi un vieš zināmu dažādību arktiskajā ainavā.

Saules stari svilināja, no tiem nebija kur patverties. Labi, ka acis droši aizsargāja brilles ar gaismas filtriem.

Redzamība kļuva vēl labāka nekā bija virs arhipelāga: šķita, ka tagad vienlaikus spējām saskatīt vai puspasaules, visu ziemeļu puslodi. Augstums četri kilometri, ārējā temperatūra mīnus divdesmit pieci, bet kabīnē mīnus viens grāds.

Mēs ielidojām rajonā, kur navigācija bija sevišķi sarežģīta. Kompasi, kā jau mums no pola pareizi bija ziņo jis Ivans Spirins, no lidmašīnas stāvokļa maiņas sānsverē vai kustības virzienā dejoja un zvārojās kā noreibuši. Tā-t85

dēj mūsu vadošais stūrmanis piesējās lidotājiem par katru sīkumu, likdams mums ieturēt kursu pēc tā priekšmeta ēnas, kas stipri vien atgādināja parastu lielu naglu, un stūrēt uz polu ar neaptveramu precizitāti. Taisnība gan, lai pārāk neaizskartu pirmās klases lidotāju izmēģinātāju patmīlību, Aleksandrs Vasiļjevičs tādos gadījumos sacīja: «Valērij Pavlovič, vadiet mašīnu pēc mūsu saul-rāža un pēc iespējas precīzāk.» Kaut gan īstais kursa saulrādis atradās lidotājiem aiz muguras, astrolūkā, gan draiskais gaismas zaķītis, gan sarežģītais saules peilētāja pagriešanas pulksteņmehānisms, kā arī visa inženiera Sergejeva sarežģītā mērierīce kopumā — tie ir stūrmaņa darbarīki, viņa svētnīca, tāpat kā jūras hronometrs un sekstants. Bet, ko lai dara, — bija jācenšas pēc iespējas vadīt ANT-25 tā, lai Beļakovs nerakstītu oficiālās piezīmes, kas tiek fiksētas bortžurnālā.

Pēc divdesmit minūtēm lejā atkal parādījās mākoņi, kas aizsedza ledājus.

Pienāca 19. jūnijs. Bijām lidojuši tikai diennakti, taču jutāmies krietni noguruši, un likās — pagājis jau mēnesis. Jādomā, nogurumu radīja ilgstoša uzturēšanās augstumā un apetītes trūkums. Ēduši bijām tikai reizi un to pašu diezgan slikti — sviestmaizes, vista, šķiņķis, apelsīni un viss pārējais joprojām neskarts gulēja gumijas maisos.

Iestājoties jaunai dienai, es nodevu maiņu kuģa komandierim, bet pats rāpos pēc ūdens. Nav nekā labāka par auksta ūdens malku, kad augstumā rīkle izkaltusi.

Dzesējis slāpes, apsēdos pie stūrmaņa.

— Saša, kā ir ar polu? Kad?

— Ļoti spēcīgs pretvējš. Virs pola nebūsim agrāk kā piecos sešos, — atbildēja Beļakovs un pieplaka pie skābekļa maskas.

Mani pasauca Valērijs Pavlovičs. Lūdza piesūknēt svaigu eļļu motora tvertnē. Diennakts laikā eļļa termosos bija atdzisusi, sabiezējusi un tagad bija ļoti grūti sūknējama ar roku. 4200 metru augstumā tāds fizisks darbs nav nekāds joks. Pulss paātrinājās. Pabeidzis sūknēšanu, es tūdaļ atlaidos gultā un, piespiedis sejai masku, atvēru skābekļa padeves ventili. Elpošana izlīdzinājās, pulss kļuva normāls, un es nemanot iemigu, aizmirsis gan par polu, gan par visu pasaulē.

Šajā laikā Čkalova noskaņojumu bojāja kārtējais ciklons, kas uzradās no labās puses. Pretēji visām teorijām tie klīst bariem vien, izplatot pār sevi augstas spalvu mākoņu krēpes, kas saules staru ietekmē izskatās dzeltenīgas. Tie klaiņo kā rēgi milzīgajā gaisa okeānā, dažreiz pārvietodamies ar lielu ātrumu. Katru reizi tie mūs bija biedējuši ar apledošanu un laupījuši kustības ātrumu. Skaidrs, ka kārtējais ciklons, kas nostājās maršrutā kā šķērslis, izraisīja ANT-25 komandierī nepatiku. Ckalovs sāka no tā lavīties projām pa kreisi, uzskatot, ka tādējādi būs arī nedaudz kompensēta iepriekšējā novirzīšanās pa labi.

Kaut kas bija atgadījies ar Beļakova radiostaciju. Spriežot pēc visām mērierīcēm, tā bija it kā kārtībā, taču uztvert neko nevarēja.

Stūrmanis ilgi noņēmās ap radio, taču bez panākumiem. Viņš apskatīja visas lampas, bet arī tas nelīdzēja. Tad viņš nolēma pārraidīt vairākas radiogrammas bez cerībām saņemt «kvīti» par to uztveršanu.

Kamēr es, baudīdams skābekli, gulēju, bet Saša remontēja radiostaciju, Valērijs bija veiksmīgi apgājis ciklonu, nepatērējot ne litru pretapledošanas šķidruma no tā pārpalikuma, kas bija paredzēts ārkārtējam gadījumam.

Mani pamodināja, kad kuģa komandieris vadīja lidmašīnu pēc saulrāža stingri uz ziemeļiem, pieturējās saulains laiks ar miglas dūmaku, kas aizklāja zem mums guļošos leduslaukus. Tas bija 19. jūnijā trijos un divdesmit piecās minūtēs. Ckalovs ļoti lūdza viņu nomainīt.

TE NU IR TAS POLS...

Kaitējot savai veselībai, tikai paklausot iegribai, es uzsmēķēju, tad iedzēru ūdens malku un ieņēmu pilota vietu. Ļoti noguris, nomocījies ar bērnībā salauztās kājas sāpēm, Valērijs tūliņ ielīda guļammaisā, ieelpoja skābekli un uzreiz aizmiga, kaut arī zināja, ka nupat, nupat būs pols.

Stūrmanis lūdza vadīt lidmašīnu ar vislielāko precizitāti, bet pats sistemātiski, bez steigas izmērīja saules augstumu, kura, atrazdamās no mums pa labi, deva priekšstatu, cik daudz esam novirzījušies no maršruta, bet vēlāk, palikdama aizmugurē, nogrieza mums traversu.

Uzmanīgi sekojot mērījumiem par mūsu atrašanās vietu, varēja secināt, ka mēs lidojam mazliet pa kreisi no

pola un ka deviņdesmit ziemeļu platuma grādu robežu, tas ir, zemes griešanās ass virsotni, sasniegsim pulksten četros. No 4150 metru augstuma mēs noskatījāmies milzīgajos ledus tuksnešos, ko bija izvagojušas mazas un lielākas plaisas un brīva ūdens lāmas, kas izvijās uz visām pusēm. Kompasi kļuva vēl jutīgāki un pie vismazākās sānsveres jebkurā plaknē riņķoja kā traki. Tikai žiroskopi darbojās, it kā šeit nebūtu mūsu Zemesmāmuļas griešanās ass.

Paskatījušies lejup, mēs ar Beļakovu vēlreiz saviebām sejas — tik vienmuļi mežonīgi izskatījās ledāji — un domās noliecām galvas to četru padomju zinātnieku priekšā, kas Dzimtenes un pasaules zinātnes vārdā cīnījās par pola iekarošanu. Viņi ir kaut kur tepat pavisam tuvu, iespējams, mazliet pa kreisi no mūsu maršruta.

Aleksandrs Vasiļjevičs centās pa radio sazināties ar Ernestu Krenkeli un noraidīt viņam, Papaņinam, Širšovam un Fjodorovam mūsu kvēlākos sveicienus, dziļās cieņas apliecinājumus un milzīgu pateicību par tiem ziņojumiem no pola, kas ļāva valdībai piekrist mūsu trijotnes lidojumam ar gaisakuģi ANT-25 uz ASV. Uz redzēšanos, draugi! Daudz laimes jums dreifā pa polāro jūru uz le-dusgabala! Paliec sveiks, Ziemeļpols! Lai mūžam nesalie-cas zemes ass!

Čkalova apkalpe ielidoja gaisa telpā starp Ziemeļpolu un Kanādu. Tai priekšā bija ceļš virs «nepieejamā pola» — pa maršrutu, kur baltie lāči vēl nav dzirdējuši lidmašīnas rūkoņu un nav uz ledājiem redzējuši polār-pētniekus.

Aleksandrs Beļakovs strādāja maksimāli spriegi un koncentrēti. Visas kompasu bultiņas, saodušas magnētiskā pola klātbūtni, drebēja kā medību suņu astes, kad tie tuvumā sajutuši lapsas alu. Tādēļ saņēmu stūrmaņa visstingrāko rīkojumu: kursa noteikšanā izmantot tikai saulrādi, tas ir, to pašu gandrīz vai parasto naglu, kas uzstādīta uz motora pārsega. Tādējādi tā kļuva par visas navigācijas naglu mūsu pārlidojuma pašā grūtākajā posmā. Kaut kāds nieka bakstīklis pacelts astronavigācijas augstumos! Un mums, lidotājiem, tas ir jāpacieš, jo «stūrmanis — tas ir zinātnes mags, bet piloti — viņa norādījumu izpildītāji, tātad parasts darbaspēks», kā mēdz apgalvot mūsu draugs un apkalpes komandieris, kuru vēl nebijām modinājuši un arī nedomājām to darīt.

Kādēļ gan jāmodina noguris pilots, kuram vēl būs jālido ilgi, ilgi, turklāt virs zemeslodes baltajiem plankumiem?! Būtībā lidotājam ir gluži vai nospļauties par to, kas atrodas zem viņa — ledāji vai trakojošs okeāns, meži vai kalni, lai kaut mākoņi, jods ar tiem! Pilotam rūp, lai motors un lidmašīna vienmēr strādātu, kā nākas, viņam pareizi jāvada mašīna, jebkuros apstākļos precīzi ieturot noteiktu kursu. Guli, atpūties, mūsu komandieri, tu ar savu spīdošo supersmagā ANT-25 pacelšanos no Ščolko-vas lidlauka jau esi veicis pusi no visa, kas nepieciešams uzdevuma izpildei.

Beļakovam ir citāds darbs. Pols sagādājis stūrmanim veselu gūzmu rūpju. Patiešām, kādēļ gan mēs lidojam pēc kursa «ziemeļi»? Polam taču sen esam pāri un braucam uz Ameriku, uz dienvidiem? Vai kaut kas nav kārtībā? Tādēļ Sašam bija jāuzstāda saulrādis tā, lai tas joprojām strādātu, taču rādītu kursu «dienvidi». Tā bija reize, kad ļoti nepieciešams bija precīzais laiks, kuru spēja uzrādīt tikai jūras hronometrs. Tas bija gadījums, kad sekstants, tabulas un sarežģītie aprēķini ļāva pieredzējušajam stūrmanim iegūt datus, lai pārregulētu jaunā inženiera Sergejeva ļoti nozīmīgo mēraparātu.

Četros un četrdesmit divās minūtēs kursa rādītājs pēc saules tika pārregulēts un laiks nostādīts uz simt divdesmit trešā meridiāna, kas šķērsoja Ameriku. Šaubas pagaisa, mašīna joprojām lidoja, bet kurss jau — «dienvidi». Tagad Sašam viss bija kārtībā.

Viņš vēlreiz ar zīmīti man oficiāli atgādināja, lai es neizmantoju magnētiskos kompasus. Tie nebūs lietojami ilgi, tādēļ man jātur cieņā «sezonas nagla», tas puļķis, kura ēna mums norāda ceļu pa simt divdesmit trešo meridiānu uz ASV. Mēs ar Valēriju to iesaucām par ceturto saulrādi atšķirībā no īstā, kas bija stūrmanim. Jāatzīst, ka saulrādis-4, šī visvienkāršākā ierīce, bija neaizstājama lidojuma laikā no Barenca jūras līdz Kanādas krastiem.

Piecos un desmit minūtēs Beļakovs pārraidīja telegrammu par uzdevuma pirmās daļas izpildīšanu: «LļllJ Ae PT + Hp 24 + 38 — esam pārlidojuši polu — ceļavējš — ledus vaļā — balti leduslauki ar plaisām un ūdens lāmām — garastāvoklis možs.»

Pa labi ieraudzījām jaunu ciklonu. Patīkami, ka tas pārvietojās paralēli maršrutam.

Sešos modināju Valēriju. Viņš, kā parasts, tūdaļ devās pie stūrmaņa. Beļakovs viņam paziņoja par pola šķērsošanu. Valērijs priecājās kā bērns. Viņš smējās, un daudzo sīko krunciņu dēļ viņa seja kādu brītiņu atgādināja valrieksta čaulu. Viņš bieži palūkojās aiz borta un, saules staru apžilbināts, miedza acis, tad sameklēja savas brilles ar gaismas filtriem un vēlreiz pārskatīja abu okeānu — gaisa un Ledus — plašumus.

Valērijs pienāca pie manis.

— Kā klājas? Ko tad jūs, velni tādi, nepamodinājāt?

— 2ēl bija... Nebija jau arī tur ko skatīties, tikai sniegs, ko sašvīkājušas Vodopjanova ekspedīcijas lidmašīnu slēpes.

— Ir gan neģēļi! — jokodamies mūs kaunināja komandieris.

— Tev pietiks ar «nepieejamo polu»! Tas vairāk atbilst tavam raksturam.

— Krāpnieki! Man tā gribējās paskatīties uz pasaules virsotni un papaņiniešiem.

— Pie papaņiniešiem sniga, bet virsotnē rēgojās gabals no tavas mīļās zemeslodes pamatīgās ass. Pamanījām, ka tā stipri aprūsējusi.

— Papaņins ir saimniecisks vīrs, gan jau sapratīs, ka jānokrāso un jāsaeļļo, — man pie auss burkšķēja apmierinātais apkalpes komandieris, vērīgi raudzīdamies tālē, kur vīdēja kārtējais pinkainais ciklons.

— Jegor, jānosūta Staļinam telegramma par zemeslodes nabas šķērsošanu ...

— Vai tad Saša nav ziņojis?

— Viņš uzskricelējis kaut kādus «LļLLļ P...», sasodītais sausiņš.

— Uzraksti tekstu tu pats un liec to pārraidīt.

— Iešu sacerēt...

Čkalovs aizgāja pie stūrmaņa. Es redzēju, kā viņš paņēma bloknotu un sāka ātri rakstīt. Viņš plēsa ārā lapas, saburzīja tās un atkal ķērās pie daiļrades. Kad viņš bija pabeidzis un atdevis Beļakovam divas lappuses teksta, stūrmanis paņēma radiožurnālu un ANT-25 komandiera plašo ziņojumu pārvērta lakoniskā radiogrammā.

«Maskava, Kremlis, Staļinam.

Pols aiz muguras. Ejam virs nepieejamā pola. Esam pilni apņēmības izpildīt Jūsu uzdevumu. Apkalpes pašsajūta laba. Sveiciens.

Ckalovs, Baidukovs, Beļakovs.»

Ckalovs, nomainīdams mani pilola krēslā, sūdzējās:

— Tavs Saška ir sausiņš. Visu cilvēka dvēseles liriku izmetis. Tikai divdesmit tris vārdus izlaida cauri, profesors I

— Saša laikam ņēma vērā to, ka Stajins ir visai aizņemts cilvēks un lasīt tavu dvēseli plosošo liriku viņam nav va]as.

— Labi, labi, to es viņam vēl pieminēšu, — draudēja Ckalovs.

— Tu taču, Valerjan, zini, ka mēs radiotelegrāfā strādājam tikai ar ciparu kodu, bet tajā nav vietas ne jam-biem, ne horejiem .., Mūsu radiožurnālam cauri netiktu pat Puškins.

Taču pirmajam pilotam joki vairs nebija prātā — lidmašīna tuvojās mākoņu jūrai. Mākoņu kalni radīja pēkšņi sastingušu putojošu viļņu ilūziju. Ckalovs palielināja dzinēja apgriezienus, ANT-25 pamazām uzņēma augstumu, atstājot apakšā dīvainus gubu mākoņu krāvumus.

Augstummērītājs jau rādīja piecus kilometrus. Pēc trīsdesmit lidojuma stundām tādā augstumā ir pagrūti ne tikai strādāt, bet pat guļammaisā gulēt. Tomēr Ckalovs stūrgalvīgi atteicās no skābekļa maskas, sev iegalvodams: «Pacietieties, kamēr vēl ir spēki, ceļš vēl tāls, un nav zināms, kas gaida priekšā.»

Turpretī Beļakovs, bez maiņas strādādams daudz stundu, bija noguris un nespēja iztikt bez skābekļa.

Deviņos četrdesmit es gandrīz bez kādas vēlēšanās rāpos nomainīt Ckalovu, kuram no augstuma, noguruma un skābekļa bada tā vilka krampjos kreiso kāju, ka ilgāk par trim stundām un četrdesmit minūtēm viņš pilota krēslā nosēdēt nespēja. Tas nozīmēja, ka dežūrmaiņu grafiks ir galīgi sabrucis un stūrmanim Beļakovam nāksies vēl ilgi strādāt bez atpūtas, ņemot vērā, ka mēs tagad veicām vissarežģītāko izplānotā maršruta posmu.

Apsēdies krēslā un satvēris lidmašīnas stūri, es sajutu spēcīgas sirdsklauves. Laikam tā izpaudās pārmērīgais spēku sasprindzinājums, kāds nepieciešams, meistariski nomainot pilotu tik lielā augstumā. Pat mūsu spēkavīram Valērijam uznāca vājums, kad viņš mēģināja piesūknēt eļļu, — viņam noreiba galva, un viņš metās pie skābekļa maskas. Komandieris vainīgi palūkojās te uz Sašu, te uz mani un, kad spēki kaut cik bija atgriezušies, tūdaļ nolika masku un noslēdza krānu.

Desmitos četrdesmit piecās es pamanīju, ka degvielas tvertnēs sāk pazemināties līmenis. Tātad jāpieslēdz malējās tilpnes, tās, kuras atrodas spārnos. Lielā augstumā tas ir grūts darbs un šoreiz bija jāveic komandierim. Salīcis viņš rāpās spārna iekšienē, pārslēdza vairākus krānus, bet pēc tam ar rokas sūkni iepumpēja degvielas atlikumu no galvenajām tvertnēm tēriņam paredzētajā.

Pēc šīm manipulācijām komandieris bija stipri nobālējis.

— Izbeidz mujķoties! Elpo skābekli! — Pasniedzu viņam savu masku.

Iedūris tajā seju, Valērijs vairākas reizes dziļi ieelpoja, tad sacīja:

— Vēl nav zināms, kā klāsies naktī virs Kordiljeriem, dārgais . . . Tur skābekli vajadzēs.

Es arī gribēju noslēgt krānu, taču Čkalovs dusmīgi no-dārdināja:

— To nu gan nepieļaušu. — Tad, atvēris ventili līdz. galam, pielika masku pie manas sejas. — Čapajs turas, tomēr redzu, ka viņam grūti. . .

Čkalovs atlaidās gultā. Beļakovs atsūtīja zīmīti: «Mums palīdz ceļavējš, kustības ātrums ap 200 kilometriem stundā.» Tas ir labi! Varbūt žiglāk izspruksim no nolādētā ciklona.

Ap pulksten vienpadsmitiem mūsu ANT-25 lidoja savā maksimāli iespējamajā 5700 metru augstumā un no vismazākās svārstības slīdēja lejup un aizķērās aiz mutuļojošo gubu mākoņu virsotnēm. Dažreiz lidmašīna nokļuva sniegbaltu tvaiku ielenkumā un ar grūtībām spēja izrāpties no mākoņu lamatām, kur to mētāja augšup un lejup. Mākoņblīvas griesti cēlās un cēlās augšup. Es mēģināju novirzīties pa kreisi, lai to apietu, taču aizritēja 10—20 minūtes un lidmašīnas priekšā nostājās vēl augstāka siena. Vienu brīdi mēs gandrīz vai pagriezāmies atpakaļ, taču ari šis manevrs bija bez panākumiem — ceļu aizšķērsoja mākoņi gandrīz vai 6500 metru augstumā.

Beļakovs uzmodināja komandieri, un viņi abi uzrāpās uz rezerves eļļas tvertnes, pārliecās pār manu sēdekli — viens no kreisās, otrs no labās puses—, un mēs sākām krustām šķērsām spriest, ko darīt.

— Laid, Jegor, taisni pašā peklē, neesi jau vakarējais! — komandieris mani mēģināja iedrošināt.

Beļakovs precizēja kursu, un mēs iedrāzāmies tumšā, kustīgā tvaiku mutulī, kura temperatūra bija mīnus trīsdesmit grādu. Mūsu nabaga vecais, svilušais, daudzreiz satriektais ANT-25 trīcēja ciklona masas spēcīgajās aug-šupkāpjošajās un lejuptraucošajās gaisa straumēs un zaudēja augstumu.

Čkalovs un Beļakovs, pēc kārtas izmantodami vienu skābekļa masku, nepameta mani, saprazdami, ka no ši «aklā» lidojuma daudz kas atkarīgs. Protams, mēs visi baidījāmies no apledošanas. Kaut arī ārējā temperatūra bija ļoti zema, bet ej nu sazini. Kā saka — no bitēm nekad neko nevar zināt. Mēs tā arī palikām, saspringti vērojot spārnu malas.

Lidmašīnu mētāja kā skaidu. Caur kabīnes priekšējo stiklu vairs nekas nebija redzams: centimetru biezs ledus pārklāja ierīci, kas rādīja motora pretapledošanas šķidruma līmeni, nebija redzams ari saulrādis-4.

— Tā vairs nedrīkst lidot! — Čkalovs ar pūlēm man nokliedza.

Ari es pats redzēju, ka vienas stundas lidojuma laikā ir izveidojusies bieza ledus kārta, kas kropļo spārna profilu un stipri pārslogo lidmašīnu. Turklāt pretapledošanas šķidrums bija beidzies un lidmašīna sāka no purngala iīdz astei draudīgi vibrēt.

— Laižam lejup! — Un es apņēmīgi samazināju motora

apgriezienus.

Pēc 36 stundu lidojuma dzinējs pirmo reizi ieguva negaidītu atelpu un, it kā vēl nepieradis, trokšņa slāpētājs vairākas reizes nosprausloja ar nepilnīgi pārstrādātu gāzi.

Mēs strauji slīdējām lejup. Trīs kilometru augstumā zem mums pēkšņi kaut kas sāka melnēt, un lidmašīna drīz atradās starp diviem mākoņu slāņiem.

Augšpusē palika kārtaini gubu mākoņi, kas bija sagādājuši mums nepatikšanas, lejā rēgojās saplosīta māko-ņaine, un tai cauri varēja redzēt it kā salu.

Čkalovs un Beļakovs metās pie kartēm un pa sānu iluminatoriem mēģināja noskaidrot, kas tagad ir lejā, kur mēs atrodamies.

Ārējais termometrs rādīja nulli. Es cerēju, ka šajā slānī mēs ātri tiksim vajā no ledus kārtas, kas apaugusi ap lidmašīnu, un saku palielināt dzinēja apgriezienus, lai ievadītu lidmašīnu horizontālā lidojumā.

Sājā brīdī no motora pārsegu priekšdaļas kaut kas izšļācās. Priekšējais stikls apledoja vēl vairāk. Sajutām spirta smaržu. Es tūdaļ sapratu, ka noticis gandrīz neiespējamais — droši vien caurulīte, kas novadīja dzinēja dzesēšanas sistēmas ūdens tvaikus, bija aizsalusi tādēļ, ka tās gals, kad es samazināju apgriezienus, lai lidmašīna nolaistos siltākos gaisa slāņos, netika pietiekami apsildīts ar dzinēja izplūdes gāzēm. Ja tā tiešām noticis, tad uzkrājies tvaiks ir tiktāl kāpinājis spiedienu izplešanās tvertnītē, ka to vienkārši pārplēsis, bet ūdens no tās izšļācās ārā un tagad jau ledus veidā nosēdās uz pilota kabīnes stikla.

Pa muguru sāka tekalēt skudriņas. Pilnā rīklē iekliedzos, lai padod man dunci. Valērijs tūdaļ bija klāt un pasniedza asu mednieka nazi. Caur sānlodziņu izbāzis roku, es sāku ātri kapāt ledu uz priekšējā stikla. No tā, ko ieraudzīju attīrītajā laukumiņā, es nobālēju: ūdensmē-rītāja tapiņa jeb, kā mēs to saucām, «velniņš», kas uzmontēts virs dzesēšanas sistēmas paplašinātāja tvertnītes, pazudis zem stikla uzvāžņa, bet tas nozīmēja, ka dzinēja cilindru galvas netiek apskalotas ar aukstu ūdeni, un, ja neizslēgšu aizdedzi, pēc piecām sešām minūtēm motors ieķīlēsies, tas apstāsies vai sajuks gabalos, un viss beigsies ar ugunsgrēku. Bez kavēšanās samazināju apgriezienus un sāku drudžaini darboties ar rokas sūkni, ar kuru mēs dzinām ūdeni uz dzesēšanas sistēmu, ņemdami to no rezerves tvertnes.

Bet — vai manu vai! — pumpis ūdeni nesūknēja un darbojās viegli, tukšgaitā. Vai tiešām katastrofa? Vai tiešām tuvojas nelaime, kurai sekos piespiedu nolaišanās drūmajā «nepieejamā pola» rajonā.

— Sūknis nevelk ūdeni! Ūdeni, dodiet ūdeni, citādi sadedzināsim motoru!

Šajā brīdī draugi parādīja lielu aukstasinību, vīrišķību un atjautību, kas mūs izglāba no briesmīgas nelaimes.

Tādās nāves briesmu minūtēs aiz Čkalova ārējā miera bija sevišķi jūtams viņa milzīgais iekšējais spēks. Ar vēsu prātu novērtējis situāciju, viņš acumirklī pieņēma vajadzīgo lēmumu, turklāt izturējās droši, aukstasinīgi. Un apkārtējos radās pārliecība, ka izeja ir un tā tiks atrasta.

Čkalovs metās pie rezerves tvertnes un kopā ar Beļa-kovu apskatīja to. Tvertne bija tukša. Kur lai ņem ūdeni? Es joprojām planēju — augstums, bija vairs tikai divi kilometri.

Pagriezies atpakaļ, es ieraudzīju, ka Valērijs un Saša griež gumijas maisus ar dzeramā ūdens rezervi. Taču maisi bija tik ļoti sasaluši, ka zem ledus kārtiņas draugi atrada tikai dažus litrus nesasaluša šķidruma. Viņi ar steigu salēja to tvertnē un signalizēja, lai sāku ūdeni iesūknēt. Taču sūknis atkal darbojās tukšgaitā. Valērijs pieskrēja pie manis un mēģināja pats to ātri darbināt.

— Tīrais posts! Nesūknē!

— Pilotbaloni! Mēģiniet papildināt no tiem! — Pēkšņi man ienāca prātā glābēja doma.

Čkalovs metās uz asti, Beļakovs viņam pakaļ. Drīz jau trīs balonu saturs tika iepildīts tvertnē. Un — tavu laimi! — pumpis sāka intensīvi pārsūknēt šķidrumu, kurā bija tīrs ūdens un urīns, ko mēs vairs nevarējām atdot laboratorijas analīzēm.

Pludiņtapa tiešām kā velniņš pēkšņi iznira un parādījās zem stikla uzvāžņa.

Valērijs un Beļakovs neatkāpās no manis. Čkalovs kliedza:

— Jegor! Uzņem augstumu, es padarbināšu sūkni! Bet tu, Saša, precizē, kas tās bija par salām, ko redzējām.

Uzmanīgi iesildīju motoru un, palielinādams apgriezienus, pakāpeniski atkausēju tvaika noplūdes caurulītes galu, tad sāku uzņemt augstumu. Pārrunājot šo negadījumu, mēs visi trīs nonācām pie secinājuma, ka pēc tvaika noplūdes caurulītes gala aizsalšanas un maģistrālā spiediena pieaugšanas dzinēja ūdens dzesēšanas sistēmas paplašinājuma tvertnīte nav sasprāgusi, kā mēs sākumā bijām domājuši, bet, kā jaū tam jābūt, bija nostrādājis redukcijas vārsts, caur to arī tika izmests katastrofiski daudz ūdens.

Mēs atkal lidojām 5 kilometru augstumā un drīz dabūjām vēlreiz pārliecināties, ka mākoņos ilgi lidot nav iespējams — lidmašīna sāk apledot. Atkal pie manis atrāpās komandieris un stūrmanis, un mēs pārrunājām turpmāko rīcību.

— Lejup, — es ierosināju.

— Tikai ne tā kā pirmo reizi, — lūdza Saša.

Tagad es nedaudz samazināju motora apgriezienus un laidos lejup galvenokārt uz planēšanas ātruma palielinā-sanas rēķina. Nedaudz zemāk par trīs kilometriem māko-ņaine beidzās, un mūsu priekšā — cik vien spēj redzēt acs — virknējās lielas salas. Jūras šaurumos viens vienīgs ledus, kas zaigoja daždažādās krāsās. Gluži kā krāsaina mozaīka. Es pašūpoju lidmašīnu, aicinādams biedrus apskatīt vienreizēji skaisto, grandiozo, krāsaino panorāmu.

Čkalovs pabāza pilota kabīnē galvu pa kreisi, bet. Be-ļakovs pa labi no manējās, un es viņiem kaut ko stāstīju par Kanādas Arktikas skaistumu.

— Tagad jau labi tā poētiski runāt, bet šī trīs stundu ilgā cīņa ar ciklonu mums dārgi ir maksājusi, — uzsverot sev raksturīgo «o», man ausī noteica Ckalovs.

— Sabijāties gan?

— Kā tad tu domā! Šajos rajonos taču ne velna nav: ne meteostaciju, ne polāro ekspedīciju, — atbildēja komandieris.

— Bet tu, Saša?

— Viņam, Čapajam, nemaz nav brīv baidīties, — Valērijs vilka stūrmani uz zoba.

— Ko tur liegties, bijām pamatīgā ķezā, — noguris atbildēja Aleksandrs Vasiļjevičs.

Izmantodams to, ka draugu sejas saskārās ar manējo, es noskūpstīju viņu asos, jau rugājiem apaugušos vaigus un sacīju:

— Varen veikli gan jūs protat izgrozīties!

— Liecies nu mierā, jūtīgais, — labsirdīgi noburkšķēja Valērijs un aizrāpās uz pakaļgalu. Viņam sekoja ari Saša.

Protams, Arktikas skaistums pēc grūtās cīņas ar stihiju mudināja uz pārdomām par cēlu mūziku un dzeju. Taču lidojumā situācijas mainās kā kaleidoskopā. Jau modās šaubas, vai tik nelabais nav mūs aizvilcis uz Gren-landi. Kas tā par milzīgu brūnu zemi, ko izvagojušas neskaitāmas gravas un upītes? Padziļinājumos sniegs, upju vietā — ledus. Salu krasti ir augsti un krauji, to izskats ļoti atgādina Kolas pussalas ziemeļdaļu. Varbūt tiešām šī ir Grenlande?

Beļakovs ar sekstantu bez apstājas mērija saules augstumu. Somnera līnijas šķērso Benksa salu. Valērijs atnesa karti, un mēs reizē apliecinājām, ka zem mums palikusi tieši Benksa sala.

Ckalovs teica:

— Saška galīgi pārguris ... Es apsēdīšos pie stūres, bet tu ļauj viņam atvilkt elpu, kamēr laiciņš vēl pieturas ciešams.

Es nodevu vadību komandierim un paņēmu gumijas maisus ar ceļojuma pārtiku. Tur bija vista, gaļa, šķiņķis, apelsīni, āboli, šokolāde. Mēs taču 40 lidojuma stundās bijām ēduši tikai vienu reizi, un arī kopš tas jau apritējušas stundas 30.

Es izvēlējos sārtu ābolu. Tas bija sasalis, bet ļoti sulīgs. Pa ābolam iedevu arī biedriem un sāku sukāt iekšā. Apelsīni bija galīgi sasaluši un tikai uz kabīnes apsildīšanas caurules šā tā atlaidās. Komandieris no šī ēdiena atteicās, stūrmanis nesmādēja ne apelsīnu, ne vistiņu. Taču es pastrādāju par visiem — noēdu pa tīro, kas vien bija palicis.

Cik jauki ir lidot 3,5 kilometru augstumā — viegli elpot, garastāvoklis labs, visas neveiksmes un likstas ātri aizmirstas. Bet pēc tam, kad biju izkūpinājis pīpi, ko Valērijam bija dāvinājis lidotājs izmēģinātājs un «aviešu» konstruktors Vasilijs Stepančonoks, biju ar mieru uzspēlēt balalaiku un nodziedāt kādu sibīriešu dziesmiņu. Taču ba-lalaikas nav, un es, atbrīvojis gultu pārgurušajam Sašam Beļakovam, kas bija pārsniedzis visas dežūrmaiņu normas, sēdos viņa vietā uz tvertnes ar rezerves šķīdumu, kuru nesmādēja motors AM-34 un kurš, iespējams, izglāba mūs no drošas nāves.

Paskatījos stūrmaņa žurnālā. «13 un 27 minūtes: mākoņu spraugās redzama Benksņ sala.» Karte rāda, ka Benksa sala maršrutā izstiepjas simtiem kilometru garumā. 16 un 40 minūtes: vēl joprojām redzama gigantiskās salas brūnā virsma. Ārējā temperatūra tikai mīnus viens grāds. Lidmašīnas iekšienē — plus deviņi grādi. Augstums iepriekšējais — 3,5 kilometri. Nav nekādu grūtību. Kā kūrortā. Taču, ieskatoties sakaru žurnālā, svētlaimīgais noskaņojums izgaisa, gluži kā ūdens, temperatūrai pazeminoties, pēkšņi sastingst un pārvēršas ledū. Es uzzināju, ka jau 11 un 15 minūtēs Beļakovs bija pārraidījis uz Maskavu un uz Diksonu telegrammu: «Viss kārtībā, pāreju uz sakariem ar Ameriku. Kustības ātrums 200 kilometru stundā. Rēķinu, ka 13.40 būsim virs Patrika salas.» Kopš tā laika ANT-25 nav saņēmis nekādu ziņu. Ko tas nozīmē? Pirmām kārtām tas pareģo mums lidojumu virs svešām, valstīm bez informācijas par laika apstākļiem. Nav nekāda patīkamā situācija ...

Pirms vēl drūmās nojautas nebija satraukušas manu dvēseli, es negribēju bojāt garastāvokli Valērijam, kurš sevišķi labos laika apstākļos bija pārlidojis Benksa salas dienvidu galam un tagad stūrēja mūsu AKT-25 virs atklāta ūdens.

PĪRSPOINTAS RAGS

Vaļējs ūdens likās kaut kāds pārpratums pēc «nepieejamā pola» nepārtrauktajiem ledājiem. Arī tagad tas vēl izskatījās kā kaut kas neiederīgs, jo mazliet pa kreisi un pa labi joprojām pletās nevis ūdens josla, bet ledāji, un krastam vēl bija pieķērusies pamatīga malas ledus strēmele.

16 un 45 minūtēs mēs pārlidojām pāri Pīrspointas ragam, par kuru jau Maskavā bija tik daudz runāts.

Tādējādi pamatuzdevumu apkalpe jau bija izpildījusi — zem mums bija Kanāda, un mēs varējām nosēsties pirmaja lidlaukā, kas pagadītos.

Es klusi aizlīdu pie Čkalova un dzirdēju, ka komandieris dzied savu mīļoto dziesmu: «Puiši, jūdziet ārā zirgus ...» Tātad arī viņš domāja par to pašu, un es klusītēm atgriezos stūrmaņa vietā.

Aprēķināju lidojuma rezultātus. Veikti 6200 kilometri. Bet cik kilometru noēduši negausīgie Arktikas vēji? Un cik degvielas patērēts, lai «pakāptos» virs mākoņiem un apietu ciklonus? Nolidots ap pusotra tūkstoša lieku kilometru — gandrīz vai ceturtā daļa no visa ceļa garuma. Kurš gan mūs nosodīs, ja sapratīs, ka mēs esam šī grūtā ceļa pirmatklājēji, ka šis ceļš veikts pirmo reizi, turklāt lidots nav slikti. Tagad, izmantojot mūsu pārlidojuma pieredzi, pa šo ceļu varēs traukties gaisakuģi ar lielāku ātrumu, daudz racionālāk patērējot enerģiju un degvielu.

16 un 37 minūtes. Teicams anticiklons. Mākoņu gandrīz nav. Degvielas lidmašīnas tilpnēs vēl daudz. Kā lai atkāpjas no sākotnējās vēlēšanās — sasniegt ASV teritoriju? Protams — jālido un Savienotajām Valstīm.

Mēs vēl joprojām atpūtāmies, lidodami 3 kilometru augstumā. Viegla dūmaka, silts.

18.00 parādījās Lāču ezers.

Kartē atzīmēju ieplānotā maršruta ievērošanas sevišķo precizitāti. Pēc tam sastādīju kopsavilkuma ziņojumu, lai to ar Kanādas radiostaciju starpniecību pārraidītu uz Padomju Savienību. Sāku darboties ap raidītāju un konstatēju antenas vājo atdevi. Viss pārējais radiostacijā darbojās labi, un es sadūšojos pārraidīt sagatavoto tekstu.

«Visiem no RT № 35. Staļinam, Vorošilovam, Ruhirno-vičam, M. Kaganovičam, pārlidojuma štābam.

Es saprotu jūsu lielo uztraukumu. Taču saprotiet arī mūs, pārlidojums, kaut arī tiek veikts precīzi, nav nemaz tik vienkāršs. Daudz bija grūtu lidojuma stundu. Tagad esmu brīvs no «aklā» lidojuma, jo, nonākot virs Kanādas, viss ir skaidrs un kluss, un pārraidu jums apkalpes vārdā vislabākos novēlējumus jūsu darbā. Pateicamies par visu un lūdzam neuztraukties. Grūtības ir pārvarētas, un esam priecīgi, ka pamatvilcienos tautas un valdības uzdevumu esam izpildījuši. Sveiciens. Baidukovs.-»

PĒC OTRA VARIANTA

Laiks mūs joprojām iepriecināja. Lejā vēl arvien bija milzīgais Lāču ezers, ko sedza blīvs ledus. Tā pati kailā, brūnā zeme bez kādām dzīvības pazīmēm. Bez mežiem un krūmājiem — tā atgādināja izdegušu tuksnesi, kaut arī tas nebija gluži pareizi, ja atcerējās ledu uz ezeriem.

Beļakovs gulēja jau gandrīz 3 stundas, es izlikos, ka esmu līdz acīm aizņemts ar stūrmaņa pienākumiem — laiciņš taču lielisks, redzamība — labāku nemaz nevar vēlēties. Tādēļ orientēšanās un pareizā maršruta ieturēšana bija tīrais sīkums.

Man drīz bija jānomaina Čkalovs un pirms tam derēja nedaudz atpūsties, taču žēl bija modināt Aleksandru Va-siļjeviču — viņš ļoti daudz spēku bija patērējis posmā no Kolas pussalas līdz Kanādas Arktikai. Lai vēl nedaudz paguļ savā iecienītajā jaukajā vietā — tieši fizelāžas dibenā. Viņam pagalvī grāmatu kaudzīte, starp tām arī Stefansona «Viesmīlīgā Arktika». Pie viņa mēs gribam aizlidot. Stūrmaņa kājas izstieptas un pabāztas kaut kur zem otrā pilota krēsla.

Aizrāpos līdz Valērijam. Vadības pults daudzās ciparnīcas rādīja, ka ANT-25 sirds — motora — pulss ir normāls.

Dzinēja apgriezienu skaits bija samazināts līdz 1480, un tas likās ļoti pretdabiski, taisni traki: gandrīz nekāda trokšņa, ne arī tās možās dunoņas, kas bija dzirdama visās iepriekšējās 42 lidojuma stundās.

Kabīnē varēja mierīgi sarunāties 2—3 metru attālumā. Izmantodami šo jauno priekšrocību un labos laika apstākļus, mēs ar Valēriju pļāpājām bez mitas.

— Tāda sajūta, it kā mēs treniņlidojumā pārbaudītu motora un mēraparātu darbību, — smaidīdams sacīja Čkalovs.

— Protams, ka treniņlidojumā. Ja tu domā lidot arī pāri dienvidpolam, tad šo te var uzskatīt par mācību lidojumu ...

— Dienvidiem, Jegor, ir vajadzīga cita mašīna! Saprati? Ar hermētisku kabīni. Tāda būs jāpasūta.

— Tur jau, Valerjan, aizies divi trīs gadi.

— Bet mēs, Jegor, tikmēr ar šo pašu večiņu pariņķo-sim virs zemeslodes ...

— Ar nosēšanos?

— Varbūt ar papildu uztankošanos gaisā... Domāju, ka Andrejs Nilcolajevičs mācēs ko tādu uzmeistarot.

— Māki gan tu fantazēt, — es teicu komandierim, pāriedams uz mūsu lidojuma ikdienu. — Nesaprotu, kas notiek ar mūsu radiostaciju — antenai nav vajadzīgās atdeves. Un neviens ne vārda mums neraida par laika apstākļiem.

— Kas noticis, biedri radisti? — šķelmīgi vaicāja Čkalovs.

— Cēlonis pagaidām nav noskaidrots ...

— Tas neder ... Uz Ameriku ar sabojātu radiostaciju nevar, — rezumēja komandieris.

Es aizgāju uz stūrmaņa vietu. Pieturoties jaukam laikam, no bezdarbības tā vien vilka uz miegu. Nolicis galvu uz galdiņa, neviļus iesnaudos. Taču ilgi pagulēt nedabūju — Čkalovs, sašūpojis lidmašīnu, uzrāva mani stāvus. Tieši 19.00. Pamodināju Beļakovu, nodevu viņam bort-žurnālu, bet pats kā dežurējošais pilots devos nomainīt komandieri.

Divdesmitos pa labi no maršruta strauji parādījās platā un līkumotā Makenzi upe; tā nesa ūdeņus uz Ziemeļu Ledus okeānu. Upe jau bija atbrīvojusies no ledus, plašie pārplūdumi liecināja par nesenajiem paliem un par to, ka šajās vietās sācies pavasaris. Lejā parādījās atsevišķas ne visai augstu kalnu grēdas. Tās ir atradz.es no masīviem, kas atrodas Makenzi upes rajonā. Palielinoties augstumam, uzradās milzīgi gubu mākoņu veidojumi, tiem bija visfantastiskākie apveidi. Lidmašīnu sāka šūpot. Vadīju to starp mākoņu blāķiem, pakāpeniski uzņemdams augstumu, jo mēs tuvojāmies kalnu virsotnēm, kas pacēlās līdz 3 kilometriem virs jūras līmeņa.

Čkalovs joprojām snauda guļammaisā, bet Beļakovs neatlaidīgi meklēja raidītājā vājās darbības cēloņus.

Tikmēr laika apstākļi sāka pasliktināties. Kaut kur iztālēm no kreisās puses, aizšķērsodams mums ceļu, pienāca solīds ciklons. Pa labi pie horizonta rēgojās gaišums. Tā kā redzamība pie apvāršņa vēl bija vērā ņemama, es nolēmu, ka vislabāk ir pagriezt pa labi, pakāpeniski palielinot augstumu, bet vēlāk, kad lidojuma augstums būs lielāks nekā mākoņbiežņas augstums, atgriezties uz vecā kursa. Lauzties pa taisno cauri miglas pienam man negribējās, jo temperatūra 4400 metru augstumā bija mīnus 15 grādu. Bet nesenā pieredze rādīja, ka lidmašīna var apledot arī zemākā temperatūrā nekā pašreizējā.

Ar katru minūti stāvoklis kļuva sarežģītāks. Ciklons virs kalniem, kuru virsotnes jau sasniedza 4 kilometru augstumu, nepieciešamības gadījumā neļautu, bēgot no apledojuma, laisties zemāk, siltajos gaisa slāņos, bet pārlēkt pāri augstajai mākoņu masai mēs nespētu. Propelleru pretapledošanas šķidrums bija beidzies. Skābekļa rezerves gāja uz beigām. Bet priekšā — nakts.

Ko darīt? Lidot tālāk vai atgriezties un nosēsties kādā no Kanādas lidlaukiem? Varbūt lauzties uz Štatiem? Par laimi, benzīna rezerve vēl ir, lidmašīnas materiālā daļa darbojas teicami. Pat radiostaciju, kas daudz stundu praktiski nebija lietojama, salabojušas Beļakova prasmīgās rokas. Kā izrādījās, viens no mums, rāpdamies starp fizelāžas bortu un radiostaciju, bija aizķēris antenas vadu un to aizlauzis. Tikai tāpēc strāva antenā bijusi tik vāja. Tagad viss kārtībā, bet neviens mums pēc noteiktā meteoroloģiskā koda, kuru jau sen bija aizvedis uz ASV mūsu vecs paziņa, «Pravdas» korespondents Ļevs Hvats, neatbildēja. Dažbrīd Saša uztvēra fragmentus no kaut kādiem paziņojumiem; tie bija angļu valodā, kuru viņš vēl nebija apguvis. Reiz stūrmanis bija uztvēris radioamatiera ziņojumu par ļoti sliktiem laika apstākļiem Piekrastes kalnu rajonā. Šo telegrammu Beļakovs saprata lieliski, jo tā tika pārraidīta frenču valodā.

Par to visu es domāju, joprojām uzņemdams augstumu. Ap pulksten 21 vadīju lidmašīnu 5.500 metru augstumā. Virs mums bija tāda kā nojume no pinkainiem spalvu mākoņiem, kuriem cauri spīdēja saule.

Saša uzlika skābekļa masku. Valērijs sajuta augstumu, pamodās un rāpās uz aizmugurējo sēdekli — arī paeipot skābekli.

Lejā mākoņblīvā uz īsu brīdi parādījās plaisas, un es pamanīju, ka tās apakšējā kārta gulst uz kalnu grēdu virsotnēm.

_ 22 un 50 minūtes. Augstums 6 kilometri. Kļuva vēsāks. Arējā temperatūra mīnus 20 grādu. Tikai tagad mēs pārliecinājāmies, ka kabīnes iekšējā apkure kļuvusi neefektīva, kad motoru ceļa pēdējā posmā darbinājām ar nepilnu slodzi benzīna taupīšanas nolūkā, kā tas bija paredzēts Taica un Vedrova grafikos. Tāpēc nebija nekāds brīnums, ka ūdens, pareizāk, kaut kāds šķidrumu maisījums rezerves tvertnē, sastinga. Pretējais variants — palielināt dzinēja apgriezienu skaitu, lai kabīnē paceltos temperatūra, — arī nebija nekāda izeja — tad nepietiktu benzīna, lai aizlidotu līdz ASV.

Pēc 46 stundu lidojuma 4—5 tūkstošu metru augstumā turpināt ceļu gandrīz 6 kilometru augstumā nebija nekāds joks pat tādam rūdītam izmēģinātājam kā Čkalovs.

Es lūdzu komandieri nomainīt mani kaut uz īsu brītiņu. Pulksten 23 Valērijs ar pēdējiem spēkiem izdarīja virtuozu dežūru maiņu. Viņš bija stipri nobālējis, viņam no deguna sāka tecēt asinis. Man uznāca reibonis, un, lai atgūtos, es ilgi gulēju uz tvertnes pilotam aiz muguras. Čkalovs pieplaka pie skābekļa maskas. Deguna asiņošanu ar grūtībām izdevās apturēt. Es tik tikko aizrāpos līdz brīvai skābekļa maskai un tūdaļ kļuvu mundrāks, atguvu spēkus.

Mākoņu barjera lika stūrēt pa labi. Tas sāka stipri uztraukt komandieri, un viņš sašūpoja lidmašīnu, aicinādams mani pie sevis. Es atkal viņu nomainīju. 6 kilometru augstumā vadibas pārņemšana ir fiziski tik smaga, ka pulss uzkāpj līdz 140, bet sirdī sāk durt. Skābeklis kārtējo reizi atdeva man darbaspējas. Aplūkoju dzinēja kontrolaparātu rādījumus — viss normāli. Tikai ūdens mērītāja pludiņš nolaidies nedaudz zemāk: rezerves maisījums bija sasalis un ūdenssūknis darbojās tukšgaitā.

Beļakovs ziņoja, ka skābekļa krājums sarucis līdz vienas stundas devai. Es aicināju pie sevis komandieri un stūrmani. Mēs apspriedāmies par turpmāko rīcību, rēķinoties, ka 6 kilometru augstumā ilgi bez skābekļa ir bīstami lidot, it īpaši pēc divām diennaktīm nepārtraukta lidojuma.

Stūrmanis atnesa karti ar maršruta otro variantu, kurš bija paredzēts pirms izlidošanas. Tā ideja bija šāda — šķērsot Klinšu kalnus un sasniegt Kluso okeānu pirms nakts iestāšanās, tad nolaisties zemāk un, kamēr nav dienasgaismas, lidot virzienā uz Sietlu, Sanfrancisko.

— Tikai tā, Jegor! — bāls un noguris Valērijs lēni sacīja. — Lauzies uz Kluso, uz Kluso! Bet mēs ar Sašu atgulsimies, lai visas skābekļa atliekas tiktu tev. Saprati?

— Kas tur ko nesaprast.., Bet kā tad jūs bez skābekļa?

— Guļus izturēsim. Mūsu dēļ nebaidies, — piebalsoja stūrmanis.

Laidu dzinēju pilnos apgriezienos. Augstāk par 6 kilometriem mūsu paklausīgais ANT-25 nekāpj. Kurss — uz Kluso okeānu. Lidmašīnu ietina mākoņi. Bija sācies kārtējais «aklais» lidojums — tikai pēc mēraparātu skalām. Mašīnu ļoti spēcīgi svaidīja, un bija grūti ieturēt paredzēto kursu — uz Kluso okeānu. 6100 metros izrāvāmies no mākoņiem. 22.50 mani nomainīja Čkalovs un, pļaudams gubu mākoņu virsotnes, turpināja lidojumu šķērsām Klinšu kalniem. 23.55 es atkal pārņēmu no komandiera pilota dežūrmaiņu un drīz iedrāzos tumšā mākoņu sienā. Pēc 45 minūtēm «aklā» lidojuma izbeidzās skābeklis, bez kura 6 kilometru augstumā vadīt lidmašīnu ir ļoti grūti, kaut arī esmu trenēts pilots. Mani mīļie draugi — Valērijs un Saša —, cieši pieplakuši viens otram, gluži kā sērdieņi bija rāmi atlaidusies pusguļus pie radiostacijas, kuras uztvērēju stūrmanis pastāvīgi turēja ieslēgtu, spītīgi gaidīdams vēstis no kanādiešu vai amerikāņu meteoroloģiskajām stacijām.

20. jūnijs. 0.48 pēc vidējā Griničas laika. Tātad pienācis rīts? Nē, pēc vietējā laika drīz būs vakars, bet tam sekos nakts.

Jau vairāk nekā trīsarpus stundas mēs lidojām uz Kluso okeānu, un pēc visiem aprēķiniem mums jau sen vaja-dzeja šķērsot kalnu grēdas. Sāku laisties lejā. 4 tūkstošu metru augstumā zemāko mākoņaines slāņu spraugās ieraudzīju ūdeni.

Pēc divām moku un likstu diennaktīm, pēc skābekļa bada, pēc 48 lidojuma stundām mēs beidzot nonācām rajonā, kur apledošana nedraudēja — varēja laisties lejup pie siltajiem okeāna ūdeņiem, tur temperatūra virs nulles. Tagad bija svarīgi neiekļūt negaisa mākoņos.

Ckalovs un Beļakovs kļuva mundrāki. Stūrmanis man uzdeva jaunu kursu — 108 grādi, tā cerēdams pakāpeniski sasniegt krastu. Es nolaidos līdz 3500 metriem, lai gar-spārnainā lainera iemītnieki varētu ieelpot augstkalnu kūrortu gaisu.

Aleksandrs Vasiļjevičs izskatījās noguris, taču no savām stingrajām prasībām pret mums, pilotiem, neatkāpās, atgādinādams, pie kāda kursa jāturas. Viņš sacīja, ka Ckalovam nepieciešama atpūta, jo, rāpjoties spārnā, lai pārslēgtu benzīna tvertņu krānus, Valērijam atkal bija sākusies deguna asiņošana. Es paskatījos uz mūsu Čapaju, arī viņa izskats nebija gluži tāds, kādu bijām paraduši redzēt Beļakovu no rītiem Ščolkovas lidlaukā.

— Ejiet jūs abi gulēt, kamēr ir iespēja lidot kūrortu augstumā, — es ieteicu.

Ckalovs paklausīja un atlaidās gultā, bet Saša visu laiku trinās man apkārt, gaidīdams caurumus miglas un mākoņaines apakšējos slāņos, kas aizsedza krastu.

Vienos divdesmit kreisajā pusē ieraudzījām kaut kādas salas. Tās bija drūmas, klinšainas, vairākas sedza sniegs.

Pazibēja rāms ūdens, jo neredzējām putojošo viļņu svītras. Saule jau vairākas stundas bija mākoņu gūstā, tādēļ precīzi noteikt lidmašīnas atrašanās vietu nevarējām. Atkal lejā visu aizsedza mākoņi un migla, 2 un 25 minūtēs arī Beļakovs sāka miegoties. Viņš atkal apgūlās uz kabīnes grīdas.

Pēc stundas stūrmanis pamodās. Pie horizonta pamanījis blāvu sauli, viņš ar sekstantu izmērīja tās augstumu. Kaut kur priekšā, nedaudz pa labi izlīda ziņkārīgs mēness un, it kā mūs ķircinādams, te noslēpās mākoņu augšējos slāņos, te atkal parādījās. Beļakovs izmērīja arī mēness augstumu. Labāku neko nevar vēlēties —- astronomiskie aprēķini ļaus precīzi noteikt atrašanas vietu. Patiešām, pēc divdesmit minūtēm Saša oficiāli paziņoja, ka mēs tuvojamies Karalienes Šarlotes salas ziemeļgalam.

Četros Valērijs Pavlovičs pamodās. Sim spēkavīram pietika ar īsu atpūtu, lai atkal varētu sēsties pie stūres.

Jutos ļoti apmierināts, nododot pilota maiņu; pievērsu komandiera uzmanību tam, ka sarkanais «velniņš», kas norāda motora dzesēšanai paredzētā šķidruma līmeni, atrodas mazliet zemāk par optimumu, bet rezerves tvertnē minētais maisījums, pareizāk, tā atliekas, ir sasalušas. Turklāt vēl ūdens termometrs sabojājies, un tagad ļoti svarīgi bija nepārkarsēt motoru un neiztvaicēt ūdeni.

Skābekļa vairs nebija ne grama. Eļļas rezerve bija sabiezējusi. Benzīna atlika stundām desmit, piecpadsmit — atkarībā no tā, kā mēs izturēsim augstuma, ātruma, dzinēja apgriezienu režīmus, kāds būs propellera soļa lielums, kāda būs karburatora temperatūra, kādu degvielas un gaisa maisījuma sastāvu tajā uzturēsim.

Taču visas lielās un sīkākās nepatikšanas, ko uzskaitīju komandierim, maz iedarbojās uz viņa teicamo, draisko un pat pārgalvīgo noskaņojumu, jo viņš skaidri apzinājās, ka apmaiņai pret visiem šiem sarūgtinājumiem es viņam «dāvinu» Karalienes Šarlotes salas, kurām pēc Sašas astronomiskajiem aprēķiniem nupat, nupat vajadzēja parādīties zem mūsu lidmašīnas.

Novēlējis Čkalovam un Beļakovam labu laiku, es ierāpos suņādu guļammaisā un acumirklī aizmigu.

LIDOJUMA TREŠĀ DIENNAKTS

Tāpat kā sirds, ja tajā jūtamas niecīgākās klauvēs, liek cilvēkam uztraukties, tā arī vismazākā motora iedrebēša-nās tūdaļ pievērš pilota uzmanību, un viņš, ātri apskatīdams kontrolaparātus, cenšas noskaidrot dzinēja neierastās uzvedības cēloņus.

Taču Čkalovs bija mierīgs: kompasa kurss 128°, ātrums 135 kilometri stundā, augstums 3250 metru, ārējā temperatūra mīnus 8°. Motorā jau sen nejuta nekādu pārslodzi, tas pat nedūca, pēc 52 nepārtraukta darba stundām tas drīzāk murrāja kā paēdis kaķis, kuru glāsta laipna roka.

Valērijs piebāza pīpi ar «kapteiņa» tabaciņu, uzsmēķēja un, palaikam paskatīdamies lejup caur retajām mākoņu plaisām, pamanīja tālu krastu, pret kuru vēlās bangojoša okeāna viļņi.

Komandieris ar stūrmani bēdājās tikai par vienu — jau otro diennakti pilnīga neziņa par laika apstākļiem. Ļoti dīvaina parādība, jo ANT-25 raidītājs un uztvērējs jau sen salaboti. Beļakovs tomēr regulāri pēc noteiktā koda pārraidīja ziņojumus par veiksmīgo lidojumu, taču «kvītis» par saņemšanu nepienāca ne no Kanādas, ne no Amerikas, bet no savām stacijām mēs jau atradāmies tik tālu, ka cerēt uz to saņemšanu nebija nekādas jēgas.

Pa to laiku apakšējā mākoņainos josla cēlās augšup un lidmašīna vakara mijkrēslī nesteidzīgi ieslīdēja rīklē biezajiem slāņu gubu mākoņiem. Lejā aizvien retāk pavīdēja spraugas, taču pa tām nekā nevarēja redzēt, jo okeānu vairs neapmirdzēja saule.

Mākoņblāķa mute arvien ciešāk vērās ciet, un ANT-25, pārvarēdams neskaitāmus šķēršļus, te šūpojās no spārna uz spārnu, te pacēlās augšup, bet pēc mirkļa krita lejup kā rotaļā aizrāvies bērns.

Komandieris ieslēdza kabīnes apgaismojumu un lidmašīnas navigācijas ugunis.

— Jegor, celies, celies! — Pa miegam sajutu Čkalova stipro roku un, miegā apdullis, pielēcu kājās.

Lidmašīnā bija tik gaišs, ka es ilgi nespēju apjēgt, kur atrodos, — pārāk ilgi biju lidojis naktī. Pulkstenis rādīja seši un divdesmit minūtes, bet ap mums pletās tumsa.

Pēc 54 lidojuma stundām vairs nebija vajadzības ar steigu mesties tajā šaurībā, kādā mums bija nācies mocīties dežūru maiņas laikā. Tagad mainītājs sēdēja aiz muguras nogurušajam un nesteidzīgi stāstīja, ko redzējis sapnī. Bet tas, kurš gaidīja uz maiņu, apgaismoja par visu to, kas noticis lidojuma pēdējā laikā.

— Jegor, ar sakariem slikti. Neviens nekā... — mierīgi teica Valērijs, it kā runa būtu par kaut ko ikdienišķu un pierastu.

Par atbildi vāvuļoju kaut ko nesakarīgu, stāstīju savus sapņus.

— Es domāju, ka pēc pola tu būsi pieņēmies prātā, Jegor. Ko tu tur muldi? Tu padomā, galviņ mīļā, vairāk nekā diennakti nav sakaru ... Bet tu ... krustām šķērsām .. . Labāk sēdies! Redzi, mākoņi pavisam sakļaujas! — jau dusmīgi kliedza komandieris, atbrīvodams man pilota vietu.

Apsēdies pie stūres, es sajutu, cik daudz vieglāka kļuvusi lidmašīna, cik tā paklausīga, cik ātri reaģē uz stūres kustībām.

Saule nozuda pavisam. Skaties, kur gribi, — tumšs.

Arējā temperatūra mīnus 7°. Ieslēdzu ūdens mērītāja — «velniņa» spuldzīti. Ziroskopisko aparātu barošanu pieslēdzu motoram.

Velna būšana! Atkal «aklais» lidojums, turklāt nakti un vēl virs okeāna!

6.30 lidmašīna nemanot ielīda mākoņos un sākās «aklais» lidojums. Lēnām uzņēmu augstumu. Paretam izbāzu caur kabīnes sānlodziņu roku un sajutu durstīgos ledaino putraimu triecienus. Neko labāku nevar pat vēlēties!

Pārbaudījis benzīna daudzumu, izslēdzu pilota kabīnes apgaismojumu. Fantastiski skaisti iemirdzējās daudzo mēraparātu fosforescējošās ciparnīcas. Šķiet, ka tie ir dzīvi, ka tiem ir dvēsele — ātri un smalki katrs no tiem pamana visu, kas notiek lidmašīnai iekšpusē un ārpus tās.

Pagāja sasprindzinājuma pilna stunda, ledus putraimiņi neredzami ielidoja pa atvērto kabīnes logu un patīkami atvēsināja seju un rokas.

Temperatūra 4500 metru augstumā bija mīnus 20 grādu, taču no «aklā» lidojuma sasprindzinājuma man kļuva karsti.

Atpogāju jaku.

Komandieris nobažījies jautāja:

— Kas tev noticis, Jegor?

— Svīstu ...

— Sapūtīs, velns tāds! — man pie auss nokliedza Valērijs. — Saaukstēsies, sibīrēn .. .

Man izkalta rīkle un trakoti sagribējās dzert. Valērijs ūdeni neatrada un piedāvāja ledu.

— Kas tur liels, pasūkāsim ledenes ...

Komandieris atnesa otru ledusgabaliņu porciju, un mēs

sūkājām to kā bērni.

Drīz ANT-25 iebrauca mierīgākos gaisa okeāna slāņos un lidoja stabili, vadīšana neprasīja lielu fizisku piepūli. Mēs it kā bijām iepakoti dubultā kārbā. Viena no tām — blīvie mākoņi ar ledusputraimiem, bet otra — Klusā okeāna nakts. Abas kopā pilnīgi izolēja mūs no ārpasaules. Radio joprojām neko neziņoja par laiku. It kā visa cilvēce būtu izmirusi, gājusi bojā civilizācija, bet mēs stūrgalvīgi ticējām brīnumam, spītējot visām grūtībām, cerējām tās tomēr uzveikt un sasniegt izvēlēto mērķi.

— Tu jūti, cik garlaicīgi? — es jautāju komandierim.

Ka karcerī..,

— Ej atgulies, — es ieteicu Valērijam, labajā pusē pamanījis blāvu mēnessgaismu.

Tajā brīdī pienāca stūrmanis un sacīja:

— Jegor Filipovič! Esmu noskaņojies uz Belenhei-mas radiobāku. Pēc radiokompasa turu uz to kursu..,

— Bet kur mēs iziesim?

— Tas ved uz Sanfrancisko.

— Tad ir labi! — konstatēja komandieris.

Drīz ANT-25 bija 4500 metru augstumā izspraucies no mākoņiem, kuri mēnessgaismā vai ik mirkli pārvērtās te par dīvainiem matētiem kalniem, te par aizmigušām pilsētām ar gotiskām celtnēm, bet brīžam pēkšņi radās bezgalīgs sniegbalts aitu ganāmpulks; tās drūzmējās ciešā barā — kā aizsargādamās no viesuļvētms brāzmām.

Astoņi un divdesmit divas minūtes. Arējā temperatūra mīnus 20 grādu, bet kabīnē mīnus 9 grādi.

Beļakovs aprēķināja degvielas patēriņu. Ja varējām ticēt benzīna skaitītājam, tad bija palikuši 718 litri benzīna, tie mums nodrošināja 6—8 stundas lidojuma, ja mēs strikti ievērotu režīmus, kādi paredzēti stingrajos grafikos.

Ap desmitiem pamodās stūrmanis. Viņš pa radio lūdza Sietlu, lai tās radiostacija darbotos un būtu peilējama no lidmašīnas. Pēc brīža viņš pasniedza man zīmīti: «Skaties uz radiokompasu un vadi pēc tā.» Es sapratu, ka darbojas Sietlas radiobāka un tās peilējuma zona gandrīz sakrīt ar kursu pēc kompasa. Uz ko labāku bija grēks pat cerēt: savu ceļu mēs tagad kontrolējām divējādi — pēc radio un pēc magnētiskā kompasa.

Mēness nolaidās pie apvāršņa un koši piesarka. Pēc pusstundas tas jau bija nokaitētas dzelzs krāsā un ātri paslēpās. Kļuva tumšāks, toties virs galvas iemirdzējās zvaigžņu miriādes. Debesis gandrīz neatšķīrās no tām, kādas bija virs Maskavas, un pēc brītiņa es jau biju uzmeklējis Polārzvaigzni. Austrumos debesis kļuva aizvien sārtākas, krasi iezīmēdamas mākoņaines robežas. Šķita, ka tur ir milzīgs, robains kalns.

Saša sazinājās ar Ankoreidžu, taču uztverto nevarēja saprast. Laikam bija raidījuši angļu valodā, kurā mēs ne velna nesapratām. Bet viņiem taču bija jāuztur ar mums sakari, izmantojot ciparu kodu. Laikam notikusi kāda kļūme. Beļakovs apvainojās un atkal apgūlās, pirms tam pārbaudījis kursa pareizību. Čkalovs vēl arvien gulēja. Mana dežūra bija ieilgusi. Es nekādi nebiju rēķinājies, ka, iesākusies 6.30, tā turpināsies līdz pat nosēšanās brīdim. Taču tapu jautrāks, tāpēc ka tuvojās rīts. Ar katru minūti kreisajā pusē gaismas josla kļuva spilgtāka un platāka. Es jau varēju izslēgt visu iekšējo apgaismojumu. Atstāju vienīgi benzīna rādītāja apakšējo spuldzīti.

Vienpadsmitos saule izrāpās no mākoņu aizseguma un, it kā nogulējusi savu parasto pamošanās stundu, steidza atgūt iekavēto, pārlūkodama, kas te noticis viņas piecu stundu prombūtnē. Reizē ar sauli es ieraudzīju apakšā divas mākoņu kārtas. Augšējā kārta bija biezāka un blīvāka, bet apakšējā atgādināja jau izklīstošu miglu. Divpadsmitos lejā iemirdzējās piekrastes pilsētu ugunis. Es nolaidos līdz trim tūkstošiem metru un saskatīju kādu līcīti un kalnus. Valērijs un Saša neatraudamies lūkojās pa kreisā borta iluminatoru un priecīgi konstatēja, ka klāt ir īstā Amerikas piekraste. Aprēķini bija pilnībā attaisnojušies.

VIRS AMERIKAS

ANT-25 mākoņos lidoja uz dienvidiem, un to mētāja kā kucēnu. Aleksandrs Vasijjevičs aprēķināja kustības ātrumu. Kā izrādījās, gar piekrasti mūs visu laiku bija bremzējuši pretvēji. To dēļ mēs daudz zaudējām. Visvairāk bija žēl benzīna. Pēc stūrmaņa aprēķiniem, degvielas bija palicis, augstākais, piecām lidojuma stundām.

Tagad es biju naģeni nomainījis pret lidotāja cepuri un vadīju lidmašīnu Sietlas radiobākas zonā. Beļakovam bija dzirdami tie paši signāli, viņš kontrolēja manas rīcības pareizību. Mūs kaitināja radiobāku pārraides angļu valodā — mēs nekā nevarējām saprast, bet nebija izslēgts, ka runāts tika par laika apstākļiem mūsu maršrutā.

Kas bija lejā? Migla? Zemi mākoņi? Varbūt augsti? Kur būtu labāk: Sietlā, Portlendā, Jūdžinā vai Sanfrancisko?

— Lidojam tieši sešdesmit stundu, — pacēlis manas lidotāja cepures labo ausi, kliedza Čkalovs.

Šajā brīdī rsdiokompasa bultiņa pagriezās par 180 grādiem, kaut gan magnētisko kompasu es turēju iepriekšējā stāvoklī — uz dienvidiem.

Komandieris devās pie stūrmaņa, Drīz es saņēmu zīmīti: «Klausies Portlendas lidostas radiobākas signālus.»

Valērijs atgriezās pie manis ar karti. Es labi dzirdēju Portlendas pazīšanas signālu un izlaboju kursu pēc tā zonas.

14.30 es vadīju lidmašīnu rāmā, kārtainā mākoņainā, kas nogāzj pār mūsu sarkanspārnoto gigantu blīvas lie-tusšaltis. Arējā temperatūra — plus 7 grādi. Jau astoņas stundas pēc kārtas es sēdēju pie stūres, bet mākoņi mūs joprojām mēģināja satīt savos autos un atdalīt no pasaules.

Valērijs Pavlovičs mēģināja uzsūknēt ūdeni, jo «velniņš» bija nolaidies tik zemu, ka sāka mūs jau uztraukt. Taču, kaut arī lidmašīnas kabīnē bija krietni silts, sūknis darbojās tukšgaitā. Visu, ko vien varēja uzskatīt par šķidrumu, Ckalovs salēja rezerves tilpnē un tomēr savu panāca — uzpildīja ūdenssistēmu līdz normai, un «velniņš» tagad koķeti nolūkojās no stiklotā uzvāžņa apakšas.

Bet komandieris aizvien vairāk sadrūma.

Beļakovs ar zīmīti mūs informēja, ka, pēc viņa aprēķiniem, benzīns iet uz beigām. Ckalovs vēlreiz ierāpās spārnā un pārliecinājās, ka visas galvenās tvertnes ir tukšas.

Tātad bija jādomā par nolaišanos.

Ckalovs ar Beļakovu sēdēja aiz mana krēsla atzveltnes un pētīja posma Portlenda—Sanfrancisko karti. Es arī palūkojos kartē, laiku pa laikam atraudams skatienu no aparātiem, ar kuru palīdzību vadīju lidmašīnu mākoņos.

Mani pievilka Portlendas bāka — tai bija plaša zona līdztekus diezgan platajai Kolumbijās upei; tiesa, tās krasti gan bija visai kalnaini. Taču es jau biju noticējis amerikāņu radiobāku precizitātei un iemācījies turēties to zonu centrā.

— Valērij, Saša, kamēr vēl ir degviela, mēģināsim izlauzties līdz Portlendai un paskatīsimies, kāds tur laiks, lai mums būtu droša nosēšanās . . .

— Vai nebūs labāk pie Jūdžinas, kas ir starp Port-lendu un Sanfrancisko? — jautāja Ckalovs.

Beļakovs pakratīja galvu.

— Jūdžina ir kalnainā apvidū. Ja mēģinām, tad tieši tagad. Mēs tuvojamies Portlendai.

— Labs ir, Jegor, pamēģināsim ... — bez entuziasma piekrita Ckalovs un piebilda: — Tad iznāk arī sagadīšanās: tu nolido visu maršrutu, bet beigās nezini, kur nosēsties, tāpēc ka nav sakaru pēc šifra.

Es pa spirāli strauji laidos lejā. Ap 100 metru augstumā iegāju bākas zonā, un pēc brīža zem mums jau melnēja Kolumbijas upes ūdeņi. Tās kalnainie krasti vietām tinās mākoņu un miglas skrandās, un visa šī skumīgā aina bija vērojama cauri biezam lietus aizkaram.

Es atskatījos. Čkalovs smaidīja.

— Tagad mums nav jābīstas ne no paša velna, Jegor! — Valērijs man kliedza. — Tagad tik, dārgais, augšā un atkal uz dienvidiem ...

Un atkal mūsu. ANT-25 šķēla lietus mākoņus, rāpās augšup, lauzdamies uz Sanfrancisko.

Mēs bijām gaisā jau 62 stundas.

Čkalovs bija norūpējies par radušos situāciju un, pacēlis manas cepures labo ausi, sacīja:

— Tu vari iedomāties, kas notiek Dzimtenē, ja mēs vairāk nekā diennakti neesam nodibinājuši nekādus sakarus!

— Būs pārsteigums . ..

— Slikti, Jegor, ir lidot tādā vientulībā. Vienīgie, kas uztur možumu, ir nepagurstošais dzinējs, kustīgās mēraparātu bultiņas, lidmašīnas vibrējošie spārni, motora un propellera dūkoņa — tas viss ir mūsu Dzimtene, mūsu pilsoņu darbs, viņu rūpes par mums . ..

Kamēr mēs bēdājāmies, ka mums nav abpusēju sakaru, un iztēlojāmies, kādas bažas tādēļ esam sagādājuši savai valstij un mūsu vēstniecībai ASV, īstenībā pēc ziņojumiem, kas no Amerikas pāri okeānam tika sūtīti uz PSRS (mūsu valsts pilnvarotais pārstāvis Trojanovskis gaidīja ANT-25 Sanfrancisko, padomnieks Umanskis palika Vašingtonā, «Amtorga»[22] vadītājs Rozovs un konsuls Borovojs bija Ņujorkā, bet «Amtorga» inženieris Vart/m-jans atradās Sietlā), valdības komisijai mūsu lidojuma gaitas aina izskatījās citāda. Telegrammas vēstīja:

«Sietla, 19. jūnijs, 8 un 28 minūtes. Sākot ar 15.00 pēc Griničas laika 18. jūnijā līdz 13 un 45 minūtēm 19. jūnijā, nosūtīju desmit telegrammas ar ziņojumiem par lidmašīnas lidojumu no Rūdolfa salas līdz 84. platuma un 110. rietumu garuma grādam tālāk.

8.16 pēc Griničas laika lidmašīna pārraidīja radio NR-27, kurā ziņoja, ka viss kārtībā, kā arī par to, ka mēģina nodibināt sakarus ar Ameriku un plāno būt Patrika salā 10 un 45 minūtēs. Šo radiograrnmu uztvērušas ASV un Kanādas radiostacijas. Pēc tam neviens raidījums no lidmašīnas nav uztverts. Ziņu no atsevišķām Kanādas radiostacijām man pagaidām nav . . .

...Visas stacijas saņēmušas norādījumus bez pārtraukuma klausīties lidmašīnu vienlaicīgi uz trim viļņiem. Turpinām pārraidīt ziņojumus un izsaukt sakaru nodibināšanai. Vartanjans.»

«Vašingtona, 19. jūnijs, 12 un 37 minūtes. 17 un 10 minūtēs pēc Griničas laika Sanfrancisko uztvērējs dzirdējis lidmašīnu, kas izsaukusi Sietlu sakariem, kurus mēģina organizēt. Umanskis.»

«Ņujorka, 19. jūnijs, 16 un 58 minūtes. Vartanjans paziņoja, ka 12 un 25 minūtēs pēc Sietlas laika^23 Fort-smitas stacija uztvērusi radio no Čkalova lidmašīnas. Tā ziņo par atrašanos uz 64. platuma un 124. garuma grāda. Rozovs.»

«Sanfrancisko, 19. jūnijs, 2 un 12 minūtes. 12 un 25 minūtēs pēc Klusā okeāna laika Karaliskais sakaru korpuss Kanādā pārtvēris no Fortsmitas mūsu lidmašīnas radiograrnmu, kurā teikts: «Viss iet labi. Lidmašīnas atrašanās vieta — 64. platuma un 124. garuma grāds. Atrodamies 100 jūdzes uz dienvidiem no Normana forta.» Tro janovskis.»

«Sietla, 19. jūnijs, 8 un 41 minūte. Šeit saņemti ziņojumi, ka 20. jūnijā pulksten 3 un 50 minūtēs pēc Griničas laika lidmašīna šķērsojusi Klinšu kalnus un lido gar piekrasti. Vartanjans.»

«Ņujorka, 20. jūnijs, 00 un 14 minūtes. Starp pulksten

2 un 4 pēc Griničas laika virkne staciju uztvērušas radio no lidmašīnas, kura ziņo, ka šķērsojusi Klinšu kalnus un lido gar piekrasti. Lidmašīna atrodas Ketčikanas rajonā, kas atrodas apmēram 500 kilometrus uz ziemeļiem no Sietlas. Rozovs.»

«Vašingtona, 20. jūnijs, 1 un 44 minūtes. Amerikas Kara ministrijas sakaru korpuss ziņo: «20. jūnijā pulksten

3 un 50 minūtēs pēc Griničas laika Tirdzniecības ministrijas Aviācijas pārvaldes radiostacijas Sietlā un Ket-čikanā uztvērušas šādu ziņojumu: «Mainu kursu un turpinu lidojumu, jūs dzirdu labi, mēs ejam gar Kanādas piekrasti.»»

«Sanfrancisko, 20. jūnijs, 1 un 56 minūtes. Sanfrancisko nodibinājusi tiešus radiosakarus ar lidmašīnu. Trojanovskis.»,

«Habarovska, 20. jūnijs. Pārraidām ziņojumu, kas saņemts no Sietlas pulksten 17 un 15 minūtēs. Lidmašīna paziņojusi, ka pēc radiokompasa lido uz Portlendas bāku. Vienlaicīgi krasta apsardze paziņoja, ka redzējusi lidmašīnu lidojam uz austrumiem. Vcirtanjans.»

Tā mūsu lidojuma gaitu iztēlojās cilvēki, kas atradās uz zemes un darīja visu iespējamo, lai atvieglotu mūsu lidojumu, samazinātu ANT-25 apkalpes risku.

Ziņojumos un depešās bija neprecizitātes un minējumi, taču visās jautās labvēlība, cenšanās sniegt Čkalova apkalpei visu iespējamo palīdzību. Vienīgā nelaime, ka mums nebija laika ziņu un mēs rīkojāmies uz savu galvu, pielikdami visas pūles, izmantodami visu pieredzi, lai veiksmīgi pabeigtu Dzimtenes uzdevuma izpildi.

20. jūnijs, 15.00. Zem mums noteikti ir ASV teritorija. Padomju sarkanspārnotā lidmašīna pēc garā un bīstamā ceļa tiek nomazgāta, lidodama lietus mākoņos.

Mēs jau tuvojamies Jūdžinas pilsētai. Drīz būs Sanfrancisko. Un kāda sagadīšanās — benzīna bākā krītas līmenis. Kurp lidot? Tālāk uz dienvidiem? Varbūt nosēsties Jūdžinā? Atgriezties Portlendā? Vai tomēr «aizvilkt» līdz Sanfrancisko?

Atkal trijatā, cieši saspiedušies, mēs domājam, lemjam — ātri jo ātri.

Visi trīs: «Jāatgriežas Portlendā, kur nesen savām acīm redzējām meteoroloģisko situāciju. Tā nav nekāda labā, bet kas notiek Sanfrancisko? Varbūt tur ir vēl sliktāk?»

— Griez uz Portlendu, Jegor! Bet tu, Saša, noskaņojies uz tās bāku. Un pamazām laižamies zemē, — secina Čka-lovs.

NOSĒŠANĀS ASV LIDLAUKĀ

Pulksten 15 un 51 minūtē pagriezis lidmašīnu uz ziemeļiem, es pēc brīža izdzirdēju «IIJI» signālus un pēc stundas ceturkšņa ilga lidojuma bākas zonā sāku nolaišanos.

Izsitamies cauri vienai mākoņu kartai, pēc tam arī otrai. Mēs drāzāmies virs saplosītas miglas lēveriem,_ kas aizsedza kalnus un mežus, kuru te bija tik daudz. Vēl zemāk, un, redz, zem mums jau upe. Augstums nav vairāk kā 100 metru, jo tilts pār Kolumbijas upi, kas iznirst priekšā smidzinošajā miglā, mums izliekas kā milzum augsts debesskrāpis.

Pagriezis no tilta pa labi uz Portlendas pusi, es metru 50 augstumā tuvojos lidlaukam ar betona skrejceļu. Apmetu virs lidostas loku un ievēroju, ka neviens te nelido, daudz lidmašīnu stāv laukā, ko pārplūdinājušas ūdens peļķes.

Bet no kurienes tie cilvēku tūkstoši, kas māj ar rokām un cepurēm? Vai tiešām viņiem par mums kas zināms?

— Jagor! Te nevajag nosēsties! Izvazās lidmašīnu suvenīriem . . . Ejam uz otru krastu!

— Uz kurieni?

-— Vankūverā ir kara lidlauks! Jābūt! — Čkalovs ar pirkstu bakstīja kartē, turēdams to man acu priekšā.

Es uzmanīgi veicu pagriezienu virs Portlendas, sargādamies no pilsētas augstajām celtnēm, un lidoju uz tiltu, kurš, kā izrādījās, bija paredzēts dzelzceļa un automobiļu kustībai. Lidodams tam garām, es pamanīju pa labi gar upes krastu zaļu joslu un augstus angārus ar uzrakstiem, kas vēstīja par to piederību ASV gaisa kara spēkiem. Uz lidlauka nebija nekādu zīmju. Josla bija šaura, un tās garums tā kā par mazu mūsu ANT-25, no kura pirms pārlidojuma tika noņemtas bremzes.

Mēs ar Čkalovu. vērīgi ieskatījāmies un pamanījām, ka lidlauks lietū uzrūdzis, bet skrejceliņš, kaut arī nav sevišķi garš, tomēr garantē solīdu bremzēšanu.

— Sēžamies bez vārda runas! — Valērijs kliedza.

Iztaisīju virs koku galotnēm virāžu un vēlreiz «nogāju»

gar skrejceļu. Pa kreisi Kolumbija, no divām pusēm dzelzceļa uzbērumi, un tikai no ceturtās puses pieeja brīvāka.

Pielidoju no brīvās puses un samazināju dzinēja apgriezienus. Lidmašīna, atbrīvojusies no piecām tonnām degvielas, bija viegla kā spalviņa un tagad kā labs planieris ilgi traucās virs zemes. Nu jau tā sāka krist lejup. Komandieris sēdēja aiz muguras — arī viņš bija pati uzmanība. Bet tā taču nav nolaišanās Udas salā! .. . Kaut gan es sapratu Valēriju kā lidotāju ...

— Dod gāzi! — kliedza Valērijs, un es patiešām redzēju, ka vajag nedaudz «uzdot», citādi iežausimies kādā saārdītā un uzrūgušā lidlauka daļā.

Mazliet palielināju dzinēja apgriezienus un tūdaļ pārslēdzu to uz minimālo jaudu. Lidmašīna, it kā nevēlēdamās nosēsties, negribīgi krita lejup, lēnām zaudēja augstumu. Man šāda ANT-25 uzvedība nepatika, jo mēs jau no augšas bijām noteikuši, ka skrejceļa garums šajā Ba-raksas kara lidlaukā ir visai ierobežots. Uztraucās ari mans komandieris,

— Negrib nosēsties! — kliedza Valērijs.

Par atbildi es izslēdzu motoru, lai palielinātu bremzēšanas spēkus, un lidmašīna strauji tuvojās zaļajam zālienam. Vilku stūri uz savu pusi, un tad mūsu ANT-25 mīksti pieskārās amerikāņu zemei.

Caur lietus apskaloto priekšējo stiklu lidmašīnas kustības virzienā redzēju, ka sardzesvīrs pie angāra ir uztraukts. Taču man bija skaidrs, ka ANT-25 ripo, ātri palēninādams gaitu. Tagad varēja atkal ieslēgt motoru, kamēr propelleris vēl griezās, pretskrejošās gaisa plūsmas darbināts. Pēkšņi mašīna palēcās. Valērijs nemierīgi iesprauca augumu gar borta labo pusi pie manis un, pieskardamies manai galvai, jautāja:

— Kāpēc tu sāc dancot?

— Šķērsām kaut kāds ceļš . . .

Lidmašīnas skrējiens norima. Valērijs sacīja:

— Nu, Jegor, tev gan ir aknas; pēc desmit lidojuma stundām tā nosēdināt lidmašīnu! Savu mūžu neaizmirsīšu.

— Tā tev daļa no parāda par Udas salu ...

— Pietiek rēķināt, — atbildēja Valērijs un atskatījies konstatēja, ka Beļakovs nekādi nereaģē uz nosēšanos amerikāņu zemē, bet mierīgi savāc kartes, bortžurnālus, mēraparātus, grāmatas, termosus, gumijas maisiņus un aukliņas. Čkalovs sacīja:

— Šo Čapaju acīmredzot nekas nevar pārsteigt...

Lidmašīna apstājās, bet mēs nezinājām, kur lai' to novieto svešā, turklāt militārā lidlaukā. Atskatījies es redzēju, kā mani nogurušie, bet priecīgie draugi piekļaujas viens pie otra, pēc tam Valērijs nozuda mašīnas astes daļā.

Es attaisīju pilota kabīnes augšdaļas vērtnes un sajutu silta lietus valgmes piesātināta gaisa elpu; lietus bija mūs vajājis jau vairākas stundas no vietas. Bet mūsu komandieris jau stājās pie jaunu pienākumu izpildes — tie bija diplomātiska rakstura.

Mēs ar Sašu smaidīdami vērojām, kā Čkalova apbrīnojamās spējas rast kontaktu ar cilvēkiem jebkuros apstākļos, visdažādākajās situācijās tagad svešā zemē izpaužas sevišķi efektīvi. Metrus divdesmit no ANT-25, kas bija apstājies pēc daudzu stundu nepārtraukta lidojuma, tā komandieris Valērijs Pavlovičs Čkalovs stāvēja blakus kādam militāram amerikānim un, izmisīgi žestikulēdams, «mēģināja sarunāt», kur lai mēs novietojam lidmašīnu. Motors AM-34R gaidīdams kūtri grozīja trīsspārnu propelleri, murrāja, atpūzdamies pēc krietni padarīta darba, un neļāva mums sadzirdēt, kā Valērijs Pavlovičs «angļu mēlē» jau bija izlūdzies bremzes kluci. Pacēlis virs galvas, viņš to nesa uz lidmašīnu, nolika zem labā riteņa un deva man zīmi sākt manevru uz zemes. Kad lidmašīna bija blakus kaut kādiem vārtiem, Valērijs sakrustoja rokas, tā signalizēdams — izslēgt motoru. Es pagriezu aizdedzes slēdzīti stāvoklī «izslēgts». Tūdaļ iestājās pārsteidzošs klusums — aiz muguras taču bija divarpus diennaktis nepārtraukta lidojuma.

Stūrmanis Beļakovs izdarīja bortžurnālā pēdējo ierakstu: «1937. gada 20. jūnijs. 16.20 pēc vidējā Griničas laika nosēšanās Vankūverā. Pavisam gaisā pavadītas 63 stundas un 16 minūtes. Patērēti 7933 litri jeb 5658 kilogrami degvielas. Degvielas pārpalikums 77 kilogrami.»

Mēs ar Sašu vēl bijām lidmašīnā, bet nez no kurienes jau skrēja kareivji, traucās automašīnas. Pēc brīža mūsu komandieris spieda roku kalsnam milzīgi gara auguma ģenerālim un, ar plaukstu dauzīdams pa ANT-25 fizelāžu, kliedza:

— Puiši! Ātrāk rāpieties zemē! Ģenerālis Māršals mūs gaida! . . .

Beļakovs paskatījās uz mani.

— To gan nebiju gaidījis ... — smaidīdams sacīja stūrmanis.

— Es tā īsti Valerjanu nesapratu — ģenerālis vai maršals mūs gaida?

— Manuprāt, Amerikā maršalu nav, bet ģenerāļi ir, — Aleksandrs atbildēja,

Valērijs vēl neatlaidīgāk bungoja pa lidmašīnu.

•— Veiklāk, zēni! Mūs taču gaida!

Kad mēs izrāpāmies no ANT-25, ieraudzījām simtiem mašīnu un milzīgu daudzkrāsainu pūli, ko mēģināja savaldīt apbruņoti karavīri.

— Kā redzams, tās ir sekas mūsu līkumam virs Port-letidas, — izmeta stūrmanis. — Paskatieties, cik mašīnu drāžas šurp pār tiltu.

Pie lidmašīnas jau bija uzradušies vietējo avīžu foto-korespondenti un, ignorēdami lietu, lūdzās, lai mēs visi trīs nostājamies blakus lidmašīnai. Taču mūs nemaz nevajadzēja lūgt, jo šis priekšlikums saskanēja ar mūsu vēlēšanos paskatīties uz sevi pēc divarpus dienu nepārtraukta lidojuma, kad esam sasnieguši mērķi, stāvam smaidoši, kaut arī krietni noguruši un bārdas rugājiem apauguši. Sevišķi izdevies bija fotouzņēmums, kurā redzams smaidošais stūrmanis ar lietū samirkušiem matiem un nogurumā pievērtām acīm. Bet mēs ar Valēriju — uz pleciem uzmestās ādas jakās un cepurēs — skatāmies uz Sašu un labvēlīgi smejamies.

Mēģinājumus mūs sīki intervēt un dabūt autogrāfus pārtrauca garnizona priekšnieks ģenerālis Maršals. Viņš izrīkoja ar stabiņiem nospraust un ar virvēm nožogot karavīru apsargājamo zonu, lai publika netiktu klāt lidmašīnai.

Tomēr tas mūs nepaglāba no neatlaidīgajiem preses pārstāvjiem.

— Kurā valstī ražots jūsu motors? — jautāja vieni.

— Kādā augstumā jūs lidojāt? — prasīja otri.

— Kāds laiks bija maršrutā? — interesējās trešie.

Nācās palūgt piestatāmās kāpnes, atvērt motora pārsegus un parādīt, ka mūsu dzinējs nav ne amerikāņu, ne angļu, pat ne vācu ražojums, bet mūsu pašu, padomju konstrukcijas, uzbūvēts Maskavas rūpnīcā.

Kāds vīrietis vidējos gados uzņēmās tulka pienākumus, palīdzēdams seržantam, kurš pirmais bija sagaidījis Cka-lovu uz zemes.

Viņi tulkoja uzrakstus no fabrikas markas — tumši zilas emaljētas Maskavas rūpnīcas emblēmas.

Korespondenti bija acīm redzami apjukuši un dedzīgi fotografēja mūsu atvērto motoru un tā emblēmu.

Karavīri sāka pārklāt ANT-25 kabīni ar brezentu, bet Čkalovs jau bija devis rīkojumu, lai visus rezerves produktus, arī avārijas krājumus izdala kā piemiņas suvenīrus. Kad amerikāņi bija to sapratuši, viņi sāka vilkt no makiem dolārus. Mēs bijām izbrīnījušies un lūdzām seržantu Džordžu Kozmicki un mūsu brīvprātīgo tulku, lai viņi paskaidro, ka to visu mēs dāvinām un nekādu naudu neņemsim.

Tad mūs sāka uzskatīt par īpatņiem vai vismaz par nepraktiskiem cilvēkiem.

Protams, neiztiki bez pamatīgas autogrāfu rakstīšanas; patvērušies zem ziņkārīgo amerikāņu lietussargiem, dalījām tos abu dzimumu pārstāvjiem.

Pēc neilga laiciņa klāt jau bija arī korespondenti no «San Francisco Chronical», «Los Angeles Times» un «Colorado News». Viņi mūs izjautāja par lidojuma posmiem, uzturu, apģērbu, apledošanu, «nepieejamo polu» un vēl par daudz ko citu, kā jau to prot uzņēmīgie amerikāņu preses pārstāvji.

Jautājumu un autogrāfu lūgumu ķēdes reakciju pārtrauca pienākušais iesirmais, staltais garnizona priekšnieks ģenerālis Maršals, kurš, izrīkojis visu attiecībā uz mūsu ANT-25 drošību, iesēdināja mūs mašīnā un aizveda no sajūsminātās publikas un reportieriem tieši uz savām mājām.

Trešā nodaļa ČKALOVS AMERIKA CIEMOS PIE AMERIKĀŅU ĢENERĀĻA

Mēs aizdrāzāmies pa nelielās pilsētas Vankūveras ielām, kurās ausa lietains rīts. Pēc vairākām pazīmēm varēja secināt, ka daudzus kvartālus apdzīvo militārpersonas.

Mēs apstājāmies pie divstāvu savrupmājas. Ģenerāļa sieva un meita mūs viesmīlīgi sagaidīja, laikam bija iepriekš brīdinātas.

Stādīdams mūs priekšā savai ģimenei, ģenerālis nosauca Valēriju par «čīfpilotu», mani par «kopilotu», bet Beļa-kovu par «navigatoru». Saimniece jau bija pagatavojusi brokastis. Mūs lūdza uzkāpt otrajā stāvā, lai mēs iestiprinātos un atpūstos.

Ģenerālis Māršals no sarunām noprata, ka mēs gribētu noģērbt siltās lidotāju drēbes. Viņš tūdaļ mums atnesa un piedāvāja apģērbus no savas garderobes. Kopā ar ģenerāli mēs ilgi smējāmies, kad es, uzlaikojot sera Mār-šala bikses, biju spiests tās aizpogāt gandrīz zem zoda. Pat Aleksandram, kurš bija pats slaidākais no mums, nācās atteikties no ģenerāļa laipnā piedāvājuma, jo saimnieka uzvalki bija milzīgi.

Pēc brīža Valēriju aicināja pie telefona. Viņš aizsteidzās pie aparāta. Pats ģenerālis turēja klausuli.

Saruna bija pieteikta no Sanfrancisko, kur mūs gaidīja Aleksandrs Trojanovskis, PSRS pilnvarotais pārstāvis ASV (tā agrāk tika saukti padomju sūtņi).

Zemā balsī, uzsverot «o», mūsu «čīfpilots» sacīja:

— Ziņoju: valdības uzdevums izpildīts. Mums bija pavēlēts pārlidot pāri polam un nosēsties Amerikas kontinentā. Staļins teica: pietiks, ja nosēdīsimies Kanādā. Mēs to pārlidojām un nosēdāmies ASV.

Pēc brokastīm mēs nomazgājāmies vannā un noskuvā-mies. Tiesa, reportieri jau bija paguvuši nofotografēt «apaugušo» Ckalovu līdzās ģenerālim Māršalam.

Kad jau posāmies uz dusu, ienāca tulks un lūdza kādu no apkalpes pie telefona. Izsauca Maskava.

— Redziet, cik netālu no mājām esam aizlidojuši... — teica Valērijs un piebilda: — Jagor, sarunai pilnvarojam tevi... Uz priekšu!

Pirmo reizi vēsturē notika telefona saruna starp Maskavu un Portlendu.

Maskava: Kas runā?

Portlenda: Pie aparāta Baidukovs.

Maskava: Valdības komisijas locekļi — tautas komisārs sakaru jautājumos Haļepskis un aizsardzības rūpniecības tautas komisāra vietnieks Kaganovičs. Apsveicam jūs ar veiksmīgu pārlidojumu. Kā jūtaties?

Es atbildēju: visi veseli, nosēdāmies veiksmīgi. Apkalpes vārdā sūtu sveicienus partijai, valdībai, biedram Staļinam, Politbiroja locekļiem, sociālistiskajai tēvzemei.

Maskava: Mēs jūs apskaujam, skūpstām, sūtām kvēlus sveicienus!

Drīz jau mēs gulējām ciešā miegā.

Sājā laikā no Vašingtonas uz Maskavu trauca telegramma: «20. jūnijs, 16.30 pēc Griničas, pēc Maskavas laika 19.30 Ckalovs nosēdās Baraksas aerodromā, netālu no Portlendas (Vašingtonas štats). Umcinskis.»

Pārlidojuma štābs bija sagatavojis tekstu, kuru parakstīja valdības komisijas locekļi nepārtrauktā pārlidojuma organizēšanā un nodeva to publicēšanai. Daži izvilkumi no šī teksta:

«Nepārtrauktā lidojuma Maskava—Ziemeļpols—Ziemeļamerika organizēšanas valdības komisijas paziņojums.

.. . Cilvēces vēsturē unikāls pārlidojums bez nosēšanās: Maskava—Ziemeļpols—Ziemeļamerika ir pabeigts. Cilvēces sapnis ir piepildījies.

ANT-25 varonīgā apkalpe, kuras sastāvā Padomju Savienības Varoņi biedri Ckalovs, Baidukovs un Beļakovs, 18. jūnijā četros un piecās minūtēs pēc Maskavas laika izlidojuši no Ščolkovas lidlauka (netālu no Maskavas), lidoja pa maršrutu: Maskava—Oņega—Baltā jūra—Kolas pussala—Barenca jūra—Franča Jozefa Zeme—Ziemeļpols—Ziemeļu Ledus okeāns (nepieejamais pols)—Patrika sala—Pīrspointas rags (Kanādas ziemeļu piekraste, šķērsoja Kanādu (Simpsona fortu, Alberta štatu, Britu Kolum-biju). Apkalpe pieņēma lēmumu šeit šķērsot Klinšu kalnus un nonāca Klusā okeāna piekrastē; aizlidoja līdz Tille-muka līcim (Oregonas štats), nokļuva ASV teritorijā un 20. jūnijā 19 un 30 minūtēs pēc Maskavas laika veica nosēšanos Baraksas lidlaukā, netālu no Portlendas (Vašingtonas štats).

Lidmašīna uzturējās gaisā 63 stundas un 25 minūtes. Šajā laikā nolidots vairāk nekā 10 tūkstošu kilometru sauszemes ceļa un 12 tūkstošu kilometru gaisa ceļa. Lidmašīna nolidojusi virs okeāniem un ledājiem 5900 km. Lidojuma augstums ceļa lielākajā daļā mākoņainības un slikto laika apstākļu dēļ bija 4000 metru un vairāk...

... Vienreizēju meistarību, boļševistisku drosmi un vīrišķību parādīja lieliskā apkalpe, patiešām spīdoši veikdama vēsturē visgrandiozāko pārlidojumu, iekarodama visbargāko un grūtāk pieejamo zemeslodes daļu, tā atklājot jaunu ēru dabas pakļaušanā cilvēkam.

Nepārtrauktā lidojuma organizēšanas valdības komisija.»

Droši vien tāpēc, ka regulāri radiosakari starp lidmašīnu un Kanādas un ASV radiostacijām bijuši pārtraukti, paziņojumā par Ckalova apkalpes lidojumu dažas detaļas nebija precīzas.

Taču par šo oficiālo paziņojumu mēs uzzinājām daudz vēlāk. Pagaidām visa trijotne ar čīfpilotu Ckalovu priekšgalā mierīgi gulēja ģenerāļa Maršala savrupmājas otrajā stāvā.

Šajā laikā Vankūveras iedzīvotāji, fotogrāfi, korespondenti un karavīri sacēla pie Maršala mājas tādu jandāliņu, ka ģenerālis zaudēja galvu, ieraudzījis gar sienām nostādītos kinoaparātus ar «jupiteriem» un radistus ar mikrofoniem. Aģentūras Western union kurjeri cits pēc cita atskrēja ar apsveikuma telegrammām uz Čkalova vārda. Blondā, tikpat slaida kā tēvs, simpātiskā mis Mār-šala pieņēma korespondenci un deva intervijas daudzajiem žurnālistiem, kurus viņa nosēdināja ap lielu, apaļu galdu un cienāja ar kokteiļiem.

Kā pērkons no skaidrām debesīm Māršala savrupmājā uzradās padomju pilnvarotais pārstāvis Trojanovskis, kuru no Sanfrancisko bija atgādājuši uz Portlendu, par spīti sliktajam laikam. Tas ģenerāļa satraukumu vēl palielināja. Taču padomju sūtņa ļoti mierīgais un laipnais tonis tūdaļ izkliedēja sasprindzinājumu. Trojanovskis reglamentēja visu turpmāko ANT-25 apkalpes uzturēšanās kārtību nosēšanās vietas rajonā.

Ģenerālis paziņoja, ka viņš pārcilājis visu savu garderobi, taču nekas padomju pilotiem nav bijis pa augumam, tāpēc viņš no Portlendas veikaliem izsaucis drēbniekus ar gataviem apģērbiem. Sūtnis šādu rīcību atbalstīja un jautāja:

— Vai lidotāji vēl guļ?

Māršals izteica savas bažas, pirmkārt, par to, ka viesi gulējuši ne vairāk kā trīs stundas, bet, otrkārt, par nepārtrauktajiem telefona zvaniem no visām Amerikas un Kanādas pilsētām, kā arī no citām valstīm.

•— Jūs redzējāt, sūtņa kungs, kas notiek lejā: Amerika grib redzēt Čkalovu un viņa ceļabiedrus mūsu kinoekrānos, dzirdēt viņu balsis.

Ģenerālis pieveda Trojanovski pie loga, un sūtnis ieraudzīja iespaidīgu pūli. Spilgtie atvērtie lietussargi līgojās uz ciedru un dižegļu fona.

— Jā, žēl puišu, — nopūtās mūsu pārstāvis, — taču jāmodina vien būs.

Tālāk Trojanovskis pastāstīja, cik grūti nācies uzmodināt mūsu apkalpi.

Pirmo stumdot un grūstot no miega uzcēla čīfpilotu, un viņš tūdaļ pazina pilnvaroto pārstāvi.

— Biedri Trojanovski! Paldies dievam, beidzot esam

tikušies.

Ieraudzījis Ckalovu iznākam no vannas istabas ģenerāļa halātā, kura stūri bija aizsprausti aiz jostas, mūsu apbrīnojamais šefs, mūsu visgudrais izpalīdzētājs Aleksandrs Trojanovskis aptvēra visu situācijas komiskumu. Viņš izgāja kopā ar ģenerāli, bet pēc stundas ceturkšņa atgriezās ar cilvēkiem, kuri nesa kārbas un koferus. Tie bija dažādu Portlendas firmu pārstāvji, kuri bija atgāclā-juši šurp uzvalkus un drēbniekus, lai pašūdinātu mūsu augumiem piemērotus apģērbus.

— Nu, mani dārgie viesi, — smaidīdams teica Aleksandrs Trojanovskis, — sāksim posties.

Nepagāja ne divas stundas, kad mēs jau bijām no jauna ekipējušies atbilstoši Amerikas jaunākajai modei.

Trojanovskis uzreiz ievēroja, ka Ckalovs sevišķi prasmīgi bija izvēlējies uzvalka fasonu, krāsu un veikli apsējis kaklasaiti.

— Valērij Pavlovič, jūs esat apģērbies ļoti gaumīgi, — Aleksandrs Antonovičs atzinīgi teica.

— Viņš ir viens no Maskavas švītiem, — es iemetu starpā.

— Tu, Jagor, šlipsīti gan apmaini, — Ckalovs visā nopietnībā man ieteica.

Kamēr mēs ģērbāmies, ģenerālis Māršals ar Trojanov-ska starpniecību palūdza Ckalovu, lai viņš līdz rītdienai aizdod veikalu īpašniekiem mūsu lidotāju spectērpus, kurus tirgotāji gribēja izstādīt savās vitrīnās apskatei un reklāmai.

Trojanovskis, vērīgi lūkodamies ar savām gudrajām, brūnajām acīm, pārstāstīja mums amerikāņu biznesmeņu lūgumu un deva padomu, lai neatsakām.

Tā mūsu ādas jakas un bikses nokļuva Portlendas dārgāko gatavo apģērbu veikalu skatlogos.

Pārģērbies pa amerikāņu modei, čīfpilots izskatījās visai elegants, viņš lieliski iederējās apkārtnē. Sākās ANT-25 apkalpes «diplomātiskā darbība».

Pa to laiku Trojanovskis bija izņēmis no portfeļa kaut kādus ar rakstāmmašīnu nodrukātus materiālus.

— Te, mani dārgie, ir «Pravdas» speciālkorespondenta R. Džonsona pirmās korespondences par jūsu ielidošanu Amerikā.

«Ņujorka, 20. jūnijs («Pravdas» speciālkorespondents). Ckalova lidmašīna nosēdusies Vankūverā — Baraksā. Tas ir kara lidlauks, kas atrodas pie Portlendas.

,.. Spēcīgo pretvēju dēļ lidmašīna bija spiesta izlietot vairāk degvielas, nekā paredzēts. Pastāvēja piespiedu nolaišanās draudi nepazīstamā un maz piemērotā vietā. Tādēļ Ckalovs nolēma nosēsties Portlendā.

Šeit, Savienotajās Valstīs, piešķir lielu nozīmi faktam, ka izveidota gaisa maģistrāle PSRS—ASV pāri Ziemeļpolam. Tā ir pirmā un galvenā veiksmīgā varonīgā pārlidojuma nozīme.

Otrkārt, pēc ASV visplašāko aprindu domām, lidojums nozīmīgs ar to, ka pirmo reizi ar lidmašīnu šķērsota gluži neizpētīta rietumu puslodes daļa, un tajā pašā laikā pirmo reizi ar lidmašīnu tika šķērsots magnētiskais pols.

Treškārt, tiek uzsvērts, ka pārlidojums noticis ārkārtīgi smagos apstākļos... Visbīstamākais posms bijis starp 84. un 50. platuma grādu. Pārlidojuma laikā šajā posmā nav bijis absolūti nekādu abpusēju sakaru. Apkalpe orientējusies galvenokārt pēc savām astronomiskajām mērierīcēm.

Ceturtkārt, kopš Lindberga pārlidojuma — tas notika pirms desmit gadiem — neviens cits pārlidojums ASV nav izraisījis tik vispārīgu, burtiski, visas tautas sajūsmu un satraukumu. Visas amerikāņu radiostacijas pārraida ļoti detalizētas reportāžas par lidojumu, šodien visur par to vien runā. Avīzes pārpildītas ar lidojuma gaitas aprakstiem. Čkalova vārds ir uz lūpām visai Amerikai. Padomju lidotājus uzņem ar sajūsmu.»

«Ņujorka («Pravdas» spec. korespondents). Jūsu korespondents tikko runājis ar biedru. Baidukovu, kurš paziņoja, ka viņam pašam un arī viņa biedriem Čkalovam un Beļakovam ir ļoti možs un dzīvespriecīgs noskaņojums — par spīti nogurumam. Biedrs Baidukovs lūdza ar «Pravdas» starpniecību visas apkalpes vārdā nosūtīt sirsnīgu sveicienu Padomju Savienības darbaļaudīm.

Visi trīs, nomazgājušies vannā, apgūlās, lai atpūstos.

Lidmašīnas piezemēšana tika veikta spīdoši un izsauca vispārēju sajūsmu. Uz lidlauku sāka plūst tūkstošiem cilvēku, kuri, neievērodami lietus gūzmas, brauca šurp, lai apskatītu lidmašīnu un, ja iespējams, arī pilotus.

Lidmašīnas konstrukcija, tās izmēri izsauc amerikāņu lidotāju un publikas lielu interesi.. .»

Aleksandrs Trojanovskis, beidzis lasīt «Pravdas» speciālkorespondenta reportāžu, jautāja:

— Kā ir, Valērij Pavlovič?

— Ja atmetam detaļas, tad visumā Džonsona vērtējums, šķiet, ir tuvs patiesībai.

— Bet kam jūs, biedri Čkalov, nepiekrītat Džonsona aprakstos? — tirdīja Trojanovskis.

— Aleksandr Antonovič! Tu taču esi krievu cilvēks un saproti, ka nemitīga tavas personības cildināšana vērš tevi par pārcilvēku. Bet tas ir ļoti nepatīkami, — nopietni atbildēja Valērijs.

Vankuveras lidosta. 1937. gada 20. jūnijs.

V. Čkalovs Gorkija. 1938. gada novembris.

V. Čkalovs uz Volgas, ceļā uz Vasiļovu. 1938. gads.

— Nevajadzēja lidot uz ASV, pie tam vēl caur Ziemeļpolu, — smaidot sacīja Trojanovskis.

Sarunu pārtrauca mājas saimnieka ierašanās: ģenerālis Maršals lūdza padomju sūtni un ANT-25 apkalpi uz ēdamistabu, kurā jau bija klāts galds.

Čkalovs bija galants un uzmanīgs, uzsmaidīja mājas saimniecei un viņas meitai, ar Trojanovska starpniecību izteica viņām dažus komplimentus, visai Maršalu ģimenei pateicās par viesmīlību un lūdza piedošanu par rūpēm, ko apkalpe sagādājusi ar savu ielaušanos no debesīm.

Misis un mis bija apmierinātas, bet ģenerālis atklāti pateica:

— Kādas rūpes! Jūs pat nevarat iedomāties, kā man ir paveicies: es, vecs kara zirgs, jau sen nīkstu šajā nostūrī. Bet pagājušajā karā es taču komandēju Eiropā divīziju! Ar jums es iemantoju popularitāti, bet tā Amerikā ir vērtīgāka par naudu .. .*

Čkalovs nofotografējās kopā ar ģenerāli, bet sarunās ar žurnālistiem visādos veidos uzsvēra ģenerāla un viņa ģimenes līdzdalību russion flyers'**, kā mūs tagad sauca amerikāņi, sirsnīgajā uzņemšanā.

Pusdienu laikā atnesa telegrammu paciņu. Ģenerālis Māršals pēkšņi sāka smaidīt un kaut ko satraukti stāstīt Trojanovskim.

— Jā, mani draugi, — sacīja mūsu pilnvarotais pārstāvis, — esat gan jūs ievārījuši putru, kaut kas neiedomājams!

— Vai esam kaut ko pārkāpuši? — bažīgi jautāja Valērijs.

— Jūs lauzāt gadsimtu tradīcijas, likdami pašam prezidentam svētdienas dienā, kad visa valsts darbība ASV aprimst, atsūtīt jums apsveikumu.

Trojanovskis apskatīja pasniegtās telegrammas.

— Ne tikai prezidents Rūzvelts jūs sveic un piemin lidojuma vēsturisko nozīmīgumu, lidotāju meistarību un drosmi. Pat ASV valsts sekretārs Hells bijis spiests pārkāpt savus nesatricināmos principus un tradīcijas un sekot

* Ģenerālis Džordžs Māršals (1880—1959) 1938. gadā tika iecelts par ģenerālštāba operatīvās daļas priekšnieku, 1939. gadā — par ģenerālštāba priekšnieku. Kā amerikāņu delegācijas militārais padomnieks piedalījās ASV delegācijā karalaika starptautiskajās konferencēs. No 1947. g. līdz 1949. g. bija ASV valsts sekretārs, bet no 1950. g. lidz 1951. g. — valsts aizsardzības ministra amatā.

** Krievu lidotāji (arujlu vai.).

prezidenta piemēram! — Un, paceldams telegrammas, Aleksandrs Trojanovskis piebilda: — Redziet, ari viņš jūs sveic un godina!

Nepagāja ne desmit minūtes, kad ēdamistabā ienāca uzbudināts «Vestern union» kurjers un pasniedza sūtnim aploksni. Paskatījies uz telegrammas tekstu — tā bija atsūtīta no Maskavas —, Trojanovski pārņēma uztraukums. Viņš piecēlās un nolasīja partijas CK Politbiroja telegrammu.

«Amerikas Savienotās Valstis. Vašingtonas štats, Port-lenda. Lidmašīnas ANT-25 apkalpei.

Čkalovam, Baidukovam, Beļakovam.

Sirsnīgi apsveicam ar spīdošo uzvaru.

Varonīgā nepārtrauktā pārlidojuma Maskava—Ziemeļpols—Amerikas Savienotās Valstis sekmīgais noslēgums izsaucis visas Padomju Savienības darbaļaužu mīlestību un sajūsmu.

Mēs esam lepni par drošsirdīgajiem un vīrišķīgajiem padomju lidotājiem, kas izvēlētā mērķa sasniegšanā neatzīst šķēršļus.

Apskaujam jūs un spiežam jūsu rokas.»

Pusdienas mums vairs nebija prātā, bet, ja runājam par Čkalovu, viņam pat Amerika bija pagaisusi no galvas, jo VKļbļP CK Politbiroja telegramma viņu domās aizveda uz Dzimteni, kas viņam bija uzticējusi tādu lidojumu.

Pēc neilga laika atnesa VķKJS CK sekretāra Kosareva telegrammu un desmitiem citu — no visām Amerikas malām.

AMERIKĀŅI VĒLAS REDZĒT UN DZIRDĒT ČKALOVU

Ckalovs piegāja pie loga. Lietus joprojām smidzināja. Valērijs ieraudzīja milzīgu pūli, ko nosedza viļiiojoša lielāku un mazāku lietussargu mozaīka.

Trojanovskis un ģenerālis Maršals aicināja Čkalova apkalpi iziet pie gaidītājiem.

Tikko uz balkona bija parādījies čīfpilots, tūkstošgal-vainais pūlis kļuva vēl nemierīgāks; gaisā lidoja platmales, nošalca aplausi, atskanēja skaļi izsaucieni.

— Hurrah, russion tlyers! Hurrah . . .

Amerikas lielākā radiokompānija National Broadcasting Corporation jau bija visu sagatavojusi raidījumam,

kuru — tā radiokompānijas pārstāvis bija teicis Troja-novskim — dzirdēs ne mazāk kā 12 miljoni amerikāņu. Sākumā raidījuma organizators sirsnīgi sveica padomju lidotājus, bet tad sekoja jautājumi apkalpes komandierim un viņa atbildes, kuras tūdaļ angļu valodā pārtulkoja mūsu valsts pilnvarotais pārstāvis.

Jautājums: Kāds bija jūsu lidojuma mērķis?

Čkalovs: Mūsu mērķis bija pierādīt, ka iespējama gaisa satiksme starp PSRS un ASV pa taisnāko ceļu — pāri Ziemeļpolam.

Jautājums: Vai jūs domājat, ka šajā trasē tuvākajā nākotnē iespējams organizēt regulāru gaisa satiksmi?

Čkalovs: Nenoliedzami. Es uzskatu, ka šāds pro

jekts ir pilnīgi realizējams, ja šajā līni jā izmantotu lidmašīnas ar pietiekami augstiem «griestiem» — apmēram 10 kilometru — un pieklājīgu ātrumu.

Jautājums: Kāds bija vidējais lidojuma augstums?

Čkalovs: No 4 līdz 5, dažreiz augstāk nekā 5 kilometri.

Jautājums: Vai jūs varētu aizlidot līdz Oklendai, ja laika apstākļi to ļautu? (Pēc ziņām no Vankūveras, nosēšanās brīdī redzamība nepārsniedza 2 kilometrus; citās maršruta vietās, tālāk uz dienvidiem, tā līdzinājās nullei, mākoņi pilnīgi bija noseguši kalnaino apvidu, un tikai Sanfrancisko rajonā bija skaidrs.)

Čkalovs: Mēs būtu varējuši lidot ari tālāk — ne tikai līdz Sanfrancisko, bet ari līdz Losandželosai. Tomēr mūsu galvenais mērķis bija aizlidot līdz Savienoto Valstu teritorijai un veiksmīgi nosēsties kādā no Amerikas lidlaukiem.

Jautājums: Kādi bija laika apstākļi pārlidojuma

gaitā?

Čkalovs: Vislabākie apstākļi bija virs Barenca jūras, Franča Jozefa Zemes rajonā, daļēji virs paša pola, tālāk Patrika salas rajonā.

Jautājums: Kā bija ar pārtiku ceļā?

Čkalovs: Mums bija triju dienu rezerve — pārsvarā augļi, dārzeņi, sviestmaizes, bez tam — avārijas gadījumā — koncentrēts rezerves krājums vienam mēnesim.

Jautājum s: Ko varat teikt par radiosakariem?

Čkalovs: Radiosakari bija apmierinoši, izņemot ceļa posmu, sākot ar Patrika salu. (Čkalovs ar krievu cilvēkam, padomju varonim, raksturīgo kautrību nepieminēja, ka patiesībā pārlidojuma trasē, sākot no Patrika salas lidz

pat nosēšanās brīdim Vankūverā, lidmašīnai 22 stundas nebija iespējas saņemt meteoroloģisku informāciju.)

Jautājums: Šāds grandiozs pārlidojums, bez šaubām, prasīja ilgstošu gatavošanos. Cik daudz laika tas prasīja?

Ckalovs: Mēs sākām gatavoties 25. maijā.

Jautājums: Kādi plāni jums ir patlaban?

Ckalovs: Mēs gribam nedaudz apskatīt Savienotās Valstis, pilsētas, dažas rūpnīcas, iepazīties ar jūsu tehniskajiem sasniegumiem.

Radio diktors deva vārdu man un Beļakovam, bet pēc tam Trojanovskim. Pēc viņiem pie mikrofona pienāca ģenerālis Māršals, kurš sacīja:

«Jūtos glaimots, ka man bija tas gods uzņemt savās mājās drošsirdīgos džentlmeņus.»

Amerikāņi vēl ilgi neizklīda, bez apstājas sveikdami padomju lidotājus. Viņi gaidīja, ka čīfpilots Ckalovs atvadoties pateiks viņiem dažus vārdus. Un Valērijs uzstā jās ar īsu, spīdošu runu. Viņš sacīja, ka ir tādas upes Kolumbija un Volga, kas atrodas dažādos kontinentos, dažāda ir šo upju daba un raksturs, tās ieskauj atšķirīgi kalni un meži, taču tās tek uz vienas planētas, viena otru netraucē, bet galarezultātā kļūst par viena un tā paša Pasaules okeāna sastāvdaļu. Tāpat arī mūsu tautām — Padomju Savienības un ASV tautām — tām jādzīvo mierā uz vienas zemeslodes un kopīgā darbā jāvērš krāšņs cilvēces dzīves okeāns. Savu runu viņš nobeidza šādi:

— Mūsu dižās tautas vārdā sūtām lielās Amerikas tautām laimes un labklājības vēlējumus, kurus mēs atnesām uz ANT-25 sarkanajiem spārniem, pārvarējuši visas dabas spēku viltības un šķēršļus.

Pēc radiopārraides mēs atvadījāmies no publikas, kas bija sapulcējusies pie ģenerāļa savrupmājas, un no bal kona nokāpām pirmajā stāvā, kur tūdaļ nokļuvām «jupš-teru» spilgtajā gaismā — sākās filmēšana. Šie kadri nā kamajā dienā parādījās uz Amerikas ekrāniem. Līdz p.tt vēlam vakaram kinooperatori nedeva mieru Ckalova apkalpei un sūtnim Trojanovskim. Bet mājas saimnieku Ckalovs daudz reižu lūdza nostāties mums līdzās, jo atcerējās, ka ģenerālim tas ir tik svarīgi.

Tajā dienā mēs dabūjām gan noņemties. Vēl vairāk rūpju bija Trojanovskim, kurš darbojās ne tikai kā sūtnis, bet arī kā mūsu tulks un padomdevējs. Ckalovs jau pacietīgi rakstīja lapiņās, bloknotos un albumos autogrā-

fus, nostājās vajadzīgajā pozā fotoaparāta vai kinoaparātu priekšā un pat uzslavēja coca-cola dzērienu. Tikai desmitos vakarā aizgāja pēdējie apmeklētāji, un Ckalovs, noģērbis parādes tērpu, sacīja:

— Ir gan, Aleksandr Antonovič, tie jūsu amerikāņi uzmācīgi — sagādāja gan jums, gan mums tādu darbiņu, kas nemaz nav vieglāks par lidojumu pāri polam.

— Tas ir tikai sākums, — smaidīdams sacīja Trojanov-skis. — Turpmāk tas viss ģeometriski progresēs, jo amerikāņus jūs patiešām esat pārsteiguši, un viņi, uzdrošinos tā teikt, ir jūs iemīlējuši.

— Bet par ko? — brīnījās Valērijs.

— Pirmām kārtām par to, ka jūs esat atkļuvuši šurp — par spīti Hersta preses apgalvojumiem, kuros tika taurēts, ka Padomes nespēj realizēt šādu pasākumu, it sevišķi pēc Vilija Posta bojāejas 1935. gadā. Posts gribēja aizsteigties priekšā Ļevaņevska mēģinājumam šķērsot polu, bet pats Ļevaņevskis bija spiests no maršruta atgriezties.

— Un par ko tad vēl? — tirdīja Ckalovs.

— Ierindas amerikānis ir sapratis, ka viņš līdz šim ticis visnekaunīgākajā veidā krāpts. Ne velti vakar preses pārstāvji bija pārsteigti, ieraugot lidmašīnā ANT-25 Padomju Savienībā ražotu motoru. Amerikāņiem visu laiku ticis apgalvots, ka ar vienmotora mašīnu varētu lidot, ja dzinējs būtu amerikāņu vai angļu ražojums.

Sarunas laikā atkal ieradās kurjers ar telegrammām Valērijam no sievas Olgas un dēla.

Nākamajā dienā padomju lidotājiem rūpju bija krietni vairāk nekā iepriekšējā.

Pēc brokastīm pie ģenerāļa Maršala apkalpe izbrauca uz Baraksas lidlauku, lai nokārtotu dažas formalitātes.

Vairākas amerikāņu oficiālās personas, kas bija reģistrējušas lidojumu, bija neapmierinātas, ka apkalpe par velti izdalījusi visu, kas neietilpa lidmašīnas konstruktīvajā daļā. Daudzi neizpratnē kratīja galvas un teica, ka krievu lidotāji palaiduši drošu izdevību kļūt bagātiem, iztirgojot suvenīrus.

No lidlauka ģenerālis Māršals aizveda Čkalovu ar biedriem un padomju sūtni uz savu rezidenci, kur tikām uzņemti oficiāli svinīgi. Pēc ģenerāļa pavēles tika nostādītas karavīru ierindas, to priekšā plīvoja amerikāņu karogi. Netālu stāvēja senlaicīgi lielgabali. Par godu padomju sūtnim un russion flyers tika rīkota parāde, kurā ziņojumu pieņēma Trojanovskis. Tradicionālie deviņpadsmit šāvieni ar senlaicīgajiem lielgabaliem izveidoja tādu dūmu aizsegu, ka mūsu skatieniem pazuda gan laukums un biezā birzs, gan pats parādei nostādītais karaspēks.

Pēc tam mēs sasēdāmies automašīnās un policijas motociklistu eskorta pavadībā trakā ātrumā aiztraucāmies pa satrauktās Vankūveras ielām. Šis brauciens uz pilsētas valdes namu pa cilvēku un mašīnu pārpildītajām ielām tika veikts ar tādu nepārspējamu meistarību, ka likās — mēs braucam cirka arēnā.

— Nav ko brīnīties, draugi, — sacīja Trojanovskis, — viss tiek darīts tīri amerikāniskā garā.

Diena bija saulaina un karsta. Pilsētas rātsnama priekšā bija sapulcējušies simtiem autogrāfu tīkotāju, kino un fotoreportieru. Mūs sveica ar saskanīgu svilpšanu. Tā amerikāņi pauž savu piekrišanu un labvēlību.

Pie Vankūveras mēra mēs neuzkavējāmies, jo drīz jau mums bija jābūt Portlendas tirdzniecības palātā, kurp mēs aizjoņojām pa tiltu pār Kolumbiju, virtuozo policijas motociklistu sirēnu kaukoņas pavadīti. Vašingtonas štata policija tilta galā no mums svinīgi atvadījās, jo upes otrajā krastā mūs jau gaidīja Oregonas štata polismeņi. Portlendas policijas sirēnu kaukšana bija vēl izmisīgāka.

— Ir gan velni! Drāž kā traki, — teica Valērijs, kratīdams galvu.

Pieņemšanu Portlendas tirdzniecības palātā, kur viesus sagaidīja pats štata gubernators, radio raidīja visai Amerikai. Teikdams atbildes runu, ANT-25 komandieris pastāstīja, ka mūsu valstī ir cieņā amerikāņu lietišķums, viņu strādnieku augstā meistarība, augstvērtīgā tehnika.

— To visu mēs mācāmies jebkurā valstī un pirmām kārtām no jums. Taču mēs jums apsolām, ka tehnikas attīstībā ne vien panāksim jūs, bet pat pārspēsim. Un lūdzam mūs atvainot, ka pāri polam pie jums pirmie pārrāpāmies mēs, padomju lidotāji.

Kad Trojanovskis bija pārtulkojis šo runu, Portlendas tirdzniecības palātā ilgi nerima aplausi. Tad runājām mēs ar Beļakovu, pēc tam mūsu sūtnis. Nākamais uzstājās štata gubernators. Kad Čārlzs Mārtiņš savu runu beidza, zālē ieradās trīs skaistuma karalienes ar baltu rožu vainagiem. Mīļi smaidīdamas, viņas ar tiem vainagoja padomju lidotājus. Valērijs par šādu pagodinājumu sevišķi nebrīnījās, kaut gan nemaz nezināja, ka šo paražu amerikāņi

aizguvuši no havajiešiem un tā ir augstākā pagodinājuma un cieņas izpausme pret slavenajiem viesiem.

Pēc šauteņu salūta pilsētas mērs lūdza Čkalova apkalpi iziet uz laukuma, kur bija salasījies milzīgs līksms pūlis. Mūsu sūtņa, Oregonas štata gubernatora, Poridendas pilsētas mēra un daudzu oficiālu personu pavadībā padomju lidotāji ar vainagiem ap kaklu izgāja pilsētnieku pārpildītajās ielās.

Mās pavadīja kliedzieni, svilpieni, izsaucieni «Hurrah, russion ilyers!», žesti, kas it kā svētīja Ckalovu, un smaidi, smaidi.

Aviokompānijas «United Airlines» komfortabla pasažieru lidmašīna «Douglas» uzņēma ANT-25 apkalpi, lai to nogādātu Sanfrancisko, kā tas bija paredzēts plānos par mūsu turpmāko uzturēšanos Amerikā.

Lidmašīnā bez PSRS sūtņa ASV un Čkalova apkalpes bija arī visu triju Savienoto Valstu telegrāfa aģentūru pārstāvji, to skaitā arī TĀSS korespondents Dirantī. Dabiski, trijās lidojuma stundās ANT-25 čīfpilotam nācās krietni daudz piedalīties sarunās un sniegt intervijas. Uz jautājumu, kāds vissvarīgākais zinātniskais rezultāts gūts ar lidojumu pāri Ziemeļpolam, Čkalovs atbildēja:

— Es uzskatu, ka visbūtiskākais lidojuma sasniegums ir meteoroloģiskie atklājumi. Mēs konstatējām, ka Arktikā vidējais mākoņu augstums ir 6—7 kilometri, nevis trīs, kā domāja līdz šim.

TĀSS korespondents Dirantī Čkalovam jautāja:

— Cik nopietni bija apledošanas gadījumi?

— Bija brīdis, kad dažu desmitu minūšu laikā mūsu sarkanspārnotaiš gigants apledoja tik stipri, ka vajadzēja 15 stundu, lai saules staru un pretī skrejošo gaisa straumju iedarbībā ledus izkustu.

Čkalova sarunu ar korespondentiem pārtrauca visai simpātiskas stjuartes ierašanās. Viņa atnesa uz pasažieru kabīni kafiju, tēju, sviestmaizi un milzīgu, brīnišķīgu torti, ko greznoja PSRS un ASV karogi un uzraksts krievu valodā: «Sveiciens padomju lidotājiem!»

Tajā brīdī PSRS sūtnim ASV Trojanovskim tika pasniegta telegramma no Ņujorkas pētnieku kluba prezidenta. Tā bija adresēta Staļinam un Molotovam.

«Ņujorkas pētnieku kluba darbinieku un biedru vārdā man ir tas gods apsveikt jūs sakarā ar vienu no lielākajiem varoņdarbiem aviācijas vēsturē. Tajā savienojas pētniecības darbs un pārlidojums. Visas pasaules pētnieki dzijā cieņā noliec galvas jūsu valdības priekšā tā pastāvīgā un aktīvā atbalsta dēļ, kurš vairāku gadu gaitā tiek sniegts Arktikas pētniekiem,

Viljamurs Stefansons.»

TĀSS korespondents parādīja avīzi «Daily Worker» ar ASV Komunistiskās partijas Centrālās Komitejas plēnuma apsveikumu Ckalovam un viņa apkalpei: «Plēnums ar prieku un lepnumu apsveic jūs, mīisu varonīgos biedrus, sakarā ar šo vēsturisko pārlidojumu, kas vērtējams kā padomju zinātnes un aviācijas ģeniālo sasniegumu izcils triumfs. Visa Amerika, visa pasaule sajūsminās par jūsu lielisko varoņdarbu, kas veikts līdz šim vēl neapgūto Arktikas rajonu iekarošanā. Taču mēs, tāpat kā jūs, zinām, ka šādi varoņdarbi var tikt veikti tikai sociālistiskā valstī boļševiku partijas vadībā , . .»

Noklausījies telegrammu, Čkalovs sacīja:

— Tā nāk no citas Amerikas, Jegor . ..

Korespondents Dirantī pievērsa uzmanību tiem apsveikumiem, kas bija adresēti ANT-25 apkalpei un publicēti padomju avīzēs 20., 21. un 22. jūnijā. Siltus vārdus bija teikuši Aleksejs Stahanovs, dižās strādnieku šķiras kustības aizsācējs mūsu valstī, izcilais metalurgs Makars Maza js, slavenais mašīnists Pjotrs Krivonoss, kolhoza darba varone traktoriste Poļina Angeļina.

Parādīdams cieņu un uzmanību amerikāņu lidotājiem, kuri mūs veda uz Sanfrancisko, Valērijs Pavlovičs ar Tro-janovska starpniecību lūdza stjuarti, lai tā daļu no padomju lidotājiem paredzētās tortes aizgādā duglasa apkalpei. Čkalovs kopā ar stjuarti devās pie pilotiem.

Amerikāņu lidotājus «russion flyers» čīfpilota uzmanība bija ļoti aizkustinājusi, un viņi līdz pat piezemēšanās brīdim neatlaidīgi lūdza gan izmēģināt viņu lidmašīnas pilotēšanu, gan uzcienāties ar cigaretēm un uzrakstīt autogrāfus uz visdažādākajiem papīra izstrādājumiem. «Douglas» apkalpe uzdāvināja Ckalovam apgaismojamu pildspalvu, kuru darbināja sīciņa baterija, lai lidotājs varētu naktī rakstīt, neieslēdzot citus gaismas avotus.

Minūtes piecpadsmit pirms nosēšanās laiks noskaidrojās, kļuva saulains, bez neviena mākonīša, kā tas arī pieklājas Kalifornijas štatā. Pie horizonta parādījās divas lielas pilsētas — Sanfrancisko un Oklenda.

Uz mirdzošā okeāna līča un neskaitāmo kuģu milzeņu fona reljefi izcēlās četrdesmitstāvu debesskrāpji un slavenais majestātiskais tilts, kas savienoja abas kaimiņu pilsētas.

Duglasu lidotāji mīksti nosēdināja uz milzīga betona skrejceļa. TĀSS korespondents Dirantī un Trojanovskis mums paskaidroja, ka no šī lidlauka kādreiz startējis lieliskais ASV pilots Vilijs Posts, no šejienes pacēlusies Amālija Erharte, lai dotos lidojumā apkārt pasaulei pa ekvatoru.

Sūtnis un amerikāņu telegrāfa aģentūru un preses pārstāvji lūdza Čkalovu iziet no lidmašīnas ar Vašingtonas un Oregonas štatu skaistuma karalieņu dāvātajiem vainagiem ap kaklu. Valērijs mēģināja protestēt, taču galu galā piekrita un pat dāvāja stjuartei rozi.

Uz manu spurošanos — sak, kā tas izskatīsies, ja ieradīsimies svešā pilsētā ar Portlendā dāvinātiem vainagiem, — mūsu komandieris reaģēja apņēmīgi un asi:

— Netaisi troksni, Jagor! Ja to prasa diplomātiski apsvērumi, tad, mīļumiņ, ir jāsajēdz...

Lidlauks bija cilvēku tūkstošu pārpildīts, saulē spilgti liesmoja Padomju Savienības, Savienoto Valstu karogi, kā arī kāds karogs ar zeltainu uzrakstu: «Kalifornijas Komunistiskā partija sumina varonīgos lidotājus par izcilajiem sociālistiskajiem sasniegumiem!»

— Šoreiz mūs sagaida cita — darba Amerika, sacīja Saša Beļakovs. Arī tobrīd, redzot cilvēku jūru, pūli, kas vētraini pauda savu sajūsmu, viņa miers palika neiedra-gājams.

Čkalovs bija dziļi saviļņots par priecīgajiem saucieniem, brašajiem svilpieniem, sārto rožu un neļķu pušķu lietu, kas mums krita pie kājām.

Greznos limuzīnos, policijas eskorta sirēnu kaukoņas pavadīti, mēs aizdrāzāmies pa slaveno 13 kilometrus garo tiltu, kas šķērsoja «Zelta vārtu» līci. Tālu lejā pazibēja Klusā okeāna flotes karakuģi, pasažieru un tirdzniecības tvaikoņi. Alkotrases federālais cietums.

Mūsu automašīnu kolonna trakā ātrumā drāzās pa Sanfrancisko ielām. Skaista, stingri izplānota pilsēta ar milzīgiem debesskrāpjiem, neskaitāmām kafejnīcām un veikaliem, ārkārtīgi greznām marmora savrupmājām. Tas viss mirdzēja, reklāmas ugunīs. Ielas te kāpj stāvus gaisā, te laižas ielejā, tās ir autobusu, desmitiem tūkstošu smago un vieglo mašīnu pārpildītas. Un visā šajā daudzkrāsainajā, zibsnījošajā šaurībā mēs drāzāmies uz priekšu spalgo, maģisko sirēnu skaņu pavadībā.

Klāt bija arī padomju konsulāts — Dzimtenes stūrītis tālajā svešumā. Taču ari te priekšā bija fotogrāfi un reportieri. Čkalovs, mūs apskāvis, pozēja bez kurnēšanas, viņam bija labs garastāvoklis.

Pulksten 21 un 50 minūtēs mūs izsauca radio telefona sarunai ar Maskavu. Maskavas Centrālajā starppilsētu telefonu stacijā bija sapulcējušies padomju preses pārstāvji.

1937. gada 21. jūnijā vēlu naktī beidzās Čkalova apkalpes tikšanās ar padomju biedriem, kuri tālu no Dzimtenes tās aizsardzības un attīstības interesēs rūpīgi. veica ikdienišķu un grūtu darbu.

Naktī Čkalovs pamodās no skaņas, kas miera laikā šķita dīvaina: kaut kur rēja lielkalibra ložmetējs. Valērijs pat uzmodināja mani, lai es paklausos Kalifornijas galvenās pilsētas nakts skaņas.

— Tev ir halucinācijas, — es atbildēju draugam, pagriezdamies uz otriem sāniem.

Otrā rītā no avīžu sensacionālajiem rakstiem uzzinājām, ka vēlu naktī tikusi aplaupīta viena no Sanfrancisko bankām. Sadursmē gan policija, gan bandīti laiduši darbā pat bruņumašīnas.

Pēc brokastīm mēs pieņēmām Sanfrancisko dzīvojošos krievus.

Visu dienu notika oficiālas pieņemšanas. Sākumā ANT-25 apkalpi pieņēma Oklendas mērs, pēc tam notika svinīgas pieņemšanas Oklendas tirdzniecības palātā, vēlāk Sanfrancisko tirdzniecības palātā, kurā bez civilvaras pārstāvjiem piedalījās armijas pārstāvji — kara apgabala pavēlnieks ģenerālis Saimoss un jūras karabāzes priekšnieks admirālis Smits. Par godu Čkalova apkalpei ģenerālis Saimoss pavēlēja salutēt ar 19 artilērijas zalvēm.

Par godu Čkalova apkalpes vīriem ne vienu reizi vien dārdēja salūti visās pilsētās, lielās un mazās, tos sagaidīja cilvēku tūkstošu pūļi. Visur bija ziedi, smaidi, sajūsmas pilni izsaucieni, kā arī korespondentu un reportieru armijas. Mēs spiedām tūkstošiem roku., rakstījām desmitiem tūkstošu autogrāfu, sniedzām ne vienu vien interviju.

Uz Čkalovu vienmēr neparasti spēcīgu iespaidu atstāja tikšanās ar strādniekiem. Tā tas bija pa ceļam uz Vašingtonu, Ogdenā, kur padomju lidotājus sveica depo strādnieki, Čikāgā, kur uz perona vilcienu sagaidīja īsta demonstrācija. Viņu vidū bija daudz komunistu un krievu izcelsmes cilvēku. Sagaidītāji ļoti izjusti dziedāja «Internacionāli».

VAŠINGTONA

27. jūnijā pulksten 8 un 25 minūtēs Ckalova apkalpe ieradās ASV galvaspilsētā. Viņus sagaidīja visa padomju kolonija, administrācijas un preses pārstāvji un, kā jau pieņemts, fotogrāfu un korespondentu armija.

Pēc vēsās, kondicionālās kupejas tūdaļ bija jūtama Amerikas galvaspilsētas mitrā, nogurdinošā tveice.

Atkal ziedi, smaidi, apsveikumi. Mūsu sūtniecības padomnieks Umanskis paziņoja, ka ASV armijas GKS priekšnieks ģenerālis Vestovers 17 un 30 minūtēs uzaicinājis mūs ciemos, pareizāk sakot — uz kokteili.

— Rīt būs ļoti saspringta diena. 11.35 mūs gaidīs ārlietu ministrs Hells, 12.00 — tikšanās ar ASV prezidentu, 13.00 brokastis viesnīcā «Mayflower», kur žurnālistu asociācija lūgusi mūs atbildēt uz jautājumiem. 15.30 mēs brauksim pie kara ministra.

To padzirdējis, Valērijs Pavlovičs iebilda, ka oficiālām vizītēm nepieciešams attiecīgs ietērps. Noskaidrojās, ka Umanskis par to jau bija parūpējies. Jāpiebilst, ka savu tautiešu vidū Ckalovs bija kļuvis jautrāks. Sarunas nebeidzās līdz pat pusdienām, pēc tam mēs braucām pie ASV gaisa kara spēku priekšnieka ģenerāla Vestovera. Pamaza auguma, drukns, tērpies baltā civiluzvalkā, ģenerālis mūs sagaidīja Joti laipni. Kaut ari laiks bija karsts un tveicīgs, pārējie amerikāņu lidotāji bija militārās uniformās. Pieņemšana bija organizēta Bolingfīldas kara lidlaukā, ASV aviācijas korpusa virsnieku klubā. Starp 200 ielūgtajiem bija ne tikai lidotāji, bet arī daudzi ievērojami ASV armijas pavēlniecības pārstāvji.

Pēc atgriešanās sūtniecībā pie mums vizītē ieradās zemkopības ministrs G. Volless, pazīstams politisks darbinieks, kandidāts prezidenta amatam, kuru vēlāk ievēlēja par viceprezidentu. Ministrs mums pastāstīja par ASV meteoroloģiskā dienesta organizāciju un solīja, ka mūsu nākamajā lidojumā laika prognozes būs precīzākas.

Pēc tikšanās ar G. Vollesu sūtniecības klubā notika padomju kolonijas sapulce.

Otrā diena Amerikas galvaspilsētā mums bija vēl vairāk saspringta. Bija paredzētas svarīgas tikšanās.

Pirmā ANT-25 apkalpes vizīte bija pie ASV valsts sekretāra Hella. 11.30 Čkalovs, Beļakovs, Trojanovskis un es iegājām Hella kunga kabinetā. Mūs sagaidīja brašs, iznesīgs liela auguma večuks, kurš runāja augstā tenorā. Viņš korekti sasveicinājās ar katru, apsveikdams mūs, lidotājus, un mūsu valsti ar nozīmīgu aviācijas sasniegumu. Trojanovskis viegli vadīja sarunu, vienlaicīgi izpildīdams arī tulka pienākumus.

ASV valsts sekretārs interesējās par lidojuma detaļām, it īpaši par to, kā apkalpe risinājusi astronavigācijas jautājumus posmā starp polu un Kanādas krastiem. Sarunā piedalījās arī pastu un telegrāfu ministrs.

Hella kungs pajautāja, ko domā Čkalovs par iespēju nodibināt regulāru gaisa satiksmi pāri polam.

— Domāju, ka tā var kļūt. par realitāti, ja krasi palielinātu lidojuma augstumu, teiksim, līdz 9—10 kilometriem, ja mašīnas kreisēšanas ātrums būtu 300—400 kilometru stundā un, visbeidzot, ja Amerikas Kanādas daļā organizētu virkni polāro bāzu, aptuveni tādas kā mūsējā Rūdolfa salā, Franča Jozefa Zemes arhipelāgā.

Divpadsmitos mēs jau bijām Baltajā namā. Mūs tūdaļ pavadīja uz prezidenta kabinetu. Rūzvelts sēdēja speciālā krēslā pie milzīga galda, kas bija apkrauts ar kuģu, lidmašīnu un citas tehnikas modeļiem, arī ar grāmatām. Viņš bija tērpies vieglā, baltā kreklā ar vaļēju apkaklīti un sēdēja netālu no loga, caur kuru bija redzams dārzs. Man atmiņā palikusi lielā, sirmā galva un laipnais smaids Kad mēs piegājām pie prezidenta, lai paspiestu viņam roku, divi vīrieši Rūzveltam palīdzēja piecelties, jo viņam bija paralizētas kājas. Pamanījis, ka mēs uzmanīgi aplūkojam viņa kabinetā izvietotās gleznas, prezidents sacīja:

— Jūs esat lidotāji, bet es jūrnieks. Tādēļ man ir daudz kā tāda, kas saistīts ar jūrnieku darbu.

Valērijs brīvi atbildēja Rūzveltam:

— Jums pietrūkst mūsu Aivazovska ...

Trojanovskis smaidīdams pārtulkoja viņa vārdus prezidentam, kurā tūdaļ iekvēlojās intereses dzirksts:

— Es ļoti, ļoti mīlu Aivazovski.

Noslēgumā prezidents mums novēlēja turpmākus panākumus un lūdza būt par Amerikas viesiem. Čkalovs pateicās par silto uzņemšanu, novēlēja prezidentam un ASV tautām laimi, uzplaukumu un draudzību ar Padomju Savienību. Rūzveltam šie vārdi ļoti iepatikās. Šķiroties viņš viesi spieda Ckalova roku

Svinīgajā banketā viesnīcā «Mayflower», ko bija organizējuši Nacionālā preses kluba vadītāji, piedalījās vairāk nekā divi simti rakstnieku, žurnālistu un citu literāro aprindu pārstāvju. Amerikas nacionālā radiokompānija raidīja Savienotajām Valstīm un arī uz ārzemēm visas uzstāšanās.

Tika nolasīti daudzi apsveikumi Ckalova apkalpei, starp tiem bija ari admirāļa Bērda — izcila Arktikas un An-tarktīdas pazinēja — telegramma.

«Lūdzu nodot manus vissirsnīgākos un draudzīgākos sveicienus un viskvēlākos apsveikumus padomju lidotājiem, kas veikuši izcilu vēsturisku varoņdarbu, kurš uz mūžīgiem laikiem paliks pasaules aviācijas vēstures annā-lēs. Pārlidojums PSRS—ASV ir spīdoši izplānots un spīdoši realizēts.»

Pēc banketa sekoja tikšanās Kara ministrijā.

Vakarā padomju sūtniecībā par godu ANT-25 apkalpei Trojanovskis rīkoja plašu pieņemšanu.

Sarīkojumā ieradās vairāk nekā 800 cilvēku. Uzaicināto vidū bija diplomātiskā korpusa locekļi ar Anglijas sūtni Lindseju priekšgalā, tirdzniecības ministrs Ropers, darba ministrs Pērkinss, ASV armijas štāba priekšnieks ģenerālis Krengs, armijas aviācijas korpusa priekšnieks (pie mums GKS) ģenerālis Vestovers, ap 70 kongresa locekļu, viņu vidū senatori Kings un Lafollets, valsts sekretāra palīgs Karrs, valsts departamenta Tālo Austrumu nodaļas priekšnieks Hornbeks, civilās aviācijas biroja priekšnieks Fags. Viesu vidū bija žurnālisti, rakstnieki, biznesmeņu apiindu pārstāvji, kara lidotāji, kas bija ieradušies no citiem valsts štatiem, lielu ASV lidmašīnu būves uzņēmumu un civilās aviācijas kompāniju pārstāvji.

Pirmo reizi ANT-25 apkalpei un tās komandierim Savienotajās Valstīs kļuva par grūtu, jo katram no mūsu trijotnes nācās paspiest vairāk nekā 800 roku, viesus sagaidot, un tikpat daudz, atvadoties no viņiem.

čifpilots bija lielisks: eleganti ģērbies, skaists, laipns, viņš bija ari teicams dejotājs.

29. jūnijā mēs gājām vizītēs pie tirdzniecības ministra Ropera, kuram pakļauta civilā aviācija, un uz Zemkopības ministrijas meteoroloģisko biroju, kur mūs uzņēma doktors Klārks. Šeit saruna bija interesanta un lietišķa. Klārka kungs, turēdams sev priekšā Ziemeļamerikas karti, kurā bija atzīmēts mūsu pārlidojuma maršruts, sacīja:

— Jūs izdarījāt lielisku manervu pa labi, lai šķērsotu Klinšu kalnus pa visīsāko ceļu un izietu Klusā okeāna piekrastes gaisa telpā. Tas bija pareizs lēmums.

Ceturtā vizīte bija uz Kanādas sūtniecību. ANT-25 apkalpe izteica sūtnim pateicību par palīdzību, ko bijām saņēmuši, lidojot pāri šīs valsts teritorijai.

Vakars tika ziedots Vašingtonas apskatīšanai.

30. jūnija rītā mēs iesēdāmies vilcienā Vašingtona— Ņujorka un četrās stundās nobraucām 400 kilometrus, kas šķīra šīs pilsētas.

ŅUJORKA

Amerikas vislielākā pilsēta svinīgi sagaidīja ANT-25 apkalpi.

Vankūvera, Portlenda, Sanfrancisko, Čikāga un Vašingtona jau bija sagatavojušas mūs uz tikšanos ar gigantisko pilsētu un tās iedzīvotājiem. Tomēr Čkalovu saviļņoja amerikāņu vētrainā draudzības demonstrācija.

Pēc īsas ANT-25 komandiera runas apkalpi iesēdināja vaļējā automašīnā un policijas eskorta pavadībā aizvizināja pa pilsētas ielām uz rātsnamu, kur mūs gaidīja mērs Lagardija, kurš pateica dažus apsveikuma vārdus lauzītā krievu valodā.

Braucot no rātsnama uz padomju konsulātu, policijai klājās grūti, kaut arī tā bija mainījusi Čkalova apkalpes braukšanas maršrutu, kurš tika paziņots Ņujorkas rīta avīzēs. Daudz reižu mums nācās apstāties lielu pūļu priekšā, kuri aizkavēja kustību ielās.

Par brīnumu cilvēkiem, kas labi pazina Ameriku, Cka-lova un viņa apkalpes popularitāte nemazinājās.

Reiz mūsu gids Miša Miļskis, braucot uz Konailendu, pats sēdēja pie stūres un pilsētas ielu šaurībā kaut ko izdarīja nepareizi, un mūs tūdaļ apstādināja polismenis.

Sākās parastā, rupjā un bieži vien neobjektīvā «tēvreize», ko policists noskaitīja šoferim. Mihails atvainojās,

sacīdams, ka steidzies aizvest uz paredzēto vietu trīs padomju pilotus, kas pārlidojuši polu.

— Čkaloff? Nordpol?... — neuzticīgi pārjautāja inspektors. Viņš tūdaļ pienāca pie mašīnas, atvēra durvis un, ieraudzījis Valēriju, sāka smaidīt, tad, uzrunādams Miļski, jau citādā tonī lūdza, lai uz noplēšamās soda kvits lapiņas padomju lidotājs uzraksta viņam autogrāfu. Valērijs parakstījās, pasniedza raženajam īram roku; tas salutēja, pielikdams plaukstu pie kokardes, iesēdās savā motociklā un, policijas sirēnai kaucot, lielā ātrumā pavadīja mūs pa Ņujorkas ielām.

Ne mazāk izbrīnījušies bijām arī par presi: nepārtraukti, daudz dienu no vietas tā jūsmīgā tonī runāja par mūsu pārlidojumu, par Padomju Savienību.

«Padomju aviatoru lidojums no PSRS uz ASV ir pelnījis goda vietu aviācijas vēsturē. Lai nokļūtu uz šejieni, viņi izvēlējās visīsāko ceļu pāri Ziemeļpolam un ledājiem klāto zemes virsotni. Cilvēcei tas šķita neiespējami, taču krievi parādīja, ka tas ir iespējams,» rakstīja «Philadelphia Public ledger». «Clevelend plain dealer» uzsvēra: «Trīs cilvēki, kuru vārdi tiks ierakstīti vēsturē, 63 stundu laikā pārlidoja pāri pasaules virsotnei no Maskavas uz ASV. Aviācijai pavērušies jauni apvāršņi...» — «Krievu veiktais varoņdarbs ir meistarības un rūdījuma brīnums. Šķēršļi ceļā bija lieli, risks — neiedomājams, dabiskās grūtības — šausminošas. Tikai iztēle spēj paredzēt šāda lidojuma praktiskos rezultātus. Pagaidām tas ir un paliek uzskatāms krievu vīrišķības un atjautības apliecinājums un lieliska tālo lidojumu iespēju demonstrācija,» rakstīja «Detroit tree press».

Kādu reizi, kad Trojanovskis mums bija pēc kārtas pārtulkojis vairākus rakstus, Ckalovs sāka lūgties:

— Gana, dārgais Aleksandr Antonovič! Patiešām pietiek! Šajās trijās dienās man tapis skaidrs, ka esmu kļuvis par tādu vēsturisku vērtību, ka pat jūtu, kā pārakmeņojas augums, kā pārklājas ar to pagrabu putekļiem un pelējumu, kuros glabā pagātnes dokumentus.

Kad Trojanovskis bija parādījis Čkalovam Amerikā paredzētās uzturēšanās programmu, pēdējais sāka spuroties.

— Ko jūs esat sadomājuši! Veselu mēnesi? Laiks doties mājup! Tur taču mūs gaida.

Konsuls Borovojs, turēdams rokā telegrammu, sacīja:

— Valērij Pavlovič, valdība pagarinājusi jūsu komandējumu, un mēs visu izplānojām, lai ASV apceļošanu pabeigtu līdz 25. jūlijam.

Čkalovs tā kā samulsa, taču tad sāka ārdīties ar jaunu sparu:

— Kā tūristi mēs vēl pagūsim atbraukt šurp un izceļoties pēc sirds patikas. Bet tagad basta: lūdzu, plānojiet uz to drīzāko mūsu atgriešanos mājās. Tāds ir mans lēmums, bet Saša un Jagors lai apliecina ...

Bejakovs, iepazinies ar ASV apceļošanas projektu, iebilda:

— Gluži no itin visa, man šķiet, Valērij, atteikties nevar, jo amerikāņi ielūdz mūsu apkalpi ciemos ...

— Saša, tam pietiks ar nedēļu! — atbildēja Čkalovs.

Tajā brīdī ģenerālkonsuls Borovojs nolika Trojanovska

priekšā kādu jaunu dokumentu. Aleksandrs Antonovičs pārskrēja tam ar acīm un smaidīdams sacīja:

— Visi jūsu strīdi ir veltīgi. Te, Valērij Pavlovič, ir valdības rīkojums — jūsu apkalpei jāuzturas ASV, kamēr atlidos Gromovs. Viņa apkalpes starts, kā precizēja konsuls, ir paredzēts laikā no 10. līdz 14. jūlijam.

— Tā ir pavisam cita lieta! Nevis ekskursijas un ciemošanās vien, — noteica Čkalovs un steidzās apskatīt trans atlantisko tvaikoņu sarakstu.

Borovojs rokasgrāmatā noskaidroja, ka 14. jūlijā no ostas izbrauc «Normandija».

— Brīnišķīgi! — basā norūca Valērijs. — Lieliski. Es jūtu: Gromovs izlidos desmitajā un būs šeit divpadsmitajā. Mēs viņu sagaidīsim un tūdaļ nodosim Amerikas apceļošanas stafeti. Un Klusā okeāna piekrastē vairs neatgriezīsimies — tas aizņems pārāk daudz laika, bet gar Atlantijas piekrasti pabraukās Jegors un Saša.

— Un kur tad tu liksies? — es jautāju Valērijam.

— Vaktēšu Gromova izlidošanu un tvaikoni «Norman dija», lai jums, kam tik ļoti tīk apskatīt, pavērot un paklausīties, jums, velniem tādiem, laikā uzsvilptu — ka vēl nenokavējat mājās braukšanu.

Beļakovs tikai atmeta ar roku un, piesēdies man tuvāk, ķērās pie mūsu braucienu plānu izstrādāšanas, orientējoties pēc jaunā termiņa — visas ekskursijas pabeigt ap 10.—12. jūliju.

Tajā pašā vakarā bija tikšanās at slaveniem ceļotājiem, ģeogrāfiem, kara un civilās aviācijas lidotājiem, Arktikas pētniekiem. Padomju lidotāju godināšana, kuras organizēšanas iniciatori bija Pētnieku klubs un Krievu—amerikāņu kultūras sakaru institūts, notika milzīgā zālē viena no Ņujorkas labākajiem hoteļiem «Woldorl Astoria». Šeit bija cilvēki, kuru vārdi Padomju Savienībā bija labi pa-zistami, — Viljamurs Stefansons, prezidents Pētnieku klubā, kurā viens no nedaudzajiem godabiedriem bija mūsu Oto Šmits, lidotāji Hetti un Materns, kas bija lidojuši pāri PSRS, nēģeris Metjū Hensons, Pīrija ziemeļpola ekspedīcijas dalībnieks, Elsvorta Antarktīdas ekspedīcijas dalībnieks lidotājs Kenions un daudzi citi. Kāds no amerikāņu žurnālistiem izteicas, ka tā ir «slavenību kolekcija» un ka par katru no viņiem varētu uzrakstīt grāmatu.

Sirmais, staltais Stefansons mūs priecīgi sagaidīja un pieveda pie Pētnieku kluba globusa foajē. Zemeslode visdažādākajos virzienos bija izraibināta ar līnijām — ceļojumu un ekspedīciju maršrutiem. Virs tiem bija pētnieku personiskie paraksti. Tie bija Nansena, Amundsena, Ste-fansona, Lindberga, Bērda, Posta, Hetti, Vilkinsa, Klārensa, Cembeilina, Amālijas Erhar1.es un citu autogrāfi. No Maskavas uz ASV aizstiepās svaiga līnija.

Čkalovs uz šā savā ziņā unikālā globusa virs jaunā maršruta atstāja savu parakstu. Pēc komandiera parakstījās Beļakovs un es.

Atklādams svinīgo tikšanos, vecais polārpētnieks Stefansons teica dažus sirsnīgus vārdus un nolasīja daudzās telegrammas, kas bija pienākušas no dažādām ASV malām un no Eiropas.

Čkalova apkalpi ar uzvaru apsveica Roberta Pīrija meita.

Viņa telegrafēja:

«Mans tēvs paredzēja, ka Ziemeļpolu iekaros aviācija, nu tas ir piepildījies ...»

Admirālis Bērds ziņoja pa radio: trīs padomju lidotāji ir veikuši vienu no vēsturē visdižākajiem lidojumiem. Viņš izteica pārliecību, ka šis darbs tiks turpināts. No Anglijas savu apsveikumu atsūtīja Čārlzs Lindbergs.

Svinīgo pieņemšanu «Woldorl Astoria» translēja pa radio. Pētnieku kluba viceprezidents Lovels Tomass ierosināja pacelt glāzes par Ziemeļpolu, uz kurieni traucās daudzas jo daudzas ekspedīcijas. Amerikas armijas GKS pavēlnieks ģenerālis Vestovers uzstājās ar dedzīgu runu par

ANT-25 apkalpes varonību un nobeidza to šādi: «ASV. kara aviācija uzskata to par visievērojamāko no lidojumiem, kuri notikuši pēdējā laikā.»

Pētniecības institūta sekretārs Gārdners, kurš 1936. gadā bija apmeklējis Padomju Savienību, pastāstīja par aviācijas sporta masveidībn PSRS, par izpletņu lēcējiem, CAHI institūta lielisko darbību.

Visas uzstāšanās nemaz nav iespējams pieminēt.

Runātāji uzsvēra ANT-25 lidojuma zinātnisko un tehnisko nozīmi un atzina, ka PSRS ar to ierakstījusi spīdošu lappusi cilvēces vēsturē.

Padomju Savienības Varoņa Čkalova runa izsauca vētrainu entuziasma uzliesmojumu.

Valērijs sacīja:

— Mūsu sirdis bija vienotas ar visas simt septiņdesmit miljonu lielās tautas sirdi. Ne vētras, ne cikloni, ne ledāji mūs nespēja apturēt, jo mēs zinājām, ka izpildām savas tautas gribu.

Atgriežoties no kārtējās pieņemšanas uz konsulātu, mēs vienā no centrālajām ielām satikāmies ar streikotāju piketu. Trūcīgi ģērbti cilvēki nesa plakātus un palaikam kaut ko uzsauca. Mūsu konsuls paskaidroja:

— Šie cilvēki mēģina boikotēt savu bosu — liela gatavo apģērbu ateljē īpašnieku, kurš pazeminājis savu strādnieku algas.

Dalībnieku skaita ziņā viskuplākā bija tikšanās 34. ielā milzīgā manēžas zālē. Tur bija sapulcējušies vairāk nekā 10 tūkstoši amerikāņu, lielāko tiesu Ņujorkas strādnieki. Tikšanos ar Čkalova apkalpi bija organizējusi žurnāla «Padomju Krievija šodien» redakcija. Kad mēs parādījāmies zālē, sākās desmit minūšu ilgas ovācijas.

Beidzot sajūsmas vētra sāka norimt un sapulces priekšsēdētājs, Haidenas planetārija vadītājs doktors Kingsbe-rijs sāka sanāksmi, uzrunājot Čkalova apkalpi krievu valodā:

«Laipni lūdzam, biedri! Slava varoņiem!» Savā runā viņš sacīja: «Lindbergu Padomju Savienībā sveica kā biedru. Mēs tāpat sveicam jūs. Mēs jūs mīlam, jo jūs mums esat palīdzējuši labāk iepazīt Padomju Savienību. Jūs esat ne tikai arktisko plašumu uzvarētāji, bet ari cilvēciskas taisnības nesēji.»

Pētnieku kluba prezidents Stefansons runāja par PSRS milzīgo darbu ziemejos.

Uzstājās arī pazīstamais lidotājs Kenions, Ņujorkas mēra pārstāvis Faulers.

Tikko mītiņa priekšsēdētājs bija paziņojis, ka tiek dots vārds «russion flyers» čīfpilotam Čkalovam, visi piecēlās un sāka aplaudēt. No visām pusēm skanēja sveicieni, manēža dārdēja no aplausiem. Kāds angļu valodā uzsāka mūsu «Aviācijas maršu», un dziesmu uztvēra tūkstošiem balsu.

— Padomju Savienība, — skaļi iesāka Ckalovs, — soļo uz priekšu no uzvaras uz uzvaru. Mūsu lidojums visā pilnībā pieder pasaules strādnieku šķirai. Mēs, trīs lidotāji, kas nākuši no strādnieku vidus, spējam radīt un strādāt tikai darbaļaužu labā. Arktiskā pārlidojuma laikā mēs pārvarējām visas grūtības, lai varētu nodot sveicienus amerikāņu tautai.

Valērijs runāja kaismīgi, aizraujoši, dziļi izjusti. Katra viņa frāze izsauca auditorijas sajūsmu.

— Mēs droši zinām, — viņš turpināja, — ka laiks ir mūsu sabiedrotais un mūsu Dzimtene apsteigs Ameriku visās jomās! Ne jau iedzīvošanās tieksme, ne tukša godkāre pamudina padomju cilvēkus uz dižiem varoņdarbiem. Tautu, kas ir iznīcinājusi ekspluatāciju un uzcēlusi sociālismu, uz priekšu virza jūtas, par kurām augstāku un cēlāku cilvēkam nav. Mīlestība uz Padomju Dzimteni, uzticība komunisma idejām, tiekšanās pretī vispārcilvēciskai laimei — tās dara mūsu tautu neuzvaramu!

Čkalova runai beidzoties, zālē norisinājās kaut kas neaprakstāms.

2. jūlija pēcpusdienā pie mums vizītē ieradās doktors Stefansons. Konsulāta viesistabā mēs ilgi runājām par Arktikas izpētīšanas problēmām.

Vakarā «Amtorga» klubā bija tikšanās ar padomju koloniju Ņujorkā. Ckalovs pastāstīja, kā Ļevaņevskim bija dzimis sapnis par nepārtrauktu lidojumu; par Gromovu, kas izmēģināja supertālu lidmašīnu un uzstādīja pasaules rekordu lidojumā pa slēgtu maršrutu; par amerikāņu lidotāja Posta bojāeju 1935. gadā un tajā pašā laikā notikušo Ļevaņevska apkalpes atgriešanos no maršruta Maskava— Ziemeļpols; par mūsu pārlidojumu no Maskavas uz Kamčatku pāri Ziemeļu Ledus okeānam.

— Mūsu lidojumam pāri polam uz Ameriku ir vismazākā mērā sportisks raksturs, Mēs tiecāmies zinātniski iz-

pelīt dabu polārā baseina centrālajā daļā un «nepieejamā pola» rajonā, lai varētu atbildēt uz cilvēces sensenu jautājumu: vai iespējams saistīt divas vecās pasaules daļas — Eiropu un Āziju — ar Ameriku pa visīsāko ceļu, kas ved cauri Ziemeļpola rajoniem.

Čkalovs parādīja kartē iespējamos gaisa transporta ceļus.

— Nedod dievs, ja šos īsos ceļus pirms civilās aviācijas pilotiem izmantos kara aviācija, — Čkalovs skaļi izteica pēkšņi uzausušu domu. — Tomēr nezīlēsim, pagaidām tikai izanalizēsim pirmā padomju lidojuma rezultātus; tiem bija miermīlīgs, patiešām humāns raksturs.

Čkalovs steidzas mājup

Galvenais Čkalovam tagad bija ANT-25-1 izlidošana. Viņš atteicās no daudziem braucieniem, un mums ar Beja-kovu bieži bija diviem vien jāatsaucas uz amerikāņu ielūgumiem. Šajā laikā Valērijs nedeva mieru padomju konsulāta un «Amtorga» darbiniekiem, pieprasīdams no viņiem ziņas par Gromova apkalpes gatavošanos un Amālijas Erhartes meklēšanu.

Tomēr uz ASV kara aviācijas izmēģinājumu centru Čkalovs labprāt aizbrauca, taču amerikāņu jaunās lidmašīnas, izņemot bumbvedēju «Boeing», viņu sevišķi nepārsteidza.

Kādu reizi mēs devāmies skatīties ketču.

— Nokod viņam ausi! Norauj šim degunu! Sašķaidi viņam galvu! — neganti kliedza skatītāji, vērodami, kā divi dažādu tautību atlēti spēkojās cīņas veidā, kurā atļauts viss: paklupināšana, apķeršana, sišana, pat košana.

— Pietiek! Braucam! Taisni pretīgi, — pēkšņi sadumpojās Valērijs, un mēs, beigas nesagaidījuši, aizbraucam uz konsulātu.

Reiz pusnaktī mūs aizveda apskatīt pasaules augstāko debesskrāpi Empire State Building. Trīs ātrgaitas lifti pakāpeniski pacēla mūs 61., 92. un beidzot 101. stāvā, no kura mēs pa kāpnēm nokļuvām uz 102. stāva apskates laukumu. Parasti debesskrāpja augšējā trešdaļa ir paslēpusies miglā un zemajos mākoņos, taču šoreiz nakts bija skaidra. Mēs varējām apskatīt, kā varenā pilsēta, izritinājusi savu mirgojošo uguņu paklāju, plešas uz visām pusēm un kā šī gaismas spēle tālumā pamazām apdziest, Čkalovs paskatījās uz visu šo daudzkrāsaino reklāmas uguņu haosu un skaļi sacīja:

— Te tas ir — Amerikas klēpis, kuru mūsu Gorkijs nosaucis par «Dzeltenā sātana pilsētu». Te nu šis sātans dižojas, aicinādams pircēju savos veikalos.

Gromovs, Jumaševs un Daņiļins startēja 11. jūlijā pulksten 22.21 pēc Ņujorkas laika, tātad pēc Maskavas laika 12. jūlija rītā.

Čkalovs jau bija izņēmis mūsu lidojuma kartes un sagatavojis karodziņus — piespraudes —, lai varētu atzīmēt Mihaila Gromova apkalpes kustību.

«Pravdas» speciālkorespondentam L. Hvatam Valērijs ieteica ar steigu izlidot uz Sanfrancisko.

Beļakovs un es šajā laikā apmeklējām vēl vairākas aviācijas rūpnīcas, un, kad atgriezāmies uz Ņujorkas konsulātu, mūsu komandieris sašuta:

•— Nejūtīgie velni! Paskatieties kartē, kā «Mihs Mihs» ir noglaudījis polu — divpadsmit minūtes ātrāk, nekā bija paredzēts!

— Tātad pirms termiņa, — sacīja Beļakovs.

— Tas ir mūsu Mihaila Mihailoviča rokraksts, — lepni atbildēja Čkalovs.

13. jūlijā astoņos no rīta es iegāju viesistabā. Pie galda, galvu nodūris kartē, snauda Valērijs. Kārtējais mazais, sarkanais karodziņš bija iesprausts Patrika salā, bet blakus bija uzrakstīts: «13.7.37 5 un 47 min. pēc Ņujorkas vai 10 un 47 min. pēc Griničas.»

Sājā brīdī pienāca Saša Beļakovs un, neapjēgdams, ka Čkalovs ir aizmidzis pie galda, pētīdams karti, skaļi jautāja:

— Kā iet lidojums?

Valērijs pacēla galvu, izstaipījās un, strauji pielēcis no krēsla, ar roku atglauda pāri acīm krītošos gaišbrūnos matus.

— Tomēr pamodāties, nolāpītie? — labsirdīgi burkšķēja komandieris un, draudzīgi apskāvis mani un Sašu, noliecās pār karti, kurā bija sasprausta karodziņu ķēdīte.

— Redzējāt, kā dragā Mihs-Mihs, Andrejs un Ser-joža? — priecīgi teica Ckalovs — neizgulējies, tomēr apmierināts.

Pēc laiciņa piezvanīja no Sietlas. Vartanjans ziņoja, ka Klinšu kalnus, virs kuriem Cromova lidmašīna nonāks apmēram septiņos vakarā pēc Griničas, ieskauj mākoņi līdz 4500 metru augstumam. Bez tam Artāks Vartanjans ziņoja, ka negaisa dēļ sakari ar ANT-25-1 nav stabili, kaut ari lidmašīnas radiostacija darbojas regulāri.

Pēc pusstundas no Ņuarkas lidlauka piezvanīja Beļa-kovs, kurš bija turp aizbraucis pēc amerikāņu ielūguma. Stūrmanis brīdināja, ka uz dienvidiem no Sanfrancisko, it sevišķi piekrastes joslā Losandželosa—Sandjego, ir gaidāmas nakts un rīta miglas ...

To izdzirdējis, Ckalovs tūdaļ iesvītroja piekrastes joslu uz dienvidiem no Sanfrancisko.

— Ko iesākt, Jagor! Paņemt pa labi un pēc tam uz Sanfrancisko? — jautāja čīfpiiots, un viņa balsī nebija pārliecības, un tas viņam nemaz nebija raksturīgi.

— Man rādās, ka Gromovs situācijā, kad ir degvielas rezerves, Sanfrancisko uzskatīs par visai nepiemērotu punktu, jo mūsu biedri spēj nokļūt līdz ASV dienvidu robežai.

— To-o jau es ari domāju, — uzsvērdams savu raksturīgo «o», novilka Ckalovs.

Šajā brīdī atskanēja telefona zvans. No Vašingtonas zvanīja padomnieks Umanskis; palūdzis pie aparāta Cka-lovu, viņš iepazīstināja mūs ar Sergeja Daņiļina pēdējo radiogrammu. Daņiļins raidīja, ka 19 un 20 minūtēs pēc Griničas laika viņi atradušies ap 55. platuma un 120. garuma grādu. Lidojuma augstums 4 tūkstoši metru, zemi viņš nedzird, kaut gan lidmašīnā viss kārtībā.

čkalovs lūdza Umanski kādu minūti uzgaidīt, kamēr mēs izstrādāsim rekomendācijas.

— Ja Gromovs jau uzrāpies 4 kilometrus augstu, tas nozīmē, ka viņš sapratis briesmas un viņiem jāpagriež pa labi, lai neielīstu negaisa gubu mākoņu ellē, — es teicu.

— Lai pagriežas uz Sietlu, uz Klusā okeāna piekrasti! — Valērijs kliedza klausulē. — Taču ņemiet vērā, ka uz dienvidiem no Sanfrancisko būs nakts un rīta miglas. Tādēļ pasakiet Vartanjanam, lai viņš pieprasa no Gromova ziņas par degvielas rezervēm un paziņo tās mums, bet mēs te palauzīsim galvas.

Pēc pusdienām no Sanfrancisko piezvanīja avīzes «Pravda» speciālkorespondents Hvats. Viņš klausulē kliedza:

— Kaut ellē iegāztos tā aviācija! Nekad nepanāksi to3 lidotājus un neuzminēsi viņu niķus ...

— Kas tad atgadījies, jods tevi rāvis? — korespondentam dzēlīgi jautāja Čkalovs.

— Tā ir ņirgāšanās! — Hvats turpināja žēlabas. — Paklausies tikai, ko mēs nupat saņēmām no jūsu mīļotā Mihaila Mihailoviča: «1937. gada 14. jūlijs, 1 un 20 minūtes pēc Griničas laika. Ejam gar krastu. Atrodamies starp Sietlu un Sanfrancisko. Augstums 4000 metru. Lūdzam sporta komisāru reģistrēt lidojumu virs Oklendas lidlauka. Nosēdīsimies no rīta, domājams, aiz Sanfrancisko. Daņiļins.» Tagad tu, cerams, saproti, kādu kurvīti man un simtiem citu korespondentu iedevis jūsu inteliģentais Gromovs! Ko lai es tagad daru? Kur lai dodos?

Čkalovs smējās līdz asarām.

— Sēdies, Ļoņa, savā nofraktētajā boingā, ieķeries ANT-25-1 astē, laid viņam pa pēdām, nepazaudē no redzesloka.

Mēs sapratām, ka Gromova apkalpei, kas izšķīrusies par tik grūtu un atbildīgu soli, ko mēs bijām atbalstījuši, tagad jābūt maksimāli nodrošinātai ne tikai pret katastrofālām, bet arī elementāri bīstamām nepatikšanām, kādas mēdz gadīties aviācijas praksē.

Gromova apkalpes pēdējās, saspringtajās pārlidojuma stundās Saša Beļakovs iepazīstināja Borovoju ar aviācijas tāluma rekordu sasniegšanas mēģinājumu vēsturi.

īsumā tās pārstāsts ir šāds: 1925. gadā pirmo reizi tika reģistrēts franču lidotāju Lemetra un Arašāra rekords lidojuma tālumā. Divdesmit piecās stundās viņi taisnvir-ziena lidojumā bez nosēšanās veica 3166 kilometrus. Trīs gadus vēlāk itāļi uzstādīja jaunu rekordu, taču franči ļoti drīz atguva prioritāti. Pēc tam par rekorda īpašniekiem kļuva amerikāņi, bet. rekordistu godu viņiem 1933. gadā atņēma angļi Heivards un Nikolets, nolidodami no Anglijas līdz Dienvidamerikai 8544 kilometrus. Taču pagāja pieci mēneši, un tajā pašā 1933. gadā franču lidotāji Kodošs un Rosī pa maršrutu Ņujorka—Damaska bez nosēšanās nolidoja 9104 kilometrus, tā atgūdami savai valstij vienu no visgrūtākajiem aviācijas rekordiem. Taču tagad Gromovs bija pārspējis visus šos rekordus, veicis ap 10 300 kilometru garu attālumu.

Protams, miegs mums nebija ne prātā, kaut gan Ņujorkā jau valdīja tumša nakts. Mēs sēdējām pie radiouztvērēja un klausījāmies visu, kas kaut kādā veidā bija attiecināms uz Gromova lidojumu.

Beidzot pienāca 1937. gada 14. jūlijs, diena, kurā mums būtu jābrauc uz Dzimteni. Biļetes braukšanai ar kuģi «Normandija» mums jau bija. Taču uz, Čkalovu tas itin kā neattiecās — viņš nekravāja mantas, skaņuplates ar Bēthovena, Čaikovska, Rahmaņinova darbiem slavenu virtuozu, arī paša Rahmaņinova, izpildījumā. Viņš neko nerunāja par mūsu pēdējām stundām ASV, viņu bija pārņēmušas satraucošas domas: vai Gromovam pietiks degvielas, lai uzmeklētu lidlauku, kurā ātrāk nekā citos izklīdīs migla?

Saspringtā atmosfērā mēs vēlu paēdām brokastis, un Čkalovs atkal aizgāja pie galda, uz kura gulēja karte ar Gromova, Jumaševa un Daņiļina maršruta nobeiguma — dienvidu daļu. Stereotipais ziņojums «Viss kārtībā», ko pārraidīja Sergejs Daņiļins, šķita gluži kā izsmiekls.

Borovojs lūdza posties, lai izbrauktu uz Ņujorkas ostu.

— Kāda vispār runa par to var būt, ja nav beidzies mūsu draugu lidojums? — nikni atcirta Čkalovs, tad asi konsulam sacīja: — Es jūs lūdzu sazināties ar Sanfrancisko un noskaidrot, kas dzirdams par laika apstākļiem Losandželosas un Sandjego rajonā!

Mums par laimi, tajā ASV pusē vēl darbojās visur esošais, visu zinošais un visur iekļūstošais Ļoņa Hvats, kurš palūdza pie telefona Valēriju un pateica viņam, ka «Gro-movs nogriezies no Sandjego, kur gan, tiesa, miglā jau veidojas plaisas, un ka viņš it kā nolidojis riņķi virs Mārčfīldas lidlauka».

Mēs ilgi meklējām lielāka mēroga kartes, kamēr atradām šo pilsētiņu.

— Paldies dievam! Tad, puiši, varam braukt mājup.

Ieradušies ostā, mēs ieraudzījām tūkstošiem pavadītāju,

viņu vidū arī amerikāņu polārpētnieku Stefansonu, kuru bijām iemīļojuši, ASV zinātniekus, pētniekus un lidotājus. Pirms kuģa došanās jūrā mēs uzzinājām, ka Gromovs riņķo netālu no'kara lidlauka, taču nenosēžas uz tā.

— Laikam lidlauciņš par sīku, — es sacīju.

— Gan jau Mihails sameklēs vietiņu, kur «pielīmēt» savu ANTu, — bez kādām šaubām sacīja Čkalovs.

Pašā pēdējā brīdī Čkalovs radio un preses korespondentu priekšā uzstājās ar šādu paziņojumu:

«Mēs aizbraucam ievērības cienīgā dienā, Mūsu draugi — Gromovs, Jumaševs un Daņiļins — vēlreiz pierādījuši transpolāras satiksmes izveidošanas iespējamību. Mēs atkārtoti izsakām pateicību ASV valdībai, iestādēm, zinātniskajām organizācijām un presei, kā arī mūsu neskaitāmajiem draugiem Savienotajās Valstīs par nozīmīgo palīdzību, ko saņēmām pārlidojumā, un par silto uzņemšanu. Mēs uzskatām, ka sirsnība bija parādīta ne tikai mums, bet arī mūsu valstij un tajā dzīvojošajām tautām.»

Milzīgā Ņujorka jau pamazām izgaisa tālumā, kad Čka-lovu, Beļakovu un mani steidzami uzaicināja uz «Norman-dijas» radista kabīni. Teica, ka tūlīt mums tiks dota tieša saruna ar amerikāņu bāzi Mārčfīldā, kur atrodas Cro-movs, Jumaševs un Daņiļins.

Amerikāņu radioraidījumu kompānija, šķiet, bija darījusi visu, lai divu padomju lidmašīnu apkalpes varētu ASV teritorijā viena otru sveikt, taču neko, izņemot «Hallo, Normandija!», «Hallo, Normandija!», mēs nevarējām saprast stipro atmosfēras traucējumu dēļ. Taču ari tā bija pietiekami, lai Čkalovs atmestu visas šaubas un rūpes par Gromovu, Jumaševu un Daņiļinu.

— Tā bija Mih-Miha balss, — Čkalovs centās pārliecināt mani un Beļakovu, un mēs viņam piekritām, jo arī mums bija licies, ka «Normandiju» izsauc lidmašīnas ANT-25-1 čīfpilots.

Avīze, ko izdeva uz tvaikoņa «Normandija», ziņoja, ka pazīstamais polārpētnieks admirālis Bērds 15. jūlijā sniedzis presei šādu paziņojumu:

«Dažu nedēļu laikā man ir tas gods trešo reizi apsveikt Padomju Savienību.

Dreifējošās stacijas «Ziemeļpols» izveidošana im divi lidojumi pār Ziemeļpolu uz ASV — tie ir trīs augstākās grūtības pakāpes vēsturiski varoņdarbi. Fakts, ka šie ārkārtīgi sarežģītie pasākumi noslēgušies spoži un veiksmīgi, apliecina nevis laimīgu nejaušību, bet pārdomātu, rūpīgu plānošanu, kā ari aviācijas darbinieku, tāpat ierīču, aparātu un mehānismu visaugstāko kvalitāti.»

19. jūlija rītā tvaikonis tuvojās angļu ostai Sauthemp-tonai. Mūs uzmodināja preses korespondentu pūļa skaļās balsis. Viņi bija izlauzušies līdz pat mūsu kajītēm pulksten piecos no rīta pēc vietējā laika. Enerģisko preses pārstāvju ielenkti, mēs ātri uzcēlāmies, nomazgājāmies, apģērbāmies un pēc brītiņa jau «filmējāmies» kinohronikas vajadzībām un atbildējām uz juku jukām uzdotajiem jautājumiem: kā lidojāt, kā jutāties, bija bail vai tikai «nekā sevišķa».

Sājā laikā ieradās mūsu pilnvarotais pārstāvis Anglijā Ivans Maiskis ar sievu Agniju — ar viņiem bijām sadraudzējušies jau pērngad, atpūšoties vienā sanatorijā Sočos. Maiskis, redzēdams, ka esam jau nokļuvuši neatgriezeniskā intervējamo stadijā, piedāvāja visai korespondentu brālībai pārvākties ar mums kopā uz salonu.

«Mormandijas» salonā norisinājās visai interesanta saruna starp Valēriju un «Daily Herold» reportieri, kurš mūsu komandierim jautāja:

— Pastāstiet — ko jūs jutāt, lidojot virs Ziemeļpola?

— Nekā īpaša, — smaidot atbildēja Čkalovs, — ikdienišķs darbs, pat miegs saskaņā ar dežūrmaiņu grafiku.

— Kur jūs mācījāties? — tas pats korespondents uzdeva otru jautājumu.

— Turpat, kur mācījušies visi mūsu zēni sen pagājušos laikos. Par īsteno skolu kļuva Pilsoņu karš, revolūcija, boļševiku partija. Tā bija otrās pakāpes_ skola. Laba skola, ticiet man, — sacīja Čkalovs un tūdaļ piebilda: — Pierakstiet, ka lidotāja amatā mani apmācīja Mihails Gromovs, padomju aviācijas ass.

— Tādā gadījumā skolotājs var būt apmierināts ar savu mācekli, — atzīmēja amerikāņu avīzes Londonas korespondents un savukārt jautāja: — Kāda atšķirība starp jūsu un Gromova apkalpes lidojumiem?

— Saprotiet, mēs bijām pionieri neizpētītā maršrutā. Par meteoroloģisko situāciju polārā baseina centrālajā daļā tā īsti neko nezinājām. Tika uzskatīts, ka mākoņu augšējais slānis nesniedzas virs 3—5 kilometriem. Vadoties no šāda apsvēruma, mēs paņēmām līdzi skābekli apkalpes vajadzībām tikai astoņām stundām. Par to, kas notika īstenībā, jūs droši vien būsiet lasījis mūsu atskaitēs, es negribu atkārtoties. Vienu gan pateikšu: kaut arī bija grūti, bet «nekā sevišķa», nolidojām virs Ziemeļu Ledus okeāna un pola un sasniedzām ASV. Gromovs šos apstākļus bija respektējis un paņēmis līdzi daudz vairāk skābekļa. Tas viņam ļāva gandrīz vienmēr lidot pa taisno arī tad, kad mākoņi spieda pacelties augstāk.

Viens no tiem cilvēkiem, kuri «Normandijas» salonā bija mūs apsēduši, uzdeva vēl jautājumu personiski Čka-lovam.

— Vai jūs esat ļoti bagāts, mister Čkalov?

Valērijs, mazliet padomājis, pārlaida skatienu visiem klātesošajiem un nopietni teica:

— Jā, esmu ļoti bagāts.

— Cik miljonu jums ir? — atkal jautāja ārzemnieks.

— Simt septiņdesmit miljonu! — Čkalovs atbildēja, bet viņa acīs jau mirdzēja šķelmīga uguntiņa.

— Kādā valūtā? Rubļi, dolāri? — amerikānis, redzams, gribēja precizēt.

— Simt septiņdesmit miljoni cilvēku! — Čkalovs paskaidroja izbrīnītajam ārzemniekam. — Viņi visi strādā manā labā, bet es strādāju viņiem ... — Valērijs jautri nobeidza.

PARĪZĒ

19. jūlijā vilciens, traukdamies ar ātrumu 100 kilometru stundā, nogādāja Čkalova apkalpi no Havras uz Parīzes Senlazāra staciju. Ari tur bija milzīgs sagaidītāju pūlis. Pirmais pienāca PSRS sūtnis Francijā J. Surics un ar viņu Francijas aviācijas ministrijas un ģenerālštāba pārstāvji, deputātu palātas aviācijas komisijas vicepriekšsēdētājs Vaijāns-Kutirjē, mūsu sūtniecības sastāvs, padomju kolonija, Starptautiskās rakstnieku asociācijas II kongresa dalībnieki, viņu vidū Mihails Koļcovs, Agnija Bārto, Luijs Aragons un daudzi tranču un padomju preses žurnālisti un korespondenti. Čkalovs, juzdamies vainīgs to gadu slavenās aktrises Marlēnas Dītrihas priekšā, galanti pasniedza viņai rožu pušķi. (Nepārprotami mēs bijām izjaukuši viņas sagaidīšanu, jo kopā braucām ar «Normandiju» un reizē ieradāmies Parīzē.) Turpat stacijā Valērijs uzstājās pa radio ar īsu, taču spilgtu runu — tās viņam padevās bez jebkādas gatavošanās.

Pēc piecu diennakšu ceļojuma no Amerikas uz Eiropu mūs vēl ilgi «šūpoja» arī uz zemes, tādēļ visai ANT-25 apkalpei bija nepieciešamas dažas atpūtas stundas padomju sūtniecībā Parīzē.

20. jūlija rītā viss bija gluži kā ar kājām gaisā sagriezies: viesistabā kāds kliedza, ārdījās, skanēja homēriski smiekli.

— Ir ieradušies viņi, — nesaprotami noteica sūtnis, kad mēs sēdējām ēdamistabā un ieturējām brokastis.

\

Mūsu trijotne tūdaļ devās uz viesistabu. Liels bija mūsu pārsteigums, kad ieraudzījām tikai trīs cilvēkus: Alekseju Tolstoju, Vsevolodu Višņevski un Mihailu Koļcovu.

— Un es domāju, ka ieradusies kareivju rota, kurai dota komanda: «Brīvi! Izklīst!» — Valērijs pajokoja,

— Bet kas tad ir īstenībā? — jautāja Tolstojs, apskaudams un skūpstīdams Čkalovu.

— īstenībā ir viens matrozis, viens aģitācijas eskadriļas komandieris un viens grāfs! — smiedamies dārdināja Ckalovs.

— Bijušais grāfs! — Valēriju izlaboja Vsevolods Viš-ņevskis.

Sākās sarunas par Ameriku, Spāniju, Starptautiskās rakstnieku asociācijas II kongresu, Gromova pārlidojumu. Ckalovs lūdza pastāstīt par kongresu.

Iesāka Vsevolods Višņevskis:

— Mūsu kongress ir sapulcējies draudīgā laikā. Arvien vairāk tuvojas kara briesmas. Pasaules rakstnieki tuvāko notikumu priekšnojautās uzskata šo kongresu tikai par iepriekšēju, spēkus mobilizējošu pasākumu. Spānijā mēs skatījām jaunā kara vaigu. Valērij Pavlovič, gatavojieties tam, ka spējat izturēt vēl nopietnākus un grūtākus pārbaudījumus, izmēģiniet un trenējiet sevi milzīgai cīņai milzīgos plašumos. Liktenis var lemt, ka mums visiem nāksies vēlreiz satikties frontēs .. .

Pēc tikšanās ar rakstniekiem Ckalovam neizgāja no galvas doma: «Jābūvē ātrāk jauni iznīcinātāji, citādi fašismu neapturēsim...»

Komandieris uzstājīgi steidzināja sūtni, lai viņš mūs ātrāk iesēdina Maskavas ekspresī.

PRIECĪGAS- TIKŠANAS

Vilciens jau traucās pa dzimto — Padomju zemi. Ceļā Ckalovam bez apstājas bija jāatbild uz padomju korespondentu jautājumiem par pārlidojumu. Apkalpes draugs, romāna «Lidotāji» autors I. Rahillo, atnesa jaunās avīzes. Ckalova uzmanību saistīja trešās lappuses beigās iespiestais G. Ušakova raksts «Transarktiskās satiksmes problēma», taču iepriekš viņš izlasīja S. Ļevaņevska, M. Se-veļova, M. Babuškina, P. Golovina, A. Aleksejeva, B. Cuh-novska, F. Fariha un G. Orlova kolektīvo vēstuli. Uzrunādami Ckalova apkalpi korespondencē «Jūs atklājāt varenu

gaisa maģistrāli», viņi pārliecinoši rakstīja par divu ANT-25 izlauztā gaisa ceļa realitāti. Pēc tam Valērijs ļoti uzmanīgi izlasīja Ušakova apsvērumus un atbildēja «Prav-das» korespondentam:

— Te Ušakovs raksta «Problēma .. .», un tā tas patiešām ir, jo ir nepieciešama tāda paša atsaucīga vēlēšanās no ASV puses. Bet viņi tam, kā es novēroju, vēl nepavisam nav gatavi. Amerikāņi vēl nav uzbūvējuši ANT-25. Saprotat?

Visi žurnālisti un korespondenti ar izbrīnu nolūkojās Ckalovā.

— Ne jau nu velti Andreju Tupoļevu no tvaikoņa uz Ņujorkas ostas piestātni nesa kā svētbildi, turklāt neviens cits kā pats Sikorskis kopā ar Duglasu, Valti un viņiem līdzīgiem amerikāņu zinātnes un tehnikas spīdekļiem.

Viesi ar azartu rakstīja kaut ko savos bloknotos.

Čkalovs sākumā ar acīm pārskrēja lielam Vsevoloda Višņevska rakstam «Par dzimteni» un D. Zaslavska pārskatam «Pasaules prese par padomju varoņu lidojumu» un tikai pēc tam sāka skaļi lasīt Materna^24 vēstījumu.

«Noliecu galvu Padomju Savienības varonīgo lidotāju priekšā.

. . . Viņu meistarīgā kolosāli pārslogotās lidmašīnas vadīšana un brīnišķīgā navigācija parādīja augsto līmeni, ko sasniegusi padomju aviācija. Otrs lidojums pierādīja pasaulei, ka tuvākajā nākotnē būs iespējams organizēt regulārus reisus. Turklāt padomju lidotāji Gromovs, Juma-ševs un Daņiļins uzstādījuši tādu tāluma rekordu, kuru, manuprāt, tik drīz nemaz neizdosies pārspēt.

. . . Mani izsauc dziļu cieņu fakts, ka Padomju valdība ir atļāvusi man lidojumu virs padomju teritorijas un gatava man palīdzēt ar savu radiostaciju raidījumiem.

Vēlreiz apsveicu padomju lidotājus — varoņus Čka-lovu, Baidukovu un Beļakovu.»

Visi gaidīja, kā uz šo vēstījumu reaģēs Čkalovs. Valērijs sakārtoja pār acīm allaž krītošo gaišbrūno matu cirtu un, raudzīdamies pa logu, sacīja:

— Sājā rakstā nav pat mājiena par to, ka Džimijs taisītos lidot pa mūsu maršrutu! Bet papildināt degvielas rezerves virs Kanādas vai Aļaskas nemaz nav tik vienkārši —

mēs ar Jegoru pirms gadiem sešiem GKS eksperimentālajā institūtā ilgi nodarbojāmies ar šo jautājumu.

— Kāpēc tad tik sarežģīti? — jautāja kāds no klātesošajiem.

— Pat sava lidlauka rajonā satikties ar lidmašīnu uz-pildītāju ir samērā sarežģīti. Bet ja laiciņš būs draņķīgs? Kā tad? — atbildēja Čkalovs.

Pulksten 16 un 13 minūtēs vilciens mīksti piestāja pie Baltkrievijas stacijas perona. Durvīs parādījās jautri smaidošais Ckalovs. Valēriju pārņēma uztraukums, kad viņš ieraudzīja stāvgrūdām pilno peronu, kurā bija tūkstošiem cilvēku, un izdzirdēja ovācijas.

Kopā ar Maskavas partijas un padomju organizāciju vadītājiem, kopā ar Rosinski, Tupoļevu, Šmitu un polārlido-tājiem Spirinu, Babuškinu, Aleksejevu, Sļepņevu, Ševe-lovu, kopā ar mūsu sievām un bērniem, radiniekiem un paziņām mēs izgājām caur tūkstošiem cilvēku izveidoto koridoru un nonācām desmitiem tūkstošu maskaviešu priekšā, kuri bija piepildījuši milzīgo laukumu pie stacijas. Kopa ar sievām un bērniem mēs uzkāpām tribīnē.

Laukums mutuļoja. Ovāciju brāzmas, apsveikumu saucieni. Valērijs man pie auss sacīja:

— Velns viņu zina kādēļ, taču esmu tik uztraucies kā vēl nekad, pat Amerikā.

— Amerikā bija vieglāk, tur uztraukumu noplacināja ar svilpšanu.

Tikai varens orķestris, sākdams atskaņot «Internacionāli», ko pastiprināja radioreproduktori, spēja apklusināt sajūsminātos sagaidītājus.

Ckalovs bija paņēmis zem rokas sievu Olgu un dēlu. Deviņus gadus vecais Igoriņš jaunā jūrnieka uzvalciņā nenovērsdamies skatījās uz tēvu. Zēns pielieca sev tuvāk viņa galvu un kaut ko čukstēja. Valērijs aizrautīgi iesmējās un noskūpstīja dēlu uz vaiga.

Mītiņš tika atklāts. Runātāji uzstājās cits pēc cita. Vētrainie aplausi tos piespieda ieturēt biežas pauzes. VK(b)P CK un PSRS Tautas Komisāru Padomes uzdevumā Čka-lova apkalpi apsveica aizsardzības rūpniecības tautas komisārs.

Ar īsu atbildes runu uzstājās Valērijs, kuru daudzie sagaidītāju tūkstoši vairākas minūtes nelaida pie vārda, apsveikdami viņu ar nepārtrauktiem, vareniem aplausiem.

— Sveika, dzimtā zeme! — iesāka ANT-25 komandieris. — Sveika, dzimtā Maskava! Mēs esam ļoti lepni un laimīgi par to, ka mums bija lemts pirmiem iebraukt jauno maršrutu, kas veda pāri Ziemeļpolam uz Amerikas Savienotajām Valstīm .. .

Atkal ilgi neapklusa aplausi un «urrā!» saucieni.

Mītiņš bija beidzies. Mēs nokāpām no tribīnes. Katru no mums kopā ar saviem radiniekiem iesēdināja ziedu vītnēm izgreznotās vaļējās automašīnās. Lēni izbraucām uz Gorkija ielas, šīs tradicionālās varoņu maģistrāles. Cilvēki ciešās rindās stāvēja no Baltkrievijas stacijas līdz pašam Kremlim.

Ckalovs, piespiedis sev klāt sievu un dēlu, sajūsmināts sacīja:

— Olga, Igoriņ! Paskatieties visapkārt — kādi smaidi, cik daudz labvēlības ...

Mašīnām virzoties uz priekšu pa Gorkija ielu, arvien spēcīgāks kļuva skrejlapiņu virpulis (tās tika mestas no namu balkoniem un logiem), tā atgādinādams Ckalovam un viņa draugiem par tiem īstajiem polārajiem cikloniem un vētrām, caur kurām bija lauzies ANT-25, lidodams pāri «nepieejamā pola» plašumiem.

Mašīna, kurā braucām mēs ar sievu, sekoja tūdaļ aiz Čkalova automobiļa, un no viņa žestiem es varēju spriest, ka viņš ir aizkustināts līdz pēdējam. Mašīnas apstājās pie Lielās Kremļa pils.

Georgija zālē notika pieņemšana, ko bija sarīkojušas VK(b)P CK un PSRS valdība. Mūsu apkalpe tika uzņemta ar visiem mūsu bērniem, tuviniekiem un paziņām.

Nākamās dienas avīzēs bija sīki atspoguļota Ckalova apkalpes sagaidīšana stacijā, daudz bija materiālu arī par pieņemšanu Kremlī.

Jau agri no rīta pie mūsu durvīm klauvēja Valērijs, ģērbies halātā un mājas čībās. Turēdams rokā «Izvestijas» numuru, viņš man jautāja:

— Trojanovska rakstu esi lasījis?

— Valerjan, es gulēju kā visi godīgi cilvēki.

— Tu un Saša — esmu to jau sacījis simtiem reižu — jūs esat cilvēki ar pazeminātu dvēseles stīgu jūtīgumu ...

— Pat tērauda stīgas var pārtrūkt, ja tās pārmērīgi nostiepj. Tas pats var notikt, ja uz tām ilgi un stipri strinkšķina . ..

čkalovs sāka lasīt rakstu «Miera un draudzības vēstneši»:

— «Čkalova, Baidukova un Beļakova pārlidojums, kā arī tam sekojošais Gromova, Jumaševa un Daņiļina reiss, kļūdami par mūsu valsts lepnumu, tajā pašā laikā ieguvuši ari milzīgu starptautisku nozīmi.

Vispirmām kārtām šie pārlidojumi dod iespēju pareizi izprast mūsu valsti un novērtēt tās izaugsmi un spēku. Tas būs spilgts piemērs, kas brīdinās visus avantūristus, kuri trin dunčus pret Padomju Savienību. Milzīgās radošās potences mūsu valstī gūst arvien plašaku piepildījumu, un tās spēs dot pretsparu jebkuriem tīkojumiein, kas vērsti pret darbaļaužu pūliņiem Tādējādi mūsu varoņu pārlidojumi veicina starptautiska miera nostiprināšanu.

Bez tam sakarā ar šo pārlidojumu ir augusi plašu iedzīvotāju slāņu labvēlīga interese par mūsu zemi visās valstīs. Arī viņi dos pretsparu kara kurinātājiem, kas alkst iedzīvoties uz citu rēķina, to skaitā arī uz Padomju Savienības rēķina.

Personiskie kontakti, kurus mūsu varonīgie lidotāji nodibinājuši ar citu valstu pārstāvjiem, ir izkliedējuši daudzus aizspriedumus, iznīcinājuši daudzus apmelojošus iz-domājumus un parādījuši visai pasaulei Padomju Savienības patieso seju . . .»

— Labi! — es teicu, pārtraukdams Ckalovu.

— Teicami! — Valērijs piekrita un tūdaļ nozuda aiz mūsu dzīvokļa durvīm.

Jau pašā pirmajā rītā Čkalovam nedeva mieru telefona zvani, aumaļām plūda neskaitāmi lūgumi «uzstāties un pastāstīt par saviem lidojumiem». Nerimās arī mans aparāts, zvanīšanas mērķis bija tas pats. Izsaukumi bija tik bieži, ka man nācās iesaistīt arī sievu, kura zvanītājiem miglaini skaidroja, ka es esot steidzami «kaut kur izbraucis». Protams, tā nebija nekāda zinātniskas plānošanas metode, taču tās efektivitāte dienas gaitā ievērojami pieauga. Šajā pieredzē mana Jevgeņija dalījās ar Valērija sievu Olgu, un Valērijs Pavlovičs tūdaļ izjuta mūsu ģimeņu attiecību biedriskuma milzīgo lietderību.

Tomēr drīz tika atrastas jaunas lūgumu un uzaicinājumu formas.

Tas tika izkārtots pavisam vienkārši. Vadītājs vai vadītāja ar solīdu pionieru grupu aizkļuva līdz namam Dārza ielā. Viņi iegāja pa parādes durvīm, kur tante Ļusja, kas nebija vienaldzīga pret ziediem un bērniem, nosēdināja bērnus pēc kārtas liftā, uzveda 5. stāvā un ar vislabsirdl-

gāko smaidu nospieda 102. dzīvokļa zvana pogu. Parasti Čkalovs pats atvēra durvis un bērni iekaroja viņa sirdi tiešā triecienā. Viņš ieveda tos savā kabinetā, šķirstīja kalendāra lapiņas un, ostīdams uzdāvinātos ziedus, krek-šķēja, izvēloties skolas, nometnes vai ugunskura apmeklējuma iespējamos variantus.

Ja bērni Čkalovu nesastapa, viņi paklausīja liftnieces Ļusjas padomam un zvanīja pie pretējā — 101. dzīvokļa, un es bieži kļuvu par nevainīgu «upuri», kad Čkalova prombūtnes dēļ bērni ar pēdējiem spēkiem «spieda» uz Baidukovu. Viņu trešais — rezerves variants bija Sašas Beļakova sagūstīšana, viņa parādes durvis bija blakus mūsējām. Kamēr mēs lauzījām galvas, plānodami savus izbraukumus, «liftnieces Ļusjas grafiks» darbojās optimāli un bez kļūmēm.

ČKALOVS ATSKAITĀS VOLDZINIEKIEM

1937. gada 2. augustā avīzēs rakstīja, ka Valērijs Ribin-skā, pilsētas laukumā, par pārlidojumu atskaitījies 15 tūkstošu pilsētas un tuvējo ciemu darbaļaužu priekšā.

3. augustā man paziņoja, ka Čkalovs no jauna ir Sarkanās Armijas GKS kadros un viņam piešķirta pulkveža pakāpe.

Es piezvanīju uz Ribinsku un uzmeklēju Valēriju partijas pilsētas komitejā.

— Apsveicu, Valerjan, ar pulkveža pakāpi!

— Ko-o tu, Jagor! — mans draugs uztraukumā stiepa «o» un jautāja: — Bet kas tev un Sašam?

— Man — «majors», bet profesoram «brigādes inženieris».

— Es priecājos par tevi un par Sašu. Tikai sagaidiet manu atgriešanos — nosvinēsim kopīgi.

Nākamajā dienā pulksten 18 vakarā Čkalovs ar kuģi «Gļebs Uspenskis» ieradās Jaroslavļā, kur stundu vēlāk referēja par pārlidojumu mītiņā, ko bija organizējušas apgabala un pilsētas partijas un padomju organizācijas. Vairāk nekā 80 tūkstoši cilvēku bija sapulcējušies pilsētas vislielākajā — Padomju laukumā.

: Valērija spīdošo runu bieži pārtrauca ovācijas un «urrā!» saucieni.

Sājā vakarā mēs ar Sašu Beļakovu uzstājāmies Maskavā, Sarkanās Presņas kultūras un atpūtas parkā, kur bija sapulcējušies daudzi tūkstoši klausītāju.

Kamēr Čkalovs no Jaroslavļas peldēja lejup pa Volgu, vecākais leitnants K. Kaitanovs bija uzstādījis pasaules rekordu lēkšanā ar izpletni — ar skābekļa aparātu viņš veica lēcienu no 9800 metru augstuma. Valērija draugs lidotājs izmēģinātājs Juliāns Piontkovskis ar A. Jakov-ļeva lidmašīnu UT-1 vienā lidojumu dienā veica 500 lidojumus, kaut kas nedzirdēts! Lidojums, ja pierēķina arī pacelšanos un piezemēšanos, ildzis 1 minūti un 10 sekundes. Katru reizi, atrāvusies no zemes, lidmašīna aplaidusi vienu apli 75—100 metru augstumā, tad piezemējusies uz trim punktiem un no jauna pacēlusies gaisā. Izmēģinājums turpinājies no 10.00 līdz 20.00 ar trim desmit minūšu pārtraukumiem lidmašīnas uzpildei ar degvielu.

9. augusta rītā Valērijs ieradās Gorkijas piestātnē. Kaut arī bija agrs, sagaidīt savu varoni un novadnieku bija atnākuši desmitiem tūkstošu cilvēku ar VK(b)P apgabala sekretāru priekšgalā. Spilgti un tēlaini ANT-25 komandieris atskaitījās gorkijiešu priekšā, pastāstīdams daudz interesanta par unikālo ceļojumu.

Tajā laikā, kad Čkalovs atradās pie saviem novadniekiem, Kremli tika parakstīts šāds lēmums:

«Par pirmo reizi veiktu varonīgu nepārtrauktu pārlidojumu Maskava—Ziemeļpols—Amerikas Savienotās Valstis PSRS Centrālā Izpildkomiteja nolemj:

1. Ar Sarkanā Karoga ordeni apbalvot Padomju Savienības Varoņus:

V. Čkalovu — ANT-25 apkalpes komandieri;

G. Baidukovu — otro pilotu;

A. Beļakovu — stūrmani.

2. Izsniegt naudas prēmiju pārlidojuma dalībniekiem: V. Čkalovam, G. Baidukovam, A. Beļakovam — katram 30 tūkstošus rubļu.

PSRS Centrālās Izpildkomitejas priekšsēdētājs M. Kaļiņins PSRS Centrālās Izpildkomitejas sekretārs A. Goikins

Maskava. Kremlis. 1937. gada 9. augustā.»

Mēs ar Beļakovu tūdaļ aizsūtījām Valērijam apsveikuma telegrammu.

Ckalovs 9. un 10. augustā uzstājās rūpnīcas «Sarkanā Sormova» desmittūkstoš cilvēku lielā kolektīva priekšā, pēc tam devās uz automobiļu rūpnīcu, lai atskaitītos arī tās darbaļaudīm.

11. augustā Ckalovs ar ātrgaitas kuteri «Dzeržinskietis» no Gorkijas devās augšup pa Volgu un dienā ieradās dzimtajā Vasiļovas ciemā.

Vasiļovas kuģu piestātnē augstā Volgas krastā tūkstošiem ciemata iedzīvotāju gaidīja savu varoni — Valēriju Čkalovu.

Gandrīz visas Vasiļovas mājas bija rotātas ar karogiem — kā valsts svētkos. Virs sagaidītāju galvām — apsveikuma lozungi un novadnieka portreti.

Apskāvis veco māti, Ckalovs kopā ar viņu, sievu un dēlu aizgāja uz laukumu pie Volgas, kurā notika mītiņš.

— Dārgie novadnieki, — teica slavenais vasiļovietis, — atļaujiet jums ziņot, ka ANT-25 apkalpe godīgi izpildījusi partijas un valdības uzdevumu.

Pēc tam Valērijs sīki pastāstīja par pārlidojumu, par lidmašīnu, par cilvēkiem, kuri bija to uzbūvējuši, par saviem draugiem un, protams, par Ameriku.

Lepodamies ar savu novadnieku, vasiļovieši sirsnīgi sveica Ckalovu. Lūdza viņu biežāk un ilgāk viesoties dzimtajā Vasiļovā.

13. augustā «Pravda» publicēja Ckalova vēstuli Staļinam. Valērijs pateicās partijas un valsts vadībai par ANT-25 apkalpes apbalvošanu ar Sarkanā Karoga ordeņiem. Nobeigumā viņš rakstīja:

«...Domāju, ka izteikšu arī savu biedru — Baidukova un Beļakova — viedokli, ja par atbildi Jūsu apbalvojumam došu solījumu — jebkurš Jūsu uzdevums, jebkurš partijas un valdības uzdevums tiks izpildīts. Es pats personiski lidošu tik ilgi, kamēr labā roka spēs turēt lidmašīnas vadības stūri, bet acis spēs saredzēt zemi.

Jūsu Valērijs Ckalovs Gorkijā.»

ĻEVAŅEVSKA TRAĢISKAIS LIDOJUMS

1937. gada 12. augustā no Ščolkovas lidlauka startēja inženiera V. Bolhovitinova konstrukcijas četrmotoru lidmašīna N-209.

Valdības komisijas paziņojumā bija teikts, ka «valdība apmierinājusi Padomju Savienības Varoņa S. Ļevaņevska, lidotāja N. Kastanajeva, stūrmaņa V. Ļevčenko lūgumu par nepārtraukta pārlidojuma atļaušanu pa maršrutu Maskava—Ziemeļpols—Ziemeļamerika».

Lidmašīnas apkalpes sastāvā bija ari bortmehāniķis G. Pobežimovs un N. Godovikovs, kā arī radists — 1. ranga militārais tehniķis Ņ. Gaļkovskis.

Atgriezies mājās no Ščolkovas pēc N-209 pavadīšanas, es piezvanīju uz pārlidojuma štābu un lūdzu mani sistemātiski informēt par Ļevaņevska apkalpes lidojumu.

Izlidošanas dienā no radista Gaļkovska tika saņemtas 10 radiogrammas. Pēdējā tika pārraidīta 23 un 53 minūtēs, to bija parakstījuši radists un stūrmanis.

«23 un 39 minūtēs pārlidojām Moržovecas salu. Lidojuma augstums 2600 metru. Trīs stundas lidojām naktī. Ļevaņevskis un Kastanajevs vada lidmašīnu pēc mēraparātu rādījumiem. Lidmašīnā ieslēgtas visas kabīnes ugunis. Viss kārtībā. Gaļkovskis, Ļevčenko.»

No rīta Panteleimons Aņiščenkovs paziņoja, ka Ļeva-ņevskim viss ir labākajā kārtībā.

Dabūjis 13. augusta avīzes, es ātri pārskatīju paziņojumu par vakarējo lidmašīnas N-209 startu, rakstus par apkalpes locekļiem, lidmašīnu un motoriem.

Pēc brītiņa man no tālo pārlidojumu štāba piezvanīja Beļakovs. Viņš teica:

— Virs pola izstūrējis lidmašīnu uz Fērbenksa meridiāna, Ļevaņevskis lidoja 6000 metru augstumā virs blīvas vienlaidu mākoņmasas, kad pēkšņi pārtrauca darboties labais malējais motors.

— Kas tad notika tālāk? — es jautāju. — Pēc 22 lidojuma stundām viņu lidmašīna taču bija kļuvusi daudz vieglāka...

— Nezinu, kādēļ, — sacīja Saša, — taču lidmašīna «nosēdās» līdz 4600 metriem un nokļuva necaurredzamā mā-koņblīvā, bet pēc tam it kā lidojusi bez turpmākas augstuma krišanās.

Beļakovs apklusa, nepārprotami kaut ko nepastāstījis līdz galam.

— Bet kas tad notika tālāk?

— 15.38 Jakutijas radiostācija it kā uztvērusi «viss kārtībā». Dzirdamība «R-l», tātad gandrīz vai nulle... Klīst valodas, it kā viņi būtu pārraidījuši, ka apledošanas vai vibrācijas dēļ priekšējā nodalījumā gadījusies

kāda liksta un tādēļ radists Gajkovskis un stūrmanis Ļev-čenko bijuši spiesti pāriet uz lidmašīnas astes nodalījumu, kur ir nelielas jaudas rezerves radiostacija.

— Kāpēc tu saki — valodas? Kāpēc nesaki — ziņojumi?

— Tagad mēģina tikt skaidrībā par simtiem uztvertu radiogrammu, kuras pierakstījuši ne tikai profesionāli, bet ari daudzi amatieri, — atbildēja Bejakovs.

Aleksandrs Vasiljevičs mani lūdza atbraukt uz lidlauku, brīdinājis, ka Ckalovs jau lido no Gorkijas.

Valērijs «pielīmēja» savu 1-16 tieši pie nosēšanās zīme3 un, pamanījis mūs jau pa gabalu, piestūrēja tieši mums klāt. Izslēdzis motoru un atsprādzējis siksnas, Valērijs ar izpletni uz muguras izrāpās uz spārna, atbrīvojās no nesamā, aiztaisīja pilota kabīni ar pārbīdāmo «lukturi» un tikai pēc tam atsperīgi nolēca zemē. It kā turpinādams telefona sarunu, viņš, sasveicinājies ar mums, jautāja:

— Kas jauns?

Beļakovs pateica, ka steidzami tiek sasaukta valdības komisijas sapulce, kura novērtēs situāciju un ziņos Centrālkomitejai un Tautas Komisāru Padomei rīcības variantus.

— Bet ko jūs esat izdomājuši mūsu apkalpei? — prasīja Ckalovs. — Jūs taču viņus pavadījāt?

— Izņemot Ziemeļpola ekspedīcijas lidmašīnas, tagad, Valērij, nekā pie rokas nav, — es atbildēju draugam. — Ja runājam par ANT-25 un ANT-25-1, jāsaka, ka tās var būt šeit, labākajā gadījumā, pēc mēneša.

— Bet ko viņi bija paņēmuši līdzi? — no jauna vaicāja Ckalovs.

— Ar pārtiku nodrošināti pusotru mēnesi, ir teltis, guļammaisi, silts apģērbs, ieroči... — uzskaitīja Beļakovs.

— Man šķiet, ka šobrīd vislietderīgāk būtu lūgt atļauju aizlaist uz Ameriku, nopirkt no viņiem labāko lidmašīnu un pameklēt Sigismunda Ļevaņevska lidmašīnu no Aļaskas puses.

Ckalova priekšlikumu uztvēra kā negaidītu, taču visai loģisku.

Tajā brīdī mums līdzās apstājās divas automašīnas: no vienas izkāpa aizsardzības tautas komisārs Ruhimovičs, bet no otras GKS priekšnieks Alksnis. Ckalovs nolēma izmantot gadījumu un uzrunāja GKS vadītāju, lūgdams atļauju ari mums iesaistīties Ļevaņevska apkalpes meklēšanā.

Alksnis strikti noraidīja mūsu priekšlikumu, sacīdams:

~ Jūsu lidmašīnas ir izjauktas un tagad atrodas velns zina kādā stāvoklī, nemaz nezinu, kur. Bet amerikāņu lidotājs Krosons, kā ziņo Vartanjans, gatavs izlidot no Fērbenksas, lai meklētu. Mēs jau devām komandu, lai noslēdz līgumu par lidmašīnas «Locheed Elektra» nofraktē-šanu.

Ruhimovičs jau saudzīgāk piebilda:

Cik es noprotu, jūs un biedru Baidukovu gaida konstruktori un jaunas lidmašīnas. Starp citu, Valērij Pavlo-vič, es ]oti uzmanīgi izlasīju jūsu vēstuli no Gorkijas biedram Staļinam. Jūs kategoriski noraidāt iespēju, ka varētu pāriet darbā uz zemes.

— Par to nevar būt ne runas! — Čkalovs noteikti atbildēja tautas komisāram, tomēr piebilda: — Mēs taču runājām par to, ka jāmēģina izpestīt mūsu draugus, pie tam, kā nākas...

Tautas komisārs mūs nomierināja.

— Esam nolēmuši iesaistīt pieredzējušus polārniekus: Vodopjanovu, Aleksejevu, Molokovu, Golovinu, Mazu-ruku un citus ar viņu daudzmotoru lidmašīnām. Manevrēšanai mums būs bāzes Franča Jozefa Zemē un papaņi-niešu leduslauki. Izdarīsim visu, kas iespējams!

Jau tuvojās ziema, iestājās garā polārā nakts, taču nekas nepacēla noslēpuma plīvuru, kas. sedza 1937. gada 13. augustā ar N-209 apkalpi notikušo traģēdiju. Pat Vil-kinsa un Keniona varonīgie tālie reidi, kuri ietiecās zie-meju platuma 88. paralēlē, pat Seveļova—Vodopjanova grupas riskantie lidojumi, arī citu pūliņi nedeva nekādas cerības, ka Arktikas kārtējais noslēpums — lidmašīnas N-209 apkalpes un tās komandiera Sigismunda Ļevaņev-ska mūža gūsts — jebkad tiks atklāts.

Par Amundsena bojāeju varēja kaut ko secināt no hidroplāna «Latam» sadauzītā pludiņa, kas pēc 70 dienām tika izskalots Norvēģijas piekrastē. Par gaisa balona «Ērglis» katastrofu cilvēki uzzināja trīsdesmit trīs gadus pēc tā izlidošanas no Spicbergenas salas uz Ziemeļpolu. Bet par N-209 apkalpes likteni līdz pat šim laikam nav nekādu ziņu.

Ceturtā dala PĒDĒJA

.

Pirmā nodaļa PEC PĀRLIDOJUMA AUGSTĀKĀS PADOMES DEPUTĀTS

Kamēr turpinājās N-209 apkalpes meklēšana un Čka-lovs katru dienu veica arvien jaunus izmēģinājumu lidojumus, pienāca laiks, kad bija jānotiek pirmajām tautas deputātu vēlēšanām PSRS Augstākajā Padomē. Dabiski, ka tik pašaizliedzīgu lidotāju izmēģinātāju un kvēlu patriotu, kāds bija Valērijs Ckalovs, daudzi padomju cilvēki ar patiesu mīlestību nosauca deputātu kandidātu skaitā. Uz daudzajiem priekšlikumiem dot piekrišanu tikt ievēlētam kādā no vēlēšanu apgabaliem Valērijs atbildēja šādi: «Tautas mīlestība un uzticēšanās — tas ir grandiozi. Si tautas mīlestība jāattaisno ar jauniem varoņdarbiem. Tomēr es balotēšos tur, kur norādīs partijas CK. Esmu boļševiks ... Atzīšos, ka gribētu tikt ievēlēts pie saviem novadniekiem.»

Tā nu 1937. gada 23. oktobrī Gorkijas pilsētā tika atklāts mītiņš ar daudzu tūkstošu cilvēku piedalīšanos — tika izvirzīti PSRS Augstākās Padomes deputātu kandidāti. Jau pats pirmais orators, Ordžonikidzes rūpnīcas strādnieks, ierosināja Tautību Padomē no Gorkijas vēlēšanu apgabala izvirzīt iemīļotā novadnieka Padomju Savienības Varoņa Valērija Čkalova kandidatūru. Šis priekšlikums vēja ātrumā aiztrauca pa visu Gorkijas apgabalu un Čuvašijas republiku. Sormovieši, Viksas metalurgi, Muro-mas dzelzceļnieki, Piščugas kolhoznieki, daudzu citu uzņēmumu un organizāciju darbinieki vienprātīgi atbalstīja Ordžonikidzes rūpnīcas priekšlikumu.

1937. gada 10. novembrī Ckalovs nosūtīja PSRS Augstākās Padomes Tautību Padomes vēlēšanu komisijai Gorkijas apgabalā telegrammu: «Izsaku visdziļāko pateicību visiem biedriem vēlētājiem, kas izvirzījuši manu kandidatūru PSRS Augstākās Padomes Tautību Padomē. VK(b)P CK man norādījusi, lai atsaucu savu kandidatūru citos apgabalos un balotējos Gorkijas vēlēšanu apgabalā. Es tam piekrītu.

V. Čkalovs.»

Par atbildi pār Valēriju nobira simtiem telegrammu no Gorkijas apgabala pilsētām un ciemiem un Čuvašijas, kurās bija lūgums tikties ar vēlētājiem. Daudzi rakstīja: «Vēlētāji grib par Jums ne vien lasīt, bet personiski Jūs redzēt, mūsu dārgais draugs un novadniek.» Skaidrs, ka tik smalkjūtīgs cilvēks, tāds patriots kā Čkalovs, bez kavēšanās atsaucās uz ielūgumiem.

1937. gada 21. novembrī viņš ieradās Gorkijā, kur vakarā uzstājās pa radio. Viņš pastāstīja par sevi, visos sīkumos attēloja lidojumus pāri Ledus okeānam uz Kamčatku un uz ASV, runāja par mūsu Dzimtenes varenību. Savu uzstāšanos ēterā viņš nobeidza ar šādiem vārdiem: «Biedri vēlētāji! Ne ar savu darbu, ne ar savu uzvedību es neuzdrīkstēšos pievilt jūsu uzticību. Visu savu dzīvi līdz pēdējam elpas vilcienam es atdodu sociālismam. Lai plaukst mūsu zeme!»

Sākot ar 22. novembri, viņam divdesmit dienu laikā bija vairāk nekā 70 tikšanās dažādos vēlēšanu apgabala rajonos. Vairāk nekā pusmiljons cilvēku dzirdēja savu varoni — deputātu kandidātu — un redzēja viņu vaigā.

Pazīstamais žurnālists un rakstnieks Leonīds Kudreva-tihs toreiz rakstīja:

«... Čkalovā atklājās vēl viena reta īpašība. Kā noskaidrojās, viņš ir lielisks aģitators. Sapulcēs un mītiņos viņš ne tikai stāstīja par saviem pārlidojumiem — bet stāstīt nācās visur, jo vēlētāji to pieprasīja, — viņš noteikti runāja ar! par darbiem, kam bija tiešs sakars ar auditoriju. Vai viņš runāja ar studentiem vai skolotājiem, strādniekiem vai kolhozniekiem, allaž viņš atrada tieši tiem vispiemērotākos vārdus. Viņš pauda klausītājiem savas dziļās mīlas jūtas pret partiju, Dzimteni un arī pats akumulēja no tautas šīs pašas jūtas. Ne vienu reizi vien viņš sacīja:

— Kas par varenu tautu! Krievu brīnumspēks! Vai tad tādu tautu kāds spēj uzvarēt?!

Valērija Pavloviča parādīšanos vienmēr uztvēra ar sajūsmu, viņam pasniedza ziedus, dāvanas. Viņš saņēma zīmītes riekšavām. Ne vienmēr tajās bija jautājumi. Šajās zīmītēs tika pausta tautas kvēlā mīlestība pret Ļeņina partiju, varonīgajiem lidotājiem, pret Čkalovu.»

Varu tikai apliecināt, ka Kudrevatihs pareizi uztvēris Čkalova mīlestību pret darba cilvēkiem, viņa neviltoto interesi par viņu dzīvi, viņa apbrīnojamo atjautību, spēju atrast katrā konkrētajā situācijā īsto vārdu.

Runādams trīsdesmit tūkstošu cilvēku plašā mītiņā Dzer-žinskā, Čkalovs tribīnes priekšā ieraudzīja sirmūsainu večuku upju kuģinieka unitormā. Valērijs noskrēja no tribīnes, ar neviltotu sajūsmu un prieku apskāva večuku un skaļi paziņoja visiem apkārtējiem:

—• Tas ir biedrs Barmins, mans bijušais kapteinis no tvaikoņa «Bajāns», uz kura es braucu pa Volgu par kurinātāju.

Čkalovs apbraukāja Gorkijas apgabala ziemeļdaļu. Apmeklēja arī Čuvašiju. Nepārtrauktie braucieni un uzstāšanās saltajā gaisā izsūca viņa spēkus: viņš jutās savārdzis, sāka sēkt. Tādēļ tika nolemts, ka turpmāk Čkalovs uzstāsies tikai slēgtās telpās. Bet ko lai dara, ja, atbraucis uz Kanašu, Čkalovs laukumā ieraudzīja 12 tūkstošus vēlētāju, kas viņu gaidīja, par spīti 30 grādu salam!

Neklausīdamies savu pavadoņu — Čuvašijas republikas vadītāju <*“ iebildumos, viņš izgāja laukumā un atteicās apģērbt aitādas kažoku. «Paskat, ko izdomājuši!» Valērijs atcirta. «Kas tad es par lidotāju, ja nevaru tautas priekšā pastāvēt mētelī!»

Mītiņš ilga veselu stundu, tā beigās Čkalovs teica kvēlu runu. Un tā bija visur.

Decembrī notika pirmās PSRS Augstākās Padomes deputātu vēlēšanas. Čkalovs tika vienbalsīgi ievēlēts no Gorkijas vēlēšanu apgabala, kurā ietilpa Gorkijas apgabals un Čuvašijas republika. 1937. gada 14. decembrī Valērijs izbrauca uz Maskavu. Viņš saņēma deputāta mandātu № 17 ar PSRS Augstākās Padomes Prezidija priekšsēdētāja M. Kaļiņina un Prezidija sekretāra A. Gorkina parakstiem. Dokumentā bija rakstīts: «Uzrādītājs V. Čkalovs ievēlēts par Tautību Padomes deputātu no KPFSR Gorkijas vēlēšanu apgabala.»

Divarpus miljoni vēlētāju bija balsojuši par Valēriju Čkalovu, un viņš juta, ka parādītā uzticība ir jāattaisno pastāvīgi, neatlaidīgi, ar atbildības sajūtu, neaizbildinoties ne ar milzīgo lidotāja darba slodzi, ne plašo sabiedrisko darbību.

Olga Čkalova izpildīja deputāta sekretāres pienākumus. No 1938. gada 12. janvāra viņa bija reģistrējusi 288 Valērijam kā Augstākās Padomes deputātam adresētus iesniegumus, sūdzības un lūgumus. Neviens iesniegums, neviens lūgums netika atstāts bez atbildes.

Par to, cik apzinīgi Ckalovs izpildīja deputāta pienākumus, par viņa ciešo saistību ar vēlētājiem, par to, kā viņš palīdzēja atsevišķām personām un organizācijām, kā uztraucās par dzimto Vasiļovu, ko, Čkalovam dzīvam esot, pārdēvēja par Ckalovskas pilsētu, var spriest no daudzajām deputātam rakstītajām vēstulēm, kas vēl saglabājušās, no viņa avīzēs publicētajiem rakstiem.

«Čkalovu interesēja visi rajona dzīves sīkumi,» rakstīja Ckalovskas rajona partijas organizācijas sekretārs. «Atbraucis viņš katru reizi centās uzzināt visu, kas notiek uzņēmumos un kolhozos. Viņš pats gāja uz rajona partijas komiteju vai rajona izpildkomiteju, noskaidroja saimnieciski politisko kampaņu plānu izpildes gaitu. Viņš iegriezās veikalos, frizētavās, šūšanas un galdnieku arteļos, tirgū, kolhozā, cehos, slimnīcā, skolā, lasītavā un klubā, bibliotēkā un radiomezglā. Un tikai tādēļ, lai labāk uzzinātu, kā dzīvo viņa novadnieki, kā viņi strādā, veido dzīvi.

Kūdras ieguves uzņēmumam «Cistoje» draudēja ugunsgrēks. Liesmojošais nezvērs 15 kilometru frontē uzbruka «Cistoje» uzņēmumam. Visi kūdras ieguvēji tika raidīti cīņā ar uguni, taču pašu spēki bija par vājiem. Ckalovs bija Gorkijā. Uzzinājis par briesmām, viņš ieradās Cka-lovskā, izbrauca uz ugunsgrēka vietu, lai palīdzētu organizēt kolhozniekus palīgos uzņēmumam. Tūkstošiem kolhoznieku devās cīņā ar uguni un drīz to likvidēja.

Čkalovs mums palīdzēja pabeigt divu klubu būvi: kūdras ieguves uzņēmumā «Cistoje» un pie Katuņas ciema mājamatniekiem. Ar viņa aktīvu līdzdalību noritēja arī dzimtā ciema labiekārtošana. Viņš sapņoja par ielu no-asfaltēšanu un ūdensvada ierīkošanu.

Katuņas ciemā tiek atklāts klubs, kura celtniecībā piedalījās arī Valērijs Pavlovičs. Katuņieši ielūdza viņu uz kluba atklāšanu. Un viņš brauca. Laiks auksts, draņķīgs, dubļi un šķīdonis, ar mašīnu uz turieni aizbraukt nevar. Ckalovs ierosināja astoņus kilometrus iet kājām. Es dabūju kuteri. Bet šajā laikā braukt pa upi bija bīstami, un stūresvīrs svārstījās ... Ckalovs uzņēmās atbildību un patiešām atpakaļceļā naktī pats nostājās pie stūres, nomainīdams stūresvīru,.,»

Lai gūtu kaut nelielu priekšstatu par deputāta Ckalova iejūtīgo, uzmanīgo izturēšanos pret vēlētājiem, pietiek izlasīt viņa rakstu, kas publicēts avīzē «Gorkijas Komūna» trīs dienas pirms Valērija bojāejas.

«Nesen es saņēmu vēstuli no kāda sava vēlētāja — biedra Arefjeva. Viņš strādā padomju iestādē, viņam ir labi apstākļi, taču viņš vēlas būt vairāk noderīgs valstij. Biedrs Arefjevs lūdz, lai palīdzu viņam aizbraukt uz pārziemošanu Arktikā vai arī darbā uz Tālajiem Austrumiem, kur mums ir milzīgs cilvēku deficīts. Es palīdzēju Arefje-vam viņa sapņa īstenošanā.

Vēlētājs Vorobjovs man žēlojās: viņš ir stipri slims, bet nesaņem nepieciešamo medicīnisko palīdzību. Pēc manas vēstules Vorobjovam, kas dzīvo Gorkijas apgabala nomaļā rajonā, tika izsūtīta lidmašīna ar ārstu neiropatologu, uzstādīta slimības diagnoze un veikti nepieciešamie pasākumi, lai Vorobjovu nosūtītu ārstēties uz fizio-terapeitisko institūtu.

No kolhoziem, rūpnīcām man sūta vēstules jaunie vēlētāji. Viņi ir patriotisku jūtu iedvesmoti, vēlas palīdzēt valstij tās aizsardzības pasākumos, gaida to laiku, kad viņus iesauks Sarkanās Armijas rindās. Jaunie cilvēki lūdz savam deputātam, lai palīdz viņiem iestāties lidotāju skolā. Raksta par slimnīcām, skolām, pastāsta par kultūras izaugsmi savās sādžās, lūdz padomu, ziņo par tīrradņiem — talantiem utt. No Vasiļovas rajona Besedas ciema es saņēmu vēstuli, ko raksta mani vēlētāji kolhoznieki. Viņi stāsta, ka netālu no ciema atrasta nafta. Tauta mīl savu dzimteni un ir patiesi ieinteresēta tās ražošanas spēku attīstībā. Visu šo jautājumu atrisināšanā es kā deputāts piedalos, cik vien tas ir manos spēkos.»

Ņemot vērā to lidotāja izmēģinātāja slodzi, kāda Čkalo-vam bija līdz pēdējam dzīves brīdim un kura prasīja garīgo un fizisko spēku bezkompromisa atdevi un profesionālu talantu, līdztekus vēl viņa deputāta pienākumus, viņa sakarus ar mākslinieku un rakstnieku pasauli, viņa neskaitāmās spīdošās oratora uzstāšanās, makšķernieka braucienus uz Volgu, medības, gājienus uz teātri un nepārtraukto saskarsmi ar draugiem, kuru loks kļuva aizvien plašāks, jāatzīst, ka līdz pat šim brīdim nebeidzu par to brīnīties. Ne vienu reizi vien tiku Valērijam teicis, ka tik saspringti, aumaļām, alkatīgi un azartiski lidotājs izmēģinātājs dzīvot nedrīkst, tas ir bīstami. Uz šādām runām viņš vienmēr atbildēja tik vienkārši, ka mute palika vaļā:

— Bet kāpēc tad vispār jādzīvo? Lai lidotu? Kaut ko radītu? Nē, Jagor, dzīvi es saprotu vispirmām kārtām kā kaut ko no manas būtnes neatdalāmu, ar manu sirdi un dvēseli saistītu. Esmu taču cilvēks ...

Es skatījos uz viņa smaidu, kas nespēja atstāt vienaldzīgu, klausījos dārdošajā balsī, krekšķēju viņa lāciska-jos apkampienos un domāju: «Esi gan tu viens varens cilvēkbērns!»

Čkalovs bija kaislīgs motosportists, un viņu kā visai autoritatīvu cilvēku bieži uzaicināja uz sacensībām par galveno tiesnesi.

Pēc īsas «atelpas» no sabiedriskajiem darbiem — Valērijs to izbaudīja pie izmēģināmā iznīcinātāja stūres —

1938. gada rudenī viņš gatavojās braucienam uz Kijevu, lai organizētu valsts čempionāta sacensības motosportā. Viņš izteica asus pārmetumus Vissavienības fiziskās kultūras komitejai: «Kad uz jums, brālīši, paskatos, mani pārņem īgnums. Jūs esat drosmīgi, neatlaidīgi ļaudis, rekordiem patērējat daudz spēku, bet svešas mašīnas vien dzenājat — visādi hārleji un indiānas... Būtu no mums, lidotājiem, ņēmuši piemēru. Mēs no aizrobežu mašīnām sen esam atteikušies, un tā lieta mums iet no rokas. Manuprāt, arī jums laiks ir pāriet uz mūsu, pašmāju ražotām mašīnām. Tā labi par to padomājiet. Čempionāts jāsarīko ar padomju mašīnām ...»

Ckalovs izsūtīja desmitiem vēstuļu uz rūpnīcām, kurām bija tiešs sakars ar jaunu paraugu motociklu būvi. Minēšu vienu no tām, kas adresēta auto un traktoru iekārtu rūpnīcas direktoram: «Lūdzu izgatavot augstas kvalitātes sveces. Vajadzīgi sveču tipi 3MG un 4MG. Dalībnieku vidū ir motosporta čempioni un rekordisti. Viņi startēs ar mūsu valstī ražotiem forsētiem motocikliem.»

Daudzas rūpnīcas atsaucās uz galvenā tiesneša aicinājumu.

Uz sacensībām Valērijs atbrauca jau laikus. Zinādams, ar kādu risku saistīta lielu ātrumu sasniegšana, viņš pats apbraukāja visu trasi, lika rūpīgi iezīmēt, katru pagriezienu, katru tiltiņu. Beidzot izšķirošā diena bija klāt. Ierindā nostājās vairāk nekā divsimt labākie motobraucēji no Maskavas, Taškentas, Tiflisas, Ferganas, Arhan-geļskas, Vladivostokas, Novosibirskas, Ļeņingradas, Gor-kijas, Odesas, Baku.

Čkalovs brigādes komandiera uniformā, platiem pleciem, smaidīgs, vēlreiz nogāja gar sportistu ierindu.

— Atcerieties, — galvenais tiesnesis atkārtoja braucējiem, — ja ceļā biedram gadīsies liksta, katra pienākums ir tam nelaimē palīdzēt.

Čkalovs uz tribīnes Kijevā, Zitomiras šosejā. Viņam līdzās Ukrainas valdības locekļi, ievērojami cilvēki, sporta tiesneši, rūpnīcu pārstāvji, žurnālisti. Valērijs labajā pusē stāvošajam Ukrainas Augstākās Padomes priekšsēdētāja vietniekam rakstniekam Korneičukam sacīja:

— Bet to pilsētu, to pilsētu gan pulka, Aleksandr Jev-dokimovič! Sirds priecājas, kad redzu jaunos motobraucējus un daudz padomju mārku motociklu . ..

Masveidīgu sacensību sarīkošanā izpaudās Čkalova organizatora spējas. Šajās sacensībās tika sasniegti daudzi rekordi, taču tos nekad neapēnoja neviens nelaimes gadījums.

Braukšanas sacensības turpinājās vairākas dienas. Galvenais tiesnesis sacensību rezultātus rezumēja avīzes «Pravda» 1938. gada 27. septembra numurā:

«Beigušās Vissavienības motosportistu sacensības Kijevā. To sportiski tehniskos rezultātus var atzīt par pietiekami augstiem. Jauni rekordi tika uzstādīti visās distancēs, abās padomju rūpnīcu ražoto motociklu klasēs, gan sieviešu, gan vīriešu konkurencē. Vairumā gadījumu iepriekšējos' Vissavienības rekordus pārspēja uzreiz vairāki sportisti.

Sevišķi patīkami ir atzīmēt jaunatnes panākumus. Jaunie ne tikai izrādīja sīvu pretestību atzītiem meistariem, bet loti daudzos gadījumos pat kļuva par uzvarētājiem ...

Aizliegums čempionātā startēt ar ārzemju mārku motocikliem savā laikā izsauca protestus. Atradās diezgan daudz neticīgo, kuri apgalvoja, ka ārzemju mašīnu nepiedalīšanās pazeminās sportiskos rezultātus un interesi par Vissavienības motosacīkstēm. Tikko aizvadīto sacensību rezultāti šīs «importa» teorijas satrieca pīšļos. Asa cīņa, augsts sportiskais līmenis — tādas bija aizvadīto sacensību zīmīgas īpatnības.»

Atrazdamies Kijevā, Čkalovs, dabiski, daudz reižu tikās ar Ukrainas galvaspilsētas skolēniem un pionieriem, studentiem, strādniekiem un zinātniekiem.

Valērijs neslēpa savu lepnumu par to, ka viņam izdevies tūkstošu bērnu sirdīs pamodināt kvēlas ilgas pēc varoņdarba, pārliecību, ka ikvienam no viņiem reiz pienāks laiks, kad viņi spēs veikt dižus darbus.

Ir interesanti, kā viņš mācēja ar bērniem runāt.

Uzzinājis, ka kāds zēns, izrādīdams savu varonību, mēdzis bramanīgi pieķerties braucošam tramvajam un reiz tas beidzies slikti — puisēnam nobrauktas kājas —, Valērijs nekavējoties publicēja rakstu:

«Es izlasīju avīzē «Pioņerskaja pravda» Anatolija Pere-ligina — puisēna, ar kuru notikusi nelaime, — vēstuli. Toļiks Pereligins raksta par varonību. Viņš un viņa biedri uzskatīja sevi par brašuļiem, kad lēca braucošā tramvajā un iekārās tā pakāpienu turekļos. «Riskēt ir cildeni,» viņi domāja. Taču bezmērķīgs risks nekad nav bijis un nebūs varonības vārda cienīgs. īsteni drosmīgs cilvēks nekad neriskēs bez jēgas, bez mērķa, bez nepieciešamības.

Kad Mihails Vodopjanovs lidoja glābt čeļuskiniešus — tā bija varonība. Vai tur nebija riska? Protams, bija. Lidmašīna varēja miglā nomaldīties, varēja apledot, motora sabojāšanās gadījumā būtu jāveic piespiedu nosēšanās starp ledus torosiem. Tas bija risks — drosmīgs un cēls, taču aprēķināts un pamatots. Cilvēks riskēja ar savu dzīvību citu cilvēku dzīvību glābšanas vārdā. Viņš to darīja ne tādēļ, lai pārsteigtu pasauli, bet izpildot savu pienākumu.

Kad zēni lēkā no tramvaja uz tramvaju, pieķeroties pie kāpņu rokturiem, kad viņi riskē ar dzīvību, tā ir nevis varonība, bet vienkārši muļķība. Jūs gribat sevī ieaudzināt vīrišķību, veiklību, atjautību — tas ir ļoti labi. Tas jums noderēs, kad būsiet kļuvuši pieauguši Padomju valsts pilsoņi. Mūsu Dzimtenei ir vajadzīgi drosmīgi cilvēki. Taču vīrišķību neaudzina uz tramvaja kāpnēm, ir daudz labāku paņēmienu. Nodarbojieties ar sportu! Slēpojiet, slidojiet, leciet, šaujiet, peldiet! Bet tramvaju pakāpieni — tas ir ceļš, kā kļūt par kropli, nevis varoni. Nekur nav tik haotiskas satiksmes kā pie mums Maskavā. Tādēļ cieš mūsu transports. Mūsu mašīnas brauc lēnāk nekā citās valstīs. Nevar attīstīt normālu ātrumu, kad transporta kustībā nav kārtības. Turklāt tas pamatīgi bojā nervus tramvaju un mašīnu vadītājiem. Es, piemēram, vairs nebraucu ar mašīnu tādēļ, ka gaisā pat visgrūtākajos, visbīstamākajos lidojumos jūtos mierīgāk nekā Maskavas ielās, kur cilvēki iekaras tramvaju kāpņu turekļos,

pieķeras pie autobusiem un trolejbusiem, skrien pāri ceļam, kur vien ienāk prātā.

Uz ielas jaunieši var ieaudzināt sevī īpašību, kas vienmēr iet roku rokā ar drošsirdību. Tā ir disciplinētība. Sevi jāpieradina, jāpiespiež pareizi staigāt pa ielām, ievērot ielu satiksmes noteikumus. Tas nav nemaz grūts, taču pašdisciplīnas ieaudzināšanai — un tā ir katra drosmīga cilvēka iezīme — ļoti noderīgs vingrinājums.

V. Čkalovs.»

Jā, izmēģinājuma lidojumi, braucieni pie vēlētājiem, publiskas uzstāšanās — gan presē, gan no tribīnes —, neskaitāmās tikšanās ar draugiem un paziņām, ar zinātniekiem un rakstniekiem, bērniem un karavīriem, ar strādniekiem un komponistiem, aktieriem un gleznotājiem. Vētrains dzīves temps tās daudzveidīgajās izpausmēs Čka-lovam bija kļuvis par normu.

Nemaz nepārspīlējot, var teikt, ka pie galda Valērija viesmīlīgajās mājās sēdējuši tūkstošiem cilvēku. Rakstnieki Panfjorovs, Novikovs-Pribojs, Ļebedevs-Kumačs, So-lohovs, A. Tolstojs, Rahillo, Mihalkovs, Prišvins, Bobrovs, Kostiļevs; aktieri Moskvins, Kozlovskis, Tarhanovs, Kača-lovs, Ļivanovs, Mihailovs, simtiem gorkijiešu un vasiļo-viešu, daudz lidotāju, mehāniķu, motoristu, konstruktoru un neskaitāmi cilvēki, kas bija izvēlējuši Valēriju par savu deputātu.

Ar ko Valērijs savaldzināja cilvēkus? Vispirms ar savu vienkāršību un spēku, kas bija jaušams visā viņa būtnē: plecīgajā augumā, valdonīgajās rokās, ērgļa skatienā. Ikkatrs, satiekoties ar viņu, kļuva jautrāks un pilnīgāk izjuta dzīves pulsu.

A. Tvardovska dzejolī «Spēkavīrs» ļoti trāpīgi raksturots pats būtiskākais Čkalovā:

No visiem dižiem vaioņvāidiem,

No tiem, ko nemaz nevar nezināt,

Pavisam īpaši,

Kā savu pašu,

So vārdu tauta mēdza izrunāt.

Bez ceremonijām —

Jo tā viņš tika mīlēts.

Un visiem bija viņš Tik ļoti savs,

Ka šķiet — mēs tuvi draugi bijām,

Ir kopā lidots, ēsts

un tukšots kauss.

VK(b)P XVIII kongresa dienās kādā no pārtraukumiem rakstnieks A. Fadejevs, runājot ar Vodopjanovu, Šolo-hovu, Tihonovu un mani pār varonību, sacīja:

«Ckalovs bija Padomju valsts lepnums, viens no vismīļākajiem tēliem, ko nesam dziļi sirdī...»

Otrā nodaļa dzīves pēdējais gads JAUNI PLĀNI

Tuvojās rudens, bet Poļikarpova jaunais iznīcinātājs vēl nebija uzbūvēts. Ckalovs negāja atvaļinājumā, gaidīdams, kad 1-180 būs gatavs lidošanai.

Valērijs arvien vairāk uzmanības veltīja lidmašīnas «Dzimtene» sieviešu apkalpes sagatavošanai, viņas posās «lēcienam» uz Tālajiem Austrumiem.

— Trenējieties lidot ar vienu motoru, — viņš teica Valentīnā! Grizodubovai un Poļinai Osipenko. — Iedomājieties, viens motors apklust, jāmāk lidot ar otru. Ar vienu motoru lidmašīnu noteikti vilks sāņus, pierodiet to savaldīt.

Lidmašīnas «Dzimtene» rūpīgajā sagatavošanā Ckalovs piedalījās ar kvēlu entuziasmu, it kā pats grasītos ar to lidot.

— Velti jūs, meitenes, kautrējaties, — Ckalovs mācīja Grizodubovas apkalpi, kad uzzināja, ka mēraparātu iemontēšana lidmašīnā aizkavējas. — Ja reiz kas jāizdara, pieprasiet, nevis laistiet sīrupul — Un tūdaļ piebilda:

— Nedomājiet, ka es visu tikai nopeļu. Es jūs patiešām mīlu un vēlu jums labu. Taču saprotiet, ka pārlidojums nav jūsu personiska darīšana, bet gan visas mūsu tautas... Ja reiz piekritāt, ka esmu jūsu šefs, esiet tik laipnas un paklausiet.

Un cik priecīgs bija Valērijs, kad 1938. gada septembrī «Dzimtenes» apkalpes pārlidojums bija beidzies sekmīgi. Viņš telegrafēja drosmīgajām sievietēm: «Sirsnīgi apsveicu mūsu lidotājas Valentīnu Grizodubovu, Poļinu Osipenko, Marinu Raskovu, kuras ar uzvaru atgriežas Mas-

kavā. Novēlu slavenajām draudzenēm jaunus panākumus cīņā par mūsu Dzimtenes aviācijas prioritāti.

Brigādes komandieris V. Čkalovs.»

Jā, tajā laikā Valērijam jau bija piešķirta kārtējā militārā pakāpe — «brigādes komandieris».

Pa to laiku mūsu sapnis par lidojumu «apkārt lodītei» bija tiktāl nobriedis, ka mēs, trīs biedri un trīs draugi, sacerējām vēstuli Staļinam.

«Mēs neesam aizmirsuši Jūsu solījumu atļaut mums

1939. gadā pārlidojumu ārpus PSRS robežām. Līdz 1939. gadam laika nav palicis nemaz tik daudz, tādēļ sadūšojāmies Jums lūgt konkrēti:

1) uzbūvēt lidmašīnu, kas spētu nolidot 15—20 tūkstošus kilometru, ar dīzeļdzinēju un lidojuma augstumu 8— 10 tūkstošus metru;

2) atļauju gatavoties pārlidojumam, tiklīdz lidmašīna būs gatava, sākot jau ar izmēģinājumiem;

3) dot norādījumus aizsardzības tautas komisāram par visiem pasākumiem, kas saistīti ar minēto lūgumu (vairāku mašīnas eksemplāru un dīzeļu būvi, kā arī to paātrinātu izmēģināšanu, mums piedaloties).

Ļoti lūdzam mūsu lūgumu apmierināt.

Apkalpe: lidotājs V. Čkalovs, lidotājs G. Baidukovs, stūrmanis A. Beļakovs.»

Šo vēstuli Valērijs nēsāja frenča kabatā, gatavs pirmajā izdevīgajā gadījumā atdot tieši adresātam.

Uzsniga agrs rudens sniegs, bet Čkalovs vēl arvien nebija izmantojis savu atvaļinājumu, pavadīdams dienas rūpnīcā, kur tuvojās nobeigumam jaunā iznīcinātāja būve. Dažreiz Čkalovs izgāja svaigā gaisā, izmēģināja sērijveida iznīcinātājus, tā «atveldzējot» dvēseli. Bet tā pēdējo mēnešu laikā bija satrauktu gaidu pilna. Pirmkārt, tādēļ, ka aizkavējās iznīcinātāja 1-180 montāža, bet šo mašīnu gaidīja mūsu brīvprātīgie lidotāji, kas Spānijā cīnījās ar visjaunākajām fašistiskās Vācijas lidmašīnām, gaidīja arī visi Sarkanās Armijas Gaisa Kara spēku iznīcinātāji; otrkārt, tādēļ, ka nebija nekādas skaidrības, kā izturēsies Staļins pret mūsu lūgumu.

Čkalovu bija pārņēmusi grūtsirdība, viņš manāmi sadrūma. Tikai vakaros viņa vīrišķīgā sirds atmaiga. Palikdams viens ar saviem bērniem, viņš līdz nepazīšanai pārvērtās. Tad istabas no pārvietojamo mēbeļu rībieniem, skriešanas un smiekliem trīcēja tā, ka kaimiņi bija nobažījušies par saviem mājokļiem.

Ja bērni jau bija aizmiguši, Valērijs, no lidlauka pārnācis, aicināja sievu uz Aktieru namu vai Rakstnieku namu, vai arī ieslēdza valdības dāvināto radiolu un kopā ar Olgu klausījās Šaļapina plates. Sevišķi viņam patika «Dubinuška» — ne velti viņa vectēvs un vecvectēvs bija bijuši strudzinieki. Valerijs sacīja sievai:

— Žēl, ka Parīzē man neiznāca apciemot dižo krievu dziedātāju.

Dažreiz Valērijs tieši no lidlauka brauca uz pirti, kurā nešpetni pērās, un tad daudziem šīs baudas cienītājiem nācās nokāpt daudz zemāk, nekā bija Valērijs, kurš sevi šaustīja ar bērzu slotu pašā lāvas augšā.

Iestājās vēls 1938. gada rudens. Sniegs pēkšņi nokusa, debesis atkal nosedza tumši lietus mākoņi, un Čkalovs beidzot nolēma ņemt atvaļinājumu. Tas nozīmēja — doties pa visvecāko maršrutu un paciemoties savā dzimtajā Čkalovskā. Kā vienmēr, viņš aicināja Beļakovu un mani braukt kopā ar viņu uz Volgu, nevis tīkot pēc kūrortu piekrastes. Viņš jutās sarūgtināts, kad visi viņam ieteica tomēr aizbraukt uz Sočiem un paārstēties ar Macestas ūdeņiem.

— Vienmēr jūs krāpjaties un atrodat iemeslus, lai izvairītos. Bet es braukšu, braukšu viens — stipri velk uz Volgu.

Jau 17. novembrī viņš Gorkijā piedalījās pilsētas stahanoviešu sapulcē. Valērijs paciemojās arī pie brāļa Alekseja un māsas Sofijas. 19. novembrī viņš iebrauca pie tēva sena drauga — ārsta Postņikova.

1938. gada 21. novembrī Čkalovs kopā ar bērnības draugu, kādas Ļeņingradas rūpnīcas direktoru Pāvelu Vol-kovu, apmeklēja laikraksta «Gorkijas Komūna» redakciju, kur Valēriju vienmēr uzņēma ar neviltotu prieku. Šeit fotokorespondents Kapeļušs pēdējo reizi nofotografēja Čkalovu Gorkijā. Valērijs visus ielūdza pie sevis ciemos Vasiļovā (Čkalovskā — kā viņu pārlaboja).

CIEMOS PIE MĀTES

Natālija Georgijevna no sirds priecājās par sava mīļotā Voļeņkas atbraukšanu.

— Vai, kā es tevi, Voļeņka, biju nogaidījusies. Dikti reti jau tu atraksti. Man viens vienīgais prieciņš — nevaru vien noskatīties tavos portretos.

— Ko nu, māt, nesen taču biju, tiesa, tikai vienu dieniņu, — dēls atbildēja, viņu skūpstīdams. — Tagad veselu mēnesi ciemošos šeit. Vai neapnikšu tev? Saki atklāti, — Valērijs jokoja.

— Kā skatos, nav tev priecīgs prāts, dēliņ!... Vai kas noticis?

— Rudens, māt, uzdzen skumjas. Redz, kails viss tavs dārzs, arī Volga kļuvusi auksta, drūma.

— Ja nu tas vien, — māte viņu maigi pārtrauca. — Labi, ka atbrauci, bez tevis jau mājās prieka maz.

— Tu pārspīlē, māmiņ! — smaidīdams atbildēja Valērijs. — Tā tu man vienmēr saki. Labāk paēdini izsalkušo dēlu, mašīnā esmu pamatīgi sakratīts, — teikdams šos vārdus, Valērijs piegāja pie mātes, pacēla viņu uz rokām un sāka riņķot pa istabu.

— Vai tev prāts, Voļeņķa, sabirzīs mani kauliņi, bet tu pārstiepsies.

Natālija Georgijevna sāka čakli rosīties ap galdu, bet Valērijs izgāja uz terases. Ieelpodams vēso, miklo gaisu, Čkalovs lūkojās Aizvolgas tālēs, kas vīdēja rudenīgās krēslas dūmakā, un no augšas noskatījās uz Čkalovsku. Valērijs nekādi nespēja pierast pie fakta, ka Vasiļova pārdēvēta par Čkalovsku — viņš jutās tāds kā vainīgs, ka tas noticis, viņam vēl dzīvam esot.

«Nu labi,» viņš sacīja Beļakovam un man, «Udas, Lan-gras un Keosas salas Ohotskas jūras Laimes līcī pārdēvēja par Čkalova, Baidukova un Beļakova salām. Bet kāpēc tad jāmaina vārds senajai Vasiļovai?»

Čkalovs pagājās pa tukšo dārzu, atcerējās, kā reiz bērnībā viņš ar savu puišeļu varzu bija «notīrījis» labāko ābeli, bet Natālija Georgijevna, stāstīdama par notikušo vīram, sacījusi:

«Mūsu Voļeņka ir labsirdīgs. Tāpēc jau visu labāko drauģeļiem arī atdevis ...»

Tēvs par šādu palaidnību Valēriju nesodīja, taču noteica:

«Pat pasakās nav tā, ka pret visiem jābūt labam. Pasaulē ir arī nelabi, ļauni, pavisam slikti cilvēki, un tādiem pakaļ nav jādara! Atceries to, dēls.»

Sāka līt stiprāk, un Valērijs atgriezās mājā. Galds jau bija klāts. Natālija Georgijevna sacīja:

— Bet es, vecā, jau nodomāju, ka mans Voļeņka aizgājis pie draugiem un draudzenēm.

— Nē, māt, šodien es tīšām atbraucu paklusām, ar automašīnu, lai vienu vakaru pasēdētu klusumā un varētu

ar tevi parunāties.

— Tas gan tiesa, rīt, tiklīdz uzzinās, ka esi atbraucis,

tā aizraus tevi līdzi.

— Neapvainojies, māmiņ! Tagad esmu deputāts — tautas kalps. Un zini, cik kalpam jābūt apsviedīgam? Tu jau nu noteikti zini.

— Labu un mīļu cilvēkiem darīt, Voļeņka, gan pašam patīkami, gan arī svēta lieta... — Māmuļa neviļus palūkojās uz svētbildēm un tām blakus aizdedzināto lam-padu. Valērijs šo skatienu pamanīja un teica:

— Tu man, māt, piedod, taču lidotāji dievam netic. Mēs viņu arī aiz mākoņiem paslēpušos nemanījām... Starp citu, arī velnus neesam satikuši.

— Varbūt man, dēliņ, liesmiņu nopūst? — satraukusies jautāja māte.

— Kāpēc tad tā, māmuļ? Es esmu viesis, bet tu saimniece un mana māte! Dari vien pēc sava prāta.

Natālija Georgijevna tomēr svētbilžu lampiņu apdzēsa, bet dēls, it kā nekas nebūtu noticis, klusēja.

Pie miera aizgāja agri, bet aizmiga tikai pret rītu. Viņu gultas atradās vienā istabā, un bija ērti sarunāties. Traucēja tikai negantais vējš, kas palaikam svieda pret rūtīm mitru sniegu, brīžiem žēlabaini gaudoja karsti sakurinātās krāsns skurstenī.

— Nelaiks nāk virsū, — klusu sacīja māte.

— Man gan patīk negaisi un vētras, — atbildēja dēls. — Tajās ir kaut kas no mūsu lidojumiem, kad tavu smago lidmašīnu mākoņos mētā kā sniegpārsliņu.

— Voļeņka, vai taisnību runā, ka pats Staļins tev piedāvājis labu amatu ar lielu algu, bet tad tev nebūtu jālido? — ar bijību Natālija Georgijevna jautāja dēlam.

— Taisnība, māt! Piedāvāja pāriet administratīvā vai partijas darbā, bet es, tāpat kā iepriekšējā gadā, visiem saku: «Lidot, lidot — tas ir mans partijas darbs ...»

— Pazīstu es tevi — viss tēvā atsities. Tas arī līda ugunī, lai salabotu tvaika katlu uz kuģa.

— Es publiski zvērēju, ka līdz pat nāvei nepametīšu lidmašīnas stūri.

— Trakoti bīstams tavs amats, dēliņ. Kam pavairot bāreņu skaitu?

— Manis dēļ, māt, tu nebaidies, kaut mūsu darbs patiešām ir bīstams.

— Tak par to jau es runāju ...

— Bet kam tad būtu jāriskē, ja ne man? Vai es kāds paipuisītis, vai? Esmu darba cilvēks un savu amatu protu ne sliktāk kā daudzi citi. Bet lidotāja izmēģinātāja darbu, māt, kad es tev saku, — katram vis nevar uzticēt.

Māte kādu brīdi klusēja, nezinādama, kā lai dēlu pārliecina, tad jautāja:

— Kādēļ tu aizgājušgad iedrāzies mežā, bet nenosēdies uz šosejas? Savā galvā dabūji robu ...

— Kā lai nosēžas uz šosejas, ja pa to drāžas ļaužu pilnas mašīnas. Kādēļ jāaiziet bojā nevainīgiem cilvēkiem?

Natālija Georgijevna atkal nezināja, ko lai dēlam atbild, tāpēc sacīja:

— Tev vienmēr jāatceras savu ģimeni. Pat tad, kad tu būsi uzrāpies pašā augšā vai uz sava pola.

— Olgu, Valēriju un Igoru es mīlu vairāk par visu pasaulē, un tu to labi zini.

— Zinu, ka mīli, taču darbs bieži vien paņem no cilvēka visu, — kaut kā nenoteikti sacīja māte un piebilda: — Bet tā lidošana ir, vai die, cik jauka un skaista! Savu mūžu neaizmirsīšu, kā kopā ar tevi lidoju virs māmuļas Volgas, virs tās plašumiem.

— Nu redzi, bet dēlam gribi visu to atņemt!

— Tādēļ, dēls, arī pievēršu uzmanību. Tavs arods apreibina cilvēku, bet tu zini, ka arī no vīna cilvēki aiziet bojā, kļūst par alkoholiķiem un nezina, kā no šī posta lai tiek vaļā.

— Tur tev taisnība, māt. Taču lidošanu tik viegli pamest nav iespējams, tikai nāve vai kāda smaga slimība var lidotāju šķirt no debesu stihijas, kuru cilvēks ar parastu aci ne vienmēr spēj saredzēt.

Māte ilgi klusēja, bažīgi domādama par sava pastarīša likteni.

— Kā ir, dēls, tauta teic, ka tu nesen pie Staļina esi nelāgi uzvedies?

— Kas tad mani tā nosūdzējis?

— Olga Sofijai pastāstīja, bet tā man. Klīda valodas, ka tu ar viņu tieši Kremlī esot sācis cīkstēties... — nopietni runāja Natālija Georgijevna.

— Muļķības gvelž, bet tu tici, — smīkņādams atbildēja dēls. — Kā tad bija īstenībā? Sēžu es kopā ar puišiem Kremļa pilī, te pēkšņi pie manis pienāk Staļins un saka: «Valērij Pavlovič, gribu iedzert uz jūsu veselību.» Bet es atbildu: «Paldies, man tā tāpat ir laba. Labāk, Josif Visa-rionovič, iedzersim uz tavu veselību!» Staļins, pacēlis mazu glāzīti, smaida. Es tūdaļ nopratu, ka viņa piņģerotā ir minerālūdens — «Boržoms» vai «Narzāns», jo sieniņas viscaur pārklājušās ar burbulīšiem. Es piecēlos, izņēmu no Staļina rokas glāzīti un noliku malā, bet tās vietā izvēlējos lielu pokālu un piepildīju to līdz malām ar šņabi. Pēc tam atradu otru tādu pašu un arī tajā ielēju stipro dziru. Vienu pokālu atdevu Staļinam, otru paņēmu pats un sacīju: «Lai iet, Josif Visarionovič, sadzersim tubrālības!»

Staļins pasmaidīja. Mēs sakrustojām rokas. Protams, es zināju, ka Josifs Visarionovičs šņabi nedzer, ka viņš tikai iemalkoja, apslapināja ūsas un ar interesi mani vēroja. Man nekas cits neatlika kā iztukšot pokālu līdz dibenam. Pēc tam es ar vienu roku apskāvu Staļina kaklu un sāku viņu bučot.

— Kā tu uzdrīkstējies? — māte izbijusies jautāja.

— Nekā ļauna es nedomāju, bet apsardze gan bija pārbijusies.

— Cik tur tālu līdz nelaimei! Tā nav brīv, Voļeņka! Staļins tev nav nekāds Volodja, bet tu iedzēris varēji savu spēku ij nesamērot. . .

— Ko nu, māt! Kādi nieki! Es taču no sirds.

Valērijs tumsā pasmaidīja, domādams, ka mātei bērni vienmēr paliek bērni.

Vēl ilgi runāja divi atšķirīgi, dažādu asiņu, taču viens otram bezgala dārgi cilvēki.

Natālijai Georgijevnai bija taisnība — no rīta mājā sanāca daudz draugu un paziņu, kas steidzās sastapt savu slaveno novadnieku uz vietas.

Kad Valērijs iegāja godaistabā, viņš ieraudzīja savu krusttēvu Šapošņikovu, vectēvu Ipatu, zvejnieku Ščipa-kinu, kas par godu šim gadījumam bija apvilcis lepnākās drēbes, ciemiņus no Katuņas un Pučežas un daudz citu laipnu, smaidošu cilvēku. Bez šaubām, visi viņa plāni tika sagrauti. Viņš bija cerējis sākumā aiziet pie sava senā drauga Volodjas, tad pie vecā važoņa, lai trijjūgā pabrauktos pa pirmā sniega segu, Valdaja zvaniņiem skanot, bet pēc tam doties medībās un visas šīs izpriecas noslēgt vecvecā Volgas pirtiņā.

Taču pēc jautrām brokastīm pie māmuļas, kas bija lūgusi pie galda visus Voļeņkas ciemiņus, Čkalovs tūlīt devās uz līci, kurā jau stāvēja desmitiem upes ostā pierakstītu kuģu. Apstaigājis ostu, dažus tvaikoņus un kuģu remonta rūpnīcu, Valērijs ilgi sarunājās ar matrožiem, strādniekiem, rūpnīcas administrāciju un uz mājām pusdienās atgriezās dzīvespriecīgs un līksms.

— Vai zini, māmuļ, es pamatīgi apskatīju līci. Kādi brīnišķīgi cilvēki strādā rūpnīcā un uz kuģiem!

— Ei nu, Voļeņka! Tev patīk cilvēkus pārslavēt. Tēvs ne vienu reizi vien tev to tika sacījis ...

— Nekas, sliktāk ir būt ļaunam un neuzticīgam.

— Tas tiesa, Voļeņka, taču pat kāpostu zupu pārsālīt kaitīgi ...

— Mūsu tauta ir bez puvuma, — turpināja Valērijs. — Pēc dažiem gadiem sūtīšu dzīves akadēmijā uz Volgas kuģa savu Igoru, lai kurtuvē izbauda tautas sūro darbu.

— Vai nu tā vajag? — Večiņa sasita plaukstas. — Slavena lidotāja dēlu — un tādā ellē!

— Tieši ellē, māmuļ, lai norūdās un uz visu dzīvi kļūst par cilvēku.

Pēc pusdienām Valērijs kājām devās uz kaimiņu ciemu Gumņišču palūkoties, ko paveicis linu audzētājas Aleksandras Prozorovas posms. Posmvede viņu, Augstākās Padomes deputātu, bija aicinājusi daudz reižu, sacīdama: «Zini, cik linu esmu novākusi šovasar ar savām biedrenēm? Ja tos izstieptu vienā pavedienā, tie apņemtu visu zemeslodi.»

Dzimtajās vietās Valērijs atpūtās brīnišķīgi, taču atvaļinājums iznāca īss — no rūpnīcas tika atsūtīta telegramma: «Viss gatavs. Nepieciešama Jūsu klātbūtne.»

Ckalovs izbrauca uz Gorkiju un nākamajā rītā jau bija Maskavā.

rūpnīca

Jau 3. decembrī Valērijs ieradās savas rūpnīcas lidojumu stacijā LIS^25, taču 1-180 viņš tur neatrada. Izmēģinājumu vadošais inženieris Lazarevs lidotajam pastāstīja, ka ar jauno lidmašīnu rūpnīcā neveicoties, atklāts pārpārēm defektu, ka izmēģinājumu programma vēl nav parakstīta, kaut gan pēc visa var just, ka tautas komisariāts un galvenā pārvalde steidzina, mašīna ātrāk jāizmēģina gaisā.

— Nebaidi sevi ar defektiem, dzimst taču jauna mašīna, mans draugs, — Čkalovs mierināja jauno inženieri.

Ckalovs zināja, ar kādām grūtībām saistīta katras jaunas lidmašīnas rašanās. Tās parādīšanās bija konstruktoru un ražotāju — daudzu simtu cilvēku kopīgu pūliņu un saspringta darba rezultāts. Šiem cilvēkiem jāizlemj daudz jautājumu, jāatrisina lieli un mazi tehniski uzdevumi, kamēr konstruktora iecere pārvēršas par projekta rasējumiem, bet rasējumi pārtop par atsevišķām detaļām un mašīnas mezgliem, un, visbeidzot, montāžas procesā. Čkalovs to visu labi zināja.

Viņš vēl parunājās ar bortmehāniķi, tad devās pie rūpnīcas direktora un galvenā konstruktora. Viņi sagaidīja Čkalovu ar prieku.

— Tātad klāt esi? — konstruktors jautāja lidotājam, it kā viņa priekšā būtu nevis Čkalovs, bet spoks.

— Ja reiz izsaucāt, tad esmu. Kas te ko brīnīties? — Valērijs neapmierināts atbildēja un piebilda: — Zinu, ka par mani jau klīst valodas: redz, līdz varoņbūšanai, līdz polam un deputāta godam Čkalovs lidojis vai uz pagales, gluži kā ragana uz slotas, bet tagad kļuvis par svarīgu personu, nu viņu vairs tik vienkārši ellē netrieksi...

— Neklausieties šajās valodās, — nopietni sacīja Poļi-karpovs, — mēs zinām, kas ir Čkalovs. Ķersimies labāk pie darba.

Pēc sarunas ar galveno konstruktoru un rūpnīcas direktoru Čkalovs saprata: 1-180 gaida daudzi un tiek veikti pasākumi, lai šo mašīnu ātrāk ieviestu ražošanā. Protams,

1938. gada 2. decembra defektu sarakstā uzrādītie trūkumi tiks novērsti.

Čkalovs — bezbailīgs cilvēks un talantīgs lidotājs — bezgalīgi ticēja konstruktoriem, vadošajiem inženieriem, mehāniķiem un motoristiem. Viņš nešaubīgi zināja, ka, nosūtot lidmašīnu no ražotājiem uz rūpnīcas lidojumu izmēģinājumu staciju, tiks sastādīts akts, kuru parakstīs tehniskās kontroles nodaļas priekšnieks, LIS priekšnieks, ražošanas un izmēģinājumu vadošie inženieri, kara aviācijas pārstāvis, un šo dokumentu noformēs tikai tādā gadījumā, ja 1-180 būs gatavs lidojumam. Valērijs Pavlovičs ticēja visiem, kas bija projektējuši un gatavojuši lidojumam šo iznīcinātāju.

Kaut arī bija sākusies ziema, stipra sala un stabilas sniega segas decembra pirmajā pusē vēl nemanīja. Šādai meteoroloģiskai situācijai, šķiet, tieša sakara ar lidmašīnas 1-180 būvi nebija, tomēr daži darbinieki centās izmantot šos dabas untumus savā labā. Jaunajā lidmašīnā vēl nebija uzstādītas iekārtas, kas ļautu ievērot dzinēja nominālos temperatūras parametrus, pieturoties zemai atmosfēras temperatūrai. Tomēr daļa konstruktoru un rūpnīcas vadība uzskatīja: relatīvi siltais ziemas sākums ļauj cerēt, ka pirmo lidojumu varēs veikt bez speciālajām ierīcēm, kas regulē motora cilindru galvu temperatūru.

Cenšanās ātrāk nodot jauno iznīcinātāju, kuru tā gaidīja Sarkanā Armija, jādomā, lika viņiem riskēt. Jaunais iznīcinātājs patiešām bija vajadzīgs. Starptautiskā situācija dienu no dienas kļuva jo saspringtāka. Vācu fašisms atklāti gatavojās jaunam lielam karam. Hitlers par poligonu izmantoja Spāniju. Šeit izmantoja jaunus apbruņojuma veidus, šeit parādījās jauns Meseršmita iznīcinātāja modelis ME-109E, kas bija pārāks par mūsu mašīnām gan ātruma, gan uguns jaudas ziņā.

7. decembra vakarā lidmašīnu 1-180 no rūpnīcas pārveda uz lidlauku; netika pat sastādīts akts par mašīnas nodošanu lidojumu izmēģinājumu stacijai.

No ierakstiem izmēģinājumu vadošā inženiera Lazareva dienasgrāmatā redzams, ka 8. un 9. decembrī lidmašīnu ar steigu gatavoja pirmajam startam; likvidēja kļūmes un defektus.

11. decembrī Valērijs bija norunājis, ka nākamajā rītā, svētdien, 12. decembrī, viņš atlidos uz poligonu un nodarbosies ar lidmašīnas VIT* lielgabalu piešaudi. Mašīna bija paredzēta pretinieka tanku iznīcināšanai no gaisa. Lidmašīnas un apbruņojuma sagatavošanai turp tiks nosūtīts arī vadošais mehāniķis M. Barskis. Kā redzams, Čkalovs pat nenojauta, ka pret vakaru situācija krasi mainīsies, tādēļ ka Galvenā aviācijas rūpniecības pārvalde bija pieprasījusi skaidru atbildi uz jautājumu, vai lidmašīnu 1-180 ieviesīs sērijražošanā nākamajā gadā.

Svētdien, 12. decembri, no rīta tika parakstīts akts par, to, ka rūpnīca nodod lidmašīnu 1-180 lidojumu izmēģinā-

* ВИТ — воздушный истребитель танков.

jumu stacijai, kā ari akts par izmēģināmās lidmašīnas gatavību pirmajam lidojumam ...

Tajā laika, kad rūpnīcas lidojumu stacijā tika sastādīti akti un lidojumu uzdevumi, Čkalovs bija mājās. Izskatījis rīta avīzes, viņš sāka kārtot no vēlētājiem, iestādēm un atsevišķām personām saņemto korespondenci. Tajā bija priekšlikumi vai arī lūgumi. Viņš vēl sēdēja halātā, kad piezvanīja no lidlauka. Sākumā viņš domāja, ka runā bortmehāniķis Barskis no poligona, kur lidmašīna VIT gaidīja Valēriju, lai turpinātu Kurčevska lielgabalu pie-šaudes programmu — no gaisa pa mērķiem uz zemes. Taču noskaidrojās, ka Ckalovs tiek izsaukts uz Centrālo lidlauku, lai veiktu pirmo lidojumu ar 1-180.

— Kādi laika apstākļi? — jautāja Valērijs un, saņēmis atbildi, sacīja: — Gatavojiet^1 mašīnu. Paēdīšu brokastis un būšu klāt...

Viņš iegāja ēdamistabā, kur sēdēja no Gorkijas atbraukušie ciemiņi — viņa vecākais brālis Aleksejs un rakstnieks V. Kostiļevs.

Ielējis sev tēju, mājas saimnieks apsēdās pie galda un it kā starp citu rakstniekam pajautāja:

— Nu kad tad es beidzot varēšu izlasīt tavu «Kozjmu Miņinu»?

Kamēr Valērijs brokastoja, miermīlīgā literārā apspriede pārauga vētrainā diskusijā par to, kādam jābūt caram Ivanam Bargajam, par kuru Kostiļevs bija nodomājis rakstīt romānu. Durvīs parādījās šoferis.

— Šodien taču ir svētdiena, Valērij Pavlovič, — lidotājam atgādināja rakstnieks.

— Bet, redz, mašīna gatava. Ilgi jau es nelidošu... Drīz būšu atpakaļ. — Tad, uzrunādams šoferi, sacīja: — Kamēr es saģērbšos, tu, Filip Ivanovič, iedzer tēju, pēc tam kustēsim.

Valērijs aizgāja uz guļamistabu, pateica sievai, ka tiek izsaukts uz lidojumiem, saģērbās militārajā formā ar brigādes komandiera rombiem uz apkaklītes un ordeņiem pie frenča un izgāja koridorā, kur ieraudzīja viesus jau apģērbušos.

— Kurp tad jūs? — izbrīnījies jautāja Valērijs.

— Aizrauj mūs līdz Majakovska laukumam. Mums ir darīšanas ... — brālim atbildēja Aleksejs.

Izsēdinājis pasažierus Majakovska laukumā, Valērijs kļuva kluss un nejokoja kā parasti ar šoferi Utoļinu, kautrīgu un nerunīgu cilvēku,

Tajā brīdī Valērijs nemanīja galvaspilsētas ielu mūžīgo trauksmi. Viņš vairāk skatījās augšup, debesīs, kur bija novilkušies pelēki mākoņi, noteikdams, ka laiciņš šodien būs decembrim nepiedienīgi silts, taču patiešām jauks, lidošanai derīgs, kā to viņam pirms brīža bija stāstījis izmēģinājumu vadošais inženieris.

Lidlaukā pie rūpnīcas LIS stāvvietām lidotājs pamanīja neparasti daudz sapulcējušos cilvēku. Tie strādāja ne tikai rūpnīcā, bet arī dažādās aizsardzības rūpniecības galvenajās pārvaldēs.

«Mūžīgi salasās asu izjūtu tīkotāji, it kā te būtu cirks vai hipodroms,» ērcīgi nodomāja Čkalovs, dodamies pie lidmašīnas 1-180, kura viņam bija jāiemāca lidot.

Pēc sena paraduma lidotājs, piegājis pie mašīnas, sasveicinājās ar mehāniķi, motoristu un inženieriem.

— Kā ir? — izmēģinātājs jautāja vadošajam inženierim.

Lazarevs pastāstīja, ka viss ir gatavs: akts par pielaišanu pie pirmā lidojuma un tā uzdevums parakstīti, lidmašīna 1-180, tās motors M-88 apskatīti un ir kārtībā.

— Tātad viss, kā nākas? — draudzīgi jautāja lidotājs.

— Jā, varat ģērbties un izlidot, — atbildēja Lazarevs un tūdaļ piebilda: — Nikolajs Nikolajevičs jau ir šeit.

Čkalovs devās uz ēku, kurā bija lidotāju istaba. Pa ceļam izmēģinātājs satika paziņas un, priecīgi smaidīdams, ar katru sasveicinājās.

Pēc minūtēm piecpadsmit lidotājs, tērpies ziemas uniformā, ar izpletni pār plecu, reizē ar tikpat plecīgo, bet slaidāko Poļikarpovu — jaunā iznīcinātāja autoru — gāja pie lidmašīnas.

Bija redzams, ka galvenais konstruktors ir uztraukts.

— Skaistulis! — īsi konstatēja lidotājs, apskatīdams lidmašīnu; uzslava nepārprotami bija domāta Nikolajam Nikolajevičam.

— Vēlu veiksmi, — atbildēja galvenais konstruktors, paspiezdams Valērijam roku.

Uzlicis izpletni, izmēģinātājs bez steigas apgāja apkārt jaunajai mašīnai, uzrāpās uz spārna un iekāpa kabīnē. Mehāniķis palīdzēja viņam ciešāk piesprādzēties ar siksnām pie sēdekļa.

— Sāksim pielaist motoru, — Čkalovs stingri sacīja mehāniķim, aizmirsis visu, kas neattiecas uz lidojumu.

Pēc mirkļa rāmi iedūcās motora M-88 četrpadsmit cilindri; tas vēl nekad nebija bijis gaisā.

Izmēģinātājs ieklausījās ar maziem apgriezieniem strādājošā dzinēja burkšķēšanā, rūpīgi ieskatījās katra mēraparāta rādījumu skalā, kas fiksēja motora eļļas un degvielas padeves sistēmu darbības kvalitāti. Paaugstinoties eļļas temperatūrai, lidotājs ar roku pārbīdīja uz priekšu dzinēja darbības regulēšanas rokturi, motors paklausīgi palielināja apgriezienus. Dzinēja izplūdes gāzu un gaisu šķeļošo propellera lāpstiņu trokšņi summējoties krasi izmainīja apkārtējo skaņu gammu, nu jau pa visu lidlauku dunēja un rūca propellera savirpuļotais gaiss.

Lidotāja izmēģinātāja ērgļa profils palaikam nozuda, kad Valērijs nolieca lielo, ādas ķiverē cieši iespīlēto galvu, lai rūpīgāk apskatītu daudzo uz pilota kabīnes priekšējā paneļa uzstādīto mēraparātu rādījumus.

Motors bija pārslēgts uz pilnas jaudas režīmu. Tas trakā ātrumā grieza propelleri, kas svieda atpakaļ ļoti spēcīgas gaisa strāvas. Drebēja ne tikai viss apkārtējais, bet arī pats lidaparāts, kuram gluži kā jauna, nepacietīga, skrējiena alkstoša zirga ādai viļņiem pārskrēja trīsas. No malas šķita, ka arī lidotāju kabīnē mētā un krata šī vēl nesavaldītā un neapgūtā, rēcošā stihija.

Valērijs ar kreiso roku vilka atpakaļ motora jaudas regulēšanas sektoru, precīzāk, izmainīja tā karburatora droseļaizbīdņa stāvokli, un tūdaļ padomju cilvēku roku radītā varenā skaņu simfonija apklusa. Motors sāka darboties ar maziem apgriezieniem, no cilindriem ar joni izmezdams izplūdes gāzes.

Ckalovs iztaisnojās un sāka lidmašīnas vadības rokturi iekustināt sākumā pa kreisi, tad pa labi, vērodams, kā uz iznīcinātāja spārniem nolaižas un paceļas eleroni. Pēc tam viņš pagrieza galvu atpakaļ un ar to pašu rokturi, virzīdams «no sevis» un «sev klāt», pārbaudīja 1-180 augstuma stūres astes plākšņu kustību. Visbeidzot ar enerģisku kājas kustību pārvietoja vadības pedāļus un novēroja, ka pagriezienu stūre sinhroni novirzās pa kreisi un pa labi.

Lidotājs izmēģinātājs bija apmierināts — viss it kā būtu kārtībā. Noskatīdamies pie lidmašīnas stāvošajos «darbarūķos», kā viņš ar maigumu dēvēja mehāniķus un moto-ristus, Ckalovs smaidīja. Tad pacēla lidotāja cimdā tērpto kreiso roku un parādīja augšup pavērstu īkšķi. Tagad visi saprata: ne no mēraparātiem, ne no skaņām, ne ari no vizuālās apskates lidotājs nekā slikta vai aizdomīga nav pamanījis un liek saprast, ka gatavs izbraukt no rūpnīcas lidojumu izmēģinājumu stacijas stāvvietām.

Izmēģinātājs rūpīgi sakārtoja lidotāja brilles. Bremzes atlaistas, lidmašīna izkustējās no vietas. Visi — gan rūpnīcas direktors un galvenais konstruktors, gan vadošie inženieri un mehāniķi, motoristi un aizsardzības rūpniecības tautas komisariāta pārstāvji — priecīgi māja pilotam, novēlēdami labu veiksmi.

Bet kas notika tālāk?

Apkopojot sen pagājušo laiku leģendas, man liekas, ka notikumi, kas norisinājušies ar izmēģinātāju un viņa mašīnu pēc tam, kad 1-180 bija atstājis pavadītājus aiz muguras, varēja būt šādi:

1938. gada 12. decembris, laiks — 13 un 31 minūte. Čkalovs aizbrauc lidmašīnu no lidojumu izmēģinājumu stacijas. Viņš, kā jau skolots lidotājs, nav apmierinājies ar divas dienas iepriekš veikto «mīlēšanu». Taču pats galvenais — lidmašīna vēl ieskrējienā nav izmēģināta, tā nav atrāvusies no zemes ne pusi metra.

Lidotājs, atcerēdamies vadošā inženiera uzdevumu, saprata, ka Lazarevs droši vien pieredzes trūkuma dēļ ir aizmirsis par tādu izmēģinājumu elementu kā atraušanās no zemes, kaut gan jebkuru jaunu lidmašīnu bez šādas iepriekšējas «palēkšanās» lidojumā laist bija noliegts. Tādēļ Valērijs nolēma nesteigties un mēģināja jau no paša sākuma pakļaut lidmašīnu savai gribai. Viņš bija nodomājis vispirms ātri «parullēt», pēc tam palaist mašīnu žiglā skrējienā, tad mazliet atrauties no zemes un tūdaļ piezemēties, tad beidzot aizstūrēt tālākā lidlauka stūrī, apmēram pie CAHI angāra, un no turienes lidlaukam pa diagonāli, pret vēju, pa visgarāko taisni sākt ieskrējienu un pacelties. Valērijs palielināja dzinēja apgriezienus, 1-180 sāka uzņemt ātrumu. Lidotājs samazināja dzinēja apgriezienus un sāka strauji bremzēt. Lidmašīna ātri apstājās. Apgriezieni tika no jauna palielināti, iznīcinātājs sāka kustību uz priekšu, bet izmēģinātājs to grozīja te pa labi, te pa kreisi, konstatēdams, cik paklausīga ir lidmašīna bremzēšanas sistēmai un pagriezienu stūrei, vai nav tendences uz lūvēšanu vai nekontrolējamu astes pacelšanos. Viss bija labi.

Tajā pašā laikā Čkalovs bieži paraudzījās uz priekšu, lai nejauši nesaskrietos ar kādu pēkšņi parādījušos šķērsli. Viņš apskatīja arī debesis virs lidlauka, kaut gan zināja, ka šodien, svētdienā, pēc trīspadsmitiem lidmašīnu nosēšanās nav gaidāma.

Šoreiz Čkalovs pagrieza lidmašīnu pa labi, nolēmis dot iznīcinātājam ieskrējienu, kas nodrošinātu astes pacelšanos, lai gūtu priekšstatu par pagriezienu un dziļuma stūres efektivitāti. Izmēģinātājs aprēķināja — ja viņš lidlauka galveno vārtu traversā samazinās apgriezienus līdz minimumam, tad pagūs samazināt ātrumu, nolaist asti un piebremzēt mašīnu krietnu gabalu pirms stūrī stāvošajiem angāriem, līdz kuriem tobrīd bija vislielākais attālums.

Lidmašīna jau bija pagriezta izvēlētās taisnes virzienā. Lidotājs enerģiski palielināja dzinēja apgriezienus un pēkšņi saņēma ziņojumu: nekavējoties atgriezties savas rūpnīcas stāvvietā ... Pēc pāris minūtēm pie lidmašīnas pieskrēja vadošais inženieris un mehāniķis. Ar viņu palīdzību Čkalovs pagrieza 1-180 un «parullēja» uz lidojumu izmēģinājumu stacijas pusi. Valērijs bija īgns, viņš mēģināja uzminēt, kāds iemesls bijis tik dīvainam rīkojumam «no augšas» pārtraukt izmēģinājumu. Lidotājs paskatījās uz pavadītājiem un ieraudzīja, ka viņi iet lēnītiņām, ar žestiem rādīdami, ka var «rullēt» ātrāk. Čkalovs pamāja, tas nozīmēja — «saprotu, tiks izdarīts», un sāka ar kreiso roku virzīt dzinēja apgriezienu regulēšanas sektoru. Taču pēkšņi viņš juta, ka motors nevis palielina, bet samazina apgriezienus un kā mirdams, izpūtis pēdējo dvašu, apklusa pavisam.

Dzinēja patvarīgā apstāšanās izmēģinātājam bija pārsteigums, jo mašīnas sagatavošanas steigā un juceklī, kāds valdīja lidojumu stacijā, viņš bija piekritis doties pirmajā lidojumā ar 1-180 drošā pārliecībā par motora M-88 nevainojamu darbību.

— Kas tā par māžošanos?! — Čkalovs kliedza mehāniķim, tad, uzrunādams inženieri, sacīja: — Bet pēc mēraparātiem viss bija normā: gan eļļas, gan cilindru galvu temperatūra, gan spiediens benzīna un eļļas maģistrālēs.

Inženieris un mehāniķis aizskrēja uz LIS stāvvietām un pēc brītiņa atgriezās kravas automašīnā, ar kuru atbrauca arī daudzi lidmašīnu un dzinēju speciālisti. Viņi ātri izcēla saliekamās un parastās kāpnes, pieslēja tās pie iznīcinātāja priekšgala, sāka vērt vaļā lūkas, lai tiktu klāt pie motora.

Čkalovs, drūms un sarūgtināts, joprojām sēdēja lidmašīnā. Viņš vēroja visus, kas pūlējās noskaidrot dzinēja patvarīgās apstāšanās iemeslu. Par katru no viņiem varēja galvot kā par apzinīgu cilvēku un labu speciālistu.

Valērijs atcerējās sarunu ar Padomju Savienības Varoni Anatoliju Serovu, kas nesen bija atgriezies no Spānijas. «Ēzelīšiem» jeb «strupdeguņiem», kā mēdza dēvēt iznīcinātājus 1-16 mūsu lidotāji, republikāniskās Spānijas debesīs kļūst jo dienas jo grūtāk izcīnīt nevienlīdzīgās kaujas ar visjaunākajiem Meseršmita konstrukcijas iznīcinātājiem, kurus ģenerāļa Franko armijai piegādā Hitlers. Bet te — šāda neveiksme.

īsā decembra diena gāja uz beigām, jau sāka krēslot, kad Valērijs izrāpās no kabīnes, nolēca no spārna zemē, atsprādzēja izpletni, pārmeta to pār plecu un mierīgi sacīja vadošajam inženierim:

— Šodien vairs neko nepagūšu ...

— Jūs ejiet, Valērij Pavlovič, gan mēs to iemeslu uz-urķēsim. Es jums ziņošu ... — atbildēja Lazarevs.

— Tumsā veltīgi bakstīties. Stiepiet mašīnu uz angāru, —- lidotājs stingri noteica inženierim un piebilda:

— Paskatieties, kā nākas!

Lidotāju istabā pārģērbjoties, Čkalovs sajuta dīvainu klusumu. Parastajās dienās te bieži dzirdēja jokus, nostāstus, zobgalības, jaunumus, dažreiz arī dziesmas, ko uzsāka rūpnīcas lidotāji un karavīri, kuri bija atbraukuši pieņemt lidmašīnas.

Šoferis jau gaidīja Valēriju tumši zilā pakardā, ko viņam pagājušajā gadā bija uzdāvinājusi Padomju valdība pēc pārlidojuma uz Ameriku. Valērijs jau vēra mašīnas priekšējās durvis, kad blakus nočīkstēja automobiļa bremzes. No tā izkāpa galvenais konstruktors.

— Vienu mirklīti, Valērij Pavlovič, — saudzīgi sacīja Poļikarpovs.

— Kas ir? Vai atradāt, Nikolaj Nikolajevič? — mierīgi jautāja Čkalovs.

— Jā. Bija pārlūzusi trose, kas darbina karburatora droseļvārstu.

Iestājās klusums. Tad Čkalovs galvenajam konstruktoram asi jautāja:

— Un vairāk neko neatradāt?

— Kur nu vairāk, — uztraukts atbildēja Poļikarpovs.

— Kur nu vairāk? — viņš ar rūgtumu atkārtoja un piebilda: — Bija taču pārlūzusi nesen pārtaisītā, pastiprinātā trose, Valērij Pavlovič.

— Nu, ja tikai tur tā vaina, tad zinu, ka jūs vēl reizi to lietu pārpīpēsiet un ātri izdomāsiet drošāku konstrukciju ...

Poļikarpovs uzmanīgi ieklausījās Čkalova atbildē. Viņam iepatikās lidotāja balsī skanošā bezgalīgā uzticība cilvēka prātam, taču viņš kā labs muzikants saklausīja atbildes neparasto intonāciju, tajā bija jaušams satraukums un kaut kas līdz galam nepateikts.

— Jūs bijāt domājis vēl ko citu?

— Neliegšos, Nikolaj Nikolajevič, es baidos — vai tiešām tikai šis nieks?

— Protams, ne viss rit tik gludi, kā gribētos...

— Kas tur pavisam, Nikolaj Nikolajevič, velti tā runā, it kā es būtu zīdainis. Lidmašīna ir vajadzīga — vajadzīgs jauns iznīcinātājs mūsu armijai un mūsu draugiem. Tādēļ par daudz netamborējiet, kaut arī ziniet mēru, — asi noteica Čkalovs.

Poļikarpovu nedaudz aizvainoja izmēģinātāja asums, un viņš apklusa. Čkalovs to uzreiz sajuta un tūdaļ sacīja:

— Nedusmo! Tu domā, es maz punu, zilumu un visādu caurumu esmu dabūjis? Un lielāko daļu pie tavām mašīnām. Taču saproti — ne jau par to ir runa! Mums abiem šoreiz darbs jāvada tā, lai visu nostrādātu ar garantiju, taču arī laiku nedrīkstam zaudēt.

— Bet jums kā lidotājam ir labāk jākontrolē un jāpievelk ... — iesāka Poļikarpovs, taču Čkalovs viņu aprāva.

— Ne vienu reizi vien jau esam par šo tēmu runājuši. Atkārtoju: es viens nevarēšu pārbaudīt tūkstošiem detaļu un mezglu, no kurām jūs esat saskrūvējuši lidmašīnu. Šādam nolūkam ir tehniskā kontrole, inženieri un mehāniķi. Vesela kontrolieru armija. Tos es nevaru aizstāt, — iekaisis pārliecināja Čkalovs. — Mans pienākums, biedri galveno konstruktor, — svinīgi un strikti turpināja lidotājs, — pacelties ar mašīnu gaisā un iemācīt tai lidot. Tāds ir mans uzdevums. Un neviens šo uzdevumu, dārgais, manā vietā neveiks.

Poļikarpovs klusēja. Valērijs pazina šo uzņēmīgo un talantīgo stipras gribas cilvēku, vadītāju, kas bija valdonīgs un necieta iebildumus. Sniegdams konstruktoram roku, lidotājs sacīja:

— Es ticu tev, cilvēkiem, visam mūsu kolektīvam. Esmu gatavs lidot ar 1-180 jebkurā mirklī. Izsauciet! Bet pagaidām palidošu ar VIT, esam aizkavējuši lielgabalu pie-šaudi. — Brīdi klusējis, piebilda: — Mēs abi esam pār vienu kārti metami: sasolām, bet pēc tam skraidām kā sadeguši, ne gaismiņas neredzēdami . . .

— Kā tu to domā? — nenocietās Poļikarpovs.

— Iesaku, kā teicis viens no gudrajiem: «steigties lēnām».

Poļikarpovs saprata, ka viņš no Čkalova neko vairāk nesagaidīs, pasniedza viņam roku un sirsnīgi sacīja:

— Saprotu, paldies par uzticību, Valērij Pavlovič!

Valērijs apsēdās blakus Utoļinam. Šoferis sāka braukt

uz ziemeļrietumu vārtiem, un drīz viņa pakards traucās pa Maskavas ielām «zaļajā vilnī». Regulētāji zināja, ka Valērijs Pavlovičs kaut kur steidzas.

Pakarda saimnieks tiešām steidzās, steidzās uz Kurskas stacijas pusi, uz Dārza ielas № 14/16 māju, kur vienā tās dzīvoklī piektajā stāvā viņu gaidīja sieva un bērni.

Tādu es iztēlojos Valērija Pavloviča dzīvi dažu desmitu minūšu laikā 1938. gada 12. decembrī pēc pulksten 13 un 30 minūtēm.

Es nemaz īsti nezināju, ka Valērijs gatavojies svētdien veikt pirmo lidojumu ar 1-180, tāpēc viņa parādīšanās manā dzīvoklī pilnā militārā uniformā man bija pārsteigums. Parasti viņš pie mums nāca no kāpņu laukuma pretējām durvīm, ģērbies halātā, tādēļ es sākumā nodomāju, ka viņš brauc kaut kur uzstāties un grib, lai es viņam dodos līdzi. Biju jau sagatavojies pretsparam, kad pamanīju, ka skarbās rievas starp viņa izliekto uzacu lokiem ir pazudušas un viņš pietupies aicināja sev klāt manu četrus gadus veco meitiņu, kura skrēja pie viņa, ko kājas nes.

— Taisni brīnums, kā bērni jūt, ka tu esi cilvēks, nevis ragains velns, — es teicu Valērijam, pūlēdamies izraut meitenīti no viņa rokām. — Nožņaugsi, nešķīstais!

Taču Čkalovs manu protestu atstāja bez ievērības un ar mazulīti devās sākumā uz virtuvi, lai sasveicinātos ar dzīvokļa saimnieci, bet pēc tam uz kabinetu, kurā viņš ieraudzīja scenāristu Dmitriju Tarasovu.

•— Kāpēc tad tu man neteici... — pārmetoši uz mani skatīdamies, nodūca Čkalovs.

Es iepazīstināju Čkalovu ar savu viesi, piebilzdams:

— Mēģinām kopā uzrakstīt scenāriju.

— Es, Jagor, skatos, ka tev iepaticies drukāt,

— Neko nevar darīt, Valerjan, apstākļi spiež.

— Protams, ja jau esi savienības biedrs, — draugs mani ķircināja, spēlēdamies ar bērnu.

— Un kur tad tu posies?

— Esmu atbraucis no lidlauka, Jagor. Mums ir lielas nepatikšanas...

— Kāds nelabais jūs dzen, ja strādājat atpūtas dienā?

— Laiks dzen, Jagor. Laiks! — Atkal kļuvis skarbāks un nolaidis bērnu uz grīdas, Čkalovs piebilda: — Jau gatavojos izlidot, bet «rullējot» salūza dzinēja vadības sistēma.

— Vai tad jūs izmēģināmos paraugus uz zaķa taisāt, vai?

Valērijs paskatījās uz manu viesi, piecēlās un mierīgi teica:

— Nekā tu nejēdz, — un, ar delnas malu novilkdams gar rīkli, piebilda: — Lai nomainītu 1-16, jauns «vana-dziņš» vajadzīgs šitā te. Tādēļ arī steidzamies.

Atvēris dzīvokļa durvis, viņš man klusu sacīja:

— Ienāc, jāaprunājas!

Kad es iegāju Valērija plašajā kabinetā, viņš jau sēdēja pie galda, uz kura bija skolas ģeogrāfijas karte ar abu mūsu planētas pusložu attēlu.

— Paskaties, Jagor! Te ir Austrālija, te dienvidpols, bet šeit ir Dienvidamerikas galējais dienvidu punkts.

— Simtiem reižu jau esmu redzējis, — es atbildēju dusmīgi, likdams Valērijam saprast, lai viņš nepūš miglu acīs, bet runā kā vienmēr tieši — pašu galveno.

— Paskaties taču, velnēns tāds, — labsirdīgi uzstāja Čkalovs.

— Vai tad tu esi aizmirsis par mūsu vēstuli sakarā ar jauno mašīnu?

— Jaunā mašīna — pati par sevi. Tā ir gara dziesma. Jādomā, rēķinoties ar ANT-25.

— Mēs taču jau rēķinājām, — es atbildēju Valērijam.

— Nē, Jagor, ir vajadzīgi precīzi dati. Man liekas, ka Josifs Visarionovičs piekritīs, — novērsdams skatienu no kartes, Čkalovs sacīja jau ar azartu.

— Kad ieradīsies Aleksandrs Vasiļjevičs, tad parēķināsim.

— Kur tad viņš ir?

— Rīt viņam jāierodas.

— Es gribēju Sašu un tevi kopā ar sievām uz Jaungadu paņemt sev līdzi uz Volgu.

— Nekas nesanāks, Valerjan, — tādam braucienam vajag nedēļu brīva laika, bet mēs jau atvaļinājumā esam pūtušies, Svētkos nāc labāk pie mums. Olgu mana Jevgeņija jau it kā pierunājusi.

— Nē, Jagor! Olga ar bērneļiem brauks man līdzi uz Vasiļovu. Es mātei solījos,., — Un ar vieglām skumjām

piebilda: — Nekādi jūs, velnus, nevaru aizvilkt uz dzimteni.

— Kad tad tu brauc?

— Iztaisīšu pirmo lidojumu ar 1-180 un tad laidīšu.

1938. GADA 15. DECEMBRIS

15. decembra rītā Valērijam likās, ka viņš ir aizgulējies. Iepriekšējā vakarā viņam atkal bija zvanījuši no Centrālā lidlauka un lūguši atbraukt. Viņš piecēlās un klusām atvēra durvis uz bērnu istabu. Igors vēl gulēja. «Kad tad viņš pošas uz skolu? Cik tagad pulkstenis?» Čkalovs sev jautāja, pienākdams pie loga. Viņš ieraudzīja ielas laternu apgaismoto sniegu, kas laikam bija uzsnidzis naktī.

Aizgājis uz ēdamistabu, Valērijs pa logu pamanīja retus gājējus, kuri steidzās pa tukšo ielu. Ap to sejām vijās garaiņi, bet automašīnas aiz sevis atstāja veselas mirklī gaistošu mākoņu vērpetes. Tātad sals bija pieņēmies spēkā.

Valērijs žigli izvingrināja locekļus, pagāja zem dušas un, apģērbis halātu, klusām devās uz kabinetu, kur uz galda gulēja jauna, iespaidīga vēstuļu un telegrammu kaudze no visdažādākajām valsts malām.

«Viņa gaišības deputāta sekretāre,» Ckalovs smaidīdams nodomāja par savu sievu, kura rūpīgi sekoja vīra sarakstei ar deputātiem un palīdzēja viņam to organizēt.

Pie sevis noteicis «viņa gaišība», Valērijs nez kādēļ atcerējās, kā bija braucis uz vasarnīcu pie Alekseja Tolstoja. Rakstnieks pēc iesakņojušās tradīcijas algoja tādu kā šveicaru, kā mājzini — solīdu, sirmūsainu slaida auguma večuku, ietērptu zeltītām tresēm apšūtā mundierī. Atvērdams parādes durvis, šīs mājas kārtībassargs skali paziņoja: «Viņa gaišībai — Augstākās Padomes deputātam grāfam Aleksejam Nikolajevičam Tolstojam labpatīk jūs lūgt.»

Šīs atmiņas uzvandīja viņa dvēselē daudz spilgtu un satraucošu mirkļu, ko Ckalovs bija pārdzīvojis, satiekoties ar izcilo, savdabīgo rakstnieku, kurš vēlāk kļuva viņa draugs.

Aizrāvies ar korespondenci, Valērijs nemanīja, ka pamodusies visa māja. Olga, saposdama bērnus, jau mīļi rājās. Pēc brīža kabinetā ieskrēja Igors un apvija rokas tēvam ap kaklu. Valērijs nosēdināja dēlu uz ceļiem, pie-

kļāva sev klāt, noskūpstīja, bet nepārtrauca vēstuļu lasīšanu.

— Redzi, Igor, cik daudz darba.

— Tēt, un ko raksta?

— Te viena pilsone lūdz uzcelt pionieru namu.

— Tas jau ir uzcelts. Mēs taču tur bijām ...

— Jā, pie mums Maskavā. Bet viņa lūdz, lai uzceļ Ukrainas ciematā. Un te viens zēns raksta, lai palīdzu viņu iekārtot lidotāju skolā.

— Es arī gribu par lidotāju, — teica Igors.

— Tu mācies, mācies labāk. Kļūsi par cilvēku. Bet pēc tam varēsi par lidotāju.

— Par cilvēku un pēc tam par lidotāju? — izbrīnījies jautāja zēns, vērīgi lūkodamies tēvam acīs un pūlēdamies saprast — tētis joko vai runā nopietni.

— Jā, dēliņ. Tā nu tas ir. Ja nekļūsi par īstu cilvēku, tad labāk par lidotāju nemaz nebūt.

Ienāca Olga ar meitiņu Valēriju un aicināja visus brokastīs. Valērijs paņēma meitu uz rokām, apsedza viņu ar savu halātu, un viņi kopā sēdās pie brokastgalda.

Paskatījies pulkstenī, tēvs sacīja dēlam:

— Laiks uz skolu.

Priekšnamā Valērijs noskūpstīja puisēnu, pateica parastos ceļavārdus:

— Skaties tu man, neblēņojies!

— Lai būtu cilvēks ... — smaidīja dēls, ar maigu skatienu pavērdamies tēvā.

— Nē, Igor, ne tikvien cilvēks, bet īsts cilvēks! Un pēc tam jau — kā sirds vēlas.

Igors aizgāja uz skolu. Olga gatavojās izvest pastaigā meitiņu.

— Olgiņ, šodien ir salti. Nesaaukstējies pati un meitiņu

nesaaukstē.

Lielajā, plašajā Ckalovu dzīvoklī kļuva neparasti kluss. Valērijs piegāja pie radiolas, uzlika Bēthovena skaņuplati. Ckalovs palika vienatnē ar simfoniju, kuru pirmoreiz bija dzirdējis Ļeņingradā. Šķiet, tas bija 1930. gadā. Vai tiešām astoņus, tikai astoņus gadus viņš bauda Bēthovena mūzikas skaistumu? «Ak, cik daudz gan esmu zaudējis savā dzīvē,» konstatēja Ckalovs un domās pateicās Ivanam Kozlovskim par draudzīgo padomu: nav jākautrējas jebkurā vecumā mācīties izprast mākslas skaistumu.

Radiolā mainījās plate pēc plates ... Čaikovskis, Vāgners, atkal Bēthovens, Gļinka.

Valērijs šķirstīja fotoalbumu, ilgi ieskatījās draugu sejās. «Būtībā padarīts ir maz, bet nodzīvots daudz...» Čltalovs atkal domāja par savu pienākumu tautas priekšā. Atgriezusies ar meitiņu no pastaigas, sieva viņu ieraudzīja aplūkojam fotogrāfijas. Valērijas vaidziņi bija kļuvuši līdzīgi sarkaniem ābolīšiem.

Tēvs izslēdza radiolu un acumirklī iegāja citā, priecīgā pasaulē. Noģērbis meitiņu, viņš atkal paslēpa to zem sava halāta, tikai baltā galviņa ar zilbošajām acīm spraucās ārā gluži kā cālēnam no ligzdas.

— Pie parādes durvīm stāv Utoļins, — Olga sacīja vīram.

— Kāpēc tad viņš nenāk augšā?

— Baidās sasaldēt mašīnu.

— Sasaldēt?

— Arā ir ļoti auksts.

Valērijs palūdza tēju, piebilzdams:

— Olgiņ, vai citronus es tev atdevu?

— Kādus citronus?

— Ak tu dieniņ! Ar Ivanu Rahillo viesnīcas «Maskava» bufetē nopirku tev pāris citronu un piemirsu. Tie ir šineļa kabatā. Tev tagad citroni ir ļoti noderīgi, nesen kaut kur to lasīju. Jā, ja piezvanīs Mendeļevičs, pasaki, ka aizbraukšu pie viņa ne vēlāk kā četros.

— Šķiet, skulptūra būs laba ...

— Man nepatīk, kad no manis taisa majestāti!

— Viņš vakar man sacīja, ka palicis vēl pēdējais seanss ... Bet kā ar skolēniem?

— Visiem saki — rīt brauc prom un Maskavā atgriezīsies nākamā gada februārī. Bet šovakar, ja reiz esmu solījis, noteikti būšu, lai neuztraucas ...

Pēc dažām minūtēm, paņēmis uz rokām Valēriju un noskūpstījis to uz deguna un abiem vaidziņiem, Čkalovs izgāja gaitenī, apģērba šineli, uzlika cepuri un, uzsaucis «Pagaidām!», aizcirta durvis.

Tumšzilais pakards, pieredzējušā Filipa īvanoviča vadīts, aizrāva Ckalovu pa plato galvaspilsētas lokveida maģistrāli. Saltajā dūmakā kustējās daudz smago un vieglo automašīnu, pa ietvēm steidzīgi soļoja cilvēki.

Valērijam patika galvaspilsētas burzma, viņš uzskatīja, ka tā objektīvi atspoguļo padomju cilvēku enerģiju un darbīgo raksturu.

Viņš ar smaidu noskatījās uz nesen uzceltajām metro pazemes staciju ieejām, kas bija līdzīgas senu piļu un teātru pasakaini svinīgām zālēm. Neona burti «M» blāvi mirdzēja cauri salto garaiņu mākoņiem, kuri vēlās no pazemes kā dūmi grandioza ugunsgrēka laikā.

Majakovska laukumā regulētājs tūdaļ pamanīja pa-kardu un bez kavēšanās deva tam atļauju labajam pagriezienam. Čkalovs draudzīgi pamāja puskažociņā ievīstītajam regulētājam.

Klāt arī Skrējēju iela. Čkalovs atcerējās Sašu Aņisi-movu, ar kuru viņi bieži vien mēdza aizbraukt uz hipodromu. Cik kaislīgi ātrumsacīkšu un šķēršļu joslas sacensību karsēji gan viņi bijuši!

Piepeši Čkalovs šoferim jautāja:

— Nu, vai esi izdomājis? Varbūt brauksim atvaļinājumā pie mums uz Vasiļovu? Pamedīsim. Aizvedīšu tevi uz mūsu lejasvoldzinieku pirtiņu... Varbūt i līgavu nolūkosim.

Taču saruna pārtrūka, jo Valērijs ieraudzīja, ka dzelzceļa atzarojuma pārbrauktuvi noslēgusi barjera. Uz sliedēm stāvēja garš sastāvs.

— Tas būs ilgi! Bet man nav laika, — mierīgi sacīja Čkalovs. — Es izkāpšu, bet tu, Filip Ivanovič, esi klāt garāžā. Varbūt pēc pāris stundām brauksim pie skulptora ...

Valērijs izkāpa no pakarda. Sakārtojis cepuri un saņēmis šineļa stūrus kreisajā rokā, viņš saliecies līda zem dzelzceļa sastāva vagoniem.

Pēc laiciņa rūpnīcas izmēģinātājs sasveicinājās ar sargu un, šķērsojis caurlaides telpu, nonāca pie angāriem, Lidojumu izmēģinājumu stacijas stāvvietās viņš ieraudzīja 1-180, kura sarkanā krāsa kā lāpa liesmoja uz sasalušā, graudainā sniega fona, kas atsevišķiem plankumiem bija noklājis lidlauka sastingušo segumu.

Berzēdams ausis, Valērijs pārsteigts vēroja, ka pats rūpnīcas direktors skraidīja ap lidmašīnu, uzkliegdams desmitiem cilvēku, kas bija apstājuši 1-180. Valērijs pašūpoja galvu un nolēma, ka ātrāk jāpārģērbjas lidotāja drēbēs, lai pārtrauktu šo «raganu sabatu».

Lidotāju istabā Čkalovs ieraudzīja Vladimiru Kokinaki un Juliānu Piontkovski. Viņi sarunājās ar inženieriem, gatavodamies izmēģinājumu uzdevumiem.

•— Lai jums veselība! — Velērijs skaļi apsveica biedrus, paspiezdams viņiem rokas. — Kādu teātri jūs te spēlējat — pats direktors skraida apkārt, manam «vana-dziņarn», no kura garaiņi vien kūp un stāvus ceļas gaisā.

— Ko nu viņš saprot no mašīnas sagatavošanas izlidošanai! — smaidīdams atbildēja Piontkovskis.

— Te jau būtu jāraud, — drūmi sacīja Čkalovs.

— Tā ir cita lieta, — nopietni teica Kokinaki un atkal sāka runāt ar savu inženieri.

— Posies? — Čkalovs jautāja Vladimiram Kokinaki.

— Jāt Kādu stundiņu padraiskošos ar CKB.

— Gribi atkal izspiest no tā sulu? — Čkalovs tirdīja Vladimiru.

— Domājam, Valērij, laist pa īsāko ceļu no Maskavas uz Ņujorku, bet tad ir jāpalielina degvielas krājums un jānoteic stingrāki režīmi.

— Pazīstamas domas, — Čkalovs labsirdīgi stiepa savus «o». — Degvielas rezervi paturi noteikti. Ar skābekli ne-iesēdies peļķē kā mēs. Mācies no Gromova, lai varētu visā lidojumā brīvi elpot.

— Protams, ņemam vērā arī jūsu pieredzi.

— Ar ko tad gatavojies? Viens? Vai divatā?

— Domāju ar Mišu Gordijenko.

— Stūrmanis no GKS eksperimentālā institūta?

— Tas pats, — sulīgā, labsirdīgā basā atbildēja Kokinaki.

Pa to laiku Piontkovskis no telpas izskrēja un atkal atgriezās pēc minūtēm desmit.

— Tevi meklē Poļikarpovs. Sūti viņus visus pie velna, Valērij! Man nepatīk šis jampadracis!

— Juliān Ivanovič! — pieceldamies iesāka Valērijs. — Tu pats zini, ka mūsu 1-16 ir novecojis. Parunā ar puišiem, kas ieradušies no Spānijas. Vilijs Meseršmits nav vakarējais. Viņa «simtu devītais» ir tāds riekstiņš, ka cietāku nevajag! Un vai tu vari garantēt, ka, aprijis Austriju un uzkodis čehus un slovakus, Hitlers rīt neuzdurs uz dakšiņas viņa labdzimtību panu Pilsudski, kuram, izņemot ambīcijas, ne velna nav? Un, paskat tik, — fašisti jau pie mūsu robežām . . .

— Ne jau nu 1-180 vien ir pasaulē... — visai pēkšņi un diezgan nesaprotami iesāka Piontkovskis, taču tūdaļ apklusa.

— Nesapratu tevi... — sacīja Valērijs.

— Aleksandram Sergejevičam ellingā iznīcinātājs ...

— Juliān! Tu zini, ka no lidmašīnas parauga ielikšanas ellingā līdz lielai sērijai paiet ilgs laiks. Lai dievs dod, kā tautā mēdz runāt, ka tev un tavam talantīgajam Sašam

Jakovļevam tā lieta iet no rokas! Bet laist zudumā laiku — vai, cik bīstami...

— Valērijam taisnība! — Čkalovu atbalstīja Kokinaki.

Sājā brīdī telpā ienāca izmēģinājumu vadošais inženieris.

— Esam pabeiguši lidmašīnas sagatavošanu un dokumentu noformēšanu. Es gribēju, lai jūs ielūkotos uzdevumā un aktos.

— Sēdies! Ļauj uzģērbt bikses un untes, — mierīgi atbildēja Čkalovs.

Valērijs, kā jau bezgala drosmīgs cilvēks, labsirdīgs un pēc dabas paļāvīgs, pārliecināts par savu lidošanas māku, bija mierīgs, tomēr vēroja jaunā inženiera izturēšanos. Viņš pamanīja, ka Lazarevam dīvaini trīc pirksti un viegli raustās plakstiņi.

— Kamēr es saģērbšos, tu, dārgumiņ, liec tik galdā savu pasjansu, liec! — viņš centās nomierināt vadošo inženieri.

Pa to laiku Vladimirs Kokinaki bija pabeidzis gatavošanos uzdevumam. Paņēmis skābekļa masku, izpletni un planšeti rakstīšanai gaisā, viņš devās uz izeju, taču pie durvīm apstājās un teica:

— Vēlu veiksmi, Valērij!

Pēc laiciņa aizgāja arī Piontkovskis, tāpat novēlēdams Valērijam veiksmi. Viņš vēl sacīja, ka atnāks paskatīties viņa lidojumu.

Apģērbdams ar gāgas pūkām oderētās ādas bikses, Valērijs uzslavēja meistarus, kas bija izgatavojuši tik ērtu, siltu un vieglu lidotāja tērpu.

— Redz, ko nozīmē zelta rokas! Pagājušajā gadā trīs dienas lidoju salā — un nekas.

Kā redzams, inženieris patiešām uztraucās, jo, nesapratis lidotāja teikto, atbildēja nesakarīgi:

— Vienu mirklīti, tūdaļ es visu sakārtošu ...

Čkalovs vērīgi paskatījās uz inženieri un izmeta:

— Tu šodien tāds jocīgs! Es saku: pagājušā gada lidojumiem mums labi uzšuvuši šo tērpu, bet tu — «sakārtošu» .. . Neesi izgulējies, vai?

Lazarevs atmeta ar roku:

— Visas šīs dienas mums miegs nav bijis ne prātā.

— Vārgulītis! — smīkņāja Valērijs. — Būtu paskatījies, kā strādāja ANT-25 vadošais inženieris Jevgeņijs Stomanis! Šis visu Jura krustu kavalieris un Sarkanā Karoga ordeņa kavalieris, bijušais Pilsoņu kara lidotājs, cilvēks jau gados, gatavodams mūsu mašīnu tālajam lidojumam, parasti strādāja caurām dienām un naktīm, acu neaizvēris. Tikai tad, kad aiz kaut kā nejauši aizķērās kāja, viņš nokrita gar zemi lidmašīnas dibenā un aizmiga tā, ka ar nestuvēm bija jānes uz gultu ...

Pienācis pie galda, uz kura Lazarevs bija izkārtojis savus papīrus, Ckalovs iesvilpās:

— Oho! Te pietiks līdz Jaungadam.

Inženieris samulsis skatījās uz lidotāju.

— Pirmkārt tu man pastāsti, vai esat novērsuši defektu dzinēja vadīšanas sistēmā.

Inženieris sameklēja dokumentu un pasniedza izmēģinātājam 1938. gada 14. decembra aktu, kurš apstiprināja, kādi darbi saskaņā ar galvenā konstruktora vietnieka rīkojumu veikti, lai pārtaisītu dzinēja normālas gāzes padevi.

Beigās bija norādīts, ka šā gada 14. decembri ticis veikts izmēģinājums, strauji mainot gāzes padevi no mazas līdz ļoti lielai; tas atkārtots 20 reižu.

Viss darbojies normāli.

Ckalovs, nolicis papīru, paskatījās uz vadošo inženieri.

— Tātad 20 reižu? Un viss kārtībā?

— Jā, Valērij Pavlovič, gāzes padeves sistēma darbojās normāli.

— Normāli? — jautāja lidotājs.

— Labi! — apliecināja Lazarevs.

— Pieņemsim, ka labi... — izklaidīgi sacīja Ckalovs. — Tagad Jauj, lai apskatu aktu par mašīnas gatavību lidošanai.

Lidotājs izlasīja aktu, ko 1938. gada 14. decembri bija sastādījuši galvenā konstruktora vietnieks, SKB^26 vadošais inženieris, ražotāju vadošais inženieris, rūpnīcas tehniskās kontroles nodaļas priekšnieks un virkne citu personu. Aktā bija atzīmēts, ka 11. decembra defektu sarakstā norādītie defekti nevar būt par iemeslu pirmā lidojuma atlikšanai. Dokumentā bija rakstīts, ka mašīna gatava pirmajam lidojumam bez šasijas novākšanas un ar pārslodžu un ātruma ierobežojumiem. Aktam bija pievienots defektu saraksts.

Ir bijuši gadījumi, kad lidotāju izmēģinātāju piespiež lidot ar izlaistu šasiju. Tāds stāvoklis ir pilnīgi pieļaujams, taču šādā gadījumā ir īpaši jāpiebilst par šasijas novākšanas nepieciešamību ārkārtējā, avārijas gadījumā, Ckalovam tomēr tika piedāvāts lidot ar izlaistu šasiju.

Jā, dārgais Valērij, tev kā gudram cilvēkam un pieredzējušam lidotājam vajadzēja triekt dūri galdā, kā to ieteica biedri! Taču tu esi uzticīgs pienākumam, bez mēra drošsirdīgs un īstens patriots. Tu tici cilvēkiem un tūdaļ dosies izpildīt uzdevumu pirmajā lidojumā, lai, tāpat kā tas vada komandieris, kurš sēdēja ar saujiņu karavīru un šautenēm bez patronām, pirmais mestos virsū ienaidniekam, ar savu piemēru aizraujot pārējos durkļu cīņā.

Čkalovs nezināja, ka pēc rūpnīcas direktora lūguma LIS priekšnieks ir rakstījis uz direktora vārda ziņojumu, kurā informē, ka lidmašīnas izmēģinājumu programmā uz zemes vairums punktu nav izpildīti.

Daudzi jautā — vai Ckalovam, kurš redzēja, kā noris sagatavošanās pirmajam lidojumam, bija tas jāveic? Ir jāpazīst Čkalovs, viņa ārkārtīgais pedantisms, godīgums, uzticība pienākumam, un disciplinētība, lai saprastu: Cka-lovs nevarēja atteikties no uzdevuma izpildīšanas. It īpaši tajā situācijā — viņš ir varonis, deputāts, visā pasaulē pazīstams lidotājs, viņam obligāti jālido. Vēl jo vairāk tādēļ, ka tagad viņa priekšā bija pilnībā noformēts akts par mašīnas gatavību lidojumam un lidojuma lapa. Lidojuma lapa — tā izmēģinātājam ir kaujas pavēle, turklāt šis dokuments apliecina, ka mašīna ir pilnīgā kārtībā.

Čkalovs pārstāja skatīties pa logu, atmeta visas šaubas, vēlreiz izlasīja lidojuma uzdevumu un ar sarkanu zīmuli parakstījās, tas nozīmēja — ar uzdevumu iepazīstināts.

Ar to ari formalitātes bija galā.

— Savāc pārējo birokrātiju, — labsirdīgi noteica Cka-lovs un piecēlās no galda. Uzlicis lidotāja cepuri ar brillēm, Valērijs izņēma no speciālas somas savu izpletni.

— Braukuši, vai? — kā jokodams basā norūca lidotājs, uzrunādams inženieri.

Viņi izgāja no istabas. Koridorā abi satika Poļikarpovu.

— Nolēmu iegriezties pie jums, — sasveicinādamies galvenais konstruktors sacīja lidotājam.

Arā viņus tūdaļ apņēma saltums. Lazarevs, sapratis, ka viņš te ir «trešais liekais», teica:

— Iešu uz priekšu, pie lidmašīnas.

— Ejiet, — sausi atbildēja Poļikarpovs.

Bija redzams, ka, par spīti stiprajam salam, paplāni ģērbtais konstruktors diezgan ilgi, izteiksmīgi žestikulēdams, sarunājās ar Ckalovu. Laikam Nikolajs Poļikarpovs paskaidroja savas mašīnas izmēģinātājam uzdevumu, atgādinot 1-180 lidojuma režīmu aprēķinus.

Tajos laikos katrai rūpnīcai, katram galvenajam konstruktoram, katrai lidojuma stacijai bija savi, bieži vien nerakstīti izmēģinājumu noteikumi gan uz zemes, gan gaisā. Tie pamatojās uz konstruktoru, lidotāju un tehniskā personāla pieredzi. Vienota, reglamentējoša lidojuma izmēģinājumu dienesta mūsu aviācijā vēl nebija.

Parasti visatbildīgāko pirmā lidojuma uzdevumu parakstīja galvenais konstruktors vai viņa vietnieks, lidojumu izmēģinājumu stacijas priekšnieks vai viņa vietnieks. Taču pie Poļikarpova šo dokumentu parakstīja vienīgi izmēģinājumu vadošais inženieris. To darīdams, viņš atsaucās tikai uz galvenā konstruktora mutiskiem norādījumiem; tas pirms lidojuma pats apspriedās ar lidotāju.

Tagad šāda izmēģinātāja saruna ar konstruktoru bija galā. Poļikarpovs ilgi kratīja Čkalova roku. Valērijs Pav-lovičs devās prom, pavēroja salto, skaidro dienu. Zilgās debesis aicināja, vienīgi viltīgais vējš saldēja ne tikai seju, bet ari mazās sarkanspārnotās lidmašīnas metālu. Pilots tūdaļ aizmirsa visu, kļuva iekšēji koncentrēts, visa viņa uzmanība bija pievērsta tikai mašīnai, un viņš vairs nemanīja ne spīvo salu, ne vadītāju grupu, kura stāvēja malā. Čkalovs apgāja lidmašīnai apkārt. Viņam patika tās smailās, plēsonīgam putnam līdzīgās formas, visu daļu kompaktums, koncentrētība.

Valērijs aplika izpletni un, devis komandu pilota kabīnē sēdošajam mehāniķim Kurakinam iedarbināt motoru, pats pagāja sānis. Motoru pielaida viegli, un drīz jau tas pārgāja uz lieliem apgriezieniem. Čkalovs vērīgi ieklausījās jaudīgā motora rēkoņā un nekā aizdomīga, disonējoša šajā metāliskajā mūzikā nedzirdēja. Dzinēja darbība viņam patika, un viņš jau nepacietīgi gaidīja, kad mehāniķis samazinās apgriezienus un signalizēs par gatavību.

Poļikarpovs vēlreiz piegāja pie Čkalova. Valērijs tajā brīdī, kad motors pārslēdzās uz maziem apgriezieniem, Poļikarpovam kaut ko nokliedza. Abi smaidīja. Beidzot mehāniķis izkāpa no lidmašīnas un ziņoja Poļikarpovam un Čkalovam par mašīnas stāvokli.

— Tikai sals stiprs, motors ātri atdziest, — piebilda mehāniķis, palīdzēdams lidotājam ērtāk apsēsties kabīnē.

Valērijs cieši aizvēra «lukturi» un sāka iemēģināt motoru. Viņš uzmanīgi ieskatījās mēraparātos, rūpīgi aptaustīja daudzos rokturus un krānus. Čkalovs bija mierīgs. Sen pagātnē jau bija bažu un satraukuma pilnās minūtes pirms pirmā lidojuma. Kas notiks ar lidmašīnu paceļoties? Vai tā bezpalīdzīgi nesabruks uz spārna, vai pilots un mašīna neaizies bojā? Vai nesāks vibrēt kāda sīka detaļa, kuras dēļ lidmašīna var sašķīst gabalos? Vai nepievils motors?

Tūkstošiem vissīkāko, bieži vien grūti konstatējamu iemeslu var novest pilotu bezcerīgā un katastrofālā situācijā. Taču Čkalovs bija mierīgs. Caur viņa rokām izgājušas jau daudzas konstrukcijas, viņa acs ir trenēta, tā lietpratīgi atšķir draņķīgu mašīnu no labas. Šodien viņš bija pārliecināts, ka lidmašīna nepievils.

Lidotājs koncentrēja visu uzmanību uz mēraparātiem, kas kontrolēja motoru. Kaut tikai nepieviltu motors — pārējam būtu jādarbojas labi.

Satrauktu gaidu pilni gar malām drūzmējās vadošie darbinieki, konstruktori, inženieri, mehāniķi un strādnieki, kas bija radījuši lidmašīnu, ar kuru tūdaļ pacelsies gaisā leģendārais Čkalovs.

Valērijs Pavlovičs jau bija atlaidis bremzes, un skaistais putns ar īsajiem spārniem strauji aiztraucās pa sniega aizputināto klajumu. Lidotājs ātri samazināja dzinēja apgriezienus, propellera velkme kritās, sekoja strauja bremzēšana, un lidmašīna apstājās kā iemieta. Čkalovs tā izmēģināja stūru darbību uz zemes. «Viss kārtībā,» secināja izmēģinātājs un aizstūrēja uz startu.

Starteris pamāja ar zaļo karodziņu. Tad Valērijs sāka ieskrējienu. Riteņu biežie triecieni pret sastingušo zemi atbalsojās visā mašīnā, taču Volgas spēkavīra roka lidmašīnu turēja stingri. Nu tā jau pacēlās gaisā. Pilots uzmanīgi paspieda rokturi uz priekšu, tā uzņemot ātrumu. Lidmašīna paklausīgi lidoja virs zemes. Čkalovs smaidīja — ar lidmašīnu viss kārtībā. Kad tuvojās milzīgo angāru fasādes, izmēģinātājs vienmērīgi pievilka rokturi sev klāt, sarkanspārnotais putns zibenīgi šāvās debesīs.

Pacēlies metrus 500 augstu, lidotājs lēnām, gandrīz maigi sašūpoja mašīnu no spārna uz spārnu — tātad ele-roni, kas regulē mašīnas sānsveri, darbojās. Tikai tagad Valērijs nolēma izdarīt pirmo pagriezienu. Taču šis nebija no tiem drastiskajiem pagriezieniem, kādus mēs bijām pieraduši redzēt, zinot, ka debesīs ir Čkalovs. Nē, tā bija ļoti maza sānsvere un lēna kustība pa ļoti lēzenu līkni. Tagad taču lidmašīnā sēdēja Čkalovs izmēģinātājs, nevis Čkalovs virtuozs jau pārbaudītā mašīnā ...

Pagaidiet dienu vai divas, un jūs redzēsiet, kā ar šo mašīnu Valērijs virs pašas zemes iztaisīs tādu galvu reibinošu imelmani, ka skatītājiem pamirs sirds. Visam savs laiks, sprieda Čkalovs izmēģinātājs, uzmanīgi pabeigdams pirmo uzmanīgo kreiso pagriezienu par 90 grādiem.

Visu, kas norisinājās turpmāk, var tikai iztēloties, pazīstot Čkalova raksturu un zinot viņa bojāejas apstākjus.

«Jāatceras — ar pagrieziena stūri pagrūti rīkoties,» domāja lidotājs izmēģinātājs.

Pa kreisi Valērijs ieraudzīja radiostacijas augsto antenu biežņu — tālu gan viņš aizkūlies no lidlauka. Otro pagriezienu viņš taisīja jau drošāk. Iznīcinātājs enerģiski pagriezās atkal par 90 grādiem un žigli skrēja garām «Fiji» aerodromam uz CAHI angāra pusi, netālu no kura tajā brīdī stāvēja simtiem cilvēku, gaidīdami Čkalova atgriešanos.

Uz zemes palikušie skatījās saltajās debesīs, dzirdēja 1-180 motora vienmērīgo rūkoņu, kad mašīna traucās gar Centrālās lidostas robežām.

Vladimirs Kokinaki, kas bija izlidojis ar CKB, jau grasījās beigt uzdevumu, kad pamanīja, ka sarkanspārno-tais iznīcinātājs, tuvu viņam pielidojis, sašūpoja spārnus. Vladimirs Kokinaki redzēja, kā Valērijs pacēla cimdotu kreiso roku ar augšup pavērstu īkšķi.

Pēc šīs satikšanās gaisā Čkalovs pagrieza 1-180 trešo reizi taisnā leņķī un uzņēma to pašu kursu, kāds viņam bija paceļoties. Uzmanīgi sekodams ātruma rādījumiem, lidotājs priecājās — būs labs «vanadziņš». Viņš juta, ka lidmašīnā vēl apslēptas lielas rezerves. «Rādās, ka ir panākts ātrums, par kādu sapņojām ...»

Kas tad tas? Kādēļ krītas elJas un cilindru galvu temperatūra? Čkalovs nekavējoties pagrieza pa kreisi, tuvāk lidlaukam. Kaut kas nebija kārtībā ar dzinēju, un pilots sāka uzmanīgi laisties lejup.

Motors izmeta melnu, līdz galam nesadegušas degvielas mākonīti un vairākas reizes tā nospraustajās, ka vibrācijas vilnis izskrēja cauri visam iznīcinātājam. «Atdzisis, nolāpītais!» Pilota uztraukums pieauga, un viņš pagrieza lidmašīnu vēl vairāk uz Centrālās lidostas pusi.

Motors darbojās ar rāvieniem, un augstums ātri kritās. Čkalovs nāves briesmu brīžos vienmēr ir bijis aukstasinīgs. Viņš jau bija iegājis nosēšanās kursā. Izspraucās pa labi no saldētavas. Priekšā parādījās barakas. «Mājas, vēl ir jāpavelk, citādi līdz lidlauka robežai ne-aizkļūšu...» Čkalovs ar kreiso roku virzīja uz priekšu dzinēja apgriezienu regulēšanas sektoru. Dzinējs apdullinoši skaļi nospraustajās, bet propellera apgriezienu skaitu motors vairs nepalielināja nemaz. Lidmašīna sāka strauji laisties lejup. «Tātad motoriņš atdzisis vai arī tā darbināšanas sistēmā kaut kas nojucis... Uz to vairs cerību nav ...» lidotājs vērtēja situāciju.

«Ak tu velns! Vai tiešām neizkulšos? Vai patiešām esmu lamatās?» Šajā momentā lidmašīna strauji planēja tieši virsū pie zemes pieplakušai mājai, netālu no tās pazibēja spilgts bērna mētelītis. «Bērni...» Čkalovs strauji sasvēra lidmašīnu, lai pagrieztu sānis no dzīvojamās ēkas. Lidmašīna iegūla kreisajā virāžā, kas bija līdzīga tiem pārgalvīgajiem kaujas pagriezieniem, kurus pilots bija veicis sešpadsmit gadus no vietas. Mašīna paklausīgi pašāvās garām mājai un ... arī sāņus no lidlauka, kas pavīdēja pavisam netālu.

Čkalovs kreisajā pusē pamanīja nelielu laukumu, lai gan gravu izvagotu, tomēr brīvu no ēkām. «Kā derētu uz turieni, tur nav cilvēku, nevienu nenogalināšu.» Lidotājs, likdams lietā visu savu meistarību, saspringti vadīja mašīnu, izspiezdams no tās visu, ko vien spēja. Taču augstums ar katru mirkli nepielūdzami kritās. Bija jānovelk vairs tikai metru četrsimt. Priekšā viņš pamanīja stabus un kādu šķūni, kas aizšķērsoja ceļu uz laukumiņu, līdz kuram viņš gribēja aizkļūt. «Slikti,» nodomāja Valērijs, un viņa bezbailīgā sirds šajā brīdī varbūt pirmo reizi iesmeldzās.

Taču viņš vēl bija dzīvs un cīnījās par mašīnas glābšanu, pagriezdams to sāņus, lai nesadurtos ar šķūni. Spārns nošvīkstēja virs pašas zemes.

Lidmašīna milzīgā ātrumā tuvojās zemei. Daudz ēku jau atradās augstāk par lidojuma plakni. Bija jāizvairās no frontāliem triecieniem. Čkalovs mobilizēja visu savu meistarību un garīgos spēkus.

Līdz zemei vairs bija, burtiski, daži metri, kad Valērijam vēlreiz nācās pagriezt sāņus no kādas priekšā izaugušas zemas, garas barakas. Aiz tās rēgojās augsti stabi.

Taču izmēģinātājs nezaudēja savaldību un, sasprindzinājis visu gribasspēku, turpināja cīņu par lidmašīnu un savas dzīvības glābšanu. Ar kreiso roku viņš zibenīgi parāva pilota kabīnes pārsega nobīdāmās daļas slēdža rokturi, kabīne tūdaļ bija vaļā. Spirgtas vēja brāzmas cirtās šīs skarbās profesijas cilvēka vīrišķīgajā sejā, kurš kārtējo reizi cīnījās divkaujā ar nāvi.

Viņš ar joni ieelpoja un izdzirdēja, kā pretī skrejošās gaisa straumes ietekmē žēlabaini iesvilpjas viņa lidmašīnas sarkanie spārni un norimušā propellera lāpstiņas.

Pēkšņi visu izmēģinātājam pārredzamo lauku aizklāja lielas barakas jumts. Bijis tas šķūnis, varētu «iejaukt» pa spārēm, kuras sagāžoties amortizētu, mīkstinātu triecienu ... Taču šī bija baraka, no tās skursteņa kūpēja dūmi, tajā dzīvoja cilvēki, un lidotājs nesvārstīdamies, zibenīgi pagrieza iznīcinātāju pēdējā virāžā, aizšāvās mājai garām un tūdaļ ar spārnu aizķērās aiz staba...

Trieciens pa stabu bija tik spēcīgs, ka sēdeklis un ar to savienotais akumulators tika norauti no stiprinājumiem un gluži kā ar katapultu izsviesti ar piesprādzēto lidotāju.

No briesmīgās pārslodzes pilots zaudēja samaņu un, nolidojis gabalu pa gaisu, ar galvu ietriecās collīgu dzelzs armatūras stieņu grēdas galā. Ar to beidzās bezbailīga Volgas spēkavīra pēdējais, traģiskais lidojums.

Barakas iemītnieki, tās barakas, kura vēl būtu varējusi glābt Čkalovu, metās pie saārdītās lidmašīnas un tūdaļ ieraudzīja noasiņojošo pilotu. Pieskrējušajiem likās, ka lidotājs vēl ir dzīvs, un viņi veica steidzamus pasākumus, lai drīzāk nogādātu to tuvākajā — Botkina slimnīcā..,

PEC VAROŅA NĀVES

1938. gada 16. decembrī visas avīzes un radiostacijas vēstīja:

«Valdības paziņojums. PSR Savienības valdība dziļās sērās paziņo, ka izcilais mūslaiku lidotājs Padomju Savienības Varonis biedrs Valērijs Petrovičs Čkalovs gājis bojā šā gada 15. decembrī, izmēģinot jaunu lidmašīnu.»

«PSR Savienības Tautas Komisāru Padomes un VK (boļševiku) partijas CK līdzjūtība.

PSR Savienības TKP un VK(b)P izsaka līdzjūtību

biedra Valērija Petroviča Ckalova ģimenei sakarā ar Padomju Savienības Varoņa b. Ckalova bojāeju.»

Tajā pašā dienā PSR Savienības valdība nolēma izveidot valdības komisiju Čkalova apglabāšanai Sarkanajā laukumā. Komisijas sastāvā bija arī lidotāja draugi — Gromovs, Baidukovs un Beļakovs.

Nekrologu «Valērijs Pavlovičs Čkalovs» ar 68 parakstiem, starp kuriem pirmais bija K. Vorošilova paraksts, avīze «Pravda» publicēja pirmajā slejā, blakus ievadrakstam, kura nosaukums bija «Dižais mūslaiku lidotājs». Tajā bija uzvarējušās tautas dēla, strādnieka, Sarkanās Armijas un boļševiku partijas audzēkņa dzīves gājuma un darbības objektīvs raksturojums.

«... Gājis bojā izcils mūslaiku lidotājs, kura vārds ir bijis varonības un vīrišķības sinonīms,» rakstīja «Pravda». «Valērijs Pavlovičs bija drosmīgākais starp drosmīgākajiem. Padomju lidotāju vidū viņš bija izpelnījies milzīgu cieņu kā sava amata meistars, kam nav cita līdzīga. Viņu mīlēja un pazina visi padomju cilvēki.

... Kādreiz dižais krievu zinātnieks un dzejnieks Mihails Lomonosovs bija rakstījis:

«Un krievu Kolumbi, par spīti likteņlāstam,

Caur lediem izlauzīs uz rītiem stigu,

Un mūsu valsts tad sasniegs Ameriku.».

Valērijs Čkalovs bija pirmais, kas īstenoja dižā Lomo-nosova sapni. Transarktisko pārlidojumu pionieri Čkalovs, Baidukovs un Beļakovs, ar savu varonību un vīrišķību sajūsminādami visu pasauli, aiztraucās pār lediem klāto pasaules virsotni, 63 stundās un 25 minūtēs veikuši vairāk nekā 10 000 kilometru sauszemes ceļa ...

... Saviem vēlētājiem Čkalovs bija paziņojis:

«Es apsolos, spēkus netaupīdams, strādāt mūsu mīļotās Dzimtenes un tās brīnišķīgās Gaisa Flotes godam un slavai. Apsolos pielikt visus spēkus, lai neaptraipītu PSR Savienības Augstākās Padomes deputāta cildeno nosaukumu, apsolos nekad nenoiet sāņus no Ļeņina pareizā ceļa, neaizmirst savu atkarību no tautas, no vēlētājiem. . . un parādīšu savu lidotāja iznīcinātāja kaujas māku, ja fašistiskie kara kūrēji uzdrošināsies uzbrukt mūsu mīļotajai Dzimtenei. Galvoju, ka ienaidnieki tad praksē pārliecināsies, ka Čkalovu, Gromovu, Baidukovu un Jumaševu Padomju valstī ir daudz vairāk, nekā viņi iedomājas.»

Tautas deputāta svinīgo zvērestu Valērijs Čkalovs netika lauzis līdz pat mūža galam .,.

. . . Padomju Savienības aviācijas varenības nerimstošā augšupeja ir labākais piemineklis dižajam mūslaiku lidotājam Valērijam Čkalovam.

Zārks ar Čkalova mirstīgajām atliekām tika novietots Kolonnu zālē. Par spīti negantajam salam, simtiem tūkstošu padomju cilvēku gaidīja rindā, lai atvadītos no mīļotā varoņa. Divarpus dienās— 16., 17. un 18. decembrī — gar zārku atvadīdamies nogāja vairāk nekā pusmiljons cilvēku.

Naktī no 17. uz 18. decembri Valērija Čkalova mirstīgās atliekas tika nodotas kremācijai, bet 18. decembrī dienā Sarkanajā laukumā notika bēru ceremonija.

Desmitiem tūkstošu cilvēku ar varoņa sēru ģīmetnēm un nolaistiem karogiem piepildīja Sarkano laukumu.

Pēc mītiņa partijas vadītāji un valdības pārstāvji nokāpa no Ļeņina Mauzoleja tribīnes, lai aiznestu urnu pie Kremļa sienas.

Dārdot artilērijas zalvēm, urnu ar dižā lidotāja mirstīgajām atliekām iemūrēja Kremļa sienā, kur tika uzlikta plāksnīte ar zeltītu uzrakstu:

«VALĒRIJS PAVLOVIČS ČKALOVS.

1904. gada 2. II — 1938. gada 15. XII»

Sēru dienās visās avīzēs un radioraidījumos bija plaši vēstījumi par Valērija Čkalova dzīvi un darbu. Tika publicētas daudzas atsauksmes par viņa traģisko nāvi. Aleksejs Tolstojs rakstīja «Pravdā»:

«Padomju zemes spēkavīrs.

Balss telefona klausulē: gājis bojā Valērijs Čkalovs. Prāts atsakās saprast, ka tik varens cilvēks, drosmīgais debesu uzvarētājs, pārdrošais telpas iekarotājs, ir uz mūžu rimis.

Kumpu degunu un asiem vaibstiem, ar vanaga skatienu, varenām krūtīm un pleciem, gudrinieks un smējējs, karstasinīgs un drošsirdīgs — viņš bija no krievu spēkavīru cilts. No tās sugas, kas agrāk nezināja, kur pielikt savu spēku. Revolūcija un partija viņam norādīja, kur un kā to izmantot. Viņš pārspēj pirmo rekordu, bez nosēšanās aizlidodams uz Udas (tagad Čkalova) salu, viņš pārspēj otru rekordu, lidodams pāri Ziemeļpolam uz Ameriku . .. Nesen viņš man tika sacījis: «Tagad lidošu apkārt lodītei . ..»

Šis Valērija Pavloviča lidojums nenotika, taču lidos viņa vārds. Tādi kā Čkalovs nemēdz rimties. Čkalovi — tie ir padomju zemes spēkavīri. Vietā, kas palikusi tukša pēc Valērija Pavloviča nejaušās, kļūmīgās nāves, stāsies viņa skolnieku pulks.

Tā tas ir. Tomēr mēs, viņa draugi, šodien sērojam. Un pie viņa kapa kailām galvām stāv visa mūsu valsts, un Sarkanā Armija sērās nolaidusi savus neuzvaramos karogus.»

PSRS Tautas mākslinieks I. Moskvins rakstīja:

«Krievu dārgakmens.

Gājis bojā Valērijs Čkalovs. Mana apziņa negrib ticēt, nespēj samierināties ar viņa pēkšņo bojāeju. Es viņu mīlēju kā miesīgu brāli. Viņu nevarēja nemīlēt. Viņš bija savai Dzimtenei uzticīga dēla paraugs. Dzimtenes, tās varenības labā viņš bija ar mieru darīt visu, kas stāv viņa spēkos, bet šo spēku krājums bija neizsīkstošs.

Viņš bija krievu dārgakmens. Ar savu prātu, talantu, nevaldāmo enerģiju viņš kalpoja Dzimtenei. Viņš mīlēja to pašaizliedzīgi, viņš bija lepns par savu tautu, viņš mācēja redzēt, dzirdēt un just, kā aug viņa valsts. Par to viņš vienmēr runāja ļoti satraukti, ar dziļu pārliecību, tādējādi aizraudams savus klausītājus.

Es tiku dzirdējis viņa stāstījumu par braucienu pie saviem vēlētājiem, un es biju tiešām aizkustināts no viņa patiesajiem vārdiem par jauno dzīvi.

Viņu mīlēja visa zeme. Un kā gan varēja nemīlēt šo cilvēku, kas bija kļuvis par vīrišķības, drosmes un bezbailības iemiesojumu.»

Padomju Savienības Varonis Vladimirs Kokinaki, vienīgais, kurš bija redzējis Valēriju Ckalovu debesīs tikai divas minūtes pirms viņa bojāejas, dzīvespriecīgu, bezbailīgu un cerību pilnu, savā rakstā «Teiksmainas drosmes cilvēks» ir teicis:

«... Ckalovs bija tas lidotājs, kurā apvienojās teiksmaina drosme ar lielu meistarību, viņš bija lidotājs izmēģinātājs, kurš pazina mašīnu, to saprata, juta, pārvaldīja un pētīja.»

Lai arī cik bargs bija Josifs Visarionovičs, viņš tomēr neuzskatīja par iespējamu N. Poļikarpovu atstādināt no darba — viņam uzdeva par godu Čkalova piemiņai uzbūvēt ātrgaitas iznīcinātāju, par kādu tik ļoti bija sapņojis Valērijs Pavlovičs. Tam sekoja rīkojums par triju jaunu eksperimentālu 1-180 paraugu samontēšanu.

Tomēr laiks rādija, cik cieši un nedalāmi bija saistīti konstruktors Poļikarpovs un lidotājs izmēģinātājs Čkalovs. Lidotāja traģiskā nāve izvērtās par traģēdiju arī konstruktoram. A. Jakovļeva vārdiem runājot, Poļikarpovs daudzus gadus bija iznīcinātāju aviācijas jomā vienīgā un neapstrīdamā autoritāte. Cilvēks ar nelokāmu gribasspēku, milzīgām zināšanām un organizatora spējām, ārkārtīgi talantīgs konstruktors, kurš vienmēr tiecās pateikt jaunu vārdu, viņš bija radījis visā pasaulē pazīstamus iznīcinātājus. Divdesmito gadu beigās un trīsdesmitajos gados viņš, var droši sacīt, bija vienīgais konstruktors padomju iznīcinātāju aviācijā. Viņa lidmašīnas 1-15, 1-16 izturēja laika pārbaudi. Daudzus gadus tās netika noņemtas no Sarkanās Armijas apbruņojuma. Ar Poļikarpova iznīcinātājiem padomju lidotāji bija uzveikuši ienaidnieku Spānijas un Mongolijas debesīs, grāva fašistu iebrucējus Lielā Tēvijas kara frontēs. Vēl ilgāku mūžu nodzīvojis slavenais PO-2 (U-2). Poļikarpovs ir izaudzinājis daudzus teicamus konstruktorus, kuri vēlāk nostājās jaunu konstruktoru biroju priekšgalā.

Nopelniem bagātais lidotājs izmēģinātājs Padomju Savienības Varonis P. Stefanovskis, kurš bija izmēģinājis Poļikarpova mašīnas, atceras: «Visur Nikolajs Nikolajevičs pirmais lauza ceļu, dažkārt saņemdams arī smagākus likteņa triecienus. Lai ari daudzas viņa konstrukcijas projektēšanas kļūdu un nepareizas motoru vai ieroču izvēles dēļ piedzīvojušas neveiksmi, kopumā N. Poļikarpova jaunrade devusi padomju aviācijai milzīgu labumu. Visas viņa mašīnas raksturo vieglums, manevrēšanas spējas, ātrums, spēcīgs bruņojums un oriģināla konstrukcija. Tiesa, tiekdamies pēc konstrukcijas viegluma, Nikolajs Nikolajevičs ne vienmēr ir spējis nodrošināt tās drošību. Taču arī citi konstruktori, lai gan mazākā mērā, dažkārt bija šajā ziņā grēkojuši.»

Lielāko daļu lidmašīnu, kas bija sagādājušas Poļikar-povam slavu, lidot bija mācījis Čkalovs.

Katra jauna lidmašīna slēpj sevī pārsteigumu. Neviens inženieris, neviens konstruktors nespēj precīzi paredzēt, kā mašīna uzvedīsies gaisā. Tādēļ pirmais lidojums ar jebkuru jaunu lidmašīnu saistīts ar risku. Poļikarpova lidmašīnās šo pārsteigumu bija vairāk, tātad vairāk bija jāriskē arī izmēģinātājam. Pārdomāt konstrukciju kopumā, nekavējoties pie detaļām, bet līdz galam pilnveidot tikai pēc pirmajiem lidojumiem, ņemot vērā izmēģinātāja aizrādījumus, — tāda bija konstruktora Poļikarpova īpatnība. Pojikarpova mašīnām bija vajadzīgs Čkalovs un tikai Čka-lovs ar viņa intuīciju, viņa māku izprast lidmašīnas potenciālās iespējas, viņa neparasto lidotāja talantu. Lielisku lidotāju bija daudz, bet Čkalovs — tikai viens. TādēJ konstruktora Poļikarpova radošajā biogrāfijā pēc lidotāja izmēģinātāja Čkalova nāves notika krass pavērsiens.

Te būs fakti. Ar pirmo jauno 1-180 sāka lidot labākais GKS zinātniski eksperimentālā institūta lidotājs iznīcinātājs Supruns. Viņš augstu novērtēja šo mašīnu, un GKS pasūtīja simt lidmašīnas. Taču vienā no noslēguma lidojumiem Stepans Pavlovičs ar jauno iznīcinātāju nosēžoties kapotēja un tādējādi pasūtītājam lika būt uzmanīgam.

Ar otro paraugu lidoja lielisks GKS eksperimentālā institūta iznīcinātājs A. Prošakovs. Viņš nespēja izvadīt 1-180 no apgrieztā grīstējuma un pēdējā brīdī bija spiests izmantot izpletni.

Ar trešo paraugu izlidoja bezbailīgais, pieredzējušais lidotājs Tomass Suzī un tāpat nokļuva grīstē. Redzēdams, ka notiks katastrofa, viņš tuvu pie zemes izlēca no lidmašīnas, taču izpletnis neatvērās.

M80 izbrāķēja, tā sērijveida ražošanu pārtrauca.

Es nenoniecinu sava amata lielisko meistaru S. Supruna, A. Prošakova un T. Suzī spējas, taču esmu pārliecināts, ka Čkalovs būtu pratis izvest 1-180 uz plata ceļa, negadījies viņam iekrist lamatās, kurās viņš nokļuva ne jau savas vainas vai kļūdas dēļ.

Lidmašīna VIT-1 pēc Čkalova sekmīgajiem lidojumiem tika ieviesta sērijražošanā. Šīs mašīnas izmēģinājuma nobeigšanai tika norīkots Padomju Savienības Varonis Pāvels Golovins, kurš drīz ar to gāja bojā. GKS pasūtījumu atsauca, bet Poļikarpova konstruktoru birojā darbi pie VlT-1 tika pārtraukti.

Krietni varenāko lidmašīnu VIT-2 ar lielkalibra apbruņojumu tāpat bija izmēģinājis Valērijs Pavlovičs. Bija jāveic vēl daži noslēguma lidojumi. Sākumā ar izmēģināmo paraugu gāja bojā rūpnīcas izmēģinātājs, bet ar otro mašīnu cieta katastrofu GKS eksperimentālā institūta lidotājs. Pēc tam darbi pie VIT-2 tika pārtraukti.

Tāds pats liktenis piemeklēja arī izlūklidmašīnas «Iva-novs» paraugu. Arī tai ceļazīmi debesīs bija devis Čkalovs, ar panākumiem veikdams pirmos lidojumus. Tomēr Valērija Pavloviča darba turpinātāju sagaidīja katastrofa. Aviācijas rūpniecība slēdza arī šo N. Poļikarpova darbu.

Par šo lidmašīnu likteni savās grāmatās stāsta pazīstamais aviokonstruktors A. Jakovļevs un lidotājs izmēģinātājs P. Stefanovskis.

Zinot VIT-1, VIT-2 un «Ivanova», kā ari to izmēģinātāju bojāejas apstākļus, es atkal apgalvoju, ka Čkalovs būtu pratis novest šīs Nikolaja Nikolajeviča konstrukcijas līdz kondīcijai.

Taču galvenais konstruktors bija neatlaidīgs un centās dot Padomju Armijai arvien augstvērtīgākus ieročus. Par spīti visām nelaimēm un neveiksmēm, viņš izstrādāja un īsā laikā uzbūvēja lielisku iznīcinātāju ar nosaukumu M85. Darbi tika veikti milzīgā tempā, un tādējādi jau

1940. gadā rūpnīca izlaida piecus lidmašīnu paraugus. Pirmajā lidojumā devās izmēģinātājs Uļjahins un nosēdās gandrīz vai tumsā... Atkal galvenais konstruktors steidzās, strēba karstu, kad vajadzēja būt aukstasinīgam un uzmanīgam. Un motora M-71, kuram bija paredzēts 1-185, vēl pagaidām nebija. Sājā laikā sāka liesmot Lielais Tēvijas karš, tas aprija Jevgeņiju Uļjahinu. Viņš krita frontē, gaisa kaujā.

1942. gada novembrī uz 1-185 tika uzstādīts ilgi gaidītais motors M-71, un vispieredzējušākais un drosmīgākais, daudzkārt briesmīgas avārijas cietušais GKS eksperimentālā institūta izmēģinātājs P. Stefanovskis turpināja J. Uļ-jahina darbu, sasniegdams 708 kilometru ātrumu stundā, tādu ātrumu, kāda tajā laikā nebija nevienam iznīcinātājam hitleriešu armijas aviācijā! Taču motors M-71 sajuka gabalos, un Stefanovskis veica piespiedu nolaišanos savā lidlaukā. Dzinēju nomainīja, un 1942. gada 26. decembri Stefanovskis atkārtoja 708 kilometru ātrumu! Taču atkal salūza motors, un Pjotrs Stefanovskis veica piespiedu nolaišanos kaimiņu lidlaukā. Tomēr šoreiz, lai izvairītos no sadursmes ar lidmašīnām, kuras stāvēja uz zemes, viņš bija spiests izlīdzināt 1-185 lielā augstumā, tādēļ piezemējoties lidmašīna saņēma tādu pārslodzi, ka spārni aizlūza un sakļāvās pārsteigtajam pilotam virs galvas. Lidotājs tik tikko izrāpās no kabīnes un, augstu novērtējis lidmašīnu, rūgti vaimanāja par gauži nepietiekamo motora M-71 drošību.

Kamēr gatavoja nākamo 1-185 ar modernāku motoru, Stefanovskim uzdeva jaunas mašīnas markas izmēģinājumus pie cita konstruktora. Ar jauno lidmašīnu gaisā viņš aizdegās un jau kuro reizi nokļuva hospitālī uz ķirurga galda.

Pie izmēģinātāja aizbrauca Poļikarpovs. Stefanovskis viņam deva padomu palūgt GKS, lai 1-185 izmēģinājumus turpina GKS institūta lidotājs V. Stepančonoks.

Lielisks iznīcinātāja izmēģinātājs, pats labs konstruktors, Vasilijs Stepančonoks labi saprata, cik ļoti 1-185 nepieciešams mūsu GKS grandiozo kauju karstumā, kas notika gan uz zemes, gan debesīs. Stepančonokam Poļikar-pova lidmašīna ļoti iepatikās, taču 1943. gada martā vienā no lidojumiem izmēģinātāju piemeklēja Valērija Pavlo-viča liktenis — viltīgais M-71 apstājās, kad 1-185 tuvojās Centrālajam lidlaukam. Pietrūka metru simt, lai izietu uz skrejceļa, lidotājam vairs nebija nekādas iespējas izglābties, un lidmašīna ietriecās aviācijas rūpnīcas angārā.

Gandrīz sešus gadus Poļikarpovs nodzīvoja pēc Valērija Pavloviča bojāejas, un visu šo laiku galveno konstruktoru vajāja neveiksmes, kuras galu galā salauza nelokāmo, neatlaidīgo un ļoti talantīgo cilvēku. Viņš sasirga. Viņa slimības smagākajā posmā valdība nolēma visus 1-185 materiālus, darbus un speciālistus pārcelt uz Sem-jona Lavočkina konstruktoru biroju. Un tas palīdzēja La-vočkinam uzbūvēt slaveno iznīcinātāju La-5, ar kuru Lielā Tēvijas kara gados fašistus grāva trīskārtējais Padomju Savienības Varonis I. Kožedubs. Šis iznīcinātājs bija hitleriskās aviācijas bieds un palīdzēja tuvināt uzvaru pār drausmīgo fašismu.

Pats Nikolajs Nikolajevičs izdzisa 1944. gada 19. augustā.

Tomēr Poļikarpova, Čkalova un pēc viņa bojāgājušo lidotāju izmēģinātāju ieguldījums mūsu zemes aizsardzības spēju vairošanā bija milzīgs, kaut arī bija daudzas traģiskas kļūdas un neveiksmes. Un tāpēc viņu nopelnus neaizmirst padomju cilvēki un pasaulē pirmās sociālistiskās valsts vēsture.

Trešā nodaļa PEC TRĪSDESMIT SEPTIŅIEM GADIEM nepiepildītās ieceres

Drīz pēc Ckalova bērēm Padomju valdības sēdē tika apspriesti jautājumi par mūslaiku izcilā lidotāja piemiņas iemūžināšanu.

Mihails Gromovs un es izvirzījām priekšlikumu: Čkalova piemiņai par godu veikt lidojumu apkārt zemeslodei

ar divām lidmašīnām pa maršrutu, kas šķērsotu Ziemeļpolu un Dienvidpolu, jo par to kaismīgi bija sapņojis no mums aizgājušais draugs.

Lai izpildītu šo interesanto, taču ļoti sarežģīto uzdevumu, mēs lūdzām valdību, lai tā uzliek aviācijas rūpniecībai par pienākumu konstruēt un uzbūvēt divas vienmo-tora lidmašīnas ar hermētiskām kabīnēm un dīzeļdzinē-jiem, kas nodrošinātu milzīgu lidojuma tālumu un lielu kreisēšanas ātrumu, kā ari ļautu ar komfortu lidot vairāk nekā 10 000 metru augstumā.

Mūsu priekšlikumu pieņēma. Tika paziņots ari attiecīgs lēmums, kas noteica divu apkalpju sastāvu: Gromovs, Jumaševs, Daņiļins un Baidukovs, Beļakovs, Spirins.

Mūsu rūpniecība ķērās pie valdības uzdevuma ar lielu entuziasmu un prasmi. Mēs bijām pārliecināti, ka padomju zinātnieki, inženieri un strādnieki atkal parādīs pasaulei sociālistiska darba paraugus.

Protams, radās ne mazums problēmu, un tās visas bija diezgan nopietnas. Piemēram, dīzeļmotora jaudu nācās palielināt divkārši, lai tas spētu pacelt no zemes tālajā ceļā pārslogoto galvenā konstruktora N. Kaštanova lidmašīnu BOK.

Tika pieņemts ari valdības lēmums par Čkalova bronzas pieminekļa uzstādīšanu Gorkijā, par memoriāla muzeja izveidošanu viņa dzimtenē, Čkalovskas pilsētā, un veikti vēl daudzi pasākumi, lai iemūžinātu mūsu komandiera piemiņu.

Pusgadu pēc varoņa nāves viņa ģimenē piedzima trešais bērns — meita, kuru par godu mātei, kas līdz mūža galam palika atraitne, nosauca par Olgu.

Svēti glabādama vīra piemiņu, Olga līdz pat šim laikam ik gadus 15. decembrī sapulcina viņa senos draugus, kuru rindas, protams, gadu gaitā kļūst retākas ...

Taču atgriezīsimies pie stāsta par jaunā pārlidojuma sākumu.

Manas apkalpes dalībnieki A. Beļakovs un I. Spirins saviem augstajiem zinātniskajiem grādiem un dižu navigatoru tituliem pievienoja vēl lidotāja profesiju, jo tas bija ļoti svarīgi, veicot supertālus lidojumus.

Ap to laiku es jau biju veicis pirmo lidojumu ar N. Kaštanova lidmašīnu BOK, bet pēc tam pārlidojis ar to uz Maskavu, lai turpinātu izmēģinājumus. Pirmie lidojumi ar jauno mašīnu viesa pārliecību, ka mēs spēsim īstenot sava komandiera ieceres.

Cik gan viegli dažkārt sagrūst sapņi!

Skaudrie kara notikumi Tālajos Austrumos, Karēlijas pussalā, Spānijā kā pērkoņdārdi brīdināja par negaisa tuvošanos.

Priekšvēstneši karam ar fašistisko Vāciju piespieda mūs mest pie malas mierlaiku darbus un lidojumus, visus spēkus un līdzekļus mobilizējot, lai gatavotos briesmīgajam karam.

Sakarā ar to mūsu dīzeļmotors tika nodots aviācijas rūpnīcai, kas ražoja tālās darbības bumbvedējus. Visus darbus, kas bija saistīti ar gatavošanos lidojumam pāri diviem poliem, pārtrauca.

Cadu vēlāk uzliesmoja Lielais Tēvijas karš, un tā dārdos mēs sākām piemirst nenotikušo pārlidojumu, par kuru tik kaismīgi bija sapņojis V. Ckalovs.

1941. gada augustā M. Gromovs, A. Jumaševs un es kopā ar lielu frontes lidotāju un kara inženieru grupu pēkšņi saņēmām rīkojumu valdības uzdevumā lidot uz ASV, lai vienotos par kaujas lidmašīnu piegādi, iemēģinātu, uz vietas tās novērtētu un ar izvēlētajiem modeļiem apmācītu lidot mūsu pilotus.

Amerikas prezidents, kā redzams, padomju lidotājus bija jau gaidījis, un drīz pēc atlidošanas uz ASV mēs nokļuvām jau pazīstamajā milzīgajā valsts galvas kabinetā.

Rūzvelts atcerējās mūsu tikšanos 1937. gadā un izteica nožēlu, ka atlidojušo vidū nav lieliskā varoņa Čkalova, kurš toreiz bija viņam ieteicis savam kabinetam iegādāties krievu gleznotāja Aivazovska audeklus. Viņš zināja par slavenā lidotāja nāvi.

Kas zina, iespējams, arī atmiņas par Volgas dārgakmeni — spēkavīru — kaut mazliet bija ietekmējušas ASV prezidentu, kad viņš 1941. gada augustā paziņoja savu galīgo — pozitīvo lēmumu par amerikāņu apbruņojuma piegādi Padomju Savienībai.

Tiesa, tajā laikā amerikāņiem nebija kauju pieredzes, un tādēļ daudzi apbruņojumā esošo lidmašīnu tipi mums nelikās diezcik labi. Taču starp jaunajiem paraugiem bija teicamas mašīnas. Visaugstāk mēs vērtējām iznīcinātāju «Kobra», kurš izpelnījās mūsu frontes lidotāju lielu atzinību. Nebija peļami parametri arī bumbvedējiem B-25 un B-26.

Apskatot jaunākās konstrukcijas tālo bumbvedēju, mēs bijām izbrīnījušies par tā kondicionēšanas sistēmas līdzību inženiera N. Kaštanova konstrukcijas lidmašīnas BOK sistēmai. Ar rūgtumu atcerējāmies, ka mums ar Gromovu karš nejāva piepildīt Valērija Pavloviča sapni «apriņķot ap zemeslodīti».

Daudzus gadus pēc tam, kad karš ar hitlerisko armiju bija galā, pārlasīdams P. Stefanovska memuāru grāmatu «Trīssimt nezināmo», es ar smaidu izlasīju rindas par viņa lidojumiem ar mūsu BOK. Viņš stāstīja: pilota kabīnē bijis tik karsti, ka nācies pastāvīgi pie rokas turēt dvieli, lai noslaucītu sviedrus . ..

Atgriezušies no Amerikas un atskaitījušies par uzdevuma izpildi, mēs ar grūtībām pierunājām biedru Staļinu, lai mūs laiž uz fronti, kur vairs nebija vaļas domāt par iecerēto lidojumu pāri abiem zemes poliem.

Un Valērijs Čkalovs karoja kopā ar mums. Mūsu lidotāji plaši izmantoja tieši viņa izgudrotos paņēmienus, viņa gaisa kaujas un trieciendarbības taktiku, iznīcinot ienaidnieka karaspēku kaujas laukā. Viņš kopā ar Padomju Armijas virsniekiem un kareivjiem devās kaujā un dalīja ar tiem sakāvju rūgtumu un uzvaru prieku. Frontē es GKS daļās daudzreiz ievēroju lidmašīnas ar uzkrītošu uzrakstu: «Čkalovs» uz fizelāžas. Bieži pavadīdams tanku reidus, es biju pārsteigts, redzot uz kauju ceļos noputējušo un apkvēpušo tanku bortiem lepnu un lakonisku uzrakstu: «Čkalovs.» * * •' *

Pēc uzvaras pār fašistisko Vāciju mūsu aviācija strauji pilnveidojās, pārvērzdamās par reaktīvu, ātru, ar lielu darbības augstumu.

Lielās Oktobra revolūcijas trīsdesmitgadē, 1947. gada 7. novembrī Piemaskavas lidlaukā stāvēja desmitiem reaktīvo iznīcinātāju.

Reaktīvā aviācija, kā jau to bija pareģojis dižais Ciol-kovskis, savā šūpulī izauklēja kosmonautiku, un 1961. gadā pasaulē pirmais cilvēks, padomju kara lidotājs, kosmonauts Jurijs Gagarins Čkalova sapni pārvērta īstenībā, aplidodams mūsu planētu ar kosmisko kuģi pusotrās stundās.

DAŽI VĀRDI PAR «AUKSTO KARU»

Gatavodamies šīs grāmatas pirmajam izdevumam, es pārlasīju visu, kam bija sakars ar V. Čkalovu, arī rakstnieka L. Gumiļevska darbu «Dzimtenes spārni».

Grāmatas sākumā Gumiļevskis raksta šādus vārdus:

«Amerikas Savienotajās Valstīs ir uzstādīti divi marmora obeliski, kurus rotā lidmašīnas. Viens — tuksnesīgā Atlantijas okeāna krastā Kitihoukā, kur 1903. gada 17. decembrī Vilbūrs un Orvils Raiti bija pirmo reizi pacēlušies gaisā. Otrs — Portlendā, Klusā okeāna piekrastē, kur 1937. gada 20. jūnijā nolaidās PSRS lidmašīna N0-25, kas bija atvedusi Valēriju Čkalovu pāri Ziemeļpolam uz Ameriku ...»

To, ka eksistē par godu brāļiem Raitiem uzstādīts obelisks, es varēju apzvērēt pats, jo 1937. un 1941. gadā speciāli biju aizbraucis pie diža jiem Amerikas pilotiem uzstādītā pieminekļa. Bet, ja runājam par V. Čkalova apkalpei uzstādīto obelisku, jāsaka atklāti — es neticēju.

Es spriedu vienkārši. Ja amerikāņi būtu uzcēluši pieminekli divus vai četrus gadus pēc mūsu 1937. gadā veiktā pārlidojuma, tad 1941. gada augustā vai septembrī man par to noteikti būtu pastāstījuši Vašingtonas vai Oregonas štatu iedzīvotāji, jo es tajās dienās daudzkārt biju apmek lējis Spokanu, kura nav nemaz tik tālu no Vankūveras Biju pat pašā Portlendā. ASV iedzīvotāji, bet it īpaši šis valsts kara un civilie lidotāji, pret mums izturējās ļoti labi.

Bet varbūt obelisks Čkalova apkalpei tika uzstādīts mazliet vēlāk — Padomju un amerikāņu armijas ciešās militārās sadraudzības gados, tajā laikā, kad cīnījāmies pret vācu fašismu un japāņu militārismu?

Tā nu es nolēmu pārbaudīt Gumiļevska apgalvojumu.

Kompetenti cilvēki man pavēstīja: «Sakarā ar padomju lidotāju Čkalova, Baidukova, Beļakova 1937. gada 18.— 20. jūnijā veikto beznosēšanās pārlidojumu uz Ameriku tajā vietā, kur iebrauc Vašingtonas štata Vankūveras pilsētas lidlaukā (netālu no Portlendas pilsētas), kurā padomju lidmašīna bija piezemējusies, drīz pēc šī notikuma tika uzstādīta memoriāla plāksne.

Pēckara gados memoriālo plāksni kāds bija noņēmis, un mūsu biedriem, kuri mēģināja to atrast vai noskaidrot, kas ar to noticis (tāds mēģinājums, piemēram, tika izdarīts 1970. gadā), nav izdevies saņemt nekādu informāciju.»

Tātad Gumiļevskim zināmā mērā bijusi taisnība, taču es sapratu, ka runāt par šo pieminekli tagad, savā grāmatā, nedrīkst, jo memoriālā plāksne ir nogrimusi «aukstā kara» duļķainajos ūdeņos ...

1975. gadā ASV ziemeļrietumu, bet it sevišķi Vašingtonas un Oregonas štatu iedzīvotāji svinīgi atzīmēja bijušā cietokšņa — tagad Vankūveras pilsētas 150 gadu jubileju. Šīs svinības viņi papildināja, uzstādot monumentu par godu 1937. gadā Ckalova apkalpes veiktajam pārlidojumam no Maskavas uz ASV pāri Ziemeļpolam. Tika izveidota speciāla Iniciatīvas komiteja. 1974. gada beigās tā caur Padomju sūtniecību ASV lūdza Padomju valdībai, lai tā kaut simboliski piedalās monumenta izveidošanā. Uz tā atklāšanu komiteja ielūdza pārlidojuma dalībniekus.

Atzīmēdami padomju lidotāju lielo sasniegumu, parastie amerikāņi veica ļoti krietnu un labu darbu. Ar to viņi parādīja savu vēlēšanos nostiprināt draudzības un sadarbības saites, kaut arī dažādu pasugu politiskie darboņi iegulda ne mazums pūliņu, lai nepieļautu divu tādu lielvalstu kā Padomju Savienības un ASV tuvināšanos.

Jau tā paša 1974. gada septembrī A. Beļakovam un man nācās satikties ar vienu no Portlendas (Oregonas štats) iedzīvotājiem — juristu Robertu Nīlu, kurš pēc paša iniciatīvas bija kopā ar sievu un divām mazām meitiņām ieradies Maskavā. Tieši Nīls 1974. gada beigās bija ielūdzis mūsu žurnālistus V. Peskovu un B. Streļņikovu atbraukt no Spokanas pilsētas, kurā viņi piedalījās starptautiskā ekologu konlerencē, uz netālo Vankūveru, lai viņi Iniciatīvas komitejai nāktu talkā ar padomu, kur vislabāk uzstādīt monumentu V. Ckalova apkalpei.

Tad Roberts Nīls man pasniedza Oregonas štata gubernatora vēstules kopiju. Vēstule bija adresēta civilās aviācijas ministram B. Bugajevam.[27]

«Gubernatora kantoris. Oregonas štata galvaspilsēta Sailema.

97310. 1974. g. 4. oktobrī.

Padomju civilās aviācijas ministram maršalam Bugajevam. Maskava. PSRS.

Cienījamo maršal Bugajev!

Šī vēstule Jūs iepazīstinās ar Robertu Ž. Nīla kungu un kundzi, viņu meitām Patriciju un Kristīni un atnesīs Jums sirsnīgus sveicienus no Oregonas štata iedzīvotājiem.

Nīla kungs ir dzimis Jūdžinā, Oregonas štatā, kur viņa un vēl viena amerikāņa — Jevgeņija Skanera — ģimene, bija divas pirmās ģimenes, kas apmetās tur 1846. gadā, tā toreiz bija Oregonas teritorijas austrumu robeža.

1969. gadā Roberts man paziņoja par savu nodomu atzīmēt pirmo nepārtraukto polāro lidojumu no Eiropas uz Ziemeļamerikas kontinentu, kas tika realizēts ar triju padomju aviatoru varonīgiem pūliņiem 1937. gada 20. jūnijā.

No Maskavas vistālākais punkts, ko sasniedza lidmašīna ANT-25, bija Jūdžina (Jevgeņija) Oregonā.

Tāpat es gribu aizsūtīt ielūgumu Čkalova kundzei, lidmašīnas komandiera atraitnei, un viņas dēlam, Baidukova un Beļakova kungiem atgriezties Oregonas štatā, lai mēs atkal varētu godināt viņu aviatoru veikumu un vēlreiz pārdzīvotu šo vēsturisko brīdi. Es ceru, ka to varēs izdarīt pēc pieminekļa veltīšanas, kas paredzēta Vankūverai, Vašingtonai, šim lidojumam par godu.

Es paziņoju Robertam, ka palīdzēšu viņam dabūt atļauju no attiecīgajiem S.U.A.* valsts pārvaldes orgāniem, lai tie atļauj padomju aviācijas nodaļas reaktīvajai lidmašīnai lidot uz Portlendas starptautisko lidostu paredzamo svinību laikā.

Mēs ceram, ka lidojuma ceļa oriģinālu spēs atkārtot kāds no jūsu labākajiem SST (TU-144).

Jebkuru laipnību, ko Jūs parādīsiet Nīla kungam un kundzei, un viņu meitām es, zemāk parakstījies, ļoti augstu novērtēšu.

Parakstījies Toms MK Kols Oregonas gubernators.»

Atbildot uz Iniciatīvas komitejas lūgumu piedalīties pieminekļa uzcelšanā padomju lidotājiem — Čkalova apkalpei — Vankūverā, tika pieņemts lēmums: Vankūveras monumentam izliet divas bronzas plāksnes. Uz vienas — virs Ziemeļpola spārnus izpletis ANT-25, bet uz otras — divas rindkopas no avīžu «Pravda» un «Izvestija» 1937. gada jūnija numuriem, kuros rakstīts par pārlidojuma vēsturisko nozīmi.

Bronzas plāksnes drīz ar lidmašīnu tika nogādātas ASV.

1975. gada 31. janvārī tika nolemts uz memoriāla svinīgo atklāšanu ASV 20. jūnijā nosūtīt grupu šādā sastāvā: Baidukovs, Beļakovs un Igors Čkalovs ārsta un tulka pavadībā.

* Sowiet Union Airlines

Atlika izlemt pašu galveno: ar kādu lidmašīnu un pa kādu maršrutu lidot.

1975. gada aprīlī es saņēmu šādu vēstuli:

«1975. gada 25. martā.

Cienījamais Baidukova kungs!

Mums pieder sevišķs gods un privilēģija Vankūveras dibināšanas 150. gadadienas svinību komitejas vārdā, kā arī pilsētas iedzīvotāju vārdā lūgt Jūs piedalīties mūsu pilsētā uzceltā pieminekja atklāšanas ceremonijā. Piemineklis tiks uzstādīts kā pateicība par Jūsu un Jūsu kolēģu pirmo veiksmīgo pārlidojumu no Padomju Savienības pāri Ziemeļpolam uz Amerikas Savienotajām Valstīm.

Jūsu ieguldījums aviācijas kā sakaru līdzekļa attīstībā starp pasaules tautām ir tas iemesls, kas pamudinājis mūs uzcelt pieminekli, kurš pastāvīgi atgādinās par Jūsu sasniegumiem, un mēs ticam, ka tas kalpos kā pastāvīgs sajūsmas un draudzības jūtu apliecinājums starp mūsu zemju tautām.

Mēs patiesi ceram, ka Jūs kā mūsu goda viesis varēsiet apmeklēt šīs ceremonijas, kuras notiks Pīrsonas lidostā, Vašingtonas štatā, ASV, 1975. gada 25. jūnijā.

Mūsu komiteja nodrošinās Jūsu lidojumu no Maskavas uz Vankūveru, Sanfrancisko un atgriešanos Maskavā, kā arī uzturēšanos mūsu valstī.

Visas nepieciešamās detaļas Jums tiks paziņotas visdrīzākajā laikā ar PSRS konsulāta starpniecību, kas atrodas Sanfrancisko.

Daudzi no Jūsu personiskajiem draugiem ir gatavi no jauna tikties ar Jums Vankūverā.

Ar patiesu cieņu Normans Smols,

par godu padomju lidotāju veiktajam lidojumam pāri Ziemeļpolam uz Ameriku uzstādāmā memoriāla komitejas priekšsēdētājs.»

līdz izlidošanai laika bija palicis maz, ņemot vērā, ka mēs gribējām lidot tikai ar savu, padomju lidmašīnu, un tikai pāri polam.

Kā suvenīrus mēs pasūtījām ANT-25 modeļus, 1937. gada lidojuma bortžurnāla kopijas, Hohlomas izstrādājumus, Gusjhrustaļnijas rūpnīcas suvenīrus, Čkalova apkalpei veltītas jubilejas nozīmītes utt.

Man ļoti gribējās Vankūveras mēram topošā muzeja ekspozīcijai uzdāvināt mūsu leģendārā Valērija Pavloviča bronzas krūšutēlu. Skulptors Zinovijs Viļenskis, kaut ari viņam bija jau 75 gadi, pēc fotomatrriāUēm izpildīja mūsu lūgumu, bet PSKP CK Kultūras nodaja palīdzēja mums pārvarēt visus šķēršļus, kas traucēja ātrāk atliet skulptūru bronzā un savlaicīgi iekraut to lidmašīnā.

Visgrūtāk nācās dažus darbiniekus, kuri organizēja mūsu braucienu, pārliecināt, ka jālido tieši pāri polam un ar savu lidmašīnu.

Spriediet paši — mūs ielūdz uz monumenta atklāšanu, kas veltīts pirmajam lidojumam Maskava—Ziemeļpols— Vankūvera (ASV) — lidojumam, kurš parādīja iespējamību uzturēt satiksmi starp Eirāziju un Ziemeļamerikas rietumu piekrasti pa visīsāko ceļu. Un nu pēc 38 gadiem mēs lidosim pāri Atlantijai, nevis Ziemeļu Ledus okeānam, un nevis ar savu, bet. ar amerikāņu lidmašīnu.

Pieņemot amerikāņu priekšlikumu lidot ar milzīgo «Boeing-747», mēs nostādītu ļoti neērtā situācijā savu tautu, savu valsti, padomju aviāciju un pat pieminekļa darinātājus — vienkāršo amerikāņu tautu.

Visi taču par to smietos, jo pirms 38 gadiem tieši padomju lidotāji bija divreiz nolidojuši ar vienmotora ANT-25 pa tolaik vēl neizpētītu maršrutu, bet tagad, reaktīvās tehnikas laikmetā, mēs pēkšņi vairs nevaram veikt tādu lidojumu.

Beidzot visas grūtības bija galā. 10. maijā tika pieņemts lēmums par mūsu grupas lidošanu ar Aeroflotes lidmašīnu I1-62M pāri polam pa 1937. gada maršrutu.

jaunības atkārtojums

PSRS Civilās aviācijas ministrija norīkoja lielisku apkalpi ar lidojuma vadītāju Sociālistiskā Darba Varoni, PSRS Nopelniem bagāto lidotāju A. Vitkovski priekšgalā. Apkalpes sastāvā bija lainera komandieris J. Zeļenkovs, otrais pilots I. Rjazanovs, stūrmaņi V. Rižovs un V. Ste-paņenko, bortinženieris V. Kirilovs un bortradists I. Kločko.

Lidmašīna I1-62M ar 8614. numuru uz borta tika izvēlēta no pēdējiem izlaidumiem, divreiz izmēģināta ceļā uz Tokiju, un vienu reisu tā bija veikusi pāri Atlantijai. Tā darbojās teicami.

Beidzot lidojumam viss bija sagatavots. Amerikāņi deva piekrišanu mūsu lidojumam pāri polam ar I1-62M, palūguši pirmoreiz nosēsties nevis Portlendā, bet Sietlā, kas ir

Vašingtonas štata vislielākā pilsēta un atrodas vistālāk ziemeļos, turklāt tā ir arī firmas «Boeing» galvaspilsēta.

Sājā laikā mums gadījās nopietnas nepatikšanas. īsi pirms izlidošanas Aleksandrs Beļakovs nokļuva hospitālī.

Vēlāk noskaidrojās, ka viņš pēc sena paraduma, nerespektējot savus 77 gadus, 23. maija vakarā un 24. maija rītā bija nelielā savas vasarnīcas zemes gabalā pļāvis zāli, bet pēc tam sēdies pie stūres un aizbraucis līdz Noginskai. Atgriezies mājup, viņš jutās savārdzis.

Sieva izsauca «ātro palīdzību», un mūsu draugu aizveda uz J. Gagarina akadēmijas hospitāli; akadēmijā profesors A. Beļakovs bija nostrādājis daudzus gadus.

Protams, mediķi bija satraukti, kaut gan pēc 8 dienām viņi atlaida Aleksandru Vasiļjeviču uz mājām. Par notikušo tika ziņots ministram, kurš saprātīgi nosprieda, ka tik cienījama vecuma cilvēkam ir tiesības pašam lemt par savas dzīves pēdējiem resursiem. Man šķiet, ministrs padomāja arī par to, ka Aleksandram Vasiļjevičam, ja viņš paliks mājās tādā reizē, kad viņa biedri, pārlēkuši polam, nokļūs ASV, daudz ļaunuma nodarīs negatīvās emocijas un tas cirtis vēl lielāku robu vecā čapajeviešu cīnītāja veselībā.

Beļakovs uzstāja, ka lidos ārsta pavadībā. Es visvisādi gan vietā, gan nevietā atbalstīju Aleksandru Vasiļjeviču, un beidzot mediķi mums lika mieru.

Pēc neilga laika mēs iepazināmies ar lidmašīnas apkalpi un treniņlidojumā ar patiku vērojām tās saskaņoto darbu. Gan mašīna, gan apkalpe mums ļoti iepatikās.

1975. gada 18. jūnija rīts. Seremetjevas lidlauks. A. Vit-kovskis un J. Zeļenkovs ar savu apkalpi jau gatavi izlidot. Gatavībā arī mūsu grupa — Beļakovs, Igors Ckalovs, es, ārsts A. Ivahņenko, tulks I. Bastorina. Laikrakstu «Pravda», «Izvestija», «Komsomoļskaja pravda», «Trūd», «Krasnaja zvezda», TĀSS, APN, kino un televīzijas korespondenti kopā ar ārzemju preses pārstāvjiem sapulcējušies lidostas konferenču zālē. Vairāk nekā 20 žurnālistu, korespondentu, kino un televīzijas reportieru kopā ar mums lidos uz ASV.

Mūs iepazīstina ar trim amerikāņu speciālistiem — lidotāju Jaroslavu Kostolu, stūrmani Džeju Berki un radistu Dokolu Kirbu, kuri lidos kopā ar mums, lai palīdzētu Aeroflotes puišiem tad, ja rastos sarežģījumi ar informācijas iegūšanu no amerikāņu navigācijas ierīcēm, kā arī citos neparedzētos apstākļos. Tāds ir starptautisks noteikums, kad jālido ārpus starptautiskām trasēm, kā to šodien darīsim mēs, vai arī tad, ja lidmašīna veic sevišķi svarīgu reisu pat jau «iebrauktā» aviolīnijā.

Mūsu I1-62M jau ir ceļā uz mājām. Tas traucas vasaras naktī virs Atlantijas no Vašingtonas uz Maskavu, apejot Angliju no ziemeļpuses. Mums ir atļauts lidojums ārpus trases, nenosēžoties Parīzē vai Londonā. Mēs lidojam tieši uz Seremetjevu.

Kabīnē ir puskrēsla. Ārsts nupat izdarīja injekciju Be ļakovam un, novēlējis mums labunakti, devās atpūsties.

Dzirdama četru jaudīgu turbīnu vienmērīgā rūkoņa un kondicionētā gaisa šalkoņa. Mēģinu rezumēt mūsu lidojumu. Galvā gluži kā televizora ekrānā aizpeld dokumentālai hronikai līdzīgās sešas Amerikā pavadītās dienas: 1975. gada 18., 19., 20., 21., 22. un 23. jūnijs. Mēģinu visu atcerēties un pierakstīt.

18. jūnijā 9 un 45 minūtēs mēs pacēlāmies no Šeremet-jevas skrejceļa. Strauji uzņēmām augstumu, kurss — uz polu. Augstums 10 600 metru. Ātrums gandrīz 1000 kilometru stundā. Dzidrs gaiss. Zem mums jau ledāji, kurus sadala vaļēja ūdens bezgalīgo torosu grēdu ēnas. Fantastiskā pola ainava. Uz šī brīnumainā arktiskās dabas fona viss šķiet niecīgs. Tā pati šeit dominē pār visu. Tikai 4 stundas un 26 minūtes bija nepieciešamas, lai no kļūtu planētas ziemeļu virsotnes rajonā. 1937. gadā mēs lauzāmies šurp cauri mākoņu grēdām veselu diennakti.

Kopā ar visiem Aeroflotes apkalpes locekļiem un amerikāņu speciālistiem, kopā ar visiem pasažieriem mēs pacēlām šampanieša glāzes par polu, par visu to piemiņu, kuri gājuši bojā, polu nesasnieguši, un, protams, par mūsu laikmeta izcilo lidotāju Valēriju Čkalovu, kas bija pirmais starp tiem, kuri pār šo polu izlauzās pa visīsāko ceļu uz ASV.

Man bija ļoti patīkami, ka padomju lainera apkalpe neizjuta ne simto daļu no tām grūtībām, ko mēs tai senajā lidojumā ar ANT-25. Viņiem, būtībā mūsu dēliem un mazdēliem, ir rokās brīnumaina tehnika, un viņi uzskata lidojumu pāri polam par «parastu reisu», kurā nav ne apledošanas, ne navigācijas problēmu magnētiskā pola džungļos, ne skābekļa bada, ne aukstuma.

Komforts kļuvis par normu mūsu pasažieru aviācijā, un šajā apstāklī es saskatu mūsu skolnieku nopelnu nozīmīgumu. Bērni, pārņēmuši tēvu pieredzi, apsteidz viņus, tātad viss pareizi, tie ir progresa cilvēki.

Cik līksmi to apzināties . ..

Lidojuma laikā es daudzkārt biju iegājis pilotu kabīnē un tīksminājies par 11-62M apkalpes darbu. Man simpatizē viņu miers, pārliecība, viņu skaistais darbs.

Prātā palikusi padomju apkalpes un trīs amerikāņu speciālistu koleģialitāte.

«Salūta-4» jautrie kosmonauti — Kļimuks un Sevas-tjanovs — mums, kā jau vecākās paaudzes biedriem, sūta no orbītas sveicienus, nosaucot, mūs par saviem skolotājiem. Iespējams, ka viņiem ir taisnība. Bet varbūt tas ir pārspīlējums? Kaut gan viņiem būtu jāzina labāk, jo viņu lidojuma augstums daudz lielāks nekā mūsējais, arī ātrums vairāku desmitu reižu lielāks.

Bija patīkami parunāties ar PS-22 polārniekiem, bet mēs pirms 38 gadiem lidojām virs PS-1 ...

Laiks aiztraucās ātri, un klāt jau bija Sietla. 11 stundās 9500 kilometru ceļa — nav nemaz slikti, kaut ne visai ērti: no rīta izlidojām no Maskavas un tajās pašās diennakts stundās nokļuvām Vašingtonas štata ziemeļu miljonpilsētas drūzmā. Mēs bijām domājuši, ka pēc pārlidojuma atpūtīsimies . ..

Sietla ir savdabīga «Boeing» firmas galvaspilsēta. Ne muitnieki, ne robežsargi mūs nekontrolēja, tikai spieda pasēs zīmogus.

Preses konference, braucieni pa pilsētu, pieņemšanas, ko organizējusi firma «Boeing», pārnakšņošana greznā hotelī.

19. jūnija rītā — brauciens uz jauno aviācijas rūpnīcu, kur būvē gigantiskos «Boeing-747».

Pēc tam pārlidojums no Sietlas uz Vankūveru ar lidotāja izmēģinātāja mistera Ralstona lidmašīnu.

Lidotājs Ralstons, pēc iesaukas Zviedrs, apmierināts un laipns meistarīgi vadīja mašīnu ar 515 kilometru ātrumu stundā, un drīz jau mēs nokļuvām Pīrsonfīldas lidostā, kurā pirms 38 gadiem man bija nācies nosēdināt mūsu ANT-25.

Ne Beļakovs, ne es nebijām cerējuši ieraudzīt tik milzīgu pūli. Mūs sagaidīja ar neviltotu prieku un labvēlību. Tur bija dažāda vecuma cilvēki — no sirmiem vecīšiem līdz pat maziem bērniem.

Mēs pazinām Lariju Torneru, kādreizējo lidlauka ap-’ sardzes seržantu. Tieši viņš bija ziņojis ģenerālim Mār-šalam par mūsu nosēšanos. Torners turēja rokās «Elitas» papirosu kārbu ar Maskavas «Dukāta» fabrikas emblēmu, kuru viņam bija uzdāvinājis Čkalovs gandrīz pirms 40 gadiem! Tā var glabāt piemiņu!

Es pazinu arī mehāniķi Danu Grēko. Mēs apskāvāmies, saskūpstījāmies. Grēko bija jau 81 gads, taču viņš izskatījās vēl braši.

Blakus bija Ralfs Vilsons un turpat arī kinooperators Džesijs Sīls.

Iniciatīvas komitejas priekšsēdētājs Normans Smols bija apmierināts, ka sirmgalvji pazīst cits citu, kaut pagājuši gandrīz četri gadu desmiti.

Priecīgas jaunekļu un meiteņu sejas. Daudzi bija iemācījušies runāt krieviski. Tādēļ ap sirdi kļuva vēl līksmāk.

Tur arī Roberts Lou — septiņdesmit gadus vecais lidlauka mehāniķis, kuram es pirms 38 gadiem biju uzdāvinājis galetes no mūsu avārijas pārtikas devas.

Uz motocikla — bijušais polismenis Gordons Džon-sons — viņš mūs ar Valēriju Pavloviču bija eskortējis cauri Portlendai.

Ārkārtīgi dzīva ir tautas atmiņa; mums rādīja 1937. gada avīzes, gumijoto maisu ar uzrakstu krievu valodā — «produkti», skrūvgriezni ar Maskavas rūpnīcas firmas zīmi, sen aizgājušo gadu fotogrāfijas.

Priecīgā tikšanās lidlaukā norisinājās ar devīzi:

«Laipni lūdzam! Mēs mīlam jūs!»

Mājīgā viesnīca «Klusā osta» atradās pie automaģistrāles — dzelzceļa tilta, kuru mēs bijām redzējuši 1937. gada 20. jūnijā, izniruši no mākoņaines virs Kolumbijas upes.

Normans Smols, Pīters Belovs un citi Iniciatīvas komitejas dalībnieki centās, lai mums viss būtu pa prātam, lai mēs justos labi. Jā, viss bija labi — gan Čkalova ielas atklāšana, gan monumenta atklāšana un ģenerāļa Māršala namiņa apmeklējums.

Tiesa, iela ir jauna, tā sākas pie automaģistrāles, kura ved uz Kaliforniju, tajā vietā, kur pirmajām mājām cieši līdzās plešas kviešu lauki un pļavas ar margrietiņām un rudzupuķēm. Šurp bija atnākuši daudzi amerikāņi ar ģimenēm, un visi skatījās uz ceļastabu, kura galā kartona kārbā bija apslēpts jaunās ielas nosaukums.

Amerikāņi mums šeit stāstīja, ka Vankūverā ir Lin-kolna iela, Makartūra bulvāris, Eizenhauera iela, Maršala iela, bet šo, jauno, viņi nolēmuši nosaukt krievu vārdā...

Ielas atklāšanu uzticēja Igoram Čkalovam. Ar lielu satraukumu viņš piegāja pie staba un parāva zīda auklu, noraudams uzraksta pārsegu. Amerikāņi, ieraudzījuši ielas nosaukumu — «St. V. Chkalov» — tātad Čkalova iela —, pauda savu sajūsmu.

Pēc tam mūs aizveda uz ģenerāļa Māršala villu, kurā pirms 38 gadiem mēs bijām raduši atpūtu pēc nosēšanās Vankūveras lidlaukā.

Villas otrajā stāvā Beļakovs nevarēja uzkāpt veselības stāvokļa dēļ. Tur un vēl augstāk, uz balkona, nācās uzkāpt man, lai parādītu korespondentiem, kur mēs 1937. gada 20. jūnijā bijām gulējuši un no kurienes Čkalovs tika runājis tautai. Toties Aleksandrs Vasiļjevičs apskatīja visu pirmo stāvu un goda viesu grāmatā ierakstīja šādus vārdus: «Es, Padomju Armijas ģenerālleitnants, cilvēks jau gados (man ir 77 gadi), ar dziļām pateicības jūtām atceros, kā pēc lidojuma mēs, kuriem tik ļoti bija nepieciešama atpūta, tikām viesmīlīgi uzņemti šajā mājā. Padomju tauta vēlas dzīvot draudzībā un saskaņā ar amerikāņu tautu, mēs uz to ļoti ceram un ticam tam.»

Pēc Māršala villas apmeklējuma mēs atgriezāmies viesnīcā, kur mūs jau gaidīja misis Smita, skaista ātrgaitas kutera īpašniece, lai piedāvātu mums izbraukumu pa Kolumbijas upi. Robežapsardzības kuteru eskadras pavadībā mēs braucām gan augšup, gan lejup pa upi un labi apskatījām skaistās piekrastes pilsētas — Vankūveru un Portlendu.

Pēc brīnišķīgā izbraukuma ar kuteri pilsētas vadītāji un Iniciatīvas komiteja uzaicināja uz svinīgu vakaru mūsu trijotni, I1-62M apkalpi un biedrus, kuri mūs pavadīja, tāpat arī PSRS sūtni Amerikas Savienotajās Valstīs A. Dobriņinu ar sievu, Vašingtonas štata gubernatoru Daniēlu Evansu ar sievu un bērniem, Valsts Departamenta priekšsēdētāju Polanski, PSRS ģenerālkonsulu Sanfrancisko A. Zinčuku, R. Grendžeru — komisāru Klārka grāfistē, kurā atrodas Vankūveras pilsēta, un daudz citu viesu.

Vankūveras mērs Džeims Halagers un monumenta izveidošanas Iniciatīvas komitejas priekšsēdētājs Nor-mans Smols spoži novadīja vakaru.

Nākamajā dienā — 1975. gada 20. jūnijā — bija Van-kūveras cietokšņa simtpiecdesmitgades svinību kulminācija, tā sākās, atklājot monumentu par godu padomju lidotājiem.

Pat daba bija nolēmusi sveikt šos svētkus — lietus, kas smidzināja no rīta, vēlāk pārstāja — un parādījās saule.

Tūkstošiem amerikāņu gan pa vienam, gan ar ģimenēm, atbraukuši no dažādiem Amerikas štatiem, stāvēja un sēdēja pie monumenta, kas bija pārklāts ar audeklu. Blakus vējā plīvoja PSRS un ASV karogi.

Tad pūtēju orķestris sāka atskaņot Lindberga maršu, pieminekli atbrīvoja no pārsega. Tūkstošgalvainais pūlis gavilēja, sveikdams svinību vissvarīgāko notikumu.

Uz apaļa granīta trīspakāpju postamenta, kura virsmā bija izcirsti ziemeļu puslodes kontinenti, bija novietots piramīdveida obelisks ar arku, kuras gali, balstīdamies uz PSRS un ASV teritoriju attēliem simbolizēja pār Ziemeļu Ledus okeānu izveidotā tilta balstus. Obeliska centrā divas bronzas plāksnes. Uz augšējās — ANT-25, kas izpletis spārnus pār polu, bet apakšējā plāksnē bija krievu un angļu valodā lasāmi izvilkumi no avīzēm «Pravda» un «Izvestija», kuros nosaukti Ckalova apkalpes locekļu vārdi un raksturota pārlidojuma nozīme.

Memoriāls ir unikāls. Pirmkārt, tas ir pirmais monuments ASV, kas veltīts padomju cilvēku varoņdarbam.

Otrkārt, tas radīts pēc pašu pilsoņu iniciatīvas, brīvprātīgi. Ziedojumi bija dažādi, cik nu kurš varēja dot, —• no dolāra līdz vairākiem tūkstošiem. Naudu iemaksāja gan atsevišķi cilvēki, gan firmas un kompānijas. Celtniecībā strādāja brīvprātīgie. Ar materiāliem viņus nodrošināja vietējie uzņēmumi.

Pirmo runu monumenta atklāšanas ceremonijā teica Iniciatīvas komitejas priekšsēdētājs Normans Smols, bet pēc viņa runāja oficiālas personas, kas bija ieradušās uz svinībām, arī mūsu trijotne — Beļakovs, I. Čkalovs un es.

Šeit es uzdāvināju muzejam Ckalova bronzas krūšutēlu, atdevu Vankūveras bibliotēkai savu grāmatu par 1937. gada pārlidojumu angļu valodā. Beļakovs uzdāvināja stūrmaņa žurnāla kopiju, bet ī. Ckalovs — skaisti noformētas, metālā izveidotas fotogrāfijas.

Pēc Iniciatīvas komitejas organizētās pieņemšanas un mūsu atbildes lenča mēs devāmies uz pieņemšanu ASV

ziemeļrietumu pilotu Antīkajā klubā, kur doktora Goja Gorella un Tomasa Teilora vadībā mums aizritēja neaizmirstamas atklātu sarunu stundas, tās caurstrāvoja optimisms un humors, kas amerikāņu pilotiem tik raksturīgs.

21. jūnija rītā mūs uzlūdza ciemos Portlendā, kuru amerikāņi dēvē par rožu pilsētu. Pēc pilsētas apskates viens no Iniciatīvas komitejas visaktīvākajiem dalībniekiem — mežapstrādes mašīnbūves rūpniecības kompānijas prezidents Alans Kouls — pilsētas tirdzniecības palātas telpās sarīkoja viesības, kurās dzirkstīja smiekli un gaišas cerības.

Svinībās tika sacīts daudz runu, dažas no tām palikušas atmiņā īpaši.

Mūsu sūtnis ASV Anatolijs Dobriņins Vankūverā sacīja:

— Lidotājiem ir sevišķi nopelni cilvēces priekšā. Lidotāji mūs tuvina. Mēs atceramies Lindbergu, kurš pirmais uzveica Atlantijas okeānu. Mēs atceramies Viliju Postu, kurš centās no Amerikas pāri polam aizlidot uz Sibīriju. Mēs redzam savā priekšā cilvēkus, kuri pierādījuši, ka starp mūsu tautām iespējama satiksme pa visīsāko ceļu. Šie cilvēki atnesa uz Ameriku labas, patiesas jūtas. Šodien, pēc 38 gadiem, mēs apstiprinām mūsu stingros centienus pēc draudzīgām kaimiņu attiecībām un ceram uz pretimnākšanu.

Gubernators D. Evanss sacīja, ka mums pasaule jāizveido tāda, lai tajā draudzētos un sadarbotos ne tikai mūsu paaudzes amerikāņu un padomju cilvēki, bet arī mūsu bērni, mūsu mazbērni un mūsu mazmazbērni. Pēc tā jācenšas visiem. Ja kāds šaubās par amerikāņu tautas jūtām pret padomju tautu, lai atbrauc uz Vankūveru un apskata šo pieminekli.

Interesanti izteicās grāfistes komisārs misters Gren-džers.

— Attīrīt «aukstā kara» aizputinātos ceļus nav ne vienkāršs, ne viegls darbs. Vienā rāvienā to nepaveiksim ... Attiecību saspīlējuma mazināšanas pretinieki neatdod savas pozīcijas bez kaujas. Taču tiem, kuri uzstājas par attiecību uzlabošanos, zem kājām ir drošs pamats. Ceru, ka paši varējāt par to pārliecināties Vankūverā.

21. jūnija vakarā Vitkovska apkalpe, uzņēmusi lidmašīnā I1-62M 54 amerikāņus, no Portlendas aizbrauca uz Sanfrancisko, vienu no skaistākajām ASV pilsētām. Šeit

PSRS ģenerālkonsuls rīkoja plašu pieņemšanu, uzlūgdams ne tikai padomju viesus, bet ari daudzus amerikāņus no dažādiem štatiem, kuriem bija kāds sakars ar padomju lidotājiem veltītā Vankūveras monumenta izveidošanu.

22. jūnijā mūsu laineris I1-62M nolaidās valdības lidlaukā Endrjū, kas atrodas netālu no ASV galvaspilsētas.

Vakarā PSRS sūtnis Amerikas Savienotajās Valstīs A. Dobriņins rīkoja plašu pieņemšanu sakarā ar mūsu ierašanos galvaspilsētā.

23. jūnija dienā desmitiem ārzemju un amerikāņu žurnālistu, komentētāju, avīžu, radio un televīzijas kompāniju korespondentu gaidīja mauriņā pie Baltā nama parādāmies ASV prezidentu, kurš jau vairāk nekā divdesmit minūtes sarunājās ar padomju lidotājiem.

Dž. Fords stādīja priekšā prezidenta dārzā sanākušajiem A. Beļakovu, I. Čkalovu un mani. Pēc tam mēs pasniedzām viņam piemiņas veltes un teicām runas.

Prezidents, norādīdams uz mani un Beļakovu, sacīja:

— To, ko šie cilvēki paveica 1937. gadā, mēs uzskatām par gadsimta notikumu.

Noslēgumā ASV prezidents piebilda:

— Tā uzņemšana, kāda padomju lidotājiem tika parādīta Amerikā, ir likumsakarīga. Tā liecina, ka pasākumiem, kādus veic abu valstu valdības sadarbības attīstīšanā, ir pareizs virziens.

Tas viss man nāca prātā ceļā uz Maskavu. Caur iluminatoriem iekšā lauzās arvien spilgtāka gaisma. Sākās jauna diena — 1975. gada 24. jūnijs. Nekā brīnumaina jau nav — mēs lidojam pretī saulei, arī jūnija nakts ir visai īsa.

Pēc laiciņa lainerī visi sarosījās. Kuru katru brīdi vajadzēja parādīties Maskavai. Divdesmit piecās stundās mūsu I1-62M pārvarējis vairāk nekā 22 tūkstošu kilometru attālumu.

Dzirdēju, kā Vasilijs Peskovs — avīzes «Komsomoļ-skaja pravda» speciālkorespondents — jautāja Beļako-vam:

— Aleksandr Vasiļjevič, ko jūs domājat par mūža nogalē veikto ceļojumu?

Mans draugs pasmaidīja un lēni sacīja:

— Savu tiesu jau esmu nolidojis. Manos gados katra nodzīvotā diena jāuzskata par likteņa balvu. Un te vēl tāds pārlidojums! Atzīšos, es tajā posos ar bažām. Septiņdesmit septiņu gadu vecumā ceļojumus labāk vērot televīzijā. Taču es nolēmu lidot. Un esmu laimīgs, ka ceļojums ir noticis. Man tas bija jaunības atkārtojums. Turklāt es apzinājos, ka jaunais lidojums būs ieguldījums krietnā darbā.

Kāds pajautāja man:

— Un kā jūs, Georgij Filipovič, vērtējat braucienu? Vai esat apmierināts?

— Protams, apmierināts! Taču visvairāk mani iepriecina lakts, ka Čkalova vārds ir iemūžināts ne tikai Dzimtenē, bet arī ASV, kur viņu atceras vairākas paaudzes. Es pārliecinājos, ka 1937. gadā Čkalova veiktais lidojums, kura mērķis bija likt pamatus draudzībai starp ASV un PSRS tautām, vienkāršo amerikāņu sirdīs tiek glabāts kā milzīgs dārgums... Un to bija līksmi pašam ieraudzīt, izjust un apzināties.

DZIMTENE ATCERAS ČKALOVU

Laiks un dzīve pierādījuši, ka Čkalovs joprojām ir starp mums. Viņš kopā ar savu tautu gāja kaujā karā ar. fašismu. Viņa vārds kalpo miera, draudzības un savstarpējās saprašanās nostiprināšanai starp mūsu zemi un Amerikas Savienotajām Valstīm.

Čkalova vārdā mūsu dižajā valstī nosaukti daudzi tūkstoši pionieru vienību, skolas, kolhozi, rūpnīcas, ciemati un laineri, salas, ielas, pilsētas. Viņam uzcelti piemi-' nekļi, par viņu radītas kinofilmas, gleznas un grāmatas.

Čkalovu mīl ne tikai vecākās paaudzes, šī izcilā cilvēka dzīve saista ari mūsdienu jaunatnes uzmanību. Ne velti pirmie lidotāji kosmonauti — Gagarins, Titovs, Po-povičs, Nikolajevs un Tereškova — ir rakstījuši: «Katrs padomju lidotājs mīl un pazīst Valēriju Čkalovu, atceras viņa novēlējumus un grib Čkalovam līdzināties. Mēs, lidotāji kosmonauti, esam Čkalovam lielu pateicību parādā; kaut arī personiski viņu nemaz nepazinām, taču uzskatījām par pienākumu būt par čkaloviešiem..,

... Aviācija ir kosmonautikas šūpulis, un tradīcijas, ko bija iedibinājuši lidotāji, attīsta un pilnveido kosmonauti. Zvaigžņotajās tālēs dzīvos Čkalova vārds, Čkalova darbi.»

Čkalovu pelnīti sauc par dižu mūslaiku lidotāju. Viņu pazīst un mīl padomju cilvēku jaunās paaudzes. Viņi svēti glabā Čkalova tradīcijas: nesavtīgu kalpošanu sociālistiskajai Dzimtenei, vīrišķību un neatlaidību izvēlētā mērķa sasniegšanā, nepārtrauktu tieksmi pēc pilnveidošanās savā darbā, bez kuras nav iedomājama cilvēka dzīve.

ČKALOVA DZĪVES NOZĪMĪGĀKIE DATI

1904. gada 2. februāri Vasiļovas ciemā (tagad Gorkijas apgabala Cka-lovskas pilsēta) dzimis Valērijs Čkalovs.

1911. g. — 1915. g. mācījies Vasijovas ciema skolā.

1915. g.— 1918. g. mācījies Čerepovecas pilsētas tehniskajā skolā.

1918. g.—1919. g. strādājis par kalēja palīgu kuģu remonta rūpnīcā Vasiļovas līcī, par kurinātāju uz Volgas zemessmēlēja № 21, bet vēlāk uz tvaikoņa «Bajāns».

1919. g.—1921. g. iestājies Sarkanās Armijas IV aviācijas parkā un strādāja par lidmašīnu un motoru remontatslēdznieku un montētāju.

1921. g. —1922. g. mācījies Jegorjevskas militāri teorētiskajā lidotāju skolā.

1922. g. — 1923. g. pabeidzis Borisogļebskas kara lidotāju skolas pilnu kursu.

1923. g. — 1924. g. mācījies Maskavas kara aviācijas augstākās pilotāžas skolā, to pabeidzis, absolvēja arī Serpuhovas Augstāko gaisa kaujas, strēlnieku un bombardēšanas skolu.

1924. g.— 1927. g. — Ļeņingradas 1. Sarkankarogotās Iznīcinātāju aviācijas eskadriļas lidotājs iznīcinātājs.

1927. g. —1928. g. — Brjanskas aviobrigādes iznīcinātāju eskadriļas posma komandieris,

1928. g. —1930. g. — lidotājs instruktors Ļeņingradas Gaisa flotes draugu biedrībā (šodien — DOSAAF).

1930. g. — 1933. g. — Sarkanās Armijas GKS zinātniski eksperimentālā institūta lidotājs izmēģinātājs.

1933. g. — 1935. g. — Aviācijas rūpniecības eksperimentālo un izmēģināmo konstrukciju uzņēmuma lidotājs izmēģinātājs.

1935. gada maijā apbalvots ar Ļeņina ordeni.

1936. gada jūlijs—augusts — gatavošanās nepārtrauktajam pārlidojumam: Maskava—Petropavlovska-Kamčatska pāri Ziemeļu Ledus okeānam. Otrreiz apbalvots ar Ļeņina ordeni. Piešķirts Padomju Savienības Varoņa goda nosaukums. Uzņemts par VI<(b)P biedru.

1930. gada augusts — 1937. gada jūnijs — rūpnīcas lidotājs izmēģinātājs.

1937. gada jūnijs—augusts — gatavošanās nepārtrauktajam pārlidojumam no Maskavas uz ASV pāri Ziemeļpolam un tā veikšana. Apbalvots ar Sarkanā Karoga ordeni.

1937. gada decembrī ievēlēts par Padomju Savienības Augstākās Padomes deputātu.

1937. gada augusts — 1938. gada decembris — rūpnīcas lidotājs izmēģinātājs.

1938. gada 15. decembris — bojāeja katastrofā, veicot kārtējā jaunā iznīcinātāja pirmo izmēģinājuma lidojumu.

1938. gada 18. decembris — apglabāts Sarkanajā laukumā pie Kremļa sienas.

SATURS

Pirmā d a J a

dzīves izzināšana

Pirmā nodaļa. Bērnība .........

Dzimtie stūrīši . ........

Čerepovecas skola........

Bērnība beigusies.........

Otrā nodaļa. Ir jārod spārni , ......

Ceturtais aviācijas parks.......

«Terskā»...........

Sākums...........

Spārniem ir jāizaug........

Gatavības apliecība........

Trešā nodaļa. Lidotājs iznicinātājs , . . .

Ierindā....... . . , .

Kas ir pilnības mēraukla......

Lielā atzīšana..........

Brjanskas periods........

Osoaviahimā . .........

Otrā daļa

JAUNRADES PASAULE

Pirmā nodaļa. Gaisa Kara Spēku ZEI* lidotājs izmēģinātājs ...........

Institūts — Gaisa Kara Spēku svētnīca . . .

Bumbu izmēģinātāji un viņu nesatricināmais komandieris ...........

Mūsu iepazīšanās........

Vissarežģītākie un visbīstamākie izmēģinājumu

uzdevumi...........

Divi stūrgalvīgie.........

Neredzētā «lidojošā etažere»......

Atkal demobilizēts ........

Otrā nodaļa. Rūpnīcas lidotājs izmēģinātājs ,

Menžinska rūpnīcā , , , . , . ( ,

Avārija ar 1-15....... , ,

Čkalova radošās diskusijas......

Valsts spēki briest........

«Jūsu dzīvība mums ir dārgāka par jebkuru

mašīnu»...........

Atkal nāvīgs risks........

Vēl viena tikšanās ar nāvi......

Trešā daļa PASAULES ARĒNA

Pirmā nodaļa. Pirmais lidojums pār Ziemeļu Ledus

okeānu ...........

Es meklēju Ckalovu........

Ko es pastāstīju Ckalovam par Ļevaņevska lidojumu ............

Psiholoģiskā un tehniskā gatavošanās No Maskavas pāri Ziemeļu Ledus okeānam uz

Kamčatku...........

Nosēžamies Udas salā.......

Udas sala...........

Ckalova lidojuma novērtējums.....

Habarovskā..........

No Habarovskas uz Maskavu.....

Priecīgas tikšanās ........

Aviācijas izstāde Parīzē.......

Otrā nodaļa. Otrais lidojums pāri Ziemeļu Ledus okeānam

Jaunā gada sākums...... , ,

Gaisa desants uz Ziemeļpolu......

Ckalovu mājās .........

Ščolkovas lidlaukā........

Ko nozīmē viens kilograms......

Mūsu ANT-25 savainots...... .

Pārlidojumam viss gatavs.......

Pacelšanās ..........

Virs Barenca jūras........

Sen pazīstamās vietas .......

Te nu ir tas pols...........

«Nepieejamais pols» ........

Pīrspointas rags . , .......

Pēc otrā varianta.........

Lidojuma trešā diennakts .......

Virs Amerikas.........

Nosēšanās ASV lidlaukā .......

Trešā nodaļa. Čkalovs Amerikā

Ciemos pie amerikāņu ģenerāļa.....

Amerikāņi vēlas redzēt un dzirdēt Ckalovu . ,

Vašingtonā..........

Ņujorkā...........

Čkalovs steidzas mājup.......

Parīzē .ļ.f.ir«....

Priecīgas tikšanās .........

Čkalovs atskaitās voldziniekiem.....

Ļevaņevska traģiskais lidojums , <

Ceturtā dala PĒDĒJĀ

Pirmā nodaļa. Pēc pārlidojuma......

Augstākās Padomes deputāts......

Otrā nodaļa. Dzīves pēdējais gads ....

Jauni plāni..........

Ciemos pie mātes.........

Rūpnīcā...........

1938. gada 12. decembris.......

1938. gada 15. decembris.......

Георгий Байдуков ЧКАЛОВ Рига сЛиесма» 1934 На латышском языке Серия «Жизнь замечательных людей» С русского перевел Андрис Рийниекс Художник Юрис Германне

Georgijs Baidukovs

C KALOVS

Redaktore J. Roze. Mākslinieciskā redaktore M. Dragūne, Tehniskā redaktore L. Engere.

Korektore L. Smilga, Nodota salikšanai 26.03.84. Parakstīta iespiešanai 02.11.84. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas papīra № 2. Baltikas garnitūra. Augstspiedums. 19,32

uzsk. iespiedi.; 19,96 uzsk. krāsu nov.; 20,87 iz* devn. 1. Metiens 20 000 eks. Pasūt. № 417-5.

Cena 1 rbl. 50 kap. Izdevniecība «Liesma»,

226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 192/ 31852/J-2823. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Apvāks un ielikumi Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11.

1

«Kastīte» — lidojums pa lidlauka perimetru«

2

Muca — lidmašīnas griešanās ap savu garenisko asi.

3

Imelmanis — augstākās pilotāžas figūra, kuru izpildot, lidmašīna strauji lido augšup līdz bridim, kad mašīna nonāk stāvoklī «ar riteņiem augšup». Tad ar stūru palīdzību lidaparāts tiek griezts ap savu garenisko asi un pāriet horizontālā lidojumā, turpinādams kustību pretējā virzienā nekā pirms figūras izpildīšanas sākuma.

4

Grīstējums, grīstēšana — lidmašīnas nevadāma krišana ar krasi lejup sasvērtu purngalu un nepārtrauktu griešanos ap vertikālo asi. Plakaniskā grīstēšana atšķiras no parastās ar intensīvāku griešanos ap vertikālo asi, bet tajā pašā laikā lidmašīnas purngals pacelts pret horizontu.

5

Glisāde — lidmašīnas nolaišanās trajektorijas beigu daļa.

6

Zinātniski eksperimentālais Institūts.

7

Государственный Авиационный завод.

8

Haotisks augšupkāpjošu un lejupslīdošu gaisa straumju jūklis. Lidotāji to sauc ari par svaidīšanu, šūpošanu.

9

Liela Tēvijas kara gados viņš, būdams aviācijas ģenerālpulkvedis, komandēja tālās aviācijas armiju.

10

Lonžerons — sija gar lidmašīnas spārnu, kura padara spārnu stabilu.

11

Mūsdienās šajā apvidū ir Maskavas dzīvojamo namu kvartāli.

12

Eleronl — kustīgas plāksnes pie lidmašīnu spārnu pakaļējām daļām; tās nostiprinātas uz šarnīriem, grozāmas abas reizē, bet uz pretējām pusēm; noder lidojuma sānsveres vadīšanai.

13

Dažām konstrukcijām (piemēram, mūsu R-l) angļu pilotēšanas instrukcijas ieteica nosēdināt lidmašīnu sākumā uz riteņiem, lai lielā ātrumā nesalauztu astesdaļu ievērojamās slodzes dēļ, kas gulst uz riteņa dakšu, kura ir lidmašīnas trešais atbalsta punkts.

14

Lielā Tēvijas kara sākumā nesējlidmašīnas ar iznīcinātājiem bombardētajiem tika izmantotas tiltu sagraušanai.

15

РД — рекорд дальности.

16

Kilometrāžas jeb mērījumu bāze ir rūpīgi izmērīta taisne; tās galos uzstādīti precīzi mērinstrumenti, kas fiksē momentu, kad virs tiem nolido lidmašīna.

17

Viljamurs Stefansons — pazīstams kanādiešu polārpētnieks un etnogrāfs. Pēc izcelsmes islandietis. 1913.—1918. g. vadīja Kanādas arktisko ekspedīciju. Arktikā izpētījis daudzas salas.

18

I. Spirins bija Oto Šnrita polārās ekspedīcijas gaisa eskadras stūrmanis.

19

A. Beļakovs Pilsoņu kara gados cīnījās 25. Capajeva divīzijā.

20

Briežādas apģērbs Galējos Ziemeļos.

21

Somnera līnija — tāda līnija uz zemeslodes, no kuras viena un tā paša debesu spīdekļa leņķiskie rādītāji būs vienādi katrā laikā momentā.

22

Organizācija, kas nodarbojas ar tirdzniecības jautājumiem starp PSRS un ASV.

23

Sietlas laiks (tāpat kā Klusā okeāna laiks) atpaliek no Maskavas laika par 11 stundām.

24

Amerikāņu lidotājs Dzims Materns 1933. gadā viens pats mēģināja veikt lidojumu apkārt pasaulei, taču cieta avāriju virs Čukču pussalas. Viņu izglāba mūsu lidotājs S. Ļevapevskis.

25

LIS — lidojumu izmēģinājumu stacija.

26

SKB — Speciālais konstruktoru birojs.

27

Vēstulēs teksts dots bez. labojumiem, tieši kā rakstīts oriģinālā.

Content

Baidukovs Georgijs Čkalovs

Ievads

Pirmā daļa DZĪVES IZZINĀŠANA

Pirmā nodaļa BĒRNĪBA DZIMTIE STŪRIŠI

BĒRNĪBA beigusies

Otrā nodaļa IR JĀROD SPĀRNI CETURTAIS AVIĀCIJAS PARKS

«TERŠKĀ»

GATAVĪBAS APLIECĪBA

Trešā nodaļa LIDOTĀJS IZNICINĀTĀJS IERINDA

KAS IR PILNĪBAS MĒRAUKLA

LIELĀ ATZĪŠANA

BRJANSKAS PERIODS

osoaviahimA

Otra daļa JAUNRADES PASAULE

Pirmā nodaļa GAISA KARA SPĒKU ZEI LIDOTĀJS IZMĒĢINĀTĀJS INSTITŪTS — GAISA KARA SPĒKU SVĒTNĪCA

BUMBU IZMĒĢINĀTĀJI UN VIŅU NESATRICINĀMAIS KOMANDIERIS

MŪSU IEPAZĪŠANĀS

VISSAREŽĢĪTĀKIE un visbīstamākie IZMĒĢINĀJUMU UZDEVUMI

divi stūrgalvīgie

ATKAL DEMOBILIZĒTS

Otra nodaļa rūpnīcas lidotājs izmēģinātājs menžinska rūpnīcā

ČKALOVA RADOŠAS DISKUSIJAS

«jūsu dzīvība mums ir dargaka PAR JEBKURU MAŠĪNU»

ATKAL NĀVĪGS RISKS

VĒL VIENA TIKŠANĀS AR NĀVI

Trešā daļa PASAULES ARĒNĀ

Pirmā nodaļa PIRMAIS LIDOJUMS PAR ZIEMEĻU LEDUS OKEĀNU ES MEKLĒJU ČKALOVU

KO ES PASTĀSTĪJU ČKALOVAM PAR ĻEVAŅEVSKA LIDOJUMU

PSIHOLOĢISKĀ UN TEHNISKĀ GATAVOŠANĀS

NO MASKAVAS PĀRI ZIEMEĻU LEDUS OKEĀNAM UZ KAMČATKU

NOSĒŽAMIES udas sala

UDAS SALA

ČKALOVA LIDOJUMA NOVĒRTĒJUMS

HABAROVSKA

NO HABAROVSKAS UZ MASKAVU

PRIECĪGAS TIKŠANAS

AVIĀCIJAS IZSTĀDE PARĪZE

Otrā nodaļa OTRAIS LIDOJUMS PĀRI ZIEMEĻU LEDUS OKEĀNAM JAUNĀ GADA SĀKUMS

GAISA DESANTS UZ ZIEMEĻPOLU

ČKALOVU MĀJĀS

ŠČOLKOVAS LIDLAUKA

KO NOZĪME VIENS KILOGRAMS

PĀRLIDOJUMAM VISS GATAVS

PACELŠANAS

VIRS BARENCA JŪRAS

TE NU IR TAS POLS...

PĪRSPOINTAS RAGS

PĒC OTRA VARIANTA

LIDOJUMA TREŠĀ DIENNAKTS

VIRS AMERIKAS

NOSĒŠANĀS ASV LIDLAUKĀ

Trešā nodaļa ČKALOVS AMERIKA CIEMOS PIE AMERIKĀŅU ĢENERĀĻA

AMERIKĀŅI VĒLAS REDZĒT UN DZIRDĒT ČKALOVU

VAŠINGTONA

ŅUJORKA

PARĪZĒ

PRIECĪGAS- TIKŠANAS

ČKALOVS ATSKAITĀS VOLDZINIEKIEM

ĻEVAŅEVSKA TRAĢISKAIS LIDOJUMS

Ceturtā dala PĒDĒJA

Pirmā nodaļa PEC PĀRLIDOJUMA AUGSTĀKĀS PADOMES DEPUTĀTS

Otrā nodaļa dzīves pēdējais gads JAUNI PLĀNI

CIEMOS PIE MĀTES

1938. GADA 15. DECEMBRIS

Trešā nodaļa PEC TRĪSDESMIT SEPTIŅIEM GADIEM nepiepildītās ieceres

DAŽI VĀRDI PAR «AUKSTO KARU»

jaunības atkārtojums

DZIMTENE ATCERAS ČKALOVU

ČKALOVA DZĪVES NOZĪMĪGĀKIE DATI

SATURS

1