Greijs Zena

Rietumu likums. Arizonas lauva

Z. GREIJS

RIETUMU LIKUMS. ARIZONAS LAUVA

.

RIETUMU LIKUMS

.

Pirmā nodaļa

No visiem grūtajiem uzdevumiem, ko Mērijai Stokve- lai nācās atrisināt savos divos skolotājas darba gados Arizonas reti apdzīvotā Tonto apvidū, šis, kuram viņa tagad lūkojās pretī, bija visgrūtākais. Pirmo reizi viņu pārņēma it kā drosmes trūkums, jo te lieta grozījās ap tās jaunāko māsu Džordžiju. Tā jau atradās ceļā uz Arizonu. Te viņa gribēja, tā rakstīja māte, tikt vaļā no savas vieglās tuberkulozes un ne visai vieglās tieksmes uz neizvēlīgu koķetēriju.

Tieši šodien Mērija jutās ļoti nogurusi. Viņai bija kājām jānoiet viss sešu jūdžu garais ceļš līdz mazajai skolas blokēkai pie Tonto strauta un atpakaļ, līdz Termenu fermai «Zaļā ieleja». Atkal reiz viņas astoņpadsmit skolnieki, sākot ar sešgadīgo Ženiju Termeni līdz sešpadsmitgadīgam Ričardam, bija uzstādījuši rekordu disciplīnas graušanā. Arī gājiens pa putekļaino, karstā septembra saulē kvēlo ceļu, bija stipri nogurdinājis. Tādēļ nav nekāds brīnums, ja viņai vajadzēja brīdi laika atgūties no bailēm, ko radīja mātes vēstule.

«Kas te vairs darāms, ja Džordžija jau ir ceļā,» viņa pie sevis teica un pacēla nolaisto spalvaskātu. «Globē viņa iebrauks devītā … Ak Dievs, Tēvs, tas taču ir jau šodien — otrdien! … Pasta auto no turienes izbrauc trešdien. Piecos pēc pusdienas viņa nonāks Rijsonā. Tad es pati netieku viņu sagaidīt! Protams, man jāaizsūta kāds, kas saņems vinu, mazo, blondo Džordžiju. Bet kuru sūtīt?»

Par spīti savai masas mīlestībai, mis Stokvelai pret viņas ierašanos bija stipri dalītas jūtas. Atbildība, kas tika viņai uzvelta, likās gandrīz par smagu.

Kā uz šo apmeklējumu lūkosies Termeni? Un ko lai viņa te, vispār, iesāk ar meiteni?

ad viņa to atstāja, mazā Džordžija izskatījās kā eņģelis. Bet, kā likās, viņas tagadējā būtne maksāja sodu par toreizējo maldinošo izskatu … Kā tad māte par viņu rakstīja?

«… doktors Šmits saka, ka Džordžijai ir slima labā plauša. Bet doktors Džonss, kuram tēvs tic, apgalvo, ka viņa šo slimību ieguvusi dejojot un darot pārgalvības. Es pievienojos Šmita domām. Šim misteram Džonsam daudz neuzticos. Vai tu vēl varbūt atceries viņa sievu? Tā arī vienmēr izturējās ļoti uzpūtīgi un lepni. — Nu, kā arī tas nebūtu, katrā gadījumā Džordžija nav vesela, nemaz nerunājot par to, ka viņā, šķiet, mājo tūkstoš velnu!

Tu esi jau gandrīz sešus gadus prom no mājām. Tagad esi pat aprakusies aizmežniekos, kur, laikam gan, nedzird neko no tā, kas pašlaik notiek pasaulē. Starp citu, tu vari būt līksma, jo mēs esam pārlaiduši karu un, kas bija vēl daudz ļaunāk, pēckara gadus! Un nu man jāapraksta pāris vārdos tavas māsas tēls — citādi tu viņu vienkārši nesapratīsi un nemācēsi ar to pareizi apieties.

Džordžijai šogad paliek septiņpadsmit, bet viņa zina vairāk nekā tu — divreiz vecākā. Jā, pat vairāk nekā es! Viņa ir ļoti skaista un izkopusi sevī visas tās īpašības, kuras nepieciešamas mūsdienu meitenei. Droši vien tādēļ jebkurš cilvēks viņā tūlīt iemīlas. Tā nav muļķīga mātes lepnuma izpausme, bet patiesība. Visi mūsu draugi un paziņas ļoti ciena Džordžiju. Bet zēni — domāju jaunos vīriešus — kļūst viņas dēļ pavisam traki. Un viņa dara visu, lai šo trakumu pastiprinātu. Man diemžēl jāsaka — viņa ir īsta koķete!

Tomēr visļaunākais ir tas, ka Džordžija par katru cenu grib izvest savus nodomus. Taisni tā, kā visas šīs modernās meitenes, kuras saka, ka vecāki ir novecojuši un nesaprot jaunos laikus. Varbūt, ka viņām ir taisnība.

Tēvs domā, ka viņu nevar atturēt no tās nodomu izvešanas. Nelīdz ne labi padomi, ne aizliegums, ja tā ko ieņēmusi galvā. Ar lielajām rūpēm, kas man viņas dēļ rodas, esmu pārliecināta, ka tā nemaz nav tik slikta. Es nevaru un negribu ticēt, ka manu spriedumu par viņu varētu būt aptumšojusi akla mātes mīlestība.

Džordžija licejā nokārtoja gala pārbaudījumus un tagad viņai vajadzētu kaut ko uzsākt. Protams, šeit Ņujorkā, viņa nekādu labu darbu nedabūtu. Bez tam, viņas veselības stāvoklis nepanes šo klimatu, ja viņa arī vēlētos šeit palikt. Mēs ar prieku pieņēmām draudzīgās Veibernu ģimenes priekšlikumu. Viņi tieši tagad rīko auto izbraucienu uz Kaliforniju un paņems Džordžiju līdzi uz rietumiem.

Pagaidām šī lieta Džordžiju sajūsmina. Mums gan vairs neiet tik labi kā agrāk, bet līdz šim vēl vienmēr esam izpildījuši visas viņas iegribas. Lai arī šo to upurējot. Tagad mēs ierīkosimies tā, lai varam samaksāt par viņas turienes mitināšanu. Varbūt, ka rietumi, kurus tu mums vienmēr attēlo tik krāšņus, varēs viņu glābt un atveseļot. Protams, tevi, mīļā meitiņ, Džordžijas ierašanās nostādīs smaga uzdevuma priekšā; to mēs zinām. Tomēr mēs tevi sirsnīgi lūdzam: neizvairies, bet dari visu māsas labā, kas vien ir tavos spēkos.»

Šīs garās, savādās vēstules vēlreizēja lasīšana noskaņoja mis Stokvelu uz drūmām pārdomām. Bet mātei bija taisnība, ja Džordžija izturēs dzīvi šajā skarbajā Tonto apvidū, tad nevien atgūs veselību, bet atbrīvosies arī no saviem maldīgajiem un pārspīlētajiem uzskatiem. Milzu pilsēta Ņujorka bija saindējusi viņas dvēseli.

Ja arī Mērija Stokvela bija aprakusies vietējā mežonībā, tad viņa tomēr ņēma dzīvu dalību ārpasaules notikumos. Avīzēs un žurnālos tā uzmanīgi sekoja dzīves attīstībai. Tā viņa, varbūt pat labāk nekā māte — pazina amerikāņu modernās meitenes, šīs pārgudrās, pirmslaika nobriedušās pēckara gadu būtnes. Uzturēšanās šeit varēja tādām būtnēm nākt tikai par labu. Un ja arī viņai no tās celtos dažādas grūtības, tad tam nebija nekādas nozīmes. Bet kādu iespaidu Džordžija atstās uz šejieni, tas bija pavisam cits jautājums. Kā viņa ietekmēs Termenus un citus vienkāršos taisnā ceļa gājējus, ar kuriem tai vajadzēs sastapties?

Mērija Stokvela bija iemīļojusi šos Tonto ļaudis, kas likās esam tikpat skarbi un rupji kā zeme, kurā tie mita. Viņa bija, cik iespējams, tiem palīdzējusi un atvieglojusi viņu smago dzīvi, uzņemoties visas rūpes par bērnu audzināšaanu. Šai darbā viņa jutās laimīga, lai gan bija arī kāds personīgs iemesls, kādēļ viņai tās darbs šķita tik tuvs sirdij. Viegls sārtums iekāpa viņas vaigos, kad tā domāja par šo iemeslu. Bet iedomājoties par satraukumu, ko sacels Džordžijas pēkšņā ierašanās šeit, klusajā «Zaļajā ielejā», viņas krūtis sažņaudzās. Ja nu Džordžijai ienāk prātā arī šeit, Arizonā, turpināt savas vieglprātības? Taču šeit tas nebūs iespējams! Mērija to nespēja iedomāties, jo pārāk labi pazina vietējos ļaudis, sevišķi jaunekļus.

Viņa iedomājās trīs Termenu ģimeņu dēlus, kuru laipnajā sabiedrībā tā bieži uzturējās. Tie gandrīz visi bija divdesmit gadus veci, tikai Enokam Termenam bija trīsdesmit, bet viņa brālēns Sērdžs, nedaudz jaunāks. No visiem tikai viens bija precējies, jo šeit sievietes bija reta parādība un ap katru no tām izcīnīja gluži sīvas kaujas.

Bet pie visa viņu skarbuma, ko uzspieda zemes daba, tie bija miermīlīgi un dzīvoja draudzībā. Kā kovboji viņi kopā ganīja savus ganāmpulkus, ne visai treknās ganībās un medīja niknos lāčus un kalnu lauvas, kā arī sēja un novāca rudzus un kviešus. Arī malku viņi paši mežā cirta — īsi sakot, dzīvoja darbīgi un vienkārši. Visu nopelnīto naudu — tās nekad nebija daudz — viņi atdeva mātēm, jo pašiem vajadzības bija niecīgas. Pilsētu kārdinājumi viņus neskāra. Ļoti reti kāds no tiem devās tālāk par tuvāko pilsētiņu — Rijsonu. Kara laikā vairāki no tiem atradās armijas nometnēs. Bedijs Termens, starp citu, labākais jātnieks, mednieks, laso metējs un koku cirtējs, bija cīnījies pat Francijas frontē. Viņš palika neievainots un par spīti visam pārdzīvotajam, atgriezās nemainījies savā raksturā. Tas bija fakts, kas ļāva Mērijai Stokvelai labāk nekā jebkuram citam spriest par Termenu un visu Tonto ļaužu spēcīgo raksturu.

Kopš viņa šeit strādāja par skolotāju, tā nekad vēl nebija redzējusi piedzērušu kādu no Termeniem vai to radiniekiem. Viņi visi smēķēja savas paštītās cigaretes un kāvās pat visniecīgākā iemesla dēļ, bet nekad viņi nemeloja un vienmēr turēja doto vārdu. Tie nebija iedomīgi, vairums ārīgi vēsi un apvaldīti, bet pilni iekšējas uguns un spēka. Uz tiem, Džordžijas tipa meitenei, bija jāiedarbojas līdzīgi degošai lāpai, kas iemesta prērijas saulē, sausā, izkaltušā zālē.

Rikšotāju zirgu asais klip-klap ārā uz ceļa iztraucēja mis Stokvelu no domām. Kovboji atgriezās no ganībām. Būtu labi, ja viņa tūlīt pat parunātu ar tiem. Kāds jau būs jālūdz, lai aizbrauc uz netālo Rijsonu un atved Džordžiju.

Kamēr viņa gāja caur dārzu, kur pēc patikas staigāja vistas, suņi un teļi, tai tikai tagad tā īsti ienāca prātā, cik ļoti Džordžijai nepatiks šī vieta. Sākumā taču arī viņu bija sabiedējusi pussatrūdējusī, pa daļai tikai no koka celtā fermas ēkas. Šodien tā ar savu sūnām apaugušo jumtu un daudzajām, milzīgu, vecu koku apēnotajām izbūvēm, bija kļuvusi viņas acīm miļa, tīkama un uzticības vērta ainava.

Ari aploku iežogojumi, kuriem viņa tagad tuvojās, dažās vietās jau bija jāatjauno. Tikai vārti nesen bija uztaisīti no jauna un tos taisīja no egļu dēļiem, kurus piegādāja vecā Henrija Termena zāģētava.

Enoka baltais mūļēzelis, saukts Filozofs, nāca viņai pretim. Tas bija slavenākais mūļēzelis visā Arizonā, sevišķi slavens savas speršanas dēļ. Patiesībā tas bija vairāk netīri pelēks, nekā balts, ne vairs jauns un ne visai izskatīgs. Bet viņam bija labi formēta galva un gudras acis. Viņš mīlēja Mēriju Stokvelu. Arī tad, ja viņai, kā šodien, kabatā nebija cukura gabaliņš. Viņš varēja apmierināties arī ar draudzīgu pliķi un savu garo ausu noglās- tīšanu.

Blakus tā stallim atradās tā sauktā ratu kapsēta. Ar saviem salauztajiem labības ratiem, riteņus zaudējušiem vienjūgiem un sarūsējušu auto tā līdzinājās drupu kaudzei un nomācoši pareģoja visu iznīcību.

Aplokiem pieslēdzās staļļi. Tiem, tāpat kā mājai, laiku pa laikam pēc vajadzības bija piebūvēts lielāks vai mazāks izvirzījums. Kopā ar siena šķūņiem, tur viss izveidojās augstu jumtu un atvērtu durvju juceklī.

Pašos aplokos ganījās zirgi. Vairums, tīksmi vārtījās putekļos, bet pienākot Mērijai, sprauslodami lēca augšā un auļoja projām. Viņa apstājās un brīdi nolūkojās patīkamajās dzīvnieku kustībās. To viņa mēdza darīt labprāt, lai gan reizēm baidījās no tiem. Sevišķi kad tie zviegdami drūzmējās ap staļļu durvīm, lai tad slēgtā virknē brāztos projām brīvās ganībās.

Pie kādām staļļa durvīm Mērija beidzot atrada deviņus, vienā bariņā sastājušos kovbojus.

Būdami kopā, tie izskatījās pārsteidzoši līdzīgi viens otram. Bija labi jāielūkojas, lai pazītu katru atsevišķi. Viņi visi bija gara auguma, slaidi un kalsni, platiem pleciem, bet šauriem gurniem. Visiem bija spēcīgas, viegli izliektas kājas, kas nodeva dzimušus jātniekus, šodien viņu seju vaibsti jau tādēļ nebija pazīstami, ka tos sedza bieza putekļu kārta. Visi nēsāja lielus sombrēro — vairums melnus, daži pelēkus, kas visi bija veci, netīri un uzvilkti pār sejām; tie bija tērpušies zilos flaneļa kreklos un garos zābakos sabāztās biksēs. Pie zābakiem skanēja pieši ar lieliem riteņiem. Uz mis Stokvelas sveicienu viņi atbildēja visi vienādā, mazliet stieptā noskaņā, kas Teksasas dialektu padarīja ausij tīkamu.

«Zēni, vienam no jums būs man jāizdara sevišķs pakalpojums,» viņa teica.

Enoks Termens, visu vīru vadonis, vīrišķīgi daiļš jātnieks, iznāca priekšā.

«Ja lieta grozās ap deju ar jums, mis Mērija, tad lūdzu jūsu uzmanību,» viņš šķelmīgi sacīja.

Viņa gaišpelēkajās acīs turklāt kaut kas pazibēja un pār citkārt nopietno, kalsno seju pārslīdēja smaids.

Viņa atbilde lika mis Stokvelai ar šausmām iedomāties, ka Džordžijas ierašanās droši vien izsauks arī deju sarīkojumu plūdus. Un no tiem viņa, protams, nevarēs atrauties. Tajās nedaudzajās šāda veida viesībās, kurās viņa bija piedalījusies, jaunie puiši to gandrīz bez pārtraukuma, no saules rieta līdz lēktam, šūpoja pa zāli. Tas arī nebija nekāds brīnums, ja ņēma vērā dāmu trūkumu! Nākamajā dienā viņa tikko bija spējīga noturēt mācības.

«Pie pirmās izdevības atgriezīšos pie šī jūsu laipnā priekšlikuma,» viņa atbildēja smaidīdama un piemērodamās tā tonim. «Bet pašlaik lieta grozās ap citu pakalpojumu.»

«Un tas būtu?» Boids Termens jautāja, pastūmis som- brēro pakausī — tā kļuva redzama viņa biezā, pelnpelēkā matu audze. No tā enerģiskās, it kā bronzā atlietās sejas smējās tumšzils, vaļsirdīga bērna acu pāris.

Pirms Mērija paguva atbildēt, iejaucās Boida un Enoka brālēns Vess Termens, kuram arī bija lielas, gaišas acis un īsts Termenu augums:

«Pats par sevi saprotams, ka mēs visi esam gatavi jums pakalpot, mīļā mis Stokvela!»

«Ļoti laipni! Tātad lieta ir sekojoša: rīt jābrauc uz Rijsonu, lai no turienes atvestu manu māsu.»

Šāds atklājums tos laikam mazliet pārsteidza, jo pagāja labs brīdis, līdz tie saprata tā nozīmi. Tikai Enoks uzreiz bija skaidrībā par radušos situāciju.

«Tiešām žēl,» viņš teica, «bet tieši rīt es esmu aizņemts. Nupat, garāmjādams, redzēju Meskala virsotnē stiepļu žogā lielu skaitu gadu vecos vērsēnus. Tie pieder mūsu kaimiņam Džimam Saunderam un es nevēlos jaunas ķildas ar viņa ļaudīm. Rīt lopi noteikti jādabū pāri robežai.»

Centība, ar kādu pārējie kovboji, izņemot Kalvinu Ter- menu, piedāvāja savus pakalpojumus mis Stokvelai, no- rādija, ka viņiem daudz patīkamāks brauciens uz Rijsonu, nekā Enoka darba plāns.

«Dieva dēļ,» viņa smiedamās vairījās, «es taču nevaru jūs visus likt lietā! Tikai viens man var pakalpot, bet ja nevarat vienoties, tad lai izšķir loze.»

Bet tie negribēja par to ne dzirdēt. Bezgalīgās debatēs katrs pierādīja, ka vienīgi viņš ir vispiemērotākais mis Stokvelas uzdevuma izpildīšanai. Neviens negribēja atteikties no šī brauciena. Viņi visi tik stūrgalvīgi aizstāvēja katrs savu viedokli, ka Mērija jau sāka baiļoties, vai nebūs jāpieredz izskaidrošanās savādākā veidā. Tādas te notika gandrīz katru dienu, pat stundu, bet tad Serdžs Termens, Vesa brālis, negaidot iejautājās:

«Sakiet, mis, vai jūsu māsa prot dejot?»

Šis, saulē iedegušā, blondā milža, ar iekaisušiem plakstiem un asajā vējā sasprēgājušajām lūpām, izteiktais jautājums, uz brīdi novirzīja citu uzmanību no jau tuvās ķildas. Proti, Serdžs bija labākais dejotājs no visiem Ter- meniem.

Mērijai bija jāsmejas.

«Domāju gan, ka viņa būs iemācījusies dejot,» tā atbildēja. Viņai ienāca prātā izmantot Džordžijas ierašanos, lai reiz atmaksātu jaunekļiem par nevainīgajiem jokiem, ko tie jau vairākkārt ar viņu bija izspēlējuši.

«Kāda tad izskatās jūsu māsa, mis Stokvela?» jautāja Pens Hendle Amess, viens no nedaudzajiem svešajiem, kurus Enoks Termens nodarbināja. Viņš tomēr bija, kā pats Termens, dzimis teksasietis.

Viņa jautājums, kuru tas izteica ar ļoti nopietnu seju, no jauna iekvēlināja ķildu. Šī nenozīmīgā izskaidrošanās droši vien vēl ilgi aizņemtu visu prātus, ja neiejauktos Mērija.

«Klausieties, zēni!» viņa sauca. «Man ir kāds māsas uzņēmums. Es to atnesīšu un parādīšu jums — esmu pārliecināta, ka tad jūs tūlīt izšķirsieties, kurš viņu rīt atvedīs.»

Kā uzņēmums to varēs veikt, neviens nesaprata, tomēr bija ar šo priekšlikumu mierā.

Tā nu mis Stokvela iesteidzās istabā un rakstāmgalda atvilktnē uzmeklēja kādas vecas, neprecētas radinieces fotoattēlu. Tās drūmā un saīgusī seja viņai bērnībā bija iedvesusi bailes. Mērija mirkli vilcinājās, jo radās sirdsapziņas pārmetumi. Viņa taču gribēja tik nekaunīgi apieties ar labās, vecās mis ģīmetni, kuru tā pieaugusi, mācījās cienīt. Bet tad viņa sev teica, ka arī radiniecei būtu tik daudz humora izjūtas, lai pasmietos par šo joku. Un tā viņa devās atpakaļ pie kovbojiem, kuri to gaidīja pie staļļa durvīm.

«Tā ir viņa,» tā sacīja, turēdama fotoattēlu izstieptajā rokā.

Visi viņu aplenca, tikai Kalvins Termens Kals, kā viņu parasti sauca — palika iepakaļ un zobgalīgi viņos noraudzījās. Viņš bija Enoka jaunākais brālis, braši noaudzis puisis, kas par spīti saviem deviņpadsmit gadiem, nemaz neinteresējās par sieviešu dzimumu.

Brīdi valdīja klusums, līdz beidzot kāds ieminējās:

«Viņa neizskatās jums visai līdzīga, mis Mērij.»

«Zināma līdzība tomēr manāma,» Serdžs iebilda.

«Vai tā tiešām ir jūsu māsa?» Enoks domīgi jautāja. «Man liekas, ka jūs kādreiz rādījāt man citu attēlu…»

«Katrā ziņā viņa ir ļoti jauka dāma labākajos gados,» Pens Hendle Amess to pārtrauca un aizgriezās.

Arī pārējie garām sejām sekoja tā piemēram, atbalstījās pret staļļa sienu un sāka tīt cigareti. Enoks smīnot uz tiem nolūkojās.

«Domāju, ka jūs visi gribēsiet nākt man palīgā izdzīt svešos lopus no mūsu ganībām?» viņš ironiski jautāja, pārāk labi pazīdams savus ļaudis.

«Katrā ziņā bez manis un Boida tu neko nepaveiksi,» Serdžs teica.

Boids Termens piekrītot pamāja ar galvu.

«Tā kā Saundera jaunais boss tik un tā mūs neieredz, Enoks darīs gudri, ja nepaļausies tikai uz jums vien,» trešais iesaucās.

«Diemžēl par mani nav ko runāt,» Pens Handle Amess teica, jo Mērija viņu pašlaik uzlūkoja. «Jūs taču atceraties, ko teicāt, kad atvedu jūs mājās no skolas?»

«Atceros,» viņa atteica. «Auto vadīšana nav jūsu stiprā puse.»

«Es šo lietu uzņemtos, mis Mērij,» teica Ričards, saukts par Diku, kas vēl piederēja pie Mērijas skolniekiem, «bet jūs taču vēl šodien pierādījāt, cik manas zināšanas ir trūcīgas. Protams, ka nedrīkstu kavēt rītdienas mācības.»

Viņa palūkojās Leka Termena acīs. Tas bija vienīgais tumšmatainais un tumšacainais ģimenes loceklis, liels, mierīgs un mazliet atturīgs cilvēks.

«Jūs taču izdarīsiet man' šo patikšanu, vai ne?» viņa jautāja.

Viņš papurināja galvu un nolaida acis.

«Man bail no sievietēm,» viņš klusi atbildēja.

«Smieklīgi — no Andželikas Baueres viņam nemaz nav bailes, kaut arī reizēm viņš to sajauc ar tās dvīņu māsu Agati!» brālis Vess iesaucās.

«Tev arī tas atgadījies,» Leks atteica.

«Kā tad sastāv ar jums, Ves?» Mērija jautāja, pūlēdamās palikt nopietna.

«Diemžēl, neko darīt, godājamā,» tas atbildēja. «Pat tad, ja Enoks rīt var iztikt bez manis, man pilnas rokas darba. Jāsalabo segli, viens zābaks prasa pazoli, reiz arī nopietni jāaplūko tēva slimais suns — vārdu sakot, tas vienkārši nav iespējams. Bet ņemiet taču Arizonu! Tam gan rīt jāpļauj kvieši, bet to vēl var uz kādu laiku atlikt.»

Viņš norādīja uz kādu kovboju, vienīgo nedižciltīgo no visas grupas, kuru tie pazina tikai pēc palamas «Arizona». Tam bija svaiga sejas krāsa un vienmēr zibēja acis. Runāja tas ar humoru, bet visai reti.

«Man loti žēl, skolotājas jaunkundz,» viņš strupi atteica uz Mērijas jautājumu, vai tas uzņemšoties viņas uzdevumu, «vecais misters Henrijs man noteikti pavēlēja novākt kviešus, pirms sāk līt.»

«Nu, tātad,» Vess sauca, «kopš mēneša nav lijis, un pirms oktobra vidus nav gaidāma ne pilīte!»

«Gluži otrādi, visvēlākais parīt, gāzīs kā ar spaiņiem — lūk, no dienvidrietumiem nāk mākoņi!» Arizona paskaidroja cienīgā nopietnībā, lai gan nebija redzams ne mākonītis. «Es jūsu vietā sūtītu uz Rijsonu Konu, godātā mis!»

Kons Kēsejs, kas Termenu fermā strādāja ļoti īsu laiku, bija īrs un mazliet aprobežots, rietumos vēl jauns. Viņu visi labprāt ieredzēja, bet tā lētticība biedrus vedināja to padarīt par savu nevainīgo joku un nedarbu mērķi. Kad mis Stokvela viņu laipni uzrunāja, tas bailīgi sarāvās. Viņa ūdenszilās acis tikko neizspiedās ārā no vasaras raibumiem piebērtās sejas.

«Es?» viņš satrūcies jautāja. «Bet es visā mūžā vēl neesmu bijis vienatnē ar kādu sievieti…»

Visi smējās locīdamies. Nabaga puiša baiļu izteiksme tiešām bija tik komiska, ka pat mis Stokvelai bija jāsmejas. To gan viņa darīja it kā vīlusies un norūpējusies, lai nekaitētu iespaidam, kuru sagaidīja, kad īstā Džordžija parādīsies redzeslokā.

Viņa saņēma vēl vairākus «kurvīšus» — visi atteicās, minot visniecīgākos iemeslus. Tims Matjūzs, veselīgs milzis, ļoti naivi apgalvoja, ka esot saslimis un tam jādodas pie ārsta!

Beigās bija palicis tikai Kals Termens. Tas stāvēja sāņus un, uzmetis šķietamās māsas attēlam ātru skatienu, nebija līdz šim teicis ne vārda. Tagad viņš panācās uz priekšu, paskatījās brālī, rados un darba biedros un tad teica:

«Jūs tiešām esat jauki puiši!»

Mis Stokvela viņu aplūkoja ar patiku. Kaut ko tādu viņa jau bija gaidījusi, jo pēc tās uzskatiem Kals, Henrija Termena deviņpadsmit gadus vecais dēls, bija labākais no visiem. Tam bija ne tikai visu Tonto vīru rūdījums, vienkāršība un iznesība, bet arī piedevām laba galva, plašas zināšanas, jo tas bija daudz lasījis. Viņam gan reizēm nācās savaldīt savu dzīvo, ātri uzliesmojošo temperamentu. Ģimenē runāja, ka viņš to mantojis no vectēva, kas bijis teksasiešu revolucionārs.

Tagad viņš pievērsās skolotājai.

«Man būs ļoti patīkami rīt atvest jūsu māsu,» viņš teica. «Tik ilgi gaidīju tikai tādēļ, ka reiz gribēju dzirdēt, ko puiši gan nesarunās.»

«Pateicos jums, Kal — savu laipnību jūs noteikti nenožēlosiet,» viņa atteica.

Viņš to pavadīja mājup, bet kad jautāja vai rīt braucienam uz Rijsonu izmantot auto vai ratus, viņi sev aiz muguras izdzirdēja mežonīgus smieklus. Tie apgriezās un redzēja kovbojus sabāzušus kopā galvas un kaut ko cītīgi pārspriežam. Kluso sarunu pārtrauca skaļi jautrības uzplūdi.

Kals debatētāju grupu aplūkoja neuzticīgi. Viņa bez- bārdainā, salīdzinot ar brāļa kalsno, gandrīz tuklā sejā kaut kas noraustījās, acīs iekvēlojās aizdomīga uguns.

«Protams, viņi apspriež kādu niķi, kuru grib man nospēlēt,» viņš norūca.

«Kā tā?» Mērija jautāja mazliet nedroši.

«Skatieties vien, kā Tims Matjūzs plātās! Tas droši vien to būs ierosinājis. Bet varu jau iedomāties, ko tie gatavo.»

«Un kas tas būtu?»

«Rīt viņi visi ieradīsies Rijsonā, lai redzētu kā es izturēšos vecās dāmas kavaliera lomā un vēlāk mani vilks uz zoba. Lūdzu, dodiet man vēlreiz to ģīmetni, kuru pirmīt rādījāt viņiem, lai es uzreiz varu pazīt jūsu māsu!»

Mērija klusēdama pasniedza to viņam un pārdomāja. Bija neiespējami, ka tieši rīt bez Džordžijas kāda cita sievišķīga būtne izlietotu no Globes uz Rijsonu braucošos pasta ratus. Tādēļ nebija vajadzības dot Kaļam paskaidrojumus. Tātad, lai viņš Dieva vārdā tic, ka būs jāizpilda vecās dāmas bruņinieka pienākumi. Pēc tam, redzot, ka ir patīkami pievilts, viņa prieks būs jo lielāks.

Kals jau bija uzmanīgi aplūkojis ģīmetni.

«Taisnību sakot nemaz nevaru iedomāties, kā divas masas var būt tik dažādas izskatā,» viņš beidzot sacīja. «Jūs ar savu skaisto seju …»

«Liels paldies par jūsu komplimentu,» viņa smaidīdama to pārtrauca. «Bet es tikai izliekos jums skaista, jo mana māsa …»

«Nē, nē!» viņš attrauca. «Jūs esat skaista! To nesen teica Enoks. Jūs esot skaistākā sieviete, kādu viņš jelkad redzējis. Un uz viņa spriedumiem vienmēr var paļauties.»

Mērijai kļuva pavisam silti ap sirdi. Viņu aizkustināja lepnums uz vecāko brāli, kas skanēja no naivā zēna mutes.

Vēl tika norunāts, ka Kals ņems Džordžijas atvešanai veco ģimenes Fordu. Tas gan, kā viņš teica, esot vairs tikai klabošas kafijas dzirnaviņas, sarūsējušu dzelžu kaudze, bet vēl arvien ātrāks nekā zirga pajūgs. Tad abi sarokojās un šķīrās.

Otra nodaļa

Kad Kals nākamajā rītā — divas stundas vēlāk nekā parasti — ieradās pie brokastgalda, viņš ar lielu nepatiku redzēja, ka vairāki tā kolēģi šodien nav uzsākuši savu ikdienas darbu.

Ja viņš vēl šaubītos, ka pastāv nodoms izspēlēt ar viņu kādu joku, tad zobgalīgie skatieni, kuri vēroja viņa svētdienas uzvalku un kodīgās piezīmes, ko tie izmeta piemiegdami acis, viņam teiktu patiesību.

Kals tos sveicināja, izlikdamies pēc iespējas omulīgāks un apsēdās. Tā kā visas kannas un bļodas bija tukšas, viņš sauca atvērtās virtuves durvīs:

«Māt, atsūti man ar Molliju kaut ko ēdamu! Puiši man nav atstājuši ne kumosa!»

«Vajadzēja celties agrāk,» māte īgni atbildēja.

«Šoreiz jums jāpiedod, misis Termen, viņam bija ļoti slikta nakts,» Arizona sauca un piebilda klusāk tiem, kas atradās istabā: «Gaidas viņam neļāva gulēt!»

Viņa asprātīgo joku atalgoja zviedzoši smiekli. Sevišķi skaļi smējās Pens Handle, tik skaļi, ka Kals labprāt būtu tam cirtis pa ausi. Lai nepadotos šim kārdinājumam, viņš taisījās aiziet bez brokastīm, kad ienāca māsa Mollija ar lielu paplāti, uz kuras tvaikoja vairāki šķīvji. Tos viņa nolika brālim priekšā. Māsa bija veselīga izskata, gadus septiņpadsmit veca meitene, ārienes un sejas vaibstos īsta Termene.

«Vai varu braukt tev līdzi uz pilsētu?» Viņa lūdzoši jautāja Kaļam.

«Šodien to būs grūti izdarīt.»

«Bet man tik daudz kas jāiegādājas,» tā atteica, izvilkdama zīmīti no priekšauta šuves.

«Dod šurp, atvedīšu tev visu,» Kals teica. Tad nevērojot pārējo zobgalības, tas ar lielu ēstgribu ķērās pie brokastīm.

«Vai jūs šodien nemaz nedomājat strādāt?» pabeidzis, viņš jautāja.

«Nē-ē …» Vess smīnot atteica.

«Man šķiet, tieši tev bija ļoti daudz ko darīt?»

«Ir jau arī.»

«Nu, un?»

«Bet man negribas.»

«Tu, domājams, savai promenādei ņemsi Fordu?» pēkšņi painteresējās Pens Handle Amess.

Kals neuzticīgi lūkojās no viena uz otru, tomēr neviens nesavilka ne vaibstu. Kas gan šiem blēžiem bija aiz ādas?

«Kādēļ?» viņš beidzot jautāja.

«Tāpat vien! Patiesībā tas tādam sajūsminātam auto braucējam kā tev, ir pats par sevi saprotams.»

Kals Termens, kā zirgu mīļotājs un labs jātnieks — pēc brāļa Boida pat labākais — ienīda auto un nekad nebija savā pretīguma sajūtā pielaidis izņēmumus. Viņam nebija «mašīnu saprāts», un ja arī tas bija izmācījies tās vadīšanu, tad vēl šodien viņam nebija ne jausmas, kā tāda beigta lieta skrēja un kā varēja apstāties, kad pievilka sviru. Arī kuļmašīnas mehānisms un pat tās vecās ierīces būtība, kas grieza veco zāģētavas aparātu, bija viņam neatklāts noslēpums.

Viņš paraustīja plecus, atbīdīja šķīvi un, neteicis ne vārda, izgāja ārā. Aiz viņa sekojošie, dārdošie smiekli lika tam atzīt, ka pirms izbraukšanas vajadzētu pārbaudīt auto.

Cik to atļāva viņa trūcīgās zināšanas, Kaļam radās aizdomas, ka puiši savā velnišķīgajā nolūkā var izspēlēt ar viņu kādu muļķīgu joku un savos aprēķinos ir ievilkusi arī auto.

Neskatoties uz savu neuzticību, viņš Fordā nespēja atklāt neko nodevīgu. Auto bija veterāns, un jau pirms trīs, četriem gadiem tam vajadzēja atrasties miera vietā. Tomēr viņš izskatījās gluži graciozs, jo Kala tēvs, labprāt gribēdams tikt no tā vaļā, bija nesen vāģi svaigi nolakojis.

Kad Kals iedarbināja motoru, auto sāka skaļi rībēt un krakšķēt. Tomēr drīz vien, viņam par lielu izbrīnu, mežonīgais troksnis pārgāja diezgan vienmērīgā dūkoņā. Tā lika iedomāties sagūstītas milzu bites sanēšanu. Kals atviegloti uzelpoja un nolēma uz ātrāko izmantot motora labo omu. Tomēr tieši tad, kad viņš gribēja ieslēgt ātrumu, izsteidzās māte. Tai arī bija kādi uzdevumi viņam.

Misis Termene bija liela, kalsna, sirmiem matiem. Viņas labsirdīgi apskaidrotā sejā pārāk skaidri bija palikušas uzupurēšanās pēdas bērnu un vīra dēļ. Bet kādreiz viņai vajadzēja būt ļoti daiļai. Pateikusi dēlam savas vēlēšanās un iedevusi nepieciešamo naudu, viņa klusi teica:

«Kā liekas, tie mājas nerri tur, iekšā, grib dzīt ar tevi muļķīgus jokus. Tad nu neaizraujies un nekādā ziņā nezaudē savu pašsavaldīšanos. Vai dzirdēji?»

«Māt, esi bez rūpēm!» Kals smaidīdams atbildēja un ieslēdza ātrumu. Viņam par pārsteigumu, motors pretēji savam paradumam, vēl vienmēr darbojās.

«Kas šodien noticis ar šo veco grabažu, ka tā tik lieliski darbojas?» Kals gandrīz satrūcies murmināja, kad bija ticis uz ceļa un labā tempā dārdināja tuvāk mežam.

Saulainā, skaidrā rudens rīta svaigumā viņš drīz aizmirsa Vesu Termeni, Tomu Matjūzu un visas velnišķības, kuras tie varēja plānot. Viņš līksmoja par putniem, kas Forda trokšņa iztraucēti, lidoja tam pāri, un par pelēkajām vāverītēm, kas jocīgi lecot, vingroja no zara uz zaru.

Viņa sirds atplauka. Iebrāžoties kādā ēnainā ielejā, tas varēja skaļi uzgavilēt. Caur veco, apkārtējo sikomoru lapotni, kuras tumšajā zaļumā šur tur iejaucās skaisti mirdzošs, zeltdzeltens tonis, zagās atsevišķi saules stari. Viņi lika peļķu un strautu ūdenim uzzibēt brīnišķā dzintara krāsainā vizmā. Veseli meža tītaru bari, kurus viņa brauciens pārsteidza dzerot ūdeni, metās uz visām pusēm un bailīgi paslēpās vīteņaugu biezoknī.

Tad ceļš vijās pār treknām ganībām. Pirmie sarkanbrūnie, baltpieru kustoņi, kuriem viņš brauca garām, un kas miegainā laiskumā blenza tam nopakaļ, nesa četrus lielus «T», iededzinātus kā Termena īpašuma zīmi.

Lielos atstatumos izkaisītas, gulēja citu lopkopju apmetnes. Visi tie ganīja savus ganāmpulkus valdības neie- žogotā zemē, laižot tos kopā. Viņu privātīpašums bija apbūvētie simtsešdesmit morgenu. To apbūvēšana bija noteikums, ar ko valdība tos atstāja ieceļotājiem par brīvu.

Katrreiz, kad Kals ieradās šajā apvidū, viņu no jauna pārņēma vēlēšanās pašam izceļot un tā radīt kaut ko savu.

«Ja tēvs man vēl šogad atļaus,» viņš sev teica, «es ņemšu savu gabalu pie Klinšu avota. Tajā gan arī Vess ir stipri ieķēries, bet viņš noteikti tik drīz nebūs ietaupījis pietiekami daudz, lai apprecētu vienu no smieklīgajām dvī- nēm, Andželiku vai Agati. Kuru no abām viņš īsti pielūdz, es vēl vienmēr nezinu. Man neder neviena no viņām. Vispār, visa precēšanās! Ja man ir pāris zirgu, suns un šautene, tad uzsvilpju visām sievietēm!»

Tā kā Fords likās savus parastos niķus pavisam aizmirsis un motors neizrādīja ne mazāko tieksmi stāties, Kals netraucēti varēja nodoties saviem sapņiem.

Neskatoties uz ātro braukšanu, pretim plūstošais gaiss kļuva arvien siltāks, apvidus vienmēr līdzenāks. Dienvidos viņš jau redzēja spīguļojam zilgano Makatkala galotni, kamēr ziemeļos Mogollonu viļņotā muguras līnija kā melni dzeltens mūris noslēdza apvārsni. Tas rietumu bezgalīgā tālē peldēja purpura sārtumā.

Ielejā, pa kuru viņš pašlaik brauca, bija maz zāles, turpretim bagātīgi auga tuksneša augi — zemie pundur- ozoli, dzeloņkrūmāju biezokņi un kaktusi. Jo tālāk viņš virzījās, jo skumjāka kļuva apkārtne; tās nabadzība ietekmēja Kalu gandrīz nomācoši. Cik turpretī krāšņa bija Zaļā ieleja, kurā dzīvoja Termeni, vai arī «viņa» Klinšu avota kalnu augstiene!

Dažas jūdzes pirms Rijsonas ceļš meta spēju līkumu. To izbraucis, viņš ieraudzīja savā priekšā garu, kalsnu cilvēku, salīkušu zem nastas smaguma. Tas tikai ar mokām tika uz priekšu un likās tik saguris, ka vēl tikai ar lielu piepūli spēja pacelt kājās. Viņa netīrais, acīmredzot dzeloņu saplosītais, tērps ļāva spriest, ka tas jau bieži pārnakšņojis zem klajas debess.

Kals brauca lēnāk, jo uzskatīja pašu par sevi saprotamu, ka vīrietis lūgs, lai to paņem līdzi. Bet tā kā viņš to nedarīja, pat nepaskatījās, Kals pieturēja un sauca:

«Hei, jūs, vai negribat braukt līdzi?»

Vīrietis pievērsa tam seju — tā bija līķa bāla un iekritusi, tomēr ar izteiksmi, kas tūlīt uzkrita Kaļam.

«Liels paldies,» gājējs atteica. «Atvieglojums man tieši derēs.»

To teicis, viņš ļāva sainim noslīdēt no pleca.

«Iebāziet to tur, aizmugurē, bet pats kāpiet man blakus.»

Kamēr svešais darīja, ko tam lika, Kals to aplūkoja pieaugošā interesē. Viņš ticēja, ka vēl nekad nav redzējis tik savādu cilvēku. Tas bija uzkrītoši liels un šausmīgi izkaltis. Viņa locekļi likās tik vaļīgi piestiprināti viens otram, ka nevarēja atraisīties no sajūtas — tie tūlīt sabirs kaudzē. Viņa rokas bija komiski garas, īstas pērtiķa rokas un plaukstas nedabīgi lielas. Bez tam viņam bija līka mugura, smaila galva un neticami riebīgs izskats. Tātad visā visumā parādība, kas neatvairāmi vedināja smieties. Kad nu viņš ierausās pie Kala priekšējā sēdeklī, tas ne mazums brīnījās, cik veikli otrs salocīja savas garās kājas un ievietoja tās šaurajā telpā.

«No kurienes jūs nākat?» pēc brīža Kals tam jautāja.

«No Feniksas. Pie Cedvikas tanka tvertnes man kāds sacīja, ka varbūt pie lopkopja Saundera es varēšot atrast darbu. Tas man arī rādīja, kur jāiet, bet es laikam esmu apmaldījies. Kopš desmit dienām klīstu apkārt un nu gribu tikt atpakaļ uz Čedviku.»

«Desmit dienu pa lielceļu? Tad jau jūs esat pamatīgi izsalcis?»

«Jā, tāds es esmu.»

«Diemžēl austrumu vietā jūs esat gājis uz ziemeļiem. Starp citu, varat ietaupīt ceļu līdz Saunderam. Es pazīstu viņa priekšstrādnieku Blūmu un zinu, ka tagad viņš nepieņem neviena cilvēka.»

«Šodien ir nolādēti grūti atrast darbu,» svešais dziļi ieelpojis piebilda, «sevišķi tādam, kas ir bijis dienestā.»

«Jūs bijāt armijā?»

«Nē, flotes kājniekos.»

«Kara laikā?»

«Zināms! Cīnījos pie Tīrijas pils un nu pateicīgā dzimtene ļauj man nobeigties badā!»

«Nu, klausieties, draudziņ — šeit, Tonto apvidū, jūs noteikti dabūsiet darbu, ja vien, vispār, kādu pratīsiet strādāt.»

Svešais uz to neko neatbildēja. Saruna aprāvās.

Drīz vien viņi sasniedza ceļu, kura galā iznira Rijsona. Tagad fermu vietā pa labi un kreisi gulēja dārzos iegrimušas ģimeņu mājiņas. Ceļš kļuva arvien platāks, mājas lielākas. Parādījās daži zirgi, ēzelis, vairāki suņi, bet neviens cilvēks.

Tad ceļš paplašinājās zināma veida laukumā. Automobiļu drupu kaudze rādīja, kur atrodas garāža. Acīmredzot, kādreiz agrāk tur bijusi kaltuve. Tās priekšā Kals apturēja mašīnu, pilns atvieglojuma un pateicības jūtām par apbrīnojami laimīgo braucienu. Turklāt viņš atcerējās kādu piezīmi, kuru bija izteicis montieris, Kaļam pēdējo reizi aizbraucot no garāžas: «Tas ir droši kā nāve,» viņš bija teicis savam smīnošajam kolēģim, «ka mēs šīs vecās kafijas dzirnavas nekad vairs neredzēsim!»

«Vai negribat kopā ar mani paēst pusdienas?» Kals jautāja savam ceļabiedram.

«Vai es gribot?» tas atsaucās. «Protams, tas ir, ja jūs maksājat par visu, izņemot sarunas.»

«Tas sagādās man prieku. Katrā ziņā vēl ir par agru, tādēļ uzgaidiet viesnīcā, tur pāri — tai pelēkajā namā.»

«Es tūlīt tur izmetīšu enkuru … Cerams, galda zvans nebūs ilgi jāgaida,» svešais teica, pacēla savu saini un aizšļūca norādītajā virzienā.

«Kur jūs izrāvāt tādu ērmu?» kāds garāžas ierēdnis jautāja. Viņš bija iznācis ārā un brīdi klusēdams nolūkojies aizejošajam garajam stāvam pakaļ.

Ar pāris zirņu maikstēm, kā atbalstu, viņš vēl vienmēr lietojams putnu biedēkļa uzdevumam,» kāds cits piezīmēja.

«Šo nabaga puisi es uzņēmu pa ceļam,» Kals smaidot atteica.

«Ak, tad viņš droši vien stūrēja jūsu veco Mannu?» pirmais minēja, pamādams uz cienījamā ģimenes Forda pusi.

«Ko vēl neteiksi! To es darīju pats. Starp citu, manam auto neatgadījās ne mazākā klizma,» Kals lepni atbildēja.

«Auto? Tas taču nav nekāds auto — tās ir vecu kafijas dzirnaviņu paliekas ar sarūsējušu piena kannu motora vietā.»

Kals pameta tik bargi nopelto auto stāvot un devās uz lielo, stallim līdzīgo preču namu, kurā starp citu atradās ari pasta iestāde. Vispirms viņš gribēja nokārtot Termenu dāmu uzdevumus.

Tūkstoš sīkumu apzinīga izvēle prasīja laiku un viņam tas bija diezgan grūts uzdevums. Tā viņš pavisam piemirsa savu viesi. Tikai iekraujot saiņus auto, tam iesāpējās sirds, ka licis nabagam tik ilgi gaidīt. Viņš ātri steidzās uz viesnīcu, pie kuras durvīm atrada izsalkušo. Acīmredzot tas nebija iedrošinājies iet iekšā.

«Piedodiet, ka nāku tik vēlu, bet man bija daudz kas jāiegādājas,» Kals laipni sacīja un bīdīja viņu uz priekšu ēdamistabā.

Pirms nākamās pusstundas aiztecēšanas, Kaļam jau bija jāredz, ka labam darbam var būt labas sekas ne tikai saņēmēja, bet arī devēja pusē. Sākumā viņi ēda klusēdami. Kals, uzaudzis starp kovbojiem, bija jau redzējis dažu sasniegumu šajā mākslā, bet kaut ko tādu nekad nebija turējis par iespējamu. Kad svešais bija apmierinājis izsalkumu, Kals, kas to aplūkoja pieaugošā simpātijā, stādījās priekšā.

«Mans vārds ir Kals Termens,» viņš sacīja, «un jūsu?»

«Tuks Merrijs.»

«Tuks? Tas ir diezgan jocīgs priekšvārds; tādu vēl neesmu dzirdējis.»

«Tāda ari nav. Kristīts vārds man cits — Tedejs. Tuks mana palama no flotes laikiem, jo protu dot īsus, spēcīgus sitienus.»

Te Merrijs parādīja smaidā zobus un savas varenās dūres.

«Ak, jūs protat boksēties?» Kals ieinteresēts jautāja.

«Man liekas gan. Veselus četrus gadus biju boksa skolotājs, un flotes jaunkareivjus arī apmācīju boksā.»

«Ko jūs sakāt! Un tagad jūs meklējat kādu nodarbošanos?»

«Jā — un jau ilgāku laiku,» Merrijs nopūzdamies atbildēja.

«Bet vai jūs esat pietiekami vesels un stiprs, lai varētu strādāt?» Kals aizdomīgi jautāja. «Jūs taču izskatāties tā, ka kuru katru mirkli varētu salūzt gabalos!»

«Mazliet esmu izkrities,» Merrijs smaidot piekrita, «bet vēl divas, trīs šādas maltītes un tad mana vecā forma būs atpakaļ. Starp citu, kā tagad jūs, tā arī kādreiz Džeks Dempsejs runāja ar mani un pēc tam pieredzēja zilus brīnumus.»

«Ko? Jūs esat pazīstams ar pasaules boksa meistaru?» Kals kliedza.

«Protams. Es ilgu laiku biju viņa treniņu partneris un noteikti tas, kura sišana tam lika visvairāk darboties.»

«Debesu pērkoni, tas jau lieliski!» Kals sajūsmā sauca un belza ar dūri pa galdu. «Patiešām, Tuk, jūs man sākat patikt arvien vairāk!»

«Tas ir pirmais prieks, kuru piedzīvoju kopš ilgāka laika.»

«Pagādāšu jums darbu ar diviem dolāriem dienā pie visa brīva,» Kals laida vaļā, satraukumā piemirsis elpot. «Lielisks ēdiens un tik, cik jūs varat vākt — mana tēva fermā. Kad iepazīsieties ar mūsu Tonto apvidu, tad vairs negribēsiet aiziet — to es jums saku. Jūs ietaupīsiet šo to, padarīsiet savus simtsešdesmit morgenus par īpašumu un kādā jaukā dienā jūs pats būsiet fermeris! Pielūkojiet vien!»

«Neapsoliet par daudz, jaunais cilvēk, — jau tad būšu apmierināts, kad nopelnīšu pietiekoši daudz, lai nebūtu jābadojas.»

«Redziet, manam tēvam ir zāģētava, bet koku zāģēšana nav kovboju darbs. Viņi visi labprāt no tā izvairās. Bet patiesībā tā ir gluži viegla un vienkārša nodarbošanās. Tā jums dos laiku kopā ar mums aizjāt medībās. Došu jums vienu no mūsu zirgiem — tie mums ir vairāk par simtu. Tātad, Tuk, lieta nokārtota, ja gribat man izdarīt mazu pakalpojumu.»

Tuks Merrijs viņam sniedza savu milzīgo delnu.

«Nav tādas lietas, kuru es ar šādiem noteikumiem jūsu dēļ nedarītu,» viņš teica gandrīz svinīgi.

«Pirmkārt, tātad, jūs nevienam nedrīkstat teikt, kā esat dabūjis savu iesauku — Tuks — un, ka esat bijis Demp- seja treniņu partneris.»

«Labprāt — ļaunākajā gadījumā varu apgalvot, ka man zūd atmiņa.»

«Redziet, man ir divi brāļi un septiņi brālēni, kas visi ir vecāki un stiprāki par mani,» Kals steigā turpināja. «Viņi velk mani uz zoba, ka es mūsu kautiņos vēl nevienu neesmu pieveicis — tādēļ jūs mācīsiet man boksu!»

«Izdarīšu — manā sainī ir divi pāri boksa cimdu. Kas vēl?»

«Jā!» Kals teica, ievilkdams elpu. «Starp mums, Ter- meniem un kaimiņa Saundera kovbojiem, pastāv ieildzis strīds. Būtu ļoti jauki, ja jūs dažus šos puišus, galvenokārt, priekšstrādnieku Blūmu, pamatīgi iemizotu!»

«Visādā ziņā, tas ir ļoti pagodinošs, bet arī īsti bīstams uzdevums, jaunais draugs! Cik esmu dzirdējis, šie kungi vienmēr tūlīt ķeroties pie revolveriem.»

«Ar to nekas nav izteikts,» Kals strauji iebilda. «Kad jau ir tik tālu, jums tikai jāpaskaidro: — Kā redzat, man nav klāt ieroča un, ja esat džentlmenis, tad nolieciet savu šaujamo! — To darīs katrs īsts kovbojs.»

«Tādā gadījumā arī jūsu otrā vēlēšanās ir tikpat kā izpildīta. Sitiet saujā, biedri!»

Kals ielika savu plaukstu Tuka labajā un tas spieda to tik sirsnīgi, ka nabaga zēnam metās tumšs gar acīm.

«Laid vaļā,» viņš kliedza, «vai tu esi traks? Man taču pašam vēl vajadzēs savu ķepu!»

Tuks Merrijs satrūcies atlaida savus kaulainos pirkstus. Bet Kals šūpoja savu roku šurp un turp, lai atjaunotu apturēto asiņu pareizu riņķošanu. Tad viņš ķēra kabatā.

«Te ir mazliet naudas,» viņš teica, «varbūt tev šis tas jānopērk. Saproti, tev jābrauc tūlīt man līdzi. Es sagaidīšu kādu dāmu, kas ieradīsies ar pasta ratiem. Turies tepat tuvumā, kad būsi iepircies. Paredzams, ka ieradīsies pāris kovboju, kuri gribēs mani izjokot.»

Kals piecēlās, jo viņam laimīgā kārtā bija iešāvies prātā, ka piemirsis ļoti svarīgu māsas uzdevumu.

«Ieradīšos noteiktā laikā, biedri!» Tuks Merrijs atteica militāri sveicinādams.

Izgājis ārā, Kals pētot skatījās pār putekļaino, uz «Zaļo ieleju» vedošo ceļu. Tuvu un tālu no zēniem nebija ne vēsts. Varbūt viņa aizdomas bija nepamatotas?

Iegādājies aizmirsto, viņš devās pasta tālsarunu kabīnē, lai pajautātu iepriekšējai stacijai vai pasta rati jau pabraukuši tai garām.

«Tie pašlaik ir šeit,» atsaucās vietējais ierēdnis, jauneklis, kuru Kals pazina jau kopš zēna gadiem.

«Vai tajos ir kāda dāma?»

«To gan var pačukstēt — un kāda vēl!»

«Tad esi tik labs un pasaki viņai, ka Kals Termens gaida viņu Rijsonā, lai aizvestu to uz «Zaļo ieleju». Viņas māsai nebija iespējams to izdarīt.»

Stieples viņā galā atskanēja gari stiepts svilpiens un tad smaga nopūta:

«Kāda nekaunīga laime dažiem cilvēkiem! …»

«Jā, jā, es jau zinu,» Kals nepacietīgi atteica, «esmu redzējis šīs dāmas ģīmetni. Tātad esi tik labs un paziņo viņai manu uzdevumu!»

«Izdarīšu! Vai zini… hē, Kal, vai tu vēl tur esi?»

«Jā … bet saki ātri, es steidzos!»

«Saki, Kal, vai viņa nav komiska? Viņai ir īsas zeķītes, svārki tikko līdz ceļgaliem un ja tās lūpas nav nokrāsotas sarkanas, tad lai mani sauc par muļķi!»

«Ak, liec mani mierā ar savām muļķībām!» Kals nikni atkliedza un nolika klausuli.

Vai tiešām šim muļķim bija vēl vairāk jāsadusmo ar saviem jokiem viņu. Ja tagad ieradīsies arī zēni, tad var iznākt tracis.

Trešā nodaļa

Iznācis no pasta, Kals Termens ieraudzīja, ka ap viņa auto stāv kovboju un garāžas strādnieku bars.

Protams, tur viņi bija! Visi bija uzposušies, uzvilkusi svētdienas drēbes, sombrēro un spīdīgi nosprodrinātos zābakos. Pat Arizona, kas parasti bija īsts netīrelis, tagad izskatījās tīrs un iznesīgs.

Kamēr Kals lēnām gāja pie viņiem, tas atcerējās, ka atvadoties māte lūdza iespējamā starpgadījumā nezaudēt mieru. Nu viņš stingri apņēmās palikt mierīgs jebkurā situācijā. Gan jau pienāks arī viņa laiks revanšēties. Tad, kad Tuks būs iepazīstinājis viņu ar cēlā boksa noslēpumiem.

«Sirsnīgi vēlu laimes,» brālēns Vess sacīja, «tu jau esi uzstādījis jaunu ātruma rekordu ar mūsu godājamo grabažu.»

«Tik ātri braukt viņu spieda ilgas pēc savas daiļavas,» Tims Matjūzs ņirgājoties teica.

«Tādēļ viņam tik sarkani vaigi,» Pens Handle Amess piebilda.

Tas, ka Kala vaigi bija sārti, bija taisnība, lai gan tas bija pavisam kaut kas cits, kas dzina asinis viņa vaigos, nevis zobgaļu teiktais. Viņš tomēr vīrišķīgi apslāpēja dusmas un sāka cītīgi pārbaudīt auto. Viņš domāja, ka tie būs kaut ko sabojājuši, lai viņu apkaunotu dāmas acīs, ja motors nebūs iedarbināms.

Viņš pacēla motora vāku un nevarīgi lūkojās motorā. Cik tas spēja spriest, tur netrūka nevienas svarīgas sastāvdaļas. Varbūt tie vēl nebija paspējuši neko izdarīt? Bet, ja dīvaini smīnošie garāžas strādnieki slēpās ar kovbojiem zem vienas segas, bojājums varēja būt izdarīts tik veikli, ka viņš, mūžīgais lajs, to pamanītu tad, kad būtu jau par vēlu. Viņš pieliecās — vai tur apakšā nebija jābūt divām skrūvītēm?

«Un jums patīk šāda neuzticība?» Tims Matjūzs jautāja. «Sī ošņāšana taču neko citu nenozīmē!»

Kals saslējās.

«Kas attiecas uz tevi, tad mana neuzticība ir īsti vietā!» Kals kliedza.

«Man, laikam, dēls, vajadzēs tevi atkal reiz piekaut?» Tims sausi teica.

«Tiesa, līdz šim tu mani vienmēr esi pieveicis,» viņš atteica ar pūlēm valdoties, «bet deru, ka jau pirms šis gads būs beidzies, es tevi pievārēšu!»

«Uz ko tu gribi derēt?»

Kals tik burtiski to nebija domājis, taču, kad nu otrs visu bija tā sapratis, ātri teica:

«Deru uz savu bēro Piču, kuru tu tā cieni un tik augstu vērtē, ka jau vairākas reizes esi mēģinājis aizņemties, pirkt un zagt.. .»

«Pēdējo, kā nepatiesību man jānoraida,» Tims Matjūzs viņu pārtrauca. «Turpini, dēls!»

Kalā verda aizvien lielākas dusmas, bet par spīti tam, viņš mierīgi sacīja:

«Tātad deru ar savu Piču pret tavu veco Betiju, ka pirms šā gada beigām tevi samizošu!»

Tims smīnēja. Bēris Pičs, Enoka dāvana Kaļam, bija tuvākajā apkārtnē labākais zirgs.

«Tu taču neesi piedzēries?» viņš drošības dēļ jautāja.

«Nē! Tu zini, ka es nekad nedzeru.»

«Tad es pieņemu tavas derības. Jūs pārējie būsiet liecinieki!»

Darījums tika apzīmogots ar roku spiešanu. Tad Kals aizvēra motora vāku un iedarbināja motoru, kas viņam par pārsteigumu, nevainojami darbojās. Tomēr, aizbraucot līdz pastam, viņam tā vien likās, ka ar auto kaut kas nav kārtībā. Motors strādāja aizdomīgi ātri un bez trokšņa.

Pie pasta durvīm pļāpāja un smēķēja daži Rijsonas iedzīvotāji. Viņi gribēja nolūkoties dienas svarīgākajā notikumā — pasta ratu piebraukšanā. Tuks Merrijs ar savu saini sēdēja uz paša augšējā pakāpiena.

Tieši tad, kad Kals gribēja izkāpt, viņš pamanīja, ka pa ceļu no austrumiem tuvojas trīs jātnieki. Tajos viņš pazina Blūmu, Saundera priekšstrādnieku un divus tā kovbojus. Viens no tiem bija Bids Hetfīlds, visu deju sarīkojumu veiklākais dejotājs un sieviešu siržu lauzējs. To Kals uzskatīja par īstu nelaimi. Tas tūlīt vilks viņu uz zoba, tikko redzēs, kā vecas kārbas sargātāju bruņinieku.

Trīs nokāpa, un kamēr trešais palika pie zirgiem, Blūms un Hetfīlds devās pastā. Blūms, zems un platiem pleciem, bija veselīgs un spēka pilns, tuvu četrdesmit gadiem. Hetfīlds, ievērojami jaunāks un uzkrītoši daiļš, sevišķi izcēlās ar savu gleznaino tērpu. Tas sastāvēja no varena bebrādas sombrēro, zila flaneļa krekla, sarkana kaklauta un garām, ar sudrabu izšūtām biksēm, kuru vīles bija greznotas garām bārkstīm.

Ejot garām Kaļam, Blūms īsi pamāja, kamēr Hetfīlds izklaidīgi lūkojās pāri. Tuka Merrija izskats izsauca viņā jautrību, sevišķi skaļi un nekautrīgi smējās Hetfīlds.

«Tiešām, tas būs izsprucis no kāda cirka!» Blūms ieminējās. Tad viņi iegāja pastā.

Kals steidzās pie Tuka, kas bija dzirdējis zobgalīgo piezīmi, bet nemaz nepievērsa tai uzmanību un pačukstēja tam:

«Tas bija Blūms, par kuru tev stāstīju. Bet tas otrs, tas jaunais, ir man gandrīz vēl pretīgāks.»

«Jauki, saprotu,» Merrijs smaidīdams atbildēja.

«Tur, tie četri pāri, ir mūsu ļaudis. Priekšpēdējais ir mans brālēns Vess, citādi patīkams zēns, bet šodien tam noteikti padomā kāda nekrietna lieta pret mani.»

«Tas nekas — es jau esmu te!» Tuks mierīgi teica.

Kals devās atpakaļ pie Forda, jo nu šurp brāzās pasta rati, saceldami aiz sevis putekļu virpuļus un lielu troksni. Rati apstājās, Vadītājs izlēca no sēdekja, pakalpīgi atrāva durvis un sauca:

«Tā — te nu mēs būtu!»

Vispirms viņš no ratiem izcēla veselu kaudzi rokas bagāžu, ādas somas un cepuru kārbas. Tik smalkas lietas šeit dabūja redzēt visai reti. Tad viņš galanti palīdzēja izkāpt kādai dāmai, kuru turklāt ar savu augumu pilnīgi aizsedza Kala acīm. Tikai tad, kad viņa viegli uzsteidzās pa kāpnēm, viņš pāri ziņkārīgo galvām vēl paguva pamanīt plīvojam blondas matu cirtas.

Kals apjucis nolūkojās tai pakaļ, bet kad viņa bija nozudusi pastā, tas atcerējās savu pienākumu un steidzās pie pasta ratiem, bet vadītājs pašlaik jau grasījās aizcirst ratu durvis. Kals palūkojās iekšā — tur vairs nebija neviena atbraucēja.

Viņu pārņēma neizsakāma atvieglojuma sajūta. Acīmredzot mis Stokvelas māsa bija vai nu nokavējusi pārsē- šanos vai arī nemaz nebrauca. Tātad misters Arizona, Matjūzs, Amess un pārējie bija velti pūlējušies, nākdami šurp. Nu viņi var smieties paši par sevi! Tiem tagad izskatījās pavisam muļķīgi ģīmji.

Kamēr viņš uzjautrināts tos vēroja, no pasta iznāca jaunā dāma un meklējot lūkojās apkārt. Visi vīrieši izslējās, sagrieza ūsu galus un nostājās taisni.

Viņa tiešām bija daiļa ar savām tumšzilajām, starojošajām acīm un, visādā ziņā, mazliet par daudz sarkanajām lūpām. Viņas gaišā kleita sniedzās tikko delnas platumā lejpus ceļgaliem. Tā kā viņa valkāja īsas zeķes, tās labi veidotās kājas ievērojamu daļu bija kailas.

«Ak, vadītāj, vai jūs nepazīstat to kungu, kuram mani jāaizved?» viņa jautāja saldā balstiņā, kas klātesošo vīriešu sirdīm lika iepukstēties straujāk.

«Acumirkli, tūlīt būšu atpakaļ,» tas atbildēja un stiepa uz pastu divus smagus vēstuļu saiņus.

Tomēr pirms viņš atgriezās, viņai piegāja Bids Hetfīlds, turot cepuri rokā un sacīja:

«Mis, man liekas, jūs esat tā dāma, kuru es gaidīju,»

«Mans vārds ir Džordžija Stokvela,» viņa teica, vērodama to no galvas līdz kājām.

Kals Termens iepleta muti un acis. Tātad šī bija māsa, un skolotāja šādā veidā bija atriebusies par tiem jokiem, kurus tai nācās līdz šim ciest no jaunajiem Termeniem. Na — viņa kaut ko piedzīvos!

Laikam Džordžija bija gaidījusi, ka arī Hetfīlds nosauks savu vārdu, bet kad tas to nedarīja, viņa paraustīja plecus un neko vairs nejautāja, ļaujot, lai viņš paņem tās ceļasomas. Taču Kals, izsprucis drūzmai cauri, gāja tam pretim.

«Kas jums, Hetfīld, nāk prātā?» viņš tam uzsauca. «Es esmu šeit, lai pavadītu mis Stokvelu!»

«Mīļais Kal Termen,» Hetfīlds izklaidīgi atteica, «tā kā nevienam no jums nebija vajadzīgo manieru, bet tikai vējš galvās un vaļējas mutes, tad man bija jāpakalpo jaunajai dāmai. Un tagad es viņu aizvedīšu uz mājām!»

«Bet viņas māsa to uzdeva man!» Kals uzbudināts teica.

«Mēs te nestrīdēsimies, lai mis pati izšķir,» Bids atteica un tad, ar elegantu kustību pievērsās Džordžijai. «Kuram no mums nogādāt jūs mājās — viņam vai man?»

Džordžija pavirši pētot pārlaida skatienu Kaļam. Salīdzinot sevi ar krāsainā tērpā ieģērbušos Hetfīldu, tas jutās pavisam noplucis un vienkāršs.

«Ja varētu izvēlēties, es noteikti paliktu pie jums,» viņa vilcinoties teica, «bet mana māsa taču to ir atsūtījusi…»

«O, lūdzu, es atkāpjos,» Kals viņu pārtrauca. «Bet tad ieteicu labāk braukt ar manu brālēnu Vesu; lūk, to tur! Ja jūs vedīs Bids Hetfīlds, tad maz ticams, ka «Zaļajā ielejā» tiksiet apsveikta. To es saku vienīgi jūsu māsas dēļ … Kas ir? …»

Kāds vīrietis bija viņu paņēmis aiz rokas.

«Jūs sauc pie tālruņa, Kal Termen!»

«Sakiet, ka man tagad nav laika. Kas grib ar mani runāt?»

«Skolotāja, mis Stokvela!»

Kals lēca augšā pa kāpnēm un iesteidzās tālruņa kabīnē.

«Vai mana māsa atbraukusi?» «Jā.»

«Vai viņa ir apmierināta, ka esmu jums devusi uzdevumu to atvest?»

«Nē, pavisam nav!»

«Jūs taču nedusmojaties uz mani par joku, kuru es atļāvos ar ģīmetni?»

«Tomēr, jo tagad tam ir ļaunas sekas.»

«Kādas tad?»

«Esmu kļuvis smieklīgs. Protams, ka es nepazinu jūsu māsu un kāds cits aizsteidzās man priekšā .. .»

«Kurš tad?» mis Stokvela bailīgi jautāja. «Dieva dēļ, tas taču nav Bids Hetfīlds? …»

«Pats par sevi saprotams, ka tieši Bids Hetfīlds!»

«Tas nedrīkst notikt nekādā gadījumā! Džordžijai noteikti jābrauc uz mājām ar jums! Lūdzu, pasauciet viņu tūlīt pie aparāta!»

Kad Kals atgrūda ar troksni kabīnes durvis, viņš gandrīz saskrējās ar to, kuru gribēja meklēt.

«Jūsu māsas jaunkundze vēlas ar jums runāt,» viņš īsi pateica.

«Jūs taču mani pagaidīsiet, mister Termen, vai ne?» viņa lūdza.

Viņš pamāja ar galvu un diezgan garās sarunas laikā jutās, ka stāv it kā uz oglēm. Cauri kabīnes sienām viņš nevarēja sadzirdēt nevienu vārdu, bet ka no skolotājas puses nācis rājiens, bija redzams, kad Džordžija iznāca no kabīnes. Ne tikai viņas vaigi bija piesarkuši, bet likās, ka tā būtu pavisam pārvērtusies un kļuvusi citāda.

«Jums daudzkārt jāatvaino mani,» viņa sacīja. «Māsa man visu paskaidroja. Redzot, ka esmu tik bezpalīdzīgi pamesta, es mazliet saskaitos un gribēju jums mazliet atmaksāt — es taču nezināju, kas par lietu. Bet tagad jūs vairs nedrīkstat uz mani dusmoties, vai ne?»

Viņa lūdzoši sniedza tam pretī mazo roku, kuru viņš piesardzīgi satvēra. Kals nodrebēja zem tās tumši zilo acu skatiena. Sirds likās pukstam kaklā un ne vārds nenāca pār viņa lūpām. Mēmi viņš piedāvāja viņai savu elkoni. Šis bija viņa līdzšinējās dzīves lielākais notikums, kad tas veda to lejā pa kāpnēm uz auto.

«Vai es drīkstu braukt priekšējā sēdeklī, līdzās jums?» viņa jautāja, koķeti noliekusi galvu.

«Bet, protams,» viņš starodams atbildēja. Kaut kas patīkamāks nemaz nevarēja būt.

Kā likās, Tuks Merrijs bija paredzējis tieši tādu notikuma nobeigumu, jo viņš pašlaik beidza kraut automobilī Džordžijas mantas. Uzmetis saini plecā, viņš pienāca klāt un jautāja:

«Nu, kā būs, draugs? Vai paliek kā norunāts? Tu ņemsi mani sev līdzi?»

«Protams, vecais zēn,» Kals atbildēja. «Kāp tik iekšā!»

Iepazīstinājis Merriju ar tikko iegūto draudzeni, Kals iedarbināja motoru. Tas sāka darboties ar dīvaini dobju troksni, bet strādāja. Taču, kad tas ieslēdza ātrumu, auto nekustējās ne no vietas.

«Varbūt jūs neesat nospiedis sajūgu,» Džordžija teica, lai parādītu, ka arī viņa kaut ko saprot no auto.

«Ak, tomēr… tātad mans brālēns, misters Vess un viņa biedri droši vien atļāvušies izdarīt kādu joku. Viņi zina, ka esmu slikts mehāniķis,» Kals nopūtās.

Izmisis viņš darbojās ap ātruma kārbu un slepus šķielēja uz kovbojiem. Tie, savilkuši līdzcietīgas sejas, nāca tuvāk.

«Nu, mans dēls, vai tev kāds aizgriezis gāzi?» Tims Matjūzs painteresējās. «Vai man būs tev jāpagādā dažu četrkājainu zirgu spēks?»

«Vai tu mūs neiepazīstināsi ar savu dāmu, mazais?» Vess Termens dzīvi jautāja.

Kals norausa sviedrus un diezgan neveikli izpildīja šo prasību. Džordžija veltīja katram, ar ko tika iepazīstināta, kādu slavinošu vārdu. Tas viss viņai sagādāja acīmredzot lielu jautrību.

«Droši vien būs labāk, mis Stokvela, ja brauksiet kopā ar mums,» beidzot Vess ieminējās. «Izskatās, ka Kals netiks galā ar šo veco grabažu. Mūsu jaunais auto atrodas tur pāri, garāžā.»

«Tiešām, cits nekas neatliks,» Kals nopūtās. Viņš arvien vēl nespēja saņemties un izkāpt, lai pārbaudītu motoru.

Pārējiem to nevajadzēja divreiz teikt. Viņi visi četri metās prom, pāri uz garāžu, lai nodrošinātu sev vietu pie stūres.

Tagad piecēlās Tuks Merrijs, kas līdz šim visu notiekošo bija vērojis ar smaidu un teica:

«Ja atļauj, es paskatīšos, kas tev ar to auto ir noticis?»

Kals cerību pārņemts, pamāja. Tuks nokāpa un atvēra motora vāku.

«Tūlīt viss būs kārtībā,» varens bass sauca. «Kaulu Kārlis jau sasmērēs!»

Daudzie skatītāji smējās, bet Merrijs nepiegrieza ne mazāko vērību vispārējai jautrībai. Viņš paņēma skrūvat- slēgu no auto darbarīku somas un sāka izlabot vainu.

«Visai veikli šie kungi nav spējuši to izdarīt,» viņš teica, palūkojies augšup, «mēs tūlīt varēsim drāzties projām mans draugs!»

«Zēl,» kāds klātesošais bilda. «Tik drīz atkal vis nedabūs aplūkot tādu kailu kājiņu pārīti!»

Džordžija paraustīja plecus un pavilka lejup kleitu, kas bija mazliet atsegusi ceļgalus.

«Tā vispār liekas gluži savāda skuķe, kuru tie Termeni ataicinājuši,» Blūms sauca, stāvēdams uz pasta nama augšējā pakāpiena.

Kals pielēca kājās, tomēr Džordžija lūdzot satvēra viņa roku.

«Dieva dēļ, netaisiet nekādu skandālu,» viņa čukstēja. «Manas māsas dēļ…»

«Bet viņš taču jūs apvainoja!» Kals atteica un gribēja atbrīvoties. Tomēr pa to laiku Tuks Merrijs bija ņēmis lietu savās rokās un tagad jau stāvēja pretī Blūmam.

«Vai tāds šeit ir parastais runas veids, kādā var izteikties par sievietēm?» viņš mierīgi jautāja. «Es to vēlētos zināt, jo neesmu vietējais.»

«Parastais, ja runā par skuķiem, kas rāda kailus stilbus un krāso lūpas,» atbildēja Blūms.

«Dāma nāk no austrumiem, kur ir tāda mode. Tur visas valkā īsas kleitas un īsas zeķes,» Merrijs ļoti lietišķi sacīja. «Un tik nevainīgs paradums, kā lūpu krāsošana, vēl nepārvērš dāmu nelietīgā skuķē!»

«Bet šeit pie mums rietumos tā notiek,» Blūms atteica. «Pie mums vēl, paldies Dievam, valda tikumi un likumi!»

«To es zinu, bet pie visiem jūsu rietumnieku tikumu likumiem: katrs, kas atklāti runā par kādu sievieti, kā jūs to darījāt, noteikti nav īsts rietumnieks!»

«Kas jums nāk prātā?» Blūms iesaucās. «Un vispār, kas te prasīja jūsu domas, jūs, smieklīgais kaulu maiss?»

«Tās es šādos gadījumos izsaku neaicināts,» Merrijs atteica. «Un lai arī visi pārējie zinātu, ko es par jums domāju, tad atkārtoju: jūs neesat īsts rietumnieks, bet gan parasts blēdis! Jūs, muļķīgais tauku bluķis!»

Blūms jutās kā zibens skarts. Kaut kas tāds viņam vēl nekad nebija atgadījies. Tā seja kļuva tumši sarkana, sažņaugtās dūres cēlās sitienam. Tomēr ātri, tik ātri, ka Kals nespēja tai izsekot, Tuka Merrija labā roka šāvās uz priekšu, nemaz ne spēcīgi, bet pavisam asi. Blūma galva atkrita atpakaļ un no viņa deguna plūda asinis. Viņš vēl nesaprata, kas notiek, kad sekoja kaulainā kreisā. Tā dobji nodunēja pret Blūmu tā, ka viņš izmisis sāka cīnīties pēc elpas, tad pastreipuļoja un nogāzās zemē.

«Kur palika tas ķēms, kas pirmīt stāvēja viņam blakus un tik riebīgi ņirdza?» Tuks jautāja, meklēdams to ar skatienu. «Arī tam man ir krājumā pāris, līdzīga labuma galvas riekstu!»

Klātesošie smējās, tomēr Bids Hetfīlds bija pazudis. Acīmredzot viņam bija vēl kaut kas ļoti steidzams jānokārto pastā.

Tuks Merrijs atgriezās pie auto. Un tieši tad, kad ieradās Vess Termens ar lielo auto, motors sāka darboties.

«Kas tad te manā prombūtnē noticis?» Vess ievāca ziņas, piegājis pie vīriem, kuri pūlējās ap nesamaņā gulošo Blūmu.

Sākumā viņš neparko negribēja ticēt, ka garais, izkaltušais vīrs, kuru brālēns kaut kur izokšķerējis, varēja ar diviem sitieniem noguldīt bīstamo Blūmu. Bet tad viņš devās pie Merrija un sajūsmināts teica:

«To jūs esat smalki izdarījis! Pateicos jums četru «T» vārdā! Sitiet saujā, draugs!»

«O, lūdzu, ar prieku!» Tuks atteica un spieda Vesa roku. Tomēr tas no sāpēm iekliedzās. Tad Tuks ierāpās auto pakaļēja sēdekli. Kals iedarbinaja Fordu un aizbrauca.

«To kasti tu tomēr noteikti sadauzīsi drupatās,» Vess, mazliet vīlies nosauca tam pakaļ. «Bet mēs jau brauksim aiz jums un varēsim savākt jūsu kauliņus …»

Ceturta nodaļa

Kals jutās kā sapnī.

Motors darbojās lieliski. Ja vien tas atkal nesāks niķoties, tad tie muļķīgie puiši, kas tagad viņu apskauda, nekad to nepanāks ar savu smago preču auto.

Zēl, ka līdz «Zaļajai ielejai» tikai astoņpadsmit jūdžu.

Sākumā Džordžija sēdēja pavisam klusa viņam līdzās un domīgi lūkojās uz priekšu. Viņš slepus pablenza — par ko gan tā domāja?

Pēkšņi viņa sakustējās. Kals sarāvās, bet viņa griezās pie Tuka.

«Es vēl neesmu jums pateikusies par to bruņniecis- kumu, ar kādu jūs aizstāvējāt mani un austrumu sievietes, mister Merrij,» viņa teica.

«Ak, mis, tas taču nav pat pieminēšanas vērsts,» Tuks galanti atteica. «To darot atcerējos arī savu mazo māsu — viņa ir tieši tāda kā jūs, tikai ne tik daiļa.»

«Liekas, ka jūs protat tikpat labi glaimot kā boksēties! Vai arī jums tā nešķiet, mister Kal?»

«Dieva dēļ, neuzrunājiet taču mani par misteru!» viņš atteica un nosarka.

Viņš bija greizsirdīgs, ka ceļā tās pirmie vārdi netika veltīti viņam. Nu viņš lauzīja galvu par piemērotu sarunas tematu. Droši vien arī greizsirdībai — sajūtai, kuru tas līdz šim nebija pazinis — bija sava daļa vainas, ka tam neienāca prātā nekas labāks, kā jautājums:

«Liekas, Hetfīlds jums ļoti patika?»

«Tā tiešām bija,» viņa neapjūkot atbildēja. «Viņš man atgādina kādu skaistu filmaktieri, kurā es reiz neprātīgi biju iemīlējusies.»

Kals juta neizmērojamu kaunu. Viņš varētu sevi izpļaukāt savas neveiklības dēļ… vai labāk Bidu Hetfīldu, pretīgo

«šaja sakarība damam austrumos un rietumos ir vienāda gaume,» viņš rūgti sacīja, «jo arī mūsu jaunās meitenes ap viņu vien lido.»

«Tātad viņš ir savā veidā vīrieša — vampīra tips,» viņa pasmaidot ieminējās.

Uz to viņš neatbildēja. Seit, Tonto apvidū vēl nezināja, ka ar jēdzienu «vampīrs» mēdz apzīmēt vīriešus, kas pazudina sievietes. Un viņš taču nebija tāds plānprātiņš, lai atzītu savu nezināšanu. Saīdzis viņš uzmina gāzes pedāli tā, ka vecuma nespēka māktais Fords sasniedza fantastisku ātrumu.

«Tā ir pareizi, puisīt,» Džordžija starojot sauca. «Ātrāk, ātrāk — pie šāda tempa jau varam sākt just, ka dzīvojam!»

Tagad ātrums kļuva tik baigs, ka Merrijs jutās aicināts uzsist Kaļam uz pleca un teikt:

«Droši vien tu vēlies savam brālēnam sagādāt to prieku, lai viņš varētu salasīt mūsu salauztos kaulus?»

Vairāk neko nevajadzēja Kaļam teikt, lai tas atkal uzsāktu prātīgu braukšanu.

«Zēl — tieši tagad kļuva jauki,» Džordžija teica, savilkusi tumšsarkanās lūpas.

«Vai jums nemaz šāda steiga neiedveš bailes?» viņš pārsteigts jautāja.

«Un to jūs saucat par steigu? Un kāpēc man būtu jābaidās?»

«Ka kaut kas neatgadās!»

«Smieklīgi! Ja būs lemts lauzt kaklu, tad to nolauzīs tāpat!»

Kals mēmi lūkojās viņā. Sī jaunā meiteņu šķira tam bija kaut kas pilnīgi jauns. Viņš jutās galīgi apjucis.

Pašlaik tie sasniedza augstieni, no kura atklājās plašs līdzenums un vēl tālāk kalni, aiz kuriem saule starodama devās pie miera. Džordžija lūkojās apkārt.

«Bet šis taču ir gluži jauks apvidus,» viņa pēkšņi teica.

«Jauks, tas nav pareizi teikts, mis Džordžija,» Kals atteica. «Tas ir vienkārši lielisks …»

«Ak nieki!» viņa to strupi pārtrauca.

Kals bija sašutis. Viņa sašutums tik skaidri bija redzams tā sejā, ka Džordžija uzskatīja par vajadzīgu tam pateikt mazus, laipnus melus.

«Protams,» viņa teica, «ar «nieki» es nedomāju apzīmēt to sajūsmu, ar kādu jūs runājāt par dabas ainavas skaistumu un kurā es ar jums dalos. To sacīju tikai tādēļ, ka jūs dēvējat mani par «mis». Jūs drīkstat mani mierīgi uzrunāt tikai Džordžija. Man ir tikko septiņpadsmit, tātad es vēl neesmu pēc godinājumiem izsalkusi vecmeita.»

«Ja jūs atļaujat — labprāt,» Kals apjucis murmināja. Tomēr viņš jutās laimīgs, ka viņa atklāti un godīgi atzīst tā dzimtenes skaistumu.

Vēl vairākkārt viņu dziļi aizskāra tās neparastais izteikšanās veids. Viņš taču nezināja, ka Džordžijas dīvainā valoda nav tās garīgais īpašums, bet gan tikai tukšas frāzes. Tieši tāpat viņa bija runājusi dienu no dienas Ņujorkas deju lokālos.

Pēc saules rieta kļuva jūtami aukstāks.

«Diemžēl neiedomājos paņemt līdzi ko siltu jūsu vajadzībām,» Kals teica. «Bet vai jūsu mantās nav kāds mētelis?»

«Protams, bet tagad man taču nav iespējams to atrast, tad jau labāk salt!»

«Jūsu tērps, vispār nav piemērots.»

«Kā tā? Jums nepatīk?»

«Ja man jābūt atklātam: nē!»

«Bet tas ir ļoti moderns,» viņa atbildēja mazliet aizkaitināta. «Visi zēni teica, ka nekāds cits tērps nepadarot tik apaļu.»

«Kas tie par zēniem?» viņš pārsteigts jautāja.

«Mani draugi, protams! Kas tad jums ir iebilstams pret manu apģērbu?»

«Es gan neko nesaprotu no modes un kupliem tērpiem,» Kals lēnām sacīja, «bet, ka jūsu kleita nav piemērota mūsu kalniem, to jūs tagad izjutīsiet pati. Pašlaik mēs jau esam sešus tūkstošus pēdu virs jūras līmeņa un brauksim vēl augstāk. Saki, Tuk, vai tavā sainī nav kāda sega, kuru tu varētu aizdot necienīgiem cienīgajiem?»

«Es jau izkravāju savas panckas,» Merrijs atbildēja. Viņš visu laiku smīnēdams bija klausījies sarunā.

Kals apturēja auto, lai paņemtu no Tuka segu. Taču laikam liecoties atpakaļ, viņš nejauši bija pagriezis stūri pa labi, vai arī nebija pietiekami stingri pievilcis bremzi. Tieši tad, kad viņš gribēja aplikt Džordžijas pleciem segu, auto sāka ripot un pirms Kals paspēja to nobremzēt, diezgan lielā ātrumā tā iebrauca klints sienā.

«Te mums ir salāti!» Tuks Merrijs teica un izkāpa no auto.

Džordžija ne visai maigi bija triekta pret Kala plecu un kādu brīdi ļāva galvai uz tā atdusēties.

«Dieva dēļ, vai jūs esat ievainota?» viņš baiļpilnā balsī jautāja.

«Nedomāju,» viņa atbildēja, koķeti pasmaidījusi. «Tikai pakausis vareni rūc un liekas, ka skausts drusku saliekts.»

«Tad jums klājas tāpat kā šim vecajam Fordam,« Tuks Merrijs teica. Viņš tagad pūlējās pacelt saspiesto un iedauzīto motora vāku. «Šoreiz, dēls, lieta ir bez cerībām.»

«Ko tagad iesāksim?» Kals pavisam satriekts jautāja.

šai pašā mirklī taurēdams tuvojās smagais auto. Tas elsodams rāpās augšup kalnā un pie tā stūres sēdēja Kala brālēns Vess.

«Tagad mēs atriebsimies izjokojot jūsu mīļos draugus un radus,» Džordžija teica. «Viņi krietni jāsabiedē. Mēs izliksimies, ka esam cietuši tādēļ, ka tie sabojājuši motoru. Smagi cietušās lomu, protams, uzņemos es!»

Kals gan kļuva domīgs, bet kad tās priekšlikums tik ļoti sajūsmināja Tuku, tad nevēlējās būt spēles traucētājs.

Pārējie jau bija viņus ieraudzījuši. Vess apturēja auto un skaļi smejoties sauca:

«Nu, Kal, vai tavai siļķu kārbai tomēr beidzot aptrū- kusi elpa?»

«Tas ir īsts brīnumdarbs, ka tu esi viņu dabūjis līdz šai vietai,» Tims Matjūzs zobgalīgi piebilda.

«Drīz vien jums pāries vēlēšanās zoboties,» Kals sauca atpakaļ. «Mēs cietām nelaimi tādēļ, ka jūs kaut ko izdarījāt ar motoru. Mis Stokvela ir smagi ievainota. Ja ar viņu kas notiks, jūs būsiet vainīgi!»

«Nopietni?» Vess satrūcies jautāja.

«Palūkojies taču pats.»

«Protams, ka viņš tikai muļķojas,» Arizona ieminējās.

«Klusē!» Vess tam uzsauca. «Es pazīstu savu brālēnu! Es jau jūs brīdināju, ka nevajag blēņoties. Bet tagad, kad nelaime notikusi, esiet vismaz noderīgi — sabīdiet kastes un miltu maisus kopā, lai varam ievainoto ērti noguldīt!»

Tad viņš izkāpa no šofera kabīnes un piegāja pie Forda. Jaunā meitene ievīstīta segā bija atslīgusi stūrī ar aizvērtām acīm. Vess gribēja to uzcelt, bet Kals aizsteidzās viņam priekšā.

«Atļauj, to es varu izdarīt viens pats,» viņš teica, paceldams Džordžiju uz rokām.

Cik viņa bija viegla, — šādi viņš to varētu nēsāt stundām!

«Man liekas, ka tev jāatbalsta viņas galva. Cik zinu, ievainotiem tā nedrīkst nokarāties.» To sacīdams, Vess gāja Kaļam blakus.

Kals nelika to otrreiz teikt, bet piespieda viņas blondo galviņu cieši savām krūtīm. Bija labi, ka tumstošajā krēslā Vess nevarēja pamanīt tās šķelmīgo smaidu.

Kad Džordžiju uzmanīgi noguldīja uz auto grīdas, tā ievaidoties, šķietami atguva samaņu.

«Vai nav labāk, ja tūlīt braucam atpakaļ uz Rijsonu pie ārsta?» Vess jautāja.

Kals likās pārdomājam, bet Džordžija protestēja. Viņa meistarīgi tēloja ievainoto.

«Vediet mani… pie māsas …» viņa elsoja, «tās rokās gribu nomirt… ārsts taču man vairs nevar palīdzēt… varbūt priesteris .. . Oh! …»

Pārējie kovboji jau bija atnesuši šurp mantas. Tuks Merrijs ar savu saini uzrāpās uz «klāja», kā viņš izteicās. Tad tie brauca tālāk.

Lai gan Tims Matjūzs un Pens Handle Amess pavisam mazrunīgi sēdēja blakus Vēsam, iespieduši to pavisam šofera sēdekļa kaktā, viņš brauca nepārspējami. Viņš prata izvairīties no katra ceļa nelīdzenuma, tā ka Džordžija jutās pavisam omulīgi. Katrā ziņā viņa šad un tad arī ievaidējās, lai nospēlētu savu lomu līdz galam.

Kalu bija pārņēmis pavisam dīvains noskaņojums. Viņu satrauca šīs meitenes tuvums, kuras galva joprojām atdusējās pie tā krūtīm. Bet sevišķi viņam nācās ciest no četriem «ļaundariem», kas ik pēc brīža jautāja, kā klājas viņu «upurim». Galu galā viņi bija pietiekami bargi sodīti par savu muļķīgo joku un Kals gribēja šo spēli izbeigt. Taču viņš baidījās, ka tādā veidā izpelnīsies Džordžijas nicināšanu, jo tā ļoti līksmoja par viņu rūpēm un čukstēja Kaļam visādus niekus. Par laimi tos neviens cits nedzirdēja, jo apslāpēja motora dūkoņa.

Beidzot bija sasniegta fermas māja, kuras logos spīdēja gaisma. Vess izlēca no mašīnas un nolaida izkāpšanas platformu.

«Kal,» viņš lūdzoši teica, «izdari man pakalpojumu un sagatavo mis Mēriju. Es nekad nespētu iztāstīt, ko esam izdarījuši ar viņas mazo māsiņu.»

Šis uzdevums Kaļam bija pa prātam. Viņš bija cieši apņēmies šo lietu novest tik tālu, kā to gribēja Džordžija, kura uzmundrinoši visu laiku knieba tam rokā. Viņš ātri iesteidzās mājā.

Dzīvojamā istabā bija iedegtas divas spuldzes. Pie lielā kamīna, kurā dega varenas malkas pagales, sēdēja mājas saimnieks Henrijs Termens. Viņš ar savu lielo augumu, sirmajiem matiem, grumbaino un dziļi labsirdīgo seju bija īsts rietumnieka pirmattēls. Kad ienāca dēls, tas smaidot paskatījās pāri laikraksta malai.

«Na, te jau tu esi, Kal,» viņš laipni teica.

«Ir arī pēdējais laiks,» māte sauca no blakus esošās virtuves, «ēdiens jau gandrīz sadedzis.»

Kals sasveicinājās ar vecākiem un īsi ziņoja, kam nu jānotiek. Tad viņš ātri ieskrēja mis Stokvelas istabā un izstāstīja arī tai visu. Skolotāja bija sajūsmināta par Džordžijas ideju, tos četrus, kas tik nekautri bija izrīkojušies ar Kalu, atklāti nostādīt visu priekšā. Neparko viņa negribēja tiem aiztaupīt šo sodu. Lai tik Kals sūtot viņus iekšā, tā sacīja, tad jau viņa nolasīšot tiem pienācīgu lekciju.

«Nekas nepalīdz,» Kals teica, atgriezies pie satriekta brālēna. «Tev šī putra jāizstrebj pašam. Mis Mērija grib ar tevi runāt. Būs labāk, ja ņemsi sev līdzi arī savus bēdu brāļus, tad viss uzreiz būs aiz muguras.»

Vess norūca kaut ko nesaprotamu, bet tad saņēmās.

«Nu tad ejam, zēni!» viņš teica. «Galu galā mēs neko labāku neesam pelnījuši.»

Viņi aizgāja ļoti nospiesti. Kad pēc māsas satrauktās balss varēja spriest, ka piedraudētais bāriens tik izdarīts ļoti pamatīgi, Džordžija kratījās smieklu uzplūdos.

«Bet nu tiešām pietiek,» Kals ieminējās. «Tagad iesim iekšā.»

«Tieši otrādi, tagad tikai sāksies īstais joks, tagad būs visa kalngals,» viņa ietiepīgi atteica. «Ņemiet mani uz rokām, pārklājiet ar segu un nesiet iekšā. Kad mūsu svinīgā ieiešana būs atstājusi savu iespaidu, tad nolaidiet mani uz kājām. Pārējo varat atstāt manā rīcībā.»

Kals darīja kā likts un Tuks Merrijs mierīgi sēdēja uz sava saiņa, plaši atvēris auto durvis.

Ar vienu skatienu Kals pārredzēja sapulci — te bija visi. Enoks un Boids un māsas, kuras svinīgās dienas dēļ, līdzīgi mātei, bija apsējušas žilbinoši baltus priekšautus. Mis Stokvela stāvēja telpas vidū ar kabatlakatiņu pie acīm, četri grēcinieki, ar noliektām galvām, stāvēja gar sienu.

Arī tad, kad Kals jau bija nolicis savu nastu uz grīdas un noņēmis segu, joprojām vēl valdīja dziļš klusums. Bet kad Džordžija gavilējot metās māsas rokās, atskanēja tādi smiekli, kādus vecā māja reti kad bija dzirdējusi. Tikai četri grēkāži nespēja attapties no pārsteiguma.

«Tātad viņa nemaz nav ievainota?» beidzot, kad bija pierimusi pirmie atkalredzēšanās prieki, Vess jautāja.

«Ak, ne nieku!» Džordžija atteica, papurinot savas matu cirtas. «Mēs tikai mazliet atriebāmies, jo atriebība ir salda. Vai ne, Kal?»

Uz to Kals nezināja atbildi. Viņš tikai zināja, ka ir līdz ausīm iemīlējies mežonīgajā, blondajā kalnu garā.

Piektā nodaļa

Līdz šim Mērija Stokvela ar prieku bija gaidījusi svētdienu. Pēc nedēļu ilga sasprindzināta darba, tā nesa atslābumu un atpūtu. Tagad svētdiena viņai likās kaut kas briesmīgs, bet tā visa iemesls bija Džordžija, kas nu jau gandrīz mēnesi dzīvoja pie māsas.

Gandrīz nekad tā vairs netika pie savām domām, šī nabaga, smagi pārbaudītā skolotāja. Un tā kā pašlaik Džordžija miegā atguva to. ko naktī izšķiedusi, Mērija gribēja šīs svētdienas mieru izlietot sev. Viņa vēlējās reiz nopietni tikt skaidrībā par savām jūtām pret jaunāko māsu un stāvokli, kuru pēdējās ierašanās tai bija radījusi.

Protams, ka viņa sirsnīgi mīlēja Džordžiju. Citādi jau tā nebūtu uzņēmusies milzīgo atbildību, ko vecāki tai uzkrāva. Mazā jau arī bija aizraujošs, mīlestības cienīgs radījums. Arī neskatoties uz to visu, ko varēja pret viņu iebilst — un tāda, diemžēl bija visai daudz.

Ar savu ģērbšanās veidu, izturēšanos, jā, pat runāšanu, viņa te, rietumos, iedarbojās kā kāda būtne no citas planētas. Jaunos vīriešus viņa pievilka, kā medus pievelk bites. Bet jaunajām meitenēm viņa noderēja kā modernas, brīvas sievietes veidols, kuras tērpi, uzvešanās, izteiksmes veids, pat blondā zēngalviņa, tika atdarināti. Tonto apvidus sacēlās un mātes, kā arī citas vecākas sievietes sāka Džordžijā saskatīt ļaunu pavedēju un ar briesmām draudošu iebrucēju. Bet tas bija ļoti slikti, jo viņas veselības stāvoklis lika domāt, ka tai būtu ieteicams palikt rietumos pēc iespējas ilgāk. Te viņa, par spīti mūžīgajai ap- kārtklejošanai, jāšanai un dejošanai, piemēram, pēdējo nakti viņa bija dejojusi gandrīz bez pārtraukuma, jutās ļoti spirgta un bija pat pieņēmusies svarā.

Pašos pamatos ņemot, viņa, protams, te neiederējās. Viņa bēga no ikviena darba, bet neparko negribēja atteikties no smiņķa un lūpkrāsas, kaut gan šie līdzekļi rudens saules iespaida dēļ, jau sen bija lieki. Tāpat viņa liedzās nēsāt garākas kleitas un atmest nerātno, izlaidīgo runasveidu, kas aizskāra ne tikai mis Mērijas ausis. Bet visļaunākā bija viņas kāre izpatikt, — šī, varbūt, neapzinīgā vai agrākās apkārtnes ieaudzinātā koķetērija. Tai bija tieksme ne tikai katru sugas zirgu, bet arī katru ēzeli aizjūgt sava daiļuma triumfa ratiem priekšā.

Tā bija ārkārtīgi bīstama rotaļa, ko tā veda ar šiem tiešām vīrišķīgajiem, jaunajiem ļaudīm, kas bija audzināti pavisam ar citādiem uzskatiem par sievietes vērtību. Tādēļ līdz šim viņā bija iemīlējies tikai viens, bet tieši labākais un iekšēji cēlākais no visiem — Kals Termens. Nedaudz nedēļu pēc Džordžijas ierašanās viņš kļuva daudz noteiktāks. Nemaz nevarēja paredzēt, kas notiks, ja viņš kādreiz uzzinās, ka Džordžija arī ar viņu, tāpat kā ar pārējiem, ir tikai koķetējusi.

Bet galu galā — viņa taču vēl bija tik jauna! Laiks un jaunie dzīves apstākļi varēja arī viņu pārveidot. Lai kā mis Stokvela pūlējās, viņa nespēja atrast māsas raksturā nevienu ļaunu vilcienu.

Tā visu pārdomājot, viņa manāmi nomierinājās un ķērās pie darba. Viņa rakstīja mātei garu, izsmeļošu vēstuli, kurā ziņoja visu.

Nolikusi spalvu, Mērija ļāva skatienam klīst caur logu, pāri augļu dārzam, kura koki bija pilni sārtiem āboliem. Tālāk pletās zaļas pļavas un dzelteni lauki, kas brieda pretim pļaujai. Tad pāri mežainiem pakalniem, purpura tālē pazuda asi šķautņainu kalnu varsotnes. Šai skarbajai, vientuļajai un reti apdzīvotajai zemei piederēja visa viņas sirds. Šai zemei tā arī vienmēr piederēs, vienalga, vai viņas mīlas romāns, kuru tā klusībā sapņoja, kļūs īstenība vai nē. Ja tas paliks tikai sapnis, tad jau viņai bija savs darbs. Ja viņai jāaprok cerības iegūt pašai bērnus, tad šeit bija pietiekami daudz svešu, kuriem viņa varēja būt ne tikai skolotāja, bet arī biedrene un mātei līdzīga draudzene.

No domām to pēkšņi iztraucēja miegaina, gurdena balss.

«Mērij, mīļā, vai tu arī šodien, svētā svētdienā, uzcēlies atkal tūlīt pēc pusnakts?» skanēja no blakus istabas, kuru Džordžija bija īsti mājīgi izklājusi zvērādām un indiāņu segām.

«Labrīt, izgulētāja!» Mērija smiedamās atteica, «esmu jau veselu mūžību augšā, un pusdiena ir daudz tuvāka, nekā pusnakts!»

«Ja tu mani mīli, atnes glāzi svaiga ūdens. Man ir milzīgs karstums un mutē riebīga garša,» Džordžija sauca. «Tai sulā, ko viņi šeit dēvē par «kakla skalojamo», visa tā bija sasodīti daudz!»

Mērija ātri piepildīja lielu glāzi ar ūdeni un ienesa Džordžijai, kura žāvādamās piecēlās no spilveniem un kāri to izdzēra.

«Vai tu tiešām dzēri to briesmīgo degvīnu?» Mērija jautāja, apsēdusies uz gultas malas.

«To var gan apgalvot,» Džordžija smaidīdama atteica, «bet tas noteikti nav īstais manas mātes jaunākajai meitai!»

«Kur tu vēl biji aizgājusi pēc dejošanas vakar Rij- sonā?»

«Mēs gribējām mazliet ieturēt vakariņas un iegājām restorānā, kas vēl bija atvērts. Bidam Hetfīldam bija pudele un viņš deva mums, meitenēm, nogaršot. Citas tik paoda; es, kā tu zini, neciešu tādu kautrēšanos un ieņēmu kārtīgu malku. Tfu — velns! Vienreiz un vairs nekad!»

«Vai tu man to apsoli?»

«Nē-ē! Solījumus neciešu, lai gan šoreiz es tādu noteikti turētu, jo to draņķi…»

«Bet, Džordžija, kas tas par izteicienu?» Mērija uztraukta viņu pārtrauca.

«Ak, atvaino, mīļā. Es aizmirsu, ka šeit nedrīkst saukt lietas īstā vārdā.»

To sacīdama, viņa savilka tik šķelmīgu, vainas pilnu sejas izteiksmi, ka vecākajai māsai ļoti grūti izdevās palikt nopietnai.

«Arī ar apkārtējiem tev jābūt uzmanīgākai, bērns,» viņa teica norūpējusies. «Starp citu, brīnos par to, ka šis Hetfīlds tev uzdrošinājās tuvoties, ja uz sarīkojumu tu ieradies kopā ar Termeniem!»

«Tādēļ jau arī Boids spļāva žulti. Patiesībā, Mērij, es paša velna dēļ neielaistos ar šo uzpūtīgo Hetfīldu, ja nezinātu, ka tā varu kaitināt Tonto zostiņas.»

«Vai Kals arī tur bija?»

«Jā, bet viņš atnāca vēlāk. Kad viņš ienāca, es pašlaik centos zēniem un meitenēm iemācīt fokstrotu. Tev vajadzēja redzēt viņa seju! It kā tas gribētu mani apēst — vai tu to vari saprast?»

«Protams, ka varu,» Mērija nopietni atbildēja, «un labprāt tev paskaidrošu. Tā kā tā reiz gribēju ar tevi runāt — ne tikai par Kalu, bet vispār …»

«Ak vai, tagad tu gribi mani mācīt!» Džordžija viņu pārtrauca, «un no tā man, atklāti sakot, jau līdz degunam! Tava māte to darījusi ļoti bagātīgā mērā — kādas ir sekmes, to tu pati redzi! Mērij, mana sirds, līdz šim tu izturējies pret mani vienkārši pasakaini. Bet ja nu tu arī sāksi sprediķot morāli, tad es vienkārši pazūdu. To es neciešu — sevišķi, ja tukšs vēders!»

«Protams, ka negribu aizskart ne tavas jūtas, ne māgu,» skolotāja atbildēja. «Es tikai domāju, ka būtu labi, ja mēs mēģinātu saprasties, kad tā kopā gribam dzīvot.»

«Izslēgts — jūs visi te nesaprotat jaunatni!»

«Bērns, arī man reiz bija septiņpadsmit un tas nemaz nav tik sen, lai mēs nesaprastos …»

«Tomēr, tomēr, tas ir pilnīgi neiespējami; starp jums un jauno paaudzi ir nepārejama plaisa. Vismazāk tā pārejama skaistiem vārdiem. Jums jāļauj, lai mēs pašas pēc saviem ieskatiem kļūstam svētas. Tāpat jums būs jāpierod, ka mēs vairs negribam — kā mūsu mātes un vecāsmātes — tikt apspiestas un kalpinātas no radības kungiem! …»

Viņa runājot bija iekaisusi. Mērija, mēmā pārsteigumā un izbrīnā to vēroja.

«Jauniem kumeļiem jāiztrakojas,» Džordžija mierīgāk turpināja. «Un kad es būšu iztrakojusies, kas zina, paņemšu arī sev par vīru kādu jaunu aizmežnieku, apmēram, kā tavu Enoku …»

«Džordžij, kā tu drīksti tā runāt! …»

«Papperlapapp,» mazā to rupji pārtrauca, «tikai bez morāliska sašutuma! Paldies Dievam, man ir acis pierē. Redzēju, kā brašais Enoks tevi rija saviem skatieniem. Ja vien tu neiztaisītos par muļķi un ietu mazliet palīgā viņa zemnieka kautrībai, tas ēstu no tavas rokas! Uz to tu vari paļauties!»

«Tu esi šausmīgs radījums!»

«Tādēļ, ka dodu padomus, kādi patiesībā tev nemaz nav vajadzīgi? Esmu tevi novērojusi, godājamā, un — nu, es neesmu nekā teikusi!»

«Tas arī ir vispareizākais,» Mērija Stokvela atteica un gribēja piecelties. Tomēr Džordžija viņu atturēja.

«Vai tu esi dusmīga?» viņa jautāja, šķelmīgi noliekusi galvu.

«Nē, bērns, un ja tu izdarītu man kādu patikšanu, turpmāk izturoties mazliet atturīgāk pret jaunajiem vīriešiem …»

«Tas būtu vismuļķīgākais, ko vispār varētu darīt! Tad es vairs neglābtos no precību piedāvājumiem. Tikai pirms trīs dienām, tavs mīlulis Kalvins Termens, vienu tādu jau izdarīja.»

«Par to jau es baidījos! Un tu?»

«Protams, ka es noraidīju!»

«Un kādēļ?»

«Komisks jautājums — es viņu nemīlu!»

«Droši vien tu esi devusi viņam cerības, jo citādi tāds nopietns cilvēks …»

Džordžija aizspieda ausis.

«Pareizi, pareizi — es jau zinu, ko tu gribi teikt! Starp citu: tagad beidz, mans dārgumiņ, pamazām atnācis laiks, kad arī man jāceļas!»

* * *

Svētdienās Termenus bieži ielūdza pusdienās draugi un radi. Tad skolotāja mēdza pati pagatavot kādu nieku. Šodien Džordžija paskaidroja, ka viņa gribot uzņemties šo pienākumu, kurš māsu tikai apgrūtinot. Šim nolūkam viņa vispirms apsēja baltu priekšautiņu.

«Tu redzi, dārgā māsa,» viņa smejot teica, «arī ar šādu iespējamību esmu rēķinājusies. Ak, ja vien vajag, es varu būt sasodīti rūpīga mājasmāte.»

Pēc pusstundas, iegājusi virtuvē, mis Mērija varēja konstatēt, ka Džordžijas ēdiena pagatavošanas apmācības kurss, kuru tā ņēma pēc mātes vēlēšanās, tai tomēr nav bijis nesekmīgs.

«Lieliski,» viņa nobaudot teica. «Meitēn, tu taču vēl vari kļūt ļoti laba namamāte.»

«Katrā ziņā labāka par visām vecmodīgajām Tonto tantēm, kuras, šķiet, ir tavs ideāls,» Džordžija atbildēja kā no liela augstuma.

«Tātad tu tomēr domā kādreiz apprecēties?» Mērija smīnēja.

«Protams — bez vīra taču jauna meitene netiek ne pie savas saimniecības, ne bērniem.»

Ārā pa cieto ceļu tuvojās rikšotāja zirga pakavu klaudzieni. Džordžija ieklausījās un tad teica:

«Tas ir Kals … Esmu ziņkārīga, kādēļ tas nāk mājās?»

«Paredzams, ka tevis dēļ.»

«Izslēgts, mēs esam sagājuši ragos. Bet ja viņš paliks mums visiem par spīti, tad būs jālūdz arī pusdienās. Un proti, tev tas būs jādara.»

«Labprāt,» Mērija smaidīdama atteica. «Starp citu, kā tu zini, ka tas ir tieši viņš?»

«Pazīstu viņa zirga soļus.»

Skolotāja izbrīnījusies piegāja logam. Pašreiz kāds jātnieks atvēra aploka vārtus — tas tiešām bija Kals. Kad tas apgriezās, viņa redzēja, ka jaunekļa seja asiņo un nevilšus iesaucās:

«Visuvarenais! …»

Džordžija satraukta piesteidzās logam, bet Kals jau atkal bija pagriezis muguru. Viņa neredzēja, kas būtu varējis izsaukt māsas kliedzienu.

«Kas te bija?» viņa jautāja.

«Kaļam visa seja vienās asinīs!»

«Ak, tikai tas vien,» paraustīdama plecus, Džordžija atgriezās pie sava darba. Bet pēc brīža viņa sacīja, pa pusei sev:

«Tomēr esmu ziņkāra, vai viņš nāks iekšā?»

«Noteikti nē,» Mērija atbildēja. «Tik daudz gan tev būtu šis zēns jāpazīst.»

. «Es viņu pazīstu no iekš- un ārpuses, — par to vari būt pārliecināta, dārgā māsa.»

Uz to Mērija Stokvela neatbildēja, bet smaidot vēroja, kā Džordžija kļūst arvien nervozāka un nemierīgāka. Beidzot viņa piegāja vaļējām nama durvīm un sauca pāri pagalmam:

«Kal! Hē. Kal, kas tev noticis?»

«Nekas … Kādēļ? .. .»

«Tu taču esi vienās asinīs!»

«Ak, muļķības — tas ir tikai Tonto sarkanais māls!»

«Mani tu neapvedīsi ap stūri — es ļoti labi zinu, kā ir.»

«Nu, ko tad jautā?»

«Dēls, neesi tik rupjš — labāk panāc mazliet šurp.»

«Kas man tur jādara?» Kals norūca, bet nāca tuvāk.

«Skaists gan tu izskaties,» Džordžija teica, uzmezdama vērtējošu skatienu viņa putekļu un dubļu notrieptajam apģērbam. «Protams, tu atkal esi kāvies!»

«Vai tev kas cits arī man sakāms?»

«Iespējams,» viņa atbildēja un atvilka tā roku, ar kuru viņš spieda jau ar asinīm piesūkušos kabatas lakatiņu pie vaiga. Parādījās stipri asiņojoša brūce. «Bet tas taču ir šausmīgi! Un tik tuvu acij!… Tā tūlīt jāizmazgā un jāpārsien!»

Un viņa skrēja atpakaļ vartuvē tik uzbudināta, kādu to Mērija nekad vēl nebija redzējusi.

«Vai jūs tiešām kāvāties?» viņa jautāja Kaļam. «Ar ko gan?»

«Ak, tas ir vienalga,» viņš pūlējās smaidīt. «Katrā ziņā arī viņš tika vaļā no saviem taukiem!»

Pirms viņa paguva uzzināt kaut ko vairāk, iznāca Džordžija ar pārsienamiem, trauku ar ūdeni un dvieli. Viņa rūpīgi izmazgāja tā brūci, kas bija sāpīga, bet ne dziļa, un gribēja uzlikt pārsēju pēc visiem noteikumiem. Kals protestēja, bet uz viņas neatlaidīgu lūgumu, bija ar mieru, ka brūci apsedz ar asinis apturošu vati. Piestiprinādama to ar plākstera strēmelēm, viņa jautāja:

«Vai tu savu pretinieku tāpat apstrādāji?»

«Parādā es viņam nepaliku — tagad lietas stāvoklis ir viens pret vienu!»

«Un kas tas bija?»

«Kādēļ tas tevi tā interesē?»

«Nu, es jau zinu arī tā … man tu neko nenoslēpsi.»

«Ja tas tiesa, tad tev jābūt ļoti patīkami aizkustinātai,» viņš zobgalīgi teica.

Pašlaik Džordžija bija tikusi galā ar pēdējo plākstera strēmeli un Mērija gaidīja kādu no tām izlaidīgajām atbildēm, kuras ne vienu reizi vien jau bija dzirdējusi. Taču viņai par pārsteigumu, Džordžija laipni sacīja:

«Tomēr šai lietai ir savs labums — šoreiz tu mācīsies mani pazīt no citas puses. Tev būs jādalās ar mums karaliskā mielastā, kuru no A līdz Z esmu gatavojusi personīgi un pašrocīgi! Ko tu brīnies? O! — es protu visu — ja vien vēlos!»

Neteikdama vairs ne vārda, viņa to vienkārši ņēma zem rokas un ieveda istabā, kur pirms tam Mērija jau bija uzklājusi galdu. Tad steidzās atpakaļ virtuvē pabeigt ēdiena gatavošanu.

Kamēr skolotāja, purinādama galvu, uzlika trešos ēdampiederumus, Kals pēkšņi tai jautāja:

«Domāju, Džordžija ir noteikti jums visu izstāstījusi… vai jūs nosodāt manu rīcību, mis Stokvela?»

Nesaprazdama viņa to uzlūkoja, tad tai atausa gaisma.

«Jūs domājat savu… kas nesen notika starp jums un Džordžiju?»

«Jā,» viņš teica nosarkdams. «Jums neko neteicu, jo domāju, ka tas viss pāries. Bet tieši otrādi — ar mani kļūst arvien ļaunāk. Un kad šodien kāds nelietis izteicās slikti par Džordžiju, zaudēju savaldīšanos un uzbruku.»

«Vai jūs mūsu mazo neņemat mazliet par daudz nopietni, Kal?»

«Tas iespējams, bet citādi nevaru! Vai gribat man palīdzēt, mis Stokvela?»

«Labprāt… bet kas man jādara?»

«Jā, kaut es to zinātu! Varbūt jūs varētu dot viņai kādu mājienu, lai tā neapietas ar jaunekļiem tik vieglprātīgi.»

«To jau darīju, un nupat pavisam neilgi atpakaļ,» skolotāja ātri atteica. «Bet viņa izsmēja mani un nosauca par vecmodīgu personu. Šajā sakarībā esmu tikpat nevarīga kā jūs.»

Kals nopūtās.

«Tad varbūt jūs varat dot man padomu, kā lai izturos?» viņš jautāja.

«Jums jāmēģina iegūt Džordžijas simpātijas.»

«Es patīku viņai, to jūtu un zinu un tieši tādēļ neko nesaprotu. Starp citu, šodien no tēva dabūju atļauju apmesties atsevišķi. Kad sastapšu Džordžiju vienu, es viņai to pastāstīšu. Esmu ziņkārs, ko viņa par to teiks.»

, «Viņa, protams, to visu nostādīs smieklīgā gaismā un sarunās visādas nejēdzības. Bet par to jūs nedrīkstat uztraukties, Kal.»

«Par to es neko neiztaisu, bet es baidos no viena: ja viņa nebeigs, kā saka, flirtēt ar visiem vīriešiem, notiks nelaime! Agri vai vēlu, bet asinis plūdīs. Šajā ziņā pārāk labi pazīstu mūsu Tonto zēnus!»

Mis Stokvela uztraukusies gribēja kaut ko atbildēt, tomēr atvērās durvis. Virtuves tveicē sasarkusi, starojošu seju, Džordžija ienesa «karalisko» maltīti.

Sestā nodaļa

Pacietīgi un ar nolaistu skatienu Kals Termens noklausījās soda sprediķī, kuru viņam noturēja tā boksa treneris Tuks Merrijs. Tas notika pēc tam, kad Kals uzskatāmi un ar visiem sīkumiem bija pastāstījis par savu svētdienas cīņu ar Bidu Hetfīldu. Viņš pats juta, ka bijis pārāk godkārs un par agru uzticējies tām zināšanām, kuras brašais treneris mēģināja tam iemācīt ikdienas treniņos.

«Tu būtu to puišeli sakāvis lupatās, ja neizdarītu visu iesācēju kļūdu — nepazaudējis mieru,» Tuks sacīja ar nopietnu seju. «Tikko viņš iesit tev reiz pa degunu un mazliet ievaino, tu kļūsti nikns un sāc trakot. Bet niknumā aizmirsti visus iemācītos sitienus un bungo vaļā kā akls. Protams, tā jau neko nevar panākt. Esmu ļoti neapmierināts ar tevi, dēls. Par visām lietām tev jāmācās saņemt sitienus, saņemt pasmaidot — un lai arī viņi ir cik cieti.»

«To es vienkārši nevaru,» Kals atbildēja. «Arī tad, kad tu man iebelz ar kādu no saviem brīnišķīgajiem sitieniem — kādu «degunslauķi», kādu «zobusuku» vai kādu «vēderlieci», kā tu tos sauc — es katrreiz varētu dusmās kliegt un tevi nosist uz līdzenas vietas.»

«Tā jau ir tava galvenā kļūda, Kal. No tās tev jāatradinās! Bez tam, protams, ir īstais ārprāts saķerties ar tādu vīru, kā Hetfīlds, ja tik maz sagatavots kā tu. Un viņš ir vismaz divdesmit piecas mārciņas smagāks, lielāks un vecāks par tevi. Viņam tavs roku sniegšanas attālums par īsu un tad tavam kāju darbam arī jākļūst daudz veiklākam. Pagaidām pieturies pie ļaudīm kā Vess un Tims, bet skrandaini Hetfīldu atstāj man. Pie gadījuma es parūpēšos par viņu.»

Kals dziļi uzelpoja un, sakodis zobus, sāka atkal ikdienas vingrinājumus ar smilšu maisu. Saruna notika kādā krūmu noslēptā vietā, kurā Tuks Merrijs iepazīstināja Kalu ar pašaizsardzības cēlo mākslu.

Pēc pabeigtām mācībām skolotājs un skolnieks šķīrās. Pasitis padusē labi iesaiņotos boksa cimdus, Tuks laiski čāpoja uz zāģētavu — savu darba vietu. Kals devās pāri uz ganībām, dabūt vienu no saviem zirgiem. Pirmais, ko viņš nejauši uzgāja, bija tā mazais, bet ļoti mežonīgais indiāņu zirgs «Zibens». Varbūt te nebija nekāda nejaušība, bet gan tieša rīcība, kuras iemesls bija tas, ka Džordžija Stokvela no visiem Termenu zirgiem tieši šim deva priekšroku?

Patiesībā «Zibens» nebija nekāds dāmu zirgs. Tam viņš bija par daudz bīstams. Bet Džordžija tieši tādēļ pastāvēja pie tā izvēles. Viņa bija ar to jājusi divas reizes — pirmo reizi tas bija gājis pavisam labi, tomēr otrreiz «Zibens» bija Džordžiju nometis. Kals tad paskaidroja, ka trešo mēģinājumu viņš nepieļaus. Pie tā viņš arī palika, mazāk baidīdamies par to, ka Džordžijai kaut kas nenotiek, kā glaimu dēj, ar kuriem viņa centās izdabūt no tā atļauju. Tie viņu dīvaini aplaimoja, turklāt vēl nāca klāt tas, ka viņa «Zibens» pēkšņi bija ieguvis milzīgu vērtību biedru acīs. Ja pirms Džordžijas ierašanās neviens nebūtu zirgu izvēlējies, tad nu par to tika izdarīti visvilinošākie piedāvājumi.

Kad Kals tuvojās aploka vārtiem, viņš, par lielu izbrīnu redzēja Džordžiju sēdus uz aploka žoga virsējās kārts. Viņa bija savā jājamuzvalkā — bez šaubām tā bija viņam uzglūnējusi.

«O, tas ir jauki, ka gribi ņemt mani līdzi,» viņa tam uzsauca. «Tu taču «Zibeni» sagūstīji man, vai ne?»

«Nē — kādēļ tu tā domā!»

«Vai tu nejāsi uz Tonto kanjonu?»

«Tomēr.»

«Nu tad tā! Tavs vectēvs sacīja, ka es varot doties tev līdzi.»

«Neskatoties uz to, diemžēl, nekas neiznāks.»

«Kādēļ ne?»

«Tas ir tālu un apgrūtinoši — zaļradzim tas katrā ziņā nav iespējams.»

«Bet es taču visu mūžu palikšu zaļradzis, ja tu man nekā nerādīsi,» viņa žēlodamās sacīja.

«Ak, tas jau nav manis dēļ, tev tikai «Zibens» prātā … ja tas piederētu kādam citam, tu būtu priecīga.»

«Būtu arī!» Tagad jau viņas balss skanēja asi: «Tu vienmēr esi tik nopietns, nevari panest nevienu joku, bet es nu reiz gribu būt jautra.»

Nevis viņas balss maiņa, bet gan Tima Matjūza tuvošanās bija tā, kas Kaļam lika piekāpties.

Tims nāca klāt, dziļi nolieca sombrēro un smaidot jautāja:

«Nu, ka bus, mis Džordžija, vai mes šodien kopīgi ne- izjāsim?»

«Mis Stokvela dosies man līdzi,» Kals strupi atteica. «Tu taču zini, ka viņa izmanto tikai «Zibeni» — tādēļ tas arī man te ir.»

Džordžija tam mīļi uzsmaidīja. Bet likās arī, pret Timu Matjūzu viņa nebija noskaņota slikti. Kamēr Kals atveda otru zirgu un abus kustoņus apsegloja, viņš dzirdēja abus dažas reizes skaļi un sirsnīgi smejamies. Turklāt viņš netika vaļā no nepatīkamās sajūtas, ka pats ir abu trokšņainās jautrības iemesls. Tomēr viņš likās neko nemanām un, atvezdams apseglotos zirgus, prata tā sevi pārvarēt, ka Tims pēkšņi piezīmēja:

«Tev jau staro visa seja, it kā tu būtu ieguvis strēlnieka karaļa godu!»

Viņš nepagodināja Timu ar atbildi, bet klusēdams palīdzēja Džordžijai tikt seglos. Kad arī viņš gribēja kāpt zirgā, tā pēkšņi iesaucās:

«Ak, manas brokastis! Gandrīz būtu aizmirsusi… Tur pāri, uz vārtu staba tās karājas!»

Viņš steidzās pēc mazās mugursomas. Viņa jau jāja uz priekšu. Kad viņš gribēja tai pasniegt somu, tā pavirši atteica:

«Paturi vien tu!»

«Ko — tu uztici man savas brokastis?»

«Tev uzticētu visu,» viņa koķeti atbildēja.

«Pati sevi arī?»

«Tas ir cits jautājums. Tu esi untumains un, galvenais, greizsirdīgs. Bet par spīti tam — jā, kad manī radīsies ideja kādam uzticēties, tad, man šķiet, izvēlēšos tevi.»

«Tas jau skanēja gandrīz kā kompliments.»

«Kaut tu varētu nojaust, kāds milzīgs kompliments tas ir, ja skan no manas mutes!»

Gandrīz divas stundas viņi klusēdami jāja blakus. Bieži vien šaura taka tos spieda jāt vienam aiz otra. Kals bija nodarbināts ar savām domām, Džordžija ar savu zirgu. Tas līdz šim visā visumā izturējās ļoti krietni un tikai pāris reižu sāpīgi ietrieca viņas ceļgalu kokā. Pamazām viņai radās drošības sajūta, viņa vairs nevēroja sava kustoņa saslietās ausis, bet varēja pievērsties pavadonim.

«Par ko tu domā, Kal?» viņa jautāja.

«Vai tu to tiešām gribi zināt?»

«Vai citādi es vispār to jautātu?» viņa vīzdegunīgi attrauca. «Bet ja tavas domas ir tikpat drūmas, kā tavas sejas vaibsti, tad vari tās paturēt pie sevis.»

«Tādas tās gan nav — tieši otrādi! Domāju, ka nu drīkstu pats apmesties savrup, radīt pats savu namu un darbības aploku!»

«Nu, un? Vai tas ir kaut kas lielisks?» viņa nesaprotot jautāja.

«Zināms — man tas ir tāds!»

«Vai tu ņemsi tur arī ļaudis līdzi?»

«Ak ko, man viss būs jādara vienam; vajadzēs vārīt un mazgāt, cirst kokus un slaukt, art, sēt un novākt ražu!»

«Na, veseli ēduši, pateicos — man tas nav nekas un,

starp citu, arī tev tas nav nekas! Par to vari būt drošs! Šādai lietai tu neesi pietiekami liels aizmežnieks. Tāds puisis kā tu, izglītots un mācījies, arī pilsētā tiek uz priekšu. Kādēļ tu to nevēlies?»

«Tādēļ, ka mīlu zemi un vientulību; ka manās acīs vienīgi tas ir īsts vīrietis, kas apstrādā savas dzimtenes zemi!»

«Tas jau skan visai svinīgi, gandrīz pārliecina — bet baidos, manī tas viss gājis zudumā. Pagaidām šādas lietas mani nesajūsmina.»

«Kas zina, varbūt tu reiz atgriezīsies.»

Viņa smējās un cirtām lidojot, purināja galvu. Tad viņi atkal klusēdami jāja tālāk, līdz pēkšņi Džordžija sajuta izsalkumu un vēlējās brokastot.

Kals meklēja noderīgu vietu un to atrada zem ēnainas sikomores, kādā paugurā, no kura viņi varēja pārredzēt plašo ieleju ar tās rudens rotā greznotiem mežiem. Džordžija ēda ar labu ēstgribu, bet viņam kakls likās kā aizsiets.

Pēc ēšanas viņa lūdza tam cigareti, ko Kals uztina trīcošiem pirkstiem. Tomēr pamazām tās omulīgais noskaņojums pārņēma arī viņu. Cik krāšņi te bija — pie viņas sāniem!

«Vai tu esi apmierināts ar mani kā jātnieci?» viņa iejautājās, kad Kals savilka ciešāk, pirmīt atlaistās seglu siksnas.

«Ļoti! Tu turējies lieliski! Katrā ziņā — grūtākais vēl tikai nāks.»

«Mums būtu biežāk jāizdara šādi jājieni,» viņa ieminējās. «Zini ko? Rakstīšu tēvam, lai viņš atsūta man naudu. Tad atpirkšu tev «Zibeni» — tas taču ir ļoti jauks.»

«Diemžēl, tas nebūs iespējams.»

«Kādēļ ne?»

«Tādēļ, ka «Zibens» vairs nepieder man!»

Ļauni spīdīgām acīm viņa ieurbās Kalā.

«Tu viņu pārdevi?» tā asi jautāja.

«Nē — atdāvināju!»

«Un kam viņš tagad pieder?»

«Tev!»

Kā mēma viņa lūkojās Kalā.

«Man? Tu gribi viņu dāvināt man?» viņa nesavaldīgi jautāja.

«Protams, kā viņš te stāv, ar segliem, segu un iemauktiem. Kopš šīs dienas «Zibens» ir tavs īpašums.»

Viņa gavilējot metās tam ap kaklu.

«Tu esi zelta puisis!» viņa sauca un to sirsnīgi noskūpstīja.

Kad Kals juta viņas lūpas sev pieskārāmies, tam likās, ka tūlīt būs jāsaļimst. Viņš gribēja to satvert — tomēr viņa jau lepni lēca — pirmo reizi bez cita palīdzības — sava zirga seglos.

* * *

Pagaidām no Džordžijas ierosinātajiem kopējiem izjā- jieniem nekas neiznāca. Nākamajā vakarā, īsi pirms gulētiešanas, Henrijs Termens sapulcēja savus kovbojus un sacīja:

«Zēni, jānopļauj Boida kviešu druva. Tēvocis Gards rīt sūtīs turp savus ļaudis, un arī jums atkal reiz jāspļauj delnās, kaut arī nebūtu nekādas patikas.»

«Gluži pretēji, tēvoci Henrij,» Vess sauca. Viņš, kā pļāvējs, bija klase pats par sevi un pārspēja citus. «Man šķiet, tā ir gluži jauka pārmaiņa!»

«Jo labāk,» vecais smaidīdams atbildēja, «bez tam, ar tik daudz darbaspēka visa lieta būs nokārtota, vēlākais, trīs dienās. Tad visiem vīriem būs jāsāk cirst kokus un jātēš baļķi — Kals grib apmesties pie «Klints avota».»

«Na nu, kādēļ tad uzreiz tāda steiga?» Vess jautāja, griezdamies pie Kala.

«Tēvocis Gards padzirdējis, ka Hetfīldam arī nolūks tur apmesties. Un, protams, tēvam negribas, ka Saunders šādā veidā iedzītu ķīli mūsu ganību apgabalos.»

«Jā, bērni, lieta steidzama, «vecais fermeris apstiprināja. «Tādēļ rīt arī Tuks Merrijs ies pļaut kviešus.»

«Tas smieklīgais klauns?» Vess ieminējās nievājošā balsī. «Ko viņš varēs mums palīdzēt ar saviem izgrabēju- šiem kauliem?»

«Tu vērtē viņu pārāk zemu, tāpat kā visi pārējie,» Henrijs Termens atteica. «Katrā ziņā viņš ir krietnākais spēks, kāds man bijis dzirnavās. Arī kā pļāvējs viņš darīs savu.»

«Es pat deru, ka viņš izdarīs vairāk nekā mūsu rekordists,» Kals sacīja. «Ves, vai nevēlies derēt? Viens no maniem zirgiem pret tavu veco āzi!»

«Man šķiet, tu rīkojies mazliet vieglprātīgi ar saviem zirgiem,» Vess teica kā no augšas. «Pirmkārt, tu saderi ar Timu Matjūzu uz savu labāko zirgu, tad atdod «Zibeni»

mis Džordžijai, droši vien, ari derības dēļ, un nu tas! Patiesībā nevēlos izmantot kāda cilvēka neprātību, bet ja vēlies, pieņemu derības.»

«Norunāts!» Kals sacīja. «Turklāt vēl deru atsevišķi, ka laimēšu visas trīs derības.»

«Uz ko?» Vess ņirdza.

Kals sāka skaitīt, kas tam vēl piederēja: divi zirgi, automātiskā Vinčestra šautene, laso, sudraba pieši, kuru dēļ Vess viņu apskauda un segli. Pašlaik viņš gribēja pievienot piecdesmit dolārus skaidrā naudā, kad iejaucās tēvs.

«To tu, cerams, nedarīsi dēls,» viņš teica. «Un vispār, šī muļķīgā derēšana jāatmet — ja gribi nomesties atsevišķi, tev jāpietur savas mantas.»

Pirmās derības Kals vinnēja nākošajā rītā, pateicoties brāļa Enoka rīcībai. Tas, kā grupas vadonis, noteica, ka sacīkstei jānotiek īsi pirms pusdienas pārtraukuma, nevis, kā Vess prasīja, tūlīt, ierodoties druvā. Viņš teica, Vess jau no bērna dienām pazīst šo darbu, tādēļ esot gluži taisnīgi ļaut, lai Tuks Merrijs, kas vēl nekad nav turējis rokās izkapti, mazliet iestrādātos.

Arī Enoks, kā īsts amerikānis, mīlēja visa veida derības, tādēļ viņš labprāt uzņēmās lietas vadību. Tika nospraustas divas, vienādi platas un garas strēmeles. Kurš pirmais nopļaus un saliks statiņos savā strēmelē augošo labību, tas būs uzvarētājs.

Pēc starta šāviena Vess metās trakā tempā uz priekšu un būtu uzvarējis Tuku Merriju, lai gan tas, kā iesācējs, turējās ļoti labi. Bet sienot un kraujot statiņus, savu garo roku neticamā sniegšanas tāluma atbalstīts, Tuks tomēr kļuva ātrāk gatavs. Enoks paskaidroja, ka tas uzvarētājs — «ar trīs garumiem»!»

Acīmredzot, Kala gaviles, stipri bojāja Vesa nervus. Arī ēšanas laikā viņš bija ārkārtīgi sliktā omā. Vēl nebija sākti pēcpusdienas darbi, kad to redzēja dzīvā sarunā ar Timu Matjūzu. Kas abiem bija pārrunājams, parādījās pēc darba beigām. Proti, tikko bija savākti rīki un mantas, Tims piegāja Kaļam un teica:

«Patiesībā arī mēs tūlīt varētu izšķirt savas derības. Ir jau oktobra otrā puse un līdz Silvestrim tu taču nekļūsi daudz stiprāks. Es pašlaik ļoti labi varētu lietot tavu derību zirgu.»

Jo vairāk tādēļ Kals steidzās piekrist šim priekšlikumam, ka pāri, uz ceļa bija ieraudzījis Džordžiju un tās māsu. Acīmredzot jauko vakaru viņas izmantoja pastaigai.

Par savu lietu viņš jutās pilnīgi drošs — tikai nedrīkstēja zaudēt drosmi. Turklāt viņam bija jāuzmana savu «kāju darbība», kā Tuks vienmēr kala tā atmiņā.

«Jauki, kad jau tu tā vēlies pērienu,» viņš sacīja.

«Tikai ne tik uzpūtīgi,» Tims Matjūzs pašapzinīgi atteica. «Esmu tevi jau četras reizes iepēris — kādēļ lai piekto reizi notiktu otrādi?»

Viņi nostājās zem liela valriekstu koka, kur zeme bija līdzena. Ka no ceļa viņus tur varēja labi novērot. Kaļam bija tieši pa prātam.

Viņš uzvilka vecos cimdus, kurus izmantoja jājot un, skatītājiem par lielu izbrīnu, sāka lēkāt ap savu pretinieku.

«Kāju darbs!» viņš sev teica.

Tims, mežonīgs, bet nepratējs kauslis, brāzās viņam virsū, bet sākumā neatklāja nevienu vietu, kuru -Kals varētu izmantot. Tomēr drīz vien viņš maldinot un izvairoties, sakaitināja Timu tiktāl, ka tas zaudēja pašsavaldīšanos un kļuva nepiesardzīgs.

«Uzmaniet, zēni!» Kals uzsauca skatītājiem. «Jūs taču ziniet, cik labais Tims lepns uz savu klasisko degunu?»

Te viņš sita ar kreiso roku maldinātāja sitienu, kuru Tims mēģināja atvairīt. Tai pašā mirklī Kala labā dūre varēja atrast ceļu uz Tima degunu, kas nemaz nebija klasisks. Iespaids bija satriecošs un pēc tā vairs neatlika nekas, ko vēlēties.

«To sauc par iepazīšanos ar mani,» Kals ironiski teica.

«Es tev izslaucīšu degunu,» Tims kliedza. «Es tev parādīšu!»

Kā satraukts vērsis viņš bruka tam virsū, tomēr vairums tā sitienu ķēra gaisu, kamēr Kals trāpīja gandrīz bez izņēmuma.

«Tā atkal iepazīšanās ar mani,» Kals sauca. «Uzmanies, dabūsi vēl!»

Tims nepaspēja izgrūst dusmu kliedzienu, kas tam jau bija uz lūpām — viņš stāvēja saviebtu seju un ieplestām acīm, cīnīdamies pēc elpas. Kals bija tam iesitis to pašu sitienu, ar kuru Tuks Merrijs izsita resno Blūmu no cīņas. Cik smieklīgi vienkārši tas bija, ja nezaudēja aukstasinību!

Labi tēmēts, spēcīgs sitiens darīja nežēlīgajai cīņai galu. Tims sagura, nokrita zemē un palika guļot.

«Piecelies,» Kals sauca, «esmu pašlaik tik labi iegājis cīņā!»

Tomēr nabaga Tims vairs netika augšā, lai kā arī pūlējās. Viņš tikai plātīja muti, kā zivs sausumā un turēja rūcošo galvu.

Izlauzās milzīgas gaviles, visi tā kliedza cits caur citu Kaļam, ka viņš sākumā nesaprata ne vārda. Kad pirmā sajūsma aprima, Enoks mierīgi un lietišķi paskaidroja:

«Varat mani saukt par sasodītu lopu un zirgu zagli, ja Kals nav pēc visiem likumiem nopēris Timu Matjūzu!»

Visi piebalsoja. Bet par šā apgalvojuma patiesumu visvairāk bija pārliecināts pats Tims.

«Kas tam puisim bija aiz auss?» viņš jautāja Enokam, kad tas palīdzēja tam piecelties.

«Tikai manas dūres,» Kals atteica, novilka cimdus un sniedza uzvarētajam pārbaudīt. Tas lūkojās uz cimdiem un neticīgi jautāja:

«Bez … klints gabaliem?»

«Ak, pasarg,» Enoks drošināja. Viņš bija noņēmis savu kaklautu un slaucīja Timām no sejas asinis. «Viņš godīgi tevi uzveica. Tikai tas notika pārsteidzoši ātri.»

Kals nometās uz ceļiem Tima priekšā un turēja tam pretī savu izstiepto roku.

«Vai sitīsi saujā?» viņš jautāja.

Tas Timām bija smags brīdis — būt uzvarētam! Bet ko darīt, viņš taču tāds bija un turklāt pamatīgi. Viņš lēnām pagrūda tā roku.

«Kā tu to varēji izdarīt?» viņš iejautājās.

«Zirga spērieni nav izprieca, bet tomēr tikai bērna rotaļa pret to, ko tu man pasniedzi.»

Septītā nodaļa

Oktobra pēdējā sestdienā skolas namā vienmēr notika liela balle, ar ko zināmā mērā tika atklāts oficiālo svinību laiks. Uz šo svarīgo notikumu sapulcējās ģimenes no visa apvidus. Viena daļa dzīvoja tik tālu, ka agri no rīta jau devās ceļā, lai ierastos īstajā laikā.

Kad Mērija Stokvela vēlā pēcpusdienā atgriezās mājās no mazas pastaigas, ceļš šī iemesla dēļ bija pilns kustības. Vienā virzienā, gandrīz nepārtrauktā straumē plūda braucēji, otrā jāja kovboji, atgriežoties no darba, noputējuši un gurdi. Starp pajūgiem un jātniekiem bija dzirdamas jautras zobgalības un šur tur jau tika sarunāts pirmais valsis.

Pie dārza žoga slaistījās Pens Handle Amess un Arizona. Abi tikko noskuvušies un ģērbušies svētdienas drēbēs, novēroja uz ceļa neparasto kustību un tikko varēja valdīt smieklus.

«Jūs laikam ļoti priecājaties uz šovakaru?» Mērija jautāja garāmiedama. «Vai varbūt jūsu jautrībai cits iemesls?»

«Cits gan, mis Stokvela,» Pens Handle atbildēja. «Leks Termens pašlaik pārveda mājās zirgu, uz kura viņa meičai bija jājāj līdz skolai.»

«Labā Millijiņa atkal reiz nav turējusi vārdu — ar Leku norunāja, bet aizgāja ar Bidu Hetfīldu,» Arizona cītīgi skaidroja. «Jums bija jāredz mūsu Leka garais ģīmis!»

«Ja izkaušanās nebūs smalka, parādīšu saviem puišiem, kas esmu,» Pens Handle smiedamies sacīja.

«Tiešām nesaprotu, kā tas var jūs uzjautrināt,» Mērija atteica. «Strīds un kaušanās izredzes taču nav nekas iepriecinošs.»

«Nu, atļaujiet, mis Stokvela, jūs nu gan esat komiska,» Arizona teica sašutis. «Plūkšanās taču ir pats labākais visā šajā notikumā. Bet ja lieta grozās ap to, vai Bids Hetfīlds dabūs ķīli .. .»

«No tās lēkāšanas es neko neiztaisu,» Pens Handle iejaucās, «bet ne par miljonu es negribētu nokavēt šo vakaru! Noteikti būs divi gājieni, jo arī Tuks Merrijs norēķināsies ar pretinieku, kas viņam atņēma Olliju Termeni.»

«Jūs abi esat šausmīgi nenovīdīgi,» Mērija teica un galvu kratīdama aizgāja.

«Tādi mēs arī esam,» Pens Handle nosmējās viņai pakaļ. «Un ja Enoks nebūtu mūsu boss, es atļautos jautāt, vai varbūt jūs …»

Mērija jau griezās gar mājas stūri un nesaklausīja šā, ne visai maigā joka beigas. Bet neskatoties uz to, viņa bija tumši piesarkusi.

Pie durvīm viņa mirkli apstājās, lai izbaudītu saules rietu. Tas uzbūra debesīs un dabā tādas krāsas, kādas, vismaz šādā mirdzošā krāšņumā, austrumos nekad nevar redzēt. Likās, ka pāri rudens raibinātiem mežiem būtu pārklāts purpura plīvurs; apkārtējās kalnu smailes staroja nespodrā zeltā un pie zilajām debesīm lidinājās rožaini mākoņi.

Šis Tonto apvidus bija krāšņa zeme ar nebeidzamiem līdzenumiem, tumšiem mežiem, mežonīgām kalnu grēdām un dziļām ielejām — ne ar ko citu nesalīdzināms. Laimīgs tas cilvēks, kas šeit atrada sev dzimteni!

Dziļi nopūtusies, Mērija iegāja mājā, lai ātri pārģērbtos vakarm.

Viņa jau sen bija gatava un mierināja divus sūtņus, kuri ziņoja, ka vēl gaidot tikai dāmas, kamēr Džordžija vēl vienmēr rīkojās pa blakus istabu, noslēgusi durvis. Šodien viņa bija ļoti sliktā omā, acīmredzot viņa bija saķildojusies ar Kalu. Vismaz tās seja un vakariņu galds lika tā spriest.

Kad beidzot Džordžija parādījās savā greznajā, tikai mazliet par šauru, tērpā, Mērija ievēroja, ka tā izlietojusi vairāk pūdera un smiņķa, nekā Mērija jebkad redzējusi. Pat acis bija apvilktas un tām tāda palīdzība tiešām nelikās vajadzīga.

«Mīļais bērns,» Mērija nopietni teica to aplūkojusi, «ja vēlies gūt ievērību, tad savu mērķi bez šaubām sasniegsi. Tikai baidos, tā nebūs tāda ievērība, uz kādu tu ceri.»

«Nieki!» Džordžija sacīja. «Vīrieši visur vienādi, vai Ņujorkā, vai dziļākā Āfrikā … pat tavā mīļajā Tonto apvidū!»

«Vai tu tiešām domā, ka vīrieši vēlas redzēt jaunu meiteni tā apstrādātu, kā tevi?»

«Tā nedomāju, bet zinu,» Džordžija iekaisusi atteica, «ja arī tu to, protams, nevari apjēgt!»

Klauvēšana pie durvīm neļāva Mērijai atbildēt — viņa atvēra. Ārā stāvēja Kals.

«Jūs, Kal?» viņa jautāja. «Nāciet taču iekšā.»

«Nē, pateicos,» viņš atteica palikdams uz sliekšņa un aplūkoja Džordžiju. Viņam mugurā bija melns viesību uzvalks un tas likās ļoti savāds, jo līdz šim māsas to bija redzējušas tikai kovboja drēbēs. Viņa daiļā seja izskatījās bāla un drūma.

«Tātad tu nevēlies iet kopā ar mani?» viņš jautāja Džordžijai.

«Ne uz šī vakara balli, ne arī kaut kur citur,» viņa nikni atcirta.

«Un ar ko tu iesi?»

«Nesaprotu, kas tev par daļu, bet ja nu tā vēlies zināt: ar Timu!»

Kals bija tikpat pārsteigts kā Mērija.

«Nu, paldies Dievam, vismaz ar Bidu Hetfīldu ne!» viņš sacīja.

«Nē, lai gan esmu nodomājusi ar viņu ļoti bieži dejot,» viņa spītīgi atteica.

Asinis iešāvās Kala sejā.

«Zinu, ka mēs, Termeni, tev nekā nenozīmējam,» viņš teica, dziļi ieelpojis. «Tavas māsas dēļ tevi lūdzu to labāk nedarīt un izvairīties arī no modernajām dejām, kuras tu gribi iemācīt pārējiem.»

«Esi labāk pats šodien uzmanīgs, lai arī tu viņas beidzot iemācītos!»

«Tas nenotiks, jo neiešu uz balli,» viņš īsi paskaidroja, apgriezās un aizvēra aiz sevis durvis.

«Man likās, ka tu un Kals esat labi draugi,» Mērija teica, kad viņa soļi bija izskanējuši.

«Kādreiz mēs bijām.»

«Un kādēļ vairs neesat? Ko tad viņš tev nodarījis?»

«Viņš sāk mani mācīt! Pirms maltītes es tam rādīju savu tērpu, viņam tas likās nepiemērots, par daudz izgriezts! Kas man jāzina! . .. Katrā ziņā viņš paskaidroja, ka neiešot ar mani uz balli, ja es to uzģērbšu. Nu, un tad es norunāju ar Timu!»

«Bet viņš taču domāja tikai labu. Redzi, šeit mēs esam svešas — viņš pazīst savus ļaudis un to izjūtas; viņš vēlējās tevi pasargāt no nepatikšanām.»

«To visu es zinu,» Džordžija uztraucās, «un viņš jau arī ir gluži mīļš zēns. Bet ja kāds rīkojas tā, it kā es būtu viņa īpašums, un grib man pavēlēt, tad to nevaru ciest un kļūstu niknāka par trim velniem! Gan jau es viņu atradīšu; šovakar tas redzēs zilus brīnumus!»

«Bet viņš taču neies uz balli!»

«Tad jau tu slikti pazīsti vīriešus, dārgā māsa — viņš tur būs, kā likts!»

«Es vēlētos, lai viss jau būtu garām,» Mērija nopūtās, apņemot mēteli. «Nu, taisies ātrāk, bērns; vēl gaida tikai mūs.»

Ārā uz ceļa stāvēja lielais auto, kā piekrauts jautri čalojošiem cilvēkiem. Enoks tās sagaidīja starodams.

«Tātad tomēr!» viņš sauca. «Bet nu gan ātri! Džor- džij, jums jākāpj iekšā, mis Mērija nāks pie mani kabīnē.»

Acīmredzot Džordžija baidījās, ka drūzmā var saburzīt viņas kleitiņu un lūdza, lai arī tai ļauj sēsties priekšējā nodalījumā. Taču Enoks savā sausajā, nepiekāpīgajā balsī viņai atteica:

«Tur nav vietas. Mērijai arī būs jāuzmanās, ja viņa negribēs saspiest tur noliktās kūkas un tortes. Tātad — ātri! Kāpiet iekšā, tā jau ir pietiekami vēls!»

«Bet tur taču ne pēda nav brīva,» Džordžija tiepās.

«Nāciet vien augšā, mis,» Tims sauca, «ļaunākajā gadījumā ņemšu jūs klēpī.»

Visi smējās.

«Nē, paldies,» viņa saniknota atcirta, bet beidzot tomēr bija spiesta padoties. Viņa atrada gluži ciešamu vietu blakus misis Termenei, kas to mīļi pieņēma.

Mērija sēdēja diezgan neērti, iespiesta starp Enoku un lielajiem kūku saiņiem, bet pateicoties savai humora izjūtai, jutās omulīgi.

«Nu, vai tagad visi laimīgi sakāpuši?» Enoks jautāja.

«Trūkst tikai Kals,» viņa tēvs atteica, «bet tas nevēlējās braukt.»

«Gan viņš vēl pārdomās,» Enoks teica mierinādams. «Katrā gadījumā viņš ceļu atradīs pats.»

Lai atgūtu zaudēto laiku, Enoks tagad brauca ātri. Sākumā Mēriju pārņēma bailes, bet drīz tā nomierinājās. Starmetēju spilgtajos gaismas konos iznira kojoti un truši, satrūkušies lēkdami atpakaļ. Smilgu un zemu nokārušos koku zaru galos, līdzīgas dimantiem, pazibēja rasas lāses. Nakts bija jūtami vēsa; no samta melnām debesīm staroja zvaigžņu miriādes.

Kamēr pasažieri nepārtraukti pļāpāja, abi vadītāja kabīnē klusēja. Kad auto izbrauca uz grumbainā ceļa, Enoks bija spiests samazināt ātrumu un tagad uzsāka sarunu ar savu kaimiņieni.

«Vai jūs zināt, kas noticis ar Kalu?» viņš klusi jautāja. «Tādu kā šovakar, es to vēl nekad nebiju redzējis.»

Viņa īsi tam izstāstīja, ko zināja, turklāt netaupīja Džordžiju.

«Mazai nebūs viegli pie mums iedzīvoties,» Enoks teica, kad viņa bija beigusi, «katrā ziņā grūtāk nekā jums. Nu jau mēs visi uzlūkojam jūs kā vienu no mūsu saimes.»

«Man par to prieks.»

«Arī jūsu skolnieki jūs iemīlējuši. Vai paliksiet arī turpmāk pie mums par skolotāju?»

«Protams, cik ilgi mans darbs apmierinās …»

«Vai jums nebūs ilgas pēc austrumiem, pēc dzimtenes un visa, kas tur ir skaists?»

«Nē, noteikti nē!»

«Tātad jūs varētu vienmēr šeit dzīvot, Tonto apvidū, starp mums, skarbiem un neizglītotiem ļaudīm?»

«Šeit jūtos ļoti labi un esmu laimīga, vairāk neko nevēlos.»

«Tas taču ir lieliski! Jūs tātad neniciniet mūs, Tonto ļaudis?»

«Kā gan es to varētu? Pret visiem šiem vīriem un sievām, kas tik drosmīgi cīnās un pilda savu pienākumu, jūtu lielu cienību. Nemaz nerunājot par laipno un mīļo gādību, ar kādu es tiku sagaidīta.»

«O, mēs zinām, ko esam jums parādā — nav viegli audzināt svešu ļaužu bērnus.»

«Jūs man neko neesat parādā — arī es pildu tikai savu pienākumu.»

Enoka savādā, gandrīz svinīgā runa darīja viņu nemierīgu. Uz kurieni tas īsti tēmēja?

Viņa slepus pašķielēja uz Enoku — tā sejas vaibstus viņa gan skaidri neizšķīra, bet tā likās tikpat nopietna un vienaldzīga, kā vienmēr.

Ilgu laiku abi klusēja, tad pēkšņi viņš pieliecās tuvāk tās ausij un teica:

«Mērij, kopš tā laika, kad tu esi pie mums, es mīlu tevi, bet nekad neiedrošinājos cerēt… Tomēr tagad es tev jautāju: vai gribi kļūt mana sieva?»

Viņa taisnais, godīgais raksturs jau sen bija to ieguvis. Tūlītējai atbildei Mērijai nevajadzēja pārdomu.

«Jā, Enok, es labprāt gribu kļūt tava sieva!» viņa vienkārši atbildēja.

Viņa kreisā roka cieši apņēma stūres ratu, labā tvēra pēc viņas rokas, kura stiepās tam pretī. Mērija juta cauri cimdam, cik cieta un sastrādāta bija šī roka, kurā viņa ielika savu tālāko likteni.

«Man pat sapņos nerādījās, ka šodien kļūšu tik laimīgs,» viņš sacīja.

No šiem vārdiem Mērijai sirdī ieplūda siltums. Arī viņa jutās laimīga par šo virzienu, kurā tagad bija iegriezusies tās dzīve. Tagad viņa varēja atzīties, ka jau sen mīlējusi šo brašo vīrieti, ka bieži klusībā vēlējusies kļūt viņa sieva, biedrs un palīgs.

Auto pasažieriem nebija ne jausmas par to, kas notika vadītāja kabīnē. Tie jautri pļāpāja, tikai Džordžija bija klusa un sliktā omā. Tā kā Enoka labā roka vēl arvien nebija atradusi ceļu atpakaļ pie stūres, tad tie brauca ne visai ātri un tas nemaz neiederējās Džordžijas gaumē.

«Tas jau ir īstais bēru gājiens,» viņa sauca tik skaļi, ka Enokam to vajadzēja dzirdēt.

«Nu tad saturieties,» tas smiedamies iesaucās un uzņēma ātrumu, ka ūdens šaltis no ceļa peļķēm šķīda automobiļa iekšienē. Bet tas tikai palielināja jautrību, tikai Džordžija, rūpēs par kleitu, nebija apmierināta.

«Tūliņ jau nevajadzēja sarīkot šļakstīšanos ar ūdeni,» viņa saīgusi teica.

Tālumā parādījās gaiša blāzma. Tuvojoties, izrādījās ka tas ir liels ugunskurs. Ap to gleznainās grupās sēdēja jaunieši un mielojās ar ledus vafelēm, jo balle vēl nevarēja sākties, kamēr nebija ieradušies Termeni. Trūka mūzikas, sirmā Henrija Termena un viņa vijoles. Tādēļ nav brīnums, ka viņa ierašanos apsveica vētrainās gavilēs. Tos visus sagaidīja tik spēcīgs «hallo!», ka zirgi satrūkās un sāka slieties pakaļkājās. Kāds pat norāvās un stieptos auļos aizbrāzās pa ceļu.

Jaunieši aplenca veco kungu, kas tikai ar pūlēm spēja nosargāt vijoles kasti no viņu uzbrukuma, un triumfa gājienā ieveda skolā. Kad Mērija, palīdzējusi Enokam izkravāt kūkas un tortes, skatījās pēc Džordžijas, tā jau bija pazudusi.

Lielā, mis Stokvelas tik pazīstamā klases istaba, bija pamatīgi pārveidota un, cik vien labi varēts, izgreznota. Soli bija iznesti, gar sienām stāvēja vienkārši krēsli un pat kastes aizvietoja sēdekļus. Balti apmestās sienas bija izrotātas karodziņiem un raibām, no avīzēm izgrieztām ainavām. Mazāk piemērots svētkiem bija apgaismojums. Augšējā un apakšējā telpas galā novietotās divas spuldzes izplatīja tik maz gaismu, ka sākumā nevarēja nevienu labi pazīt. Pie krāsns kaktā sēdēja sievas ar zīdaiņiem rokās. Visur mudžēja smejoši, ķērcoši vai kliedzoši bērni. Pat visjaunākais netika atrauts ballei, uz kuru viņi visu gadu bija gaidījuši.

«Nu tad ņemiet savu mūzikas rīku un raujiet vaļā!» kāds kovbojs, kas vairs nespēja nociesties, uzsauca Henrijam Termenam. Viņa nepacietīgo saucienu atbalstīja no visām pusēm.

Henrija Termena laipnā seja staroja. Viņš labi zināja, cik tam svarīga loma svētku sekmēšanā. Lepni un ar cieņu ieņēmis vietu sagatavotajā krēslā, viņš satvēra vijoli un sāka vilkt lociņu pāri stīgām. Blakus viņam uz kastes sēdēja Leks Termens un ar divām nūjiņām sita takti.

Tūlīt sastājās pāri un drīz vien četrdesmit vīriešu un sieviešu virpuļoja pa zāli. To pašu darīja bērni. Lielākie griezās valša ritmā, jaunākie paši izgudroja savu deju. Pat Mērija Stokvela lidoja Enoka stiprajās rokās — viņa aizvēra acis, jo redzēt taču tāpat neko nevarēja, — drūzma bija pārāk liela. Laiku pa laikam kāds bērns iepinās viņai kājās vai rāva aiz tērpa malas. Bet visumā deja veicās labāk, nekā viņa bija cerējusi. Enoks dejoja diezgan labi, kā jau vairums kovboju. Mēriju tikai pārsteidza tas, ka viņa nejuta nekādu nogurumu. Nepārtraukti stenēja un gaudoja vijole, visi griezās virpuļojošā dejā. Mērija baudīja deju ar klusu prieku. Tā taču arī piederēja viņas dzīvei, ja viņa to bija izvēlējusies.

Kad beidzot Henrijs un Leks Termeni taisīja pārtraukumu, vairums cilvēku devās ārā ēst ledus vafeles. Daudzas jaunās meitenes tā steidzās, ka aizmirsa apņemt mēteļus. Protams, starp tām bija arī Džordžija, kura plīvojošo liesmu gaismā izskatījās pavisam aizraujoša. Droši vien neviens jauneklis, kurš viņu tagad uzlūkoja, nekad nespēs to aizmirst. Citas meitenes aizrautīgi apbrīnoja viņas baltā apģērba pārdrošību un skaistumu. Bet vecākās lūkojās neuzticīgi, pa daļai pat nosodoši.

Mērija, kas kopā ar Enoku arī bija izgājusi ārā, ar pirmo acu uzmetienu redzēja, ka Džordžija ar gandarījumu izbauda vispārējo ievērību, kuru pati bija radījusi. Starp jaunekļiem, kas Džodžiju ielenca, viņa ievēroja Bidu Hetfīldu. Šodien viņa pirmo reizi to aplūkoja pamatīgāk.

Viņš noteikti bija skaists puisis, slaids, spēcīgs, ar enerģisku, drosmīgu seju. Lai arī viņš, līdzīgi citiem, dejoja bez svārkiem un vestes, tā apģērbs atšķīrās no pārējiem un izskatījās ārkārtīgi glezns. Viņš valkāja zilu, platu zīda kreklu un sarkanu kaklautu; tā josta bija apkalta sudraba nagliņām. Bet no viņa cieši piegulošo bikšu pakaļējās kabatas rēgojās revolvera ziloņkaula spals. Mērija par to bija pārsteigta un darīja Enoku uzmanīgu, tomēr tas smiedamies atteica:

«Hetfīlds noteikti nav vienīgais, kas paņēmis līdzi savu šaujamdzelzi.»

Mirkli Mērija jutās savādi aizskarta no šīs vienaldzības, ka var rēķināties ar varbūtību svētku nevainīgajā noskaņā dzirdēt trokšņainu iskaidrošanos ar ieročiem. Un to pieļāva pat šis likumu cienītājs vīrs. Bet tad viņa sev teica, ka katrai kļūdai ir savs labums un, ka šo ļaužu neapvaldāmā izplūkšanās kāre guļ viņu asinīs kā mantojums no jau pagājušajiem, asiņainajiem cīņu laikiem. Parasti šādām sadursmēm nebija nopietnu seku vai arī tādas bija ārkārtīgi reti; gandrīz vienmēr tās rīkotājiem tās atnesa tikai dažus zilumus un asiņainus degunus. Tādēļ Mērija dzina prom visas skumjās domas un bezbēdīgi priecājās līdzi citiem.

Vēl četrus garus valšus viņa nodejoja ar Enoku, tad to uzaicināja Vess tā sauktajā «Ķērējā». Tā bija sevišķi iemīļota deja, kurā bez dāmas palicis kungs drīkstēja atņemt kādam dejotājam tā partneri, ja viņam izdevās to noķert, tas ir, uzlikt roku tās plecam. Protams, katrs mēģināja veikli un ar viltību no tā izvairīties, bet neskatoties uz to, Mērija un Džordžija slīdēja no rokas rokā.

Bids Hetfīlds sevišķi nopūlējās iegūt Džordžiju, bet kad viņam tas neizdevās, kovbojs ņēma Mēriju. Un viņai nu vajadzēja atzīt, ka Hetfīlds noteikti ir labākais dejotājs visā zālē. Viņš dejoja ar to diezgan ilgi, līdz beidzot Enokam izdevās viņu atņemt.

«Tas taču nav pieļaujams, ka tieši šis Hetfīlds tevi apķīlā,» viņš tai čukstēja. «Es vienkārši paziņošu par mūsu saderināšanos.»

«Taču ne jau tagad, dejas laikā,» viņa bailīgi iesaucās. Enoks smaidot papurināja galvu, te kāds cits paņēma Mēriju.

Kad beidzot «ķērējs» bija galā, Mērija juta, ka ir gluži bez elpas, sakarsusi un bez spēka. Viņa vēl nebija lāgā apsēdusies, kad to aplenca bērni. Tie visi bija viņas skolnieki, bet apbrīnoja kā svešinieci. Viņi pēl nekad nebija savu skolotāju redzējuši tik jautru un bezbēdīgu. Paši tie jau bija gluži bāli no neparasti ilgās kņadas un vairumam gandrīz vērās acis ciet. Tad Mērija palīdzēja misis Ter- menei aizmidzināt kādu zīdaini. To noguldīja uz līdzpaņemtās segas krāsns kaktā, kur jau desmit citi gulēja saldā miegā.

Kad zālē atkal ieplūda dejotāji un dejotājas, piecēlās vecais Henrijs Termens un uzsita vijolei dažus skarbus akordus. Tas bija zināma veida signāls vispārējās uzmanības pievēršanai. Kad iestājās pilnīgs klusums, viņš sa- cīj a:

«Mīļie ļaudis, kā mūsu skolas komisijas loceklis, es jau ilgi esmu gaidījis izdevību, lai visu klātbūtnē reiz pateiktos mūsu labajai, godājamajai skolotājai, mis Stokvelai par to, ko viņa katru dienu dara mūsu bērnu labā. Diemžēl mums drīz būs jāmeklē viņai vietniece, jo mis Stokvela grib no šejienes aiziet. Bet iepriecinoši ir tas, ka viņa paliks pie mums. Un proti, viņa ir nolēmusi dibināt pati savu pavardu mūsu Tonto apvidū. Un tas laimīgais vīrs, kuru viņa ir izvēlējusies, ir mans dēls Enoks!»

Tagad Mērija varēja redzēt, cik pilnīgi viņai bija izdevies iegūt jauno un veco sirdis. Izlauzās neaprakstāmas gaviles, visi spiedās tai klāt un, spiežot tās roku, vēlēja laimes. Vecākās sievietes to pat apkampa. Tikai Džordžija neatradās apsveicēju pulkā. Droši vien viņa bija izgājusi atvēsināties un nedzirdēja Henrija Termena uzrunu.

Nākošās dejas vidū — Mērija to izlaida un sēdot sarunājās ar nākošo vīramāti — Džordžija uzbudināta pienāca tai klāt.

«Vai tas, ko es pašlaik dzirdu, ir taisnība — esot paziņota tava saderināšanās ar Enoku?» viņa jautāja.

«Jā, protams, mīlulīt, — vai tu nepriecājies par to?

«Tomēr, tomēr… domāju, ka Hetfīlds tikai muļķojas.. .»

«Nē, viņš sacījis patiesību.»

«Mans Dievs — kas notiks ar mani, ja tu apprecēsies?» Džordžija pavisam izmisusi pēkšņi iesaucās.

Pirms Mērija paguva atbildēt, Bids Hetfīlds, kurš bija sekojis savai dāmai, piegāja viņai klāt. Nevainojami palocījies, viņš teica:

«Atļaujiet, mis Stokvela, ka arī es no visas sirds vēlu jums laimes. Tāds vīrs kā Enoks Termens …»

Tomēr viņš nepabeidza savu teikumu, jo Kals brāzās klāt Mērijai un, apskāvis to, noskūpstīja.

«Esmu tik laimīgs, ka tu precies ar Enoku un kļūsi mana svaine!» viņš teica, cīnoties pēc elpas.

«Arī es, manu zēn — bet tu jau nospiedīsi mani,» Mērija smiedamās atteica. «Taisnību sakot, nebiju pat sapņojusi, ka esmu tā iemīļota no visiem.»

Tikai tagad Kals pamanīja Džordžiju un tās partneri. Viņa zobgalīgi pamāja. Kals viņu mirkli uzlūkoja un tad, neteicis ne vārda, pagrieza muguru. Džordžija zem pūdera un smiņķa, kļuva tumšsārta.

«Nāciet, Bid,» viņa teica Hetfīldam, kurš labi nezināja, ko tagad darīt, «dejosim tālāk.»

Hetfīlds nebija ilgi lūdzams, bet ja Džordžija domāja ar to apbēdināt Kalu, tad viņa noteikti maldījās. Vismaz Mērijai tā likās.

«Vai arī mēs reiz nepadejosim?» tagad Kals viņu uzrunāja.

«Labprāt, bet tikai nākamo deju. So es gribu nosēdēt,» viņa atbildēja. «Vēl neesmu labi atpūtusies no pēdējās.»

«Pareizi! Tuks jau arī ir šeit. Vai viņš jau kādreiz ir dejojis?»

«Es vēl viņu neesmu redzējusi. Bet te viņš ir; viņš atbrauca mums līdzi automobilī. Tu laikam atjāji?»

Kals nedaudz apjuka, tad atklāti atbildēja:

«Jā … Es pārdomāju.»

«Tas bija ļoti prātīgi, mīļais Kal,» viņa sirsnīgi teica. «Bet neņem savu ķildu ar Džordžiju tik nopietni un nerādi tik drūmu seju. «Esiet līksmi ar līksmiem,» tā saka Bībele.»

«Jā … kas to var.»

Pēkšņi viņš apgriezās un aizskrēja, bet sākoties nākamajai dejai, atkal ieradās un mēmi palocījās Mērijai. Kādu brīdi viņi dejoja klusēdami. Mērija velti lauzīja galvu, meklējot piemērotu sarunas tematu, bet nespēja iedomāties neko tādu, ar ko varētu Kalu uzjautrināt. Viņa priecājās, kad tas, neaicināts, veda viņu atpakaļ pie sola, lai gan mūzika turpinājās.

Viņam stāvot līdzās un sakniebtām lūpām vērojot ga- rāmvirpuļojošos pārus, pienāca Enoks. Acīmredzot tas meklēja viņu.

«Ceru, ka tu neesi ieradies sarīkot traci?» viņš jautāja.

Kals cieši palūkojās brālī, bet neatbildēja.

«Katrā ziņā es ļoti lūdzu, netaisi muļķības,» vecākais brālis turpināja. «Tādas ir jau pietiekami daudz.»

«Tā — kas tad?» Kals interesējās.

«Tims piedzēries. Kāds — diemžēl vēl nezinu kurš — atnesis līdzi alkoholu. Tima garastāvoklis ir aizdomīgs, jo Bids Hetfīlds aizvilināja no viņa Džordžiju. Bez tam, kā man stāstīja, tavam draugam, Tukam Merrijam, jau bijuši trīs kautiņi.»

«Lieliski — es gribētu redzēt tos puišus, ar kuriem viņš izkāvies!»

«Viņi izskatoties briesmīgi.»

Kals skaļi iesmējās.

«Kā liekas, tu to uzlūko kā varenu joku. Bet es saku, ka reiz būšu spiests rīkoties!» Enoka balss bija asa.

«Tā ir slavena ideja, mīļais Enok. Bet es dodu tev labu padomu — nemēģini to šovakar, savā saderināšanās vakarā,» Kals smaidot atteica.

Mērija uzskatīja par vajadzīgu iejaukties.

«Siem zēniem taču vienmēr jāplūcas!» tā sacīja, komiski nopūzdamās.

Enoks, kuru Kala «labais padoms» bija redzami aizkaitinājis, viņas dēļ savaldījās.

«Vai tu vismaz neapsolīsi, ka paliksi šeit, kamēr es atgriezīšos?» viņš jautāja brālim.

«Pagaidām man nav nolūka aiziet,» tas izvairīdamies atbildēja.

«Tad nāc, Mērij, iesim ieelpot svaigu gaisu.»

Astotā nodaļa

Dziļi uzelpodama, Mērija izgāja aukstajā un tumšajā naktī.

No ugunskura puses, kā gaismā staigāja daži pārīši, skanēja jautras čalas, smiekli un dziesmas. Kad Mērija gribēja doties uz turieni, Enoks viņu atturēja.

«Man ļoti žēl, ka man tas tev jāsaka,» viņš teica, «bet man stāsta, ka tava māsa mazliet… jā, mazliet par daudz uzkrītoši izturas pret Bidu Hetfīldu. Tā kā Tims ir piedzēries un arī Kals atnācis, tad tas var būt ļoti bīstami.»

«Jā, Dieva dēļ, bet ko mēs tur varam darīt?»

«Labākais būtu parūpēties, ka viņa paliek telpā un vairs neiziet ārā.»

«Ceru, ka to varēšu veikt.»

«Tad jau viss būs kārtībā. Mēs runāsim ar viņu — tā sēžot mūsu automobilī kopā ar Hetfīldu, kas, protams, arī neder.»

Mērija apstājās.

«Uzgaidi šeit,» viņa lūdza, «es labāk iešu viena.»

Dusmās un apkaunojumā drebēdama, viņa steidzās garām pārīšiem, kas izbrīnījušies nolūkojās viņai nopakaļ. Tumsā nebija viegli atrast īsto virzienu, tomēr drīz vien Džordžijas balss viņu noveda pareizajā vietā.

«Tā tu nedari,» balss sauca, «tu taču saburzīsi manu kleitu!»

«Bet, sirsniņ,» Hetfīlds smiedamies atbildēja, «no tās jau nav nekas daudz ko saburzīt!»

Mērija devās pie auto — Džordžijas baltais stāvs bija skaidri saredzams. Hetfīlds mēģināja to apskaut un noskūpstīt, viņa, likās, vēl pretojās, bet tikai rūpēs par kleitu.

«Džordžija, tūlīt kāp ārā no auto un ej atpakaļ uz skolu!» Mērija sauca tādā balsī, kādu viņa vairs nepazina par savu.

Hetfīlds atlaida Džordžiju un izlēca, bet viņa mirkli sēdēja, kā triekas ķerta.

«Vai esmu kāds bērns, ka tu mani tā komandē?» Džordžija beidzot jautāja.

«Tava izturēšanās ir kaut kas neredzēts!» Mērija bija ārkārtīgi uztraukusies. «Ja tev nav pašcieņas, tad vismaz varēji padomāt par mani!»

«Bet Mērij!…» Džordžija iekliedzās un izkāpusi no auto, aizsteidzās uz skolas pusi. Mērija gribēja tai sekot, tomēr Hetfīlds nostājās ceļā.

«Patiesībā jums vajadzēja bārt mani, mis Stokvela,» viņš teica, «jo Džordžija nemaz negribēja nākt šurp.»

«No jums nav vajadzīga nekāda atvainošanās, mister Hetfīld,» viņa mierīgi teica. «Nekādā ziņā jūs nepelnāt pārmetumus. Bet, ja tomēr gribat dzirdēt manu padomu: pēc iespējas mazāk interesējieties par manu māsu, citādi jūs radāt nenovēršamu naidošanos.»

«Es pateicos, bet ja Džordžija mani mīl, tad vienalga kaušos ar visiem pasaules Termeniem.»

«Bet Džordžija jūs nemīl un nemīlēs,» Mērija uzbudināta teica. «Tiešām, es ļoti vēlos, lai tā būtu, tad man nevajadzētu viņas dēļ kaunēties!»

«Bet, atļaujiet, mis Stokvela! Var jau būt, ka Džordžijā vēl ir maldināšanas tieksmes, varbūt viņai patīk joka dēļ sagrozīt zēniem galvas, bet ja viņa tā izceļ kādu vīrieti, kā mani, tad tur jābūt mīlai!»

«Par to viņa pat nedomā. Ar jums viņa dzen to pašu koķetēšanas rotaļu, ko ar pārējiem!»

«To sakāt jūs, viņas māsa?»

«Diemžēl man tas jāsaka — tā ir taisnība.»

«Katrā ziņā tas maina visu lietas būtību. Un ja nu tagad drīkstu dot jums kādu padomu, tad: sūtiet savu māsu atpakaļ, no kurienes tā nākusi! Šādai melei Tonto apvidū nav īstā vieta!»

Viņš palocījās un pazuda un Mērija devās uz skolu. Spriežot pēc visas izturēšanās, Hetfīlds acīmredzot nemaz nebija tik slikts kā viņa slava. Viņa to saprata un domāja, ka arī viņa padoms bija vietā. Džordžija tiešām neiederējās starp šiem vienkāršajiem, taisnā ceļa gājējiem.

Pie ieejas viņu sagaidīja Enoks.

«Nu, tas gāja visai ātri, viņš smaidot teica. «Viņa at- brāzās kā zibens. Es viņu aizturēju un teicu, ka nu mums jākļūst labiem draugiem. Kā viņas vecākais svainis, es taču savā veidā tagad būšu tai vectēvs. Un zini, ko viņa atbildēja?»

«Pat iedomāties nevaru.»

«Tad jūs riebīgi apsvilināsiet pirkstus!» viņa nošņāca tik nikni, kā es vēl nekad no tās nebiju dzirdējis!»

Viņš labsirdīgi pasmējās, bet Mērijai tuvāk bija asaras, nevis smiekli.

Tiem atgriežoties deju zālē, aina bija izmainījusies, jo bērni bija nolikti gulēt. Tie mierīgi gulēja kādā kaktā, viens blakus otram. Pieaugušie priecājās par atbrīvoto telpu, kura tagad atļāva ātrāku un līksmāku dejošanu.

Tad paziņoja atspirdzināšanās starpbrīdi. Dāmas pasniedza sviestmaizes, kūkas un tortes, kuras apēda slavējot un ar kāri. Pēkšņi Henrijs Termens atkal uzsita lociņu vijoles stīgām un paziņoja:

«Dāmas un kungi, kāds bēdīgs paziņojums: visas ledus vafeles ir apēstas!»

«Māksla!» Tims Matjūzs rūca. «Vess Termens viens pats aprija, vismaz divdesmit!…»

«It kā citi būtu ēduši mazāk,» Vess aizskarts sauca. «Jūs visi piekrāvāt pilnus vēderus ar ledus krēmu!»

«Un dažs labs arī kādu mazliet bīstamāku vielu,» Enoks piebilda. Visi smējās un starpgadījums bija aizmirsts.

Vispār Mērijai bija sajūta, ka nopietnas sadursmes briesmas pagaidām nedraud. Kals sēdēja blakus tēvocim Gardam, ar ko nopietni sarunājās. Bids Hetfīlds bija apmeties uz kādas palodzes un noturēja manāmi saistošu priekšlasījumu. To sasprindzinātā uzmanībā noklausījās bars jaunu meiteņu, kuras Mērija nepazina.

Džordžija bija apsēdusies zem kādas spuldzes, kas pēc Mērijas pārliecības, nebija noticis nejauši, bet darīts ar aprēķinu. Tuks Merrijs, ieguvis savā īpašumā pielūgto dāmu, likās laimīgs. Viņai neviens cits vairs neiedrošinājās tuvoties. Tims Matjūzs gan bija ieguvis sārtus vaigus un aizdomīgi kustīgu mēli, bet viņa reibums likās neliels. Visādā ziņā, pāris reižu tas gan gribēja lēkt kājās, savilcis aizdomīgus vaibstus, tomēr tad viņu savaldīja biedri, ar kuriem sarunādamies, tas sēdēja pie durvīm.

Kad viss bija apēsts, Henrijs Termens atkal ņēma nokās vijoli un sauca:

«Kājās, bērni! Lai nebūtu nekāda noguruma! Tagad paskatīsimies, kurš ir izturīgāks: Ādams un Ieva!»

Katrā šādā ballē abi dzimumi centās viens otru nodejot «zem galda», kā mēdza teikt, un tieši šodien jauno meiteņu godkārei bija izredzes gūt sekmes. Kovbojiem aiz mugurām bija visa gada smagākā un grūtākā darba nedēļa, kuru pavadīja gūstot ganāmpulkus. No tiem rudenī izšķiroja pārdodamos lopus. Meitenes gavilējot apsveica vecā vīra saucienu. Izaicinājums tika pieņemts un dejots ar sakostiem zobiem, bezgala enerģiski.

Tuks lūdza Mēriju parādīt viņam to godu un apdējot pāris reižu ap zāli,» un viņa, nevēlēdamās būt nepieklājīga, neatteicās. Par laimi, drīz garais cilvēks, velti izmēģinājies pieskaņoties viņas solim, pats pārtrauca deju un smiedamies veda to atpakaļ uz tās vietu. Viņa izmantoja gadījumu, lai pajautātu.

«Vai taisnība, ko Enoks Termens man stāstīja — jums iznākusi kaušanās?»

«Tā to gandrīz nevarētu saukt,» viņš vīpsnādams atbildēja. «Tur tikai daži kovboji uzdūrās manu dūru kauliņiem. Tā bija skaidra bērnu mocīšana — trīs džentlmeņi, kas gribēja aizliegt, ka dejoju pēc savas patikas, vēl tagad guļ ārā — mežā.»

«Bet tas taču šausmīgi!»

«Tik slikti jau nav! Līdz darba sākumam viņi jau sen būs tikuši kājās.»

Labsirdīgi smaidīdams viņš atvainojās. Bet tagad Mērija nodevās dejas vērošanai, kura pamazām kļuva vienmēr mežonīgāka. Abu dzimumu cīņa ap izturības palmas zaru kļuva vienmēr dedzīgāka.

Vecais Henrijs Termens nepazina noguruma. Gandrīz bez pārtraukuma viņš spēlēja un piedziedāja dejas ritmam pašsacerētas dziesmiņas. Vienkāršie klausītāji tās katrreiz uzņēma ar gavilējošu piekrišanu. Vispirms viņš griezās pie dāmām:

«Stingri, meitenes, nepalaidieties, Nodejojiet viņus, ar kaunu, zem galda! Stipros radības kungus, Kuri jau gurdumā elso.»

Noliecis sirmo galvu sāņus, viņš smaidīdams pateicās par dārdošiem aplausiem. Tad, brīdi pārdomājis, dziedāja: «Klausieties, zēni, kas sakāms man,

Tuks Merrijs nogāza trīs no jums,

Raugieties, ka nekrītiet visi,

Ka Ieva neuzvar Ādamu! …»

Ap trijiem rītā deja bija kļuvusi neapvaldīta, tomēr skatītāji sāka nogurt. Apklusa sarunas, skanēja tikai mežonīgā rīboņa un švīksti, vijoles melodija un ritmu sitējas nūjiņas. Pie tām kovboji mainījās.

Mēriju bija pārņēmis miers. Viņa noteikti cerēja, ka svētku atlikusī daļa aizritēs bez starpgadījumiem, jo nu Džordžija izturējās — vismaz pret saviem pielūdzējiem — pietiekami atturīgi. Te pienāca Enoks un viņai teica:

«Paskaties, ko tava māsa tur dara.»

Mērijai nebija ilgi jāmeklē. Džordžija un Diks Termens, vecā Henrija jaunākais dēls, dejoja fokstrotu. To kā Mērija zināja, viņa bija iemācījusi daudziem jauniešiem.

Cik šausmīgi nepiemērots šeit, aizmežnieku skolā, bija šis fokstrots! Mērija bija sadusmota, tomēr arī apburta no Džordžijas kustību grācijas un piemīlības. Tā droši vien ļoti labi manīja, kādu ievērību sacēlusi, bet izlikās, ka redz tikai savu partneri.

«Tas jau nemaz nebūtu tik ļauni, ja viņa neievilktu tur arī citus,» Enoks iečukstēja savai saderinātajai. «Bet visi izsakās ļoti ļauni par to, ka viņa pavedusi arī citus jaunos nelgas.»

Pa to laiku no Džordžijas cītīgākajiem skolniekiem bija izveidojušies trīs pāri. Viņu mēģinājumi atdarināt savu skolotāju, tiešām bija uzjautrinoši un skatītājos sacēla jautrību.

Mērija sēdēja kā uz oglēm un atviegloti uzelpoja, kad deja beidzās. Viņa klusu jautāja Enokam, vai nebūtu labāk dot Džordžijai mājienu, lai tā nedejo. Tomēr viņš deva padomu to nedarīt.

«Tu padarīsi lietu vēl ļaunāku,» viņš teica, «jo izsauksi viņas spītību. Un bez tam, viņa pati arī drīz sapratīs, cik mazu atbalsi tā atradīs pie mums ar savu ķēmošanos.»

Kad īsais starpbrīdis beidzās, Bids Hetfīlds šķērsoja zāli, dodamies pie Džordžijas. Acīmredzot viņš domāja to uzlūgt uz nākamo deju. Tagad arī apdomīgais Enoks kļuva nemierīgs. Turklāt jo vairāk, kad uzlūkoja tuvumā sēdošā Kala drūmo seju, ar kādu tas vēroja abus — Bidu un Džordžiju.

«Tas izskatās kā izaicinājums, kas domāts mums, Ter- meniem,» viņš uztraukti čukstēja Mērijai. «Ja tie abi tagad dejos to nēģeru deju, tad būs tracis.»

Pašlaik sāka spēlēt vecā Henrija vijole, pāri nostājās, bet vilcinājās sākt. Visi lūkojās uz Hetfīldu un Džordžiju. Acīmredzot tie abi nemaz nekautrējās atrasties vispārējās uzmanības centrā, bet uzņēma to kā joku. Tad viņi cieši apskāvušies, uzsāka tādu deju, kādu šīs telpas nekad vēl nebija redzējušas.

Mērija satraukti tos uzlūkoja. Vai nu Hetfīlds jau prata šādu dejas stilu vai tam bija iedzimtas dāvanas, bet katrā ziņā viņš bija Džordžijai apbrīnošanas cienīgs partneris. Aizrāvusies dejā, viņa nemaz nenojauta, ka ved bīstamu rotaļu. Turklāt Bids Hetfīlds to apzinājās ļoti labi, jo lūkojās apkārt zobgalīgiem un nekautriem skatieniem.

Mērija pašķielēja pāri uz Termeniem. Nekas nenodeva, kā viņi uzņem šo izaicinājumu. Tomēr pēkšņi piecēlās vecais Termens, Enoka tēvocis un, piegājis pie sava brāļa Henrija, iečukstēja tam ausī.

Mūzika tūlīt apklusa. Gards uzrāpās uz kādas kastes. Viņa saules nobrūninātā, pelēku bārdu apaugušajā sejā bija manāmas lielas iekšējas dusmas. Par spīti tām viņš teica mierīgā, bet dārdošā basā:

«Dāmas un kungi, mīļie draugi! Man sakāmi tikai daži vārdi. Mēs esam šajā skolā jau daudzus svētkus svinējuši, esam bijuši jautri, dejojuši un trakojuši. Mēs nebijām nekādi murkšķi un ļāvām jaunatnei, kas tai pienācās — viņai jāiztrakojas! Mūsu dejas nekad nebija ļoti mākslinieciskas, bet tās bija pieklājīgas. Taču, ja šeit iespiežas sveši elementi, lai mūs aplaimotu ar nepieklājīgām dejām, tad sakām tiem tieši acīs: paldies, kaut ko tādu mēs nevēlamies! — Tā, to es, vecs vīrs un jūsu draugs, gribēju teikt jauniešiem.»

Sai runai sekoja dziļš klusums. Gards Termens vēl brīdi palika stāvot, paraustīja varenos plecus un uzmeta abiem dejotājiem savu acu zibeņus. Tie negribot nolieca galvas. Tad vecais nokāpa no kastes. Henrijs sāka atkal čīgāt un tik mežonīgi, it kā vēlētos atgūt zaudēto laiku. Patiesībā tas notika līdzjūtībā pret apkaunotajiem vaininiekiem. Viņš gribēja tiem dot izdevību pazust dejotāju burzmā. Tomēr Džordžija pat nedomāja to darīt. Viņa steidzās telpas kaktā, kur karājās novilktie mēteļi un cepures. Hetfīlds tai sekoja un žestikulēdams rokām, pūlējās kaut ko iestāstīt, taču bez manāmām sekmēm.

Mērija ātri piecēlās un palūkojās apkārt — Enoks bija pazudis. Cik ātri iespējams, viņa spiedās cauri dejotāju pāriem uz durvīm. Tur bija viņas saderinātais, kas nopietni sarunājās ar Kalu, kura seja bija tikpat balta kā krekla krūtis.

Pa to laiku Džordžija bija skarbi atraidījusi Hetfīldu un kad tas vilcinoties vēl kavējās viņas tuvumā, meitene viņam neuzmeta ne skatiena. Uzvilkusi mēteli, viņa apņēma ar vieglu šalli matus un gāja uz durvīm. Mērija devās tai pretī un jautāja:

«Kurp tu gribi iet?»

Džordžija neatbildēja. Varbūt viņa uztraukumā nemaz nebija dzirdējusi jautājumu. Viņa gāja tālāk .. .

Ap Kalu un Enoku jau bija sastājusies ziņkārīgo grupa, un kad Džordžija apstājās pie Kala, visi skatījās.

«Vai tu būsi tik labs,» viņa teica, «un aizvedīsi mani mājās? Tims ir piedzēries, par Hetfīldu nevar būt runa, tādēļ varu griezties tikai pie tevis. Vai tu izdarīsi man šo pakalpojumu, Kal?»

Mērija juta viņai līdzi, jo tā bija tuvu sabrukumam. Bet nevilšus viņai radās izbrīns, ka pēc visa notikušā māsai vēl bija drosme runāt ar Kalu. Lai arī kā, viņš varēja to atraidīt.

Kā tagad izturēsies Kals? Augstsirdīgi vai zemiski? Vai viņš izmantos gadījumu, lai atriebtos?

Mērija vēl nebija visus jautājumus izdomājusi, kad Kals mierīgi atbildēja:

«Pats par sevi saprotams, ka es aizvedīšu tevi mājās — tikai tādēļ es ierados.»

Mērija staroja — viņš tomēr bija lielisks zēns, tik savaldīgs un pieklājīgs, gluži kā viņas Enoks. Tas slepenā sajūsmā slepus spieda viņas roku.

Džordžijas seja pārāk skaidri rādīja, ka tā nemaz nav bijusi droša, ka saņems tādu atbildi. Kad tas piedāvāja savu elkoni, viņa, mazliet nokaunējusies, nolieca galvu. Tomēr tad viņa atkal saņēmās un ar augsti paceltu galvu soļoja cauri pūlim, kas atbrīvoja viņiem ceļu.

«Hē, Kal!» Enoks sauca tam nopakaļ, «neaizmirsti atsūtīt mums auto!»

Devītā nodaļa

Lai gan bija decembra dienas vidus, pie «Klints avota» saule spīdēja tik silti, ka vīri varēja ēst, izmetušies kreklos. Augšā, kalnāja mugurā, gulēja sniegs un mežainās augstienēs, starp koku tumšo zaļumu, vizēja balti plankumi. Tomēr šeit, dienvidu nogāzē, tas neturējās ilgi, tādēļ brieži un meža tītari tur ierīkoja savas ziemas mītnes.

Pēc visu vienprātīgām domām, Kals Termens savai apmetnei bija izmeklējis skaistāko vietu Tonto apvidū. Tā bija augstiene, no kuras skatiens uz vienu pusi aizslīdēja pāri mežainām ieplakām, bet otrā pusē atdūrās kalnāja masīva izslietās smailēs. Te auga ciedri un egles, un tās malā pacēlās spēji slīpa, mežonīgi saplaisājusi klints. Pa to urdzēja avota straume, kas deva visai apkaimei vārdu. Kopš gadiem Termeni uzskatīja sevi par šī garšīgā ūdens īpašniekiem. Tas neizsīka pat viskarstākajā vasarā. Tomēr tikai tagad, kad šeit apmetās Kals, viņiem bija neapšaubāmas īpašuma tiesības uz avotu.

Ar apvienotiem spēkiem jau novembra mēnesī bija izcirsti piecdesmit morgenu meža. Tie veidoja lielu četrstūri ar labu, smagu, gandrīz tīru no akmeņiem un iesarkanu zemi. Tas atradās augstienes priekšējā malā, un viņa rietumu un dienvidu pusēs, kā sargus pret vējiem, atstāja meža strēmeles.

«Ne katram laimējās uz vietas atrast savas mājas celšanai derīgus kokus,» Gards Termens smaidīdams sacīja.

«Par to arī būs sasodīti smalka, solīda celtne — vai ne, Kal?» vecais Henrijs lepni jautāja.

«Ko tas viss dod, ja uzcelsim viņam tik izturīgu būdu? Viņam, šim labajam zēnam taču trūkst galvenās līdumnieka mantas!» Vess zobgalīgi sauca. «Un to, diemžēl, neviens nevar viņam apgādāt!»

«Ak, tu domā labu sievu?» Henrijs atjautāja. «Katrā ziņā, kāda jau viņam būs jāatrod. Bet tas vēl nevienam Termenam nav sagādājis grūtības.»

«Un tad, šai lietai vēl ir laiks,» Kals īgni atteica. «Mana māja jau nebūs tik drīz gatava. Jūs taču augu dienu nedarāt neko citu, kā tikai ēdat un tenkojat.»

«Neesi tik nepacietīgs, manu zēn,» vecais laipni sacīja. «Tagad taču tev nav nekāda steiga; katrā ziņā, tavu zemi neviens vairs nevar prasīt sev.»

Kals saprata piezīmi. Viņš lēnām piecēlās un gāja pāri izcirtumam, cauri atstātajai meža joslai, pie augstienes malas.

No šīs vietas redzamo ainavu viņš pazina, cik vien tālu sniedzās atmiņa — jau kā desmitgadīgs zēns viņš domās cerēja kādreiz šeit uzcelt savu mājokli. No šejienes varēja ielūkoties bezgala tālu zemē. Tie pelēkie, kailie plankumi bija tēvoča Garda ferma; tur lejā, starp pakalniem atradās «Zaļā ieleja», kur dzīvoja viņa vecāki; gaišās svītras pa kreisi bija Boida kviešu druvas un baltā, šaurā josta — ceļš uz Rijsonu. Tālu, pie apvāršņa, redzes lauku noslēdza roboti, debesīs rēgojošies kalni. Pa labi, cik tālu vien sniedza skatiens, pletās biezs lielmežs, kurā mudžēja meža kustoņi. Tas — viņa mīļākais medību apvidus.

Cik krāšņa šī ainava arī nebija skaidrās ziemas saules gaismā, savu pirmatnējo ietekmi tā likās zaudējusi. Jā, viņam visa līdumnieka dzīve jau sāka kļūt par īstām mokām. Tomēr par to viņš vēl nebija ne ar vienu runājis. Pat ar Enoku nē, no kura viņš parasti neko neslēpa.

Jau veselu mēnesi viņš dzīvoja te, augšā, savā teltī un ne reizi pa šo laiku nebija aizgājis līdz «Zaļai ielejai». Lai gan viņš ļoti vēlējās redzēt atkal Džordžiju, zināms lepnums viņu atturēja.

Kopš deju svētkiem, oktobra pēdējā sestdienā, kad viņš atveda to mājās, tas vairs nebija sastapies ar meiteni vienatnē. Toreiz, kad tā jutās apkaunota, viņš bija atmetis visu juteklību un dusmas, bet cerēja, ka tā kaut kā mēģinās izlabot netaisnību, ar kādu bija pret viņu izturējusies. Tomēr visā brauciena laikā caur naksnīgo mežu, viņa neteica ne vārda. Jau pie mājām viņa bija izlēkusi no auto un teikusi:

«Iekšā tev nav jānāk … Pateicos, Kal Termen, laikam būšu nepareizi spriedusi par tevi. Patiesībā tevis dēļ man nevajadzēja atgriezties šeit, jo neesmu ne tavas uzmanības, ne arī… kaut kā cita vērta. Ar labu nakti! . . .»

«Bet Džordžij, kā tu tā vari runāt? … Uzgaidi taču,» viņš bija saucis tai nopakaļ, bet meitene tomēr aizskrēja. Pēc tam viņš nebija to redzējis veselu nedēļu.

Kad viņš to atkal ieraudzīja, viņam šķita, ka tā vairs nav agrākā Džordžija. Kad viņš mēģināja izmantot gadījumu kādai sarunai, tā izvairījās vai arī runāja vienaldzīgas lietas. Bet viņš juta, ka nekad nespēs uzsākt runāt par notikušo. Pēc viņa domām, Džordžijai pašai bija jārāda, ka tai ir svarīgi atkal atjaunot viņu draudzīgās attiecības.

Tā kā viņa to nedarīja, abu starpā iestājās atsvešināšanās. Kals no tās pārāk necieta, kamēr Džordžija arī pret citiem izrādīja zināmu atturību. Tikai tad, kad viņa satiksmē ar citiem jauniešiem atkal uzsāka savu veco koķeto toni — ja arī ne tik uzkrītoši kā agrāk — Kaļam šāds stāvoklis kļuva neciešams. Tādēļ viņš bija lūdzis tēvam atļauju, tūlīt apmesties savrup. Tas deva atļauju, un jo ātrāk tādēļ, ka Enokam ar tā ļaudīm pašlaik bija laiks palīdzēt cirst un apstrādāt kokus. No tiem jau tuvākajās dienās būs uzcelta viņa māja, vislabāk novietotais un skaistākais bluķu nams visā apvidū.

Kals apsēdās uz klints bluķa un raudzījās plašajā apgabalā, kas kādreiz bija lepno, brīvo apaču medību lauks. Tagad to grūtās cīņās ar dabu bija iekarojusi viņa ģimene un padarījusi par savu dzimteni. Tagad viņa bērnības sapņi bija piepildījušies. Bija sasniegts viss, pēc kā viņš bija ilgojies un tomēr Kals jutās ļoti nelaimīgs. Viņam jau sen vairs nebija sev jāmelo — viņa trūka tā laimei, viņa, Džordžija Stokvela! …

Vienalga ko viņa bija darījusi, viņam tā jāiegūst! Un vai tas bija neiespējami? Vai viņa nebija izrādījusi pietiekami skaidri savas simpātijas pret viņu? Un vai vienas dienas atgadījums spēja viņu tik ļoti pārveidot? Nē, tieši otrādi, viņa toreizējās izturēšanās dēļ tai vajadzēja cienīt Kalu vēl vairāk nekā iepriekš. Bet viņa jau bija tāda, ka labāk nomirtu, nekā to atzītu.

Kas tad viņam tagad bija darāms?

Likās, ka veco, zaraino koku lapotņu galotnes virs viņa sūta atbildi savā šalkoņā: celt galvu augšā, cīnīties

par to, ko vēlas sasniegt un iegūt!

* * *

Sešpadsmit vīri, visi Termenu ģimenes locekļi, Garda Termena, izslavēta par labāko būvmeistaru, vadībā, novietoja savās vietās apstrādātos Kala mājas baļķus. Viņš pats strādāja līdzi, ugunīgas centības pilns. Vecais Henrijs komandēja: «viens, divi, trīs — celt!» un katrreiz baļķis gulēja tur, kur tam bija jāguļ. Katrs no tiem bija aptēsts pēc iespējas rūpīgi, tādēļ viņu starpā palika tikai pavisam šauras spraugas. Tās vēlāk aizpildīs.

Kā paraugu Gards ņēma pats savu bluķu namu. Patiesībā cēla divas būdas, katru piecpadsmit pēdas platu un divdesmit pēdu garu. Tās savienoja kopīgs jumts, bet telpu starp abām izveidoja it kā segtu palieveni. Grīdām, durvīm, logiem un sienu skapjiem vajadzīgos dēļus no dzirnavām atnesa mūļi. Ceļš bija pārāk stāvs, lai to veiktu ar pajūgiem vai auto. Četru logu rūtis bija pasūtītas Globē un tāpat, ievērojot visu piesardzību, atvestas būv- vietā uz mūļu mugurām.

Šo darbu visi veica jokojot, tā ka sestdienā pirms Ziemassvētkiem, vecais Henrijs ap pusdienas laiku varēja noraust pierei sviedrus un apmierināti paskaidrot:

«Tā, ļaudis, to nu mēs atkal reiz būtu veikuši — un tas ir iznācis sasodīti smalki!»

Tiešām, Kala mājai nebija līdzinieces visā Tonto apvidū. Cik tā bija liela un telpīga; pat augšstāvs bija atrodams virs palieveņa. Uz to veda kāpnes, jo bija domāts tur novietot rezerves krājumus. Tomēr Henrija Termena sevišķais lepnums bija lielais, vaļējais kamīns un paša pagatavota gulta, krēsli un galds.

«Tā, mans dēls, tava māja gatava,» viņš teica Kaļam pēdējā caurgājienā pa telpām. «Pirms Kristus svētkiem nāc vēlreiz uz «Zaļo ieleju». Tev jāpaņem pavards virtuvei un dažādi uzturlīdzekļi. Ja nu tad vēl būšu tev iedevis pāris zirgus un pienācīgos liellopus, esmu darījis visu, ko varu tevis dēļ darīt.»

Kals jutās vairāk aizkustināts, nekā tas to gribēja. Maltītē, ko Serdžs par godu šīs dienas svinīgumam bija gatavojis sevišķi labu un bagātīgu, viņš bija jautrs. Tā labā oma nezuda arī tad, kad kāds izteica piezīmi:

«Taču viss būs pareizi tikai tad, kad tu ņemsi sievu un mēs svinēsim te, augšā, līksmas kāzas.»

Visi piebalsoja, jo pēc viņu domām, līdumnieka dzīvei noteikti bija nepieciešama saimniece.

Visi jutās brīvi un līksmi, neviens netaupīja zobgalīgas piezīmes, vairums, uz Kala rēķina. Viņš bija priecīgs, kad ieradās Tuks Merrijs. Tā parādīšanās sacēla vispārēju jautrību, kas novērsa uzmanību no Kala. Proti, Tuks jāja uz ļoti maza zirga, tā ka viņa bezgala garās kājas gandrīz skāra zemi. Tas tiešām izskatījās bezgala komiski.

Labsirdīgais cilvēks nekad neļaunojās, ja par viņu zobojās un smējās. Tādēļ visi bija viņu iemīļojuši, jā, viņu jau uzskatīja kā piederīgu ģimenei. Pat Enoks bija viņa draugs, lai gan domāja, ka tas sevī glabā kādu noslēpumu. Viņš cerēja, ka kādreiz to atklās.

«īsta kungu māja,» Tuks teica, aplūkojis jauno celtni. «Cerams, Kal, tu nepiemirsīsi, ka dēļus esmu zāģējis es!»

«Kā gan es to varētu,» Kals atbildēja. «Nāc paskaties arī iekšpusē.»

«Bet neielauz ar pakausi griestus, garais kraķi!» Enoks smiedamies sauca tiem nopakaļ.

Tad Tukam Merrijam bija jāsēžas pie viņiem un jācie- nājas. Visi pie tā izmēģināja savus jokus, tomēr viņš neļaunojās pat par muļķīgāko no tiem. Tādēļ pārsteigumu sagādāja tas, ka vēlāk viņš pēkšņi saniknojās par kādu diezgan nevainīgu Enoka piezīmi.

Mantas bija sakravātas un viņi jau gribēja doties ceļā, kad Enoks jautāja, vai Kals nevēloties viņu gabaliņu pavadīt ielejā. Kals atteicās, jo viņam esot kaut kas jāpārrunā ar Tuku Merriju. Enoks, kas pavisam nesaprotamā kārtā juta skaudību pret ļaudīm, kuri bija ieguvuši Kala sevišķas simpātijas, saniknots teica:

«Protams — tagad tavs draugs ar stārķa kājām ir tev tuvāks par brāli!»

«Tas nu gan nav tiesa,» iesaucās Tuks Merrijs, kas šos vārdus dzirdēja. «Bez tam, gribu tevi lūgt beidzot likt mierā manas kājas. Es taču nezobojos par tavu vilinātāju milzu gurķi.»

Acumirklī visi jutās kā zibens skarti. Tikai vecais Henrijs pie sevis klusu smējās.

«Mans deguns ir vilinātājs? — Ko tu ar to gribi teikt?» Enoks jautāja.

«Viņš ir tik liels un riebīgs, ka taisni prasās, lai tam kādu reizi gāž.» Merrijs izlaidīgi atteica.

Tagad visi smējās un tas sadzina Enoka galvā asinis.

«Stulbais nelga, vai tu gribi man sist?»

«īsti labprāt, ja būs nepieciešams,» Tuks atteica. Acīmredzot viņš bija nodomājis atstāt grupas spēcīgākam vīram piemiņas zīmi, lai tā reizi par visām reizēm iegūtu mieru.

«Kādēļ tad tu līdz šim izvairījies?» Enoks vēl vienmēr valdīdamies jautāja.

«Man bija žēl tavas līgavas.»

Tuka sausā atbilde sacēla tik vētrainu jautrību, ka Enoka nervi to neizturēja.

«Melīga atruna — tu esi gļēvs suns!» viņš kliedza ārkārtīgā uztraukumā.

«Nu ir trāpīts — es ļauju sevi izjokot, bet neļauju apvainot. Velc svārkus nost, ja pats neesi gļēvulis!»

Enoks to nelika divreiz teikt. Kā sadusmots vērsis viņš gāzās virsū Tukam. Tomēr viņš neiedomāja par tā garo roku sniegšanas tālumu. To krakšķot ķēra Merrija labā tā, ka viņš streipuļoja un veltīgi pūlējās atgūt līdzsvaru. No otrā trāpījuma viņš salīgojās kā koks, kuram cirvis atcirtis saknes. Beidzot trešais — lielisks kreisās rokas trāpījums nogāza viņu jau zemē.

Šie trīs sitieni bija tādā zibens ātrumā sekojuši viens otram, ka sākumā skatītāji nemaz nesaprata, kādēļ Enoks neceļas augšā, bet guļ, seju saviebis.

Tuks pagriezās pret Kalu.

«Man tiešām žēl, ka biju spiests viņu nolaist no kājas,» viņš sacīja. «Tomēr citādi nevarēju — viņš katru dienu būtu mocījis mani, lai es ar to izkaujos.»

«Pie visiem jodiem, kas tu esi par baigu puisi?» Serdžs uzbudināts sauca.

«Varbūt arī tu gribi izmēģināt?» Merrijs jautāja. «Esmu tieši pareizā omā!»

«Nē-ē… Paldies,» Serdžs apjucis atteica. «Tu mani vērtē pārāk augstu.»

Pa to laiku pārējie bija nometušies pie Enoka, kura deguns bija pamatīgi uztūcis, lai gan asiņoja maz. Kāds atnesa ūdeni, ko ieslacīja viņam sejā. Enoks atguvās un, atvēris acis, lēnām piecēlās sēdus, apjucis skatīdamies apkārt. Viņš uzmanīgi aptaustīja degunu, pakratīja galvu un tad teica neizmērojama pārsteiguma pilnā balsī:

«Man šķiet — viņš sakāva mani?»

«Tā varētu sacīt,» Serdžs iesmējās.

«Nožēlojami sakāva,» Enoks atkārtoja.

«Un tas notika ļoti ātri,» viņa tēvs piebalsoja, «viens, divi — gatavs! Savā mūžā kaut ko tādu nebiju redzējis.»

Enoks piecēlās; viņš bija mazliet nedrošs uz kājām, bet citādi pavisam prātīgs. Drīz viņš atguva arī savu humoru.

«Tik vienpusīgu gan neiedomājos šo lietu,» viņš teica, sniegdams roku savam uzvarētājam. «Bet nu tev jāpasaka, kā īsti tu to izdarīji.»

Jautātā vietā atbildēja Kals:

«Tuks Merrijs ir bijis flotes jaunkareivju boksa treneris un Džeka Dempseja treniņu partneris!»

«Nu, tad jau nemaz neesmu tik apkaunojoši izgāzies,» Enoks teica, kratīdams Merrija roku. «Tad varu šo notikumu pastāstīt pat Mērijai.»

Desmita nodaļa

Kad pārējie aizgāja, Kals veda veco draugu Tuku uz savu mīļāko vietu mežmalā. Abi klusēja.

«Ko tu saki par šo ainavu?» Kals jautāja. «Gaiss tik tīrs, ka var redzēt līdz Sierra Ancai.»

«Lieliski! … Mani, pilsētas cilvēku, tas taisni aizrauj,» Tuks atteica un apsēdās uz klints bluķa, blakus Kaļam.

Brīdi viņi klusēja, tad Kals dziļi nopūtās. Tuks smaidīdams palūkojās viņā.

«Vai tas ir viss, ko tu gribēji man pastāstīt?» viņš jautāja.

«Kā tā?»

«Nu, tu taču Enokam teici, ka tev kaut kas ar mani jāpārrunā.»

«Ak tā! Jā, Tuk, ja tu zinātu …»

Kals aprāvās, Merrijs aplika savu garo roku viņa pleciem.

«Vai lai pasaku, kā tev trūkst?» viņš jautāja.

«Nu?»

«Džordžijas Stokvelas!»

«Debesu ugunis! — jā,» Kals izbrīnījies sauca. «Te tu atkal trāpīji naglai uz galvas. Bez Džordžijas man šī dzīve nav izturama.»

«To zinu un tādēļ jau arī esmu atnācis!… Proti, kādam tev jāpalīdz — jo esi ieskrējis sienā.»

«Kā tas saprotams?»

«Tu visu lietu esi iesācis nepareizi. Tu taču vispār nepazīsti sievietes, bet Džordžiju Stokvelu sevišķi ne. Kā tu varēji pieņemt, ka tāda meitene kā viņa, tūlīt piekritīs? Tieši ar to tu nedrīkstēji rēķināties, jo tas būtu visprātīgākais, ko viņa varētu darīt. Tev pašam vajadzēja spert pirmo soli, vai arī izrādīties viņai kā spēcīgs vīrs. Bet tā vietā, lai kāptu atkal ringā, kad esi pārkāpis virvēm, tu paliec maziņš un nerādies veselu mūžību. Protams, tagad tu esi zaudējis izredzes. Jā, pēc manām domām, tagad var palīdzēt tikai — skandāls!»

«Kā tu to domā,» Kals pārsteigts jautāja. «Vai man varbūt viņu nolaupīt?»

«To nu gan ne — Džordžijai romantiska nolaupīšana nebūs pa prātam. Tavā vietā es uzglūnētu viņai, pierautu sev klāt un mazliet tēlotu sievu laupošu gorillu. Tad, pirms vēl viņa atguvusies no bailēm, es viņu bildinātu.»

«Tu esi pilnīgi traks, mīļais Tuk,» Kals atteica. «Lai salaulātos, taču nepieciešama viņas piekrišana.»

«Kāds tu tomēr viltīgs puisītis! Protams, to es pats zinu, bet arī to var panākt, ja tikai prot pareizi rīkoties. Tu nepazīsti — kā es jau reiz ļoti pareizi piezīmēju — sievietes un vēl mazāk mūsdienu jaunās meitenes. Esi drošs, mans plāns ir spīdošs. Mums vēl atliek sabāzt galvas kopā un pārrunāt sīkumus, jo savādāk tu nekad netiksi pie savas sirdsdāmas!»

«Bet nekā negodīga es nedarīšu!»

Tuks Merrijs nopūtās un savilka uzacis augšup.

«Vai tu tici, ka mazā tevi mīl?» tas jautāja.

«Par to es esmu pilnīgi pārliecināts, — tas ir, ja tāda meitene kā viņa, vispār var mīlēt.»

«Nu, tad nav nekāds noziegums, ja viņu piespiež nolaist karogu un tevi apprecēt — nemaz nerunājot par to, ka tas ir viņas pēdējais glābiņš. Un viņas māsai tu izdarīsi milzīgu pakalpojumu.»

«Ja tu varētu man to pierādīt…»

«Nekas nav vieglāk par to,» Tuks Merrijs to strauji pārtrauca. «Uzmani: Džordžija, kas šeit ieradās veselības dēļ, nedēļām ilgi tupēja istabā, kamēr mis Mērija nezaudēja pacietību un nesacēla troksni. Tagad mazā klaiņo apkārt, vairs nekur neizjāj … Un kādas sekas? Viņa garlaikojas, nāk uz muļķīgām domām… Nu, iepriekšējā nedēļā redzeslaukā atkal iznācis Bids Hetfīlds.»

«Tiešām?»

«Tik tiešām — patiesība! Jau divas pēcpusdienas redzēju to kruķojam garām zāģētavai, tieši tai laikā, kad Džordžija pastaigājas. To uzzināju ar nevērīgu jautājumu no pašas mis Mērijas.»

«Dieva dēļ, ja to uzzinās mani vecāki, ir iespējams, ka viņi atsakās no savas viesmīlīgās izturēšanās!»

«Ļoti pareizi — un ja to pirmais uzzinās kāds tavs brālis vai brālēns, tad tūlīt būs velns katlā. Ar to Mērijas Stokvelas stāvoklis kļūs pavisam mokošs. Jā, pat viņas dzīves laime var būt nopietni apdraudēta. Tātad vedot mazo pie saprāta, tu arī Džordžijas māsai izdarīsi lielu pakalpojumu, kas bija pierādāms.»

«Bet kā?» Kals jautāja, kļuvis pavisam domīgs.

«Nekas nav vienkāršāk, kā tas!» Tuks atbildēja starodams. Viņš juta, ka Kals sāk lūkoties uz tā varasdarbu jau mazāk noraidoši. «Otros Ziemassvētkos apciemošu mācītāju Mīkeri, ļoti jauku, vecu kungu, ar kuru jau agrāk esmu risinājis laipnas sarunas. Patiku viņam gluži labi. Pastāstīšu viņam kādu aizkustinošu stāstu un nākošajā pusdienā ar viņu būšu Boida Termena pamestajā bluķu mājā uz Dimanta kalna. Tur vairs nerādās neviens cilvēks un ja būs auksts, varēs iekurt uguni. Kad nu tu tur ierodies ar savu sirdsdamu noteikta laika, tad kurss var celties — kā Enoks mēdz sacīt.»

«Dari savu darāmo, es ar savu noteikti tikšu galā.»

«Ideja lieliska, bet vai tā izdosies?»

«Bet kā lai es iesāku?» Kals jautāja diezgan mazdūšīgi.

«Debesu pērkoni! Vai tad tev viss iepriekš jāsagremo?» Tuks Merijs sāka rēkt. «Nu labi, tātad uzmani! Tu ar kādu viltību izvilināsi Džordžiju ārā … Manis pēc, ja vēlies, vari viņu izvilkt no turienes arī ar varu, bet tas mazāk ieteicams. Krūmos tu iepriekš paslēp zirgu un tad rīkojies pavisam skarbi un rupji… saproti? Tikai daudz nerunāt? Zirgam mugurā un prom! Ja viņai liekas, ka tu esi k|uvis traks, jo labāk. Viņai jābaidās no tevis, lai tā nepastāstītu mācītājam, ka tu ar varu viņu esi uzvedis uz pareizā ceļa, tas ir, pie viņa.»

«Jā, bet…»

«Zinu jau, ko tu gribi teikt,» Tuks pārtrauca, «piespiestas laulības ir nederīgas. Bet esi drošs, viņai nenāks ne prātā pēc tam celt iebildumus. Pirmkārt, viņa mīl tevi un otrkārt, tikusi pie vīra, viņa aizmirsīs visas pļāpas par modernās sievietes tiesībām un tā tālāk.»

«Labi, pieņemsim — viss saskanēs. Nu un tad?»

«Svētā vientiesība! Kad viņa būs tava sieva, tu, protams, tūlīt ved to savā jaunajā mājā. Līdz tam laikam taču tu pilnīgi vari nobeigt iekārtošanos.»

«Bet sākumā viņa taču būs dusmīga, vismaz pinkšķēs. Kā tad lai es izturos pret viņu?»

Tuks Merrijs brīdi pārdomāja.

«Uzmani — tad nāk lielais beigu efekts! Vispirms tu ienes viņu pāri slieksnim — saproti? Tev jānes viņa, pareizi jānes uz rokām, bet vest nedrīkst! Iekšā noliec viņu uz grīdas un sauc, cik spēj: «Tā, misis Termena, tagad vēlos vakariņas! Bet taisies mazliet ātrāk, ja drīkstu lūgt. .. tas ir, es nelūdzu, es pavēlu to!» Un tad tu ej ārā un gaidi, līdz viņa sauc vakariņās. Saproti?»

Kals domīgi kratīja galvu.

«Jā, bet…»

Tuks neļāva viņam turpināt.

«Tagad vairs nav nekādi «bet»,» viņš kliedza. Pie velna, vai tu esi vīrietis vai veļas sieva?»

Nākamajā pēcpusdienā, jādams lejup uz «Zaļo ieleju», Kals bija dažādu pārdomu pilns.

Bezmiegā pavadītajā naktī viņš bija nācis pie atziņas, ka viņam noteikti jāizved Tuka Merrija ieteiktais varas darbs, bet domas par drīzo tikšanos ar Džordžiju, bija to padarījušas atkal mazliet nedrošu. Vai viņa jebkad piedos nodomāto uzbrukumu tās brīvībai? Vai atmiņas par to vienmēr nemetīs ēnas uz viņu laimes saules gaišumu?

Vakar, atvadoties, Tuks Merrijs gan teica: «Skaties vien, kad pienāks pavasaris, tad manā, vecā ēzeļa vietā uz šī akmens sēdēs tava jaunā sieva. Tad tu vari viņai mierīgi pastāstīt, ka es tevi pierunāju. Esmu pārliecināts, viņa gavilēdama kritīs man ap kaklu. Un katrreiz, kad nākšu aplūkot, vai jums klājas labi, dabūšu no viņas pa skūpstam …»

Bet vai viņa pravietojums piepildīsies?

Aukstajā ziemas vakarā ātri iestājās bālā krēsla un bija jau tumšs, kad Kals sasniedza vecāku māju. Spriežot pēc seglu skaita, kuri atradās pie staļļa un slitas, visi vīri jau bija mājās. Tomēr pirms doties pie pārējiem, Kals iegāja savā agrākajā istabā, lai noskūtos un pārģērbtos. Tajā tagad dzīvoja Tuks Merrijs, bet viņa lietas šeit vēl nebija.

Tuks bija pieteicis šodien viņa apmeklējumu, tādēļ ar vakariņām nogaidīja un visi ļoti sirsnīgi izteica savu prieku par viņa ierašanos. Mātei tas likās mazliet nostrādājies, bet Mollija pārsteigta jautāja, vai viņš tik smalki uzcirties, domādams, ka šodien ir svētdiena. Kals kļuva tumši sārts. Par laimi abas māsas Stokvelas bija mazliet nokavējušās un Džordžija nedzirdēja nodevīgo jauļājumu.

Kad viņas ieradās, pārējie jau sēdēja ap galdu. Kalu tās sveicināja pamājot, jo abas sēdēja garā galda otrā galā.

Kals gandrīz nepārtraukti lūkojas šķīvī. Džordžijas klātbūtne viņā radīja tādu apjukumu, ka viņš nolādēja Tuku un tā izdomāto ārprātīgo plānu. Viņa ne reizi nepaskatījās šurp, un Kals klausījās tās balsī, kad viņa kaut ko teica, bet tas bija reti.

Pēc maltītes visi devās dzīvojamā istabā un tur Mērija piegāja pie Kala. Džordžija nebija nākusi līdzi.

«Nu, manu zēn, kā tev klājas?» viņa jautāja, sirsnīgi spiezdama tā roku.

«Paldies, gluži ciešami,» viņš atbildēja, «un tev? Kad reiz būs tā tava lielā diena — man taču jāpadomā par cienīgu kāzu dāvanu.»

«To paziņošu tev īstā laikā,» viņa smaidīdama sacīja, bet tad nopietni turpināja: «Vai tev neliekas, ka Džordžija ļoti pārvērtusies?»

«Nē … kā tā? Vai viņa slima?»

«Tas nē, bet viņa ir kļuvusi tievāka un bālāka. Es ļoti baidos viņas dēļ. Bet tu izskaties brašs un, man šķiet, esi visam garām.»

«Kam garām?»

«Garām savai jūsmošanai par Džordžiju.»

Kals mirkli vilcinājās.

«Vai drīkstu būt atklāts?» viņš jautāja.

«Protams, to taču tu pats zini.»

«Nu labi — es milu viņu vairāk kā jebkad!»

Draudzīgs smaids pārslīdēja Mērijas sejai un tikai tagad Kals pamanīja, cik tā bāla un izmocīta. Tātad viņš nebija vienīgais, kuram Džordžija radīja sirdēstus.

Pēc Kala lūguma Tuks Merrijs nākošo dienu dabūja brīvu. Jau pavisam agri viņi abi sēdēja auto un brauca uz Rijsonu iepirkties: pārtikas krājumus, dažādus rīkus Kala jaunajai saimniecībai un — Ziemassvētku dāvanas. Tuka zobgalība neatturēja Kalu izpirkt veikalus gandrīz tukšus. Viņš norimās tikai tad, kad auto vairs nebija vietas jauniem pirkumiem un tā ietaupījumi bija pilnīgi izsīkuši.

Pārbraucot mājās, viņi sakrāva visu, kas piederēja Kaļam un ko bija noteicis tēvs, deviņpadsmit mūļu mugurās un nogādāja uz jauno māju. Dienas pārējo daļu tie pavadīja visu novietojot pēc iespējas gaumīgi un atbilstoši lietu nolūkam.

Svētvakarā plašajā dzīvojamā istabā bija sapulcējušies vairāk kā divdesmit Termenu. Kopā ar māsām Stokvelām un pie ģimenes nepiederošiem kovbojiem, sastādīja īsti kuplu sabiedrību. Kals bija katram paredzējis lielāku vai mazāku dāvanu, šie bija pēdējie Ziemassvētki, kurus viņš te pavadīja kā vecāku pajumtē dzīvojošs dēls un tos, protams, vajadzēja atbilstoši nosvinēt.

Visu prieks bija aizkustinošs. Vecais tēvs ilgi aplūkoja savu dāvanu un tad, galvu kratot, teica:

«Zēn, zēn, ja būsi tik izšķērdīgs ar naudu, tad paies ilgs laiks, kamēr no līduma iznāks īsta ferma!»

Enoks apmulsis rotaļājās ar revolveri, ko nesen bija iekārojot apbrīnojis kādā Rijsonas skatlogā.

«Tiešām, Kal,» viņš ieminējās, «tas bija ļoti mīļi no tavas puses.»

Timām Matjūzam līdz ar vēlējumu:

«Priecīgus svētkus, Tim!» rokā tika iespiests krāšņs un milzīgs bebrādas sombrēro. Viņš sākumā nemaz neapjēdza savu laimi.

«Ko — šī smalkā cepurīte ir mana?» viņš pavisam apjucis stostījās. «Nu, cerams, varēšu to drīz nēsāt tavās kāzās!»

Beidzot bija atlikusi tikai viena dāvana. Tā bija Džordžijai, kas līdz šim turējās aizmugurē un vispārējā līksmībā gandrīz nepiedalījās. Kala sirds sita strauji, kad viņš, paslēpis kādu kārbiņu aiz muguras, devās tai klāt un jautāja:

«Vai drīkstu ari tev kaut ko dāvināt?»

«Tu jau esi īsts Svētais Nikolajs!» viņa smaidīdama atteica.

«Uzmini, kas tas ir?»

«Kā lai to zinu? Man nav ne jausmas.»

«Ceru, ka būšu uzminējis tavu gaumi,» viņš teica un vilcinoties sniedza meitenei ar zīda lentu pārsietu kārbiņu.

«Konfektes — no Ņujorkas.»

«Liels paldies, tas tiešām ir jauki un uzmanīgi,» viņa vēsi sacīja. Bet saņemot no Kala dāvanu, tās acis mirdzēja.

«Tātad: priecīgus svētkus, Džordžija, un daudz laimes jaunajā gadā vecajā Tonto apvidū!» viņš teica, nosarkdams līdz matu saknītēm.

* * *

Abas svētku dienas Kalam bija īstas mokas. Viņš gan spēja parādīt attiecīgo godu ļoti bagātam svētku mielastam un neiztrūkstošajam tītaram, bet pārējo laiku tas pavadīja kā pa smagu sapni. No tā viņš atmodās otrās svētku dienas pēcpusdienā, kad Tuks Merrijs tiešām kāpa zirgā, lai apmeklētu minēto mācītāju. Šajā naktī nabaga zēns tikpat kā negulēja.

Nākamajā rītā asinssarkana saule uzlēca bezmākoņainās debesīs, vēstot gaišu dienu. Kad Kals izbāza galvu pa logu, viņā radās sajūta, it kā pati daba piekrīt un atvieglo tā pasākumu.

Pēc brokastīm viņš apsegloja zirgu un pa aizmugures vārtiem atstāja pagalmu. Metot līkumu, viņš sasniedza tuvo mežu un tur, labi noslēptā vietā piesējis zirgu, atgriezās mājās.

Visi vīrieši bija aizgājuši pie svētku pārtrauktā darba. Māte un māsas, kā vēstīja no virtuves plūstošā trauku šķindoņa, bija iesākušas priekšdarbus pusdienas maltītes gatavošanai. Mērija Stokvela sēdēja pie sava rakstāmgalda un rakstīja vēstules. Tātad ārējie apstākļi bija labvēlīgi plāna izvešanai. Bez tam viņš varēja derēt ar simtu pret vienu, ka Džordžija noteikti izmantos pastaigai krāšņo priekšpusdienu.

Tad Kals atkal izzagās ārā un uzmeklēja jau agrāk izvēlēto slēptuvi meža malā. Pēkšņi viņš iedomājās: kas tad, ja Tuks nesastop mācītāju mājās vai arī, ja tas atsakās nākt? Un kad nu Džordžija nemaz neiet pastaigāties?

Domājot par šīm iespējām, auksti sviedri izspiedās uz viņa pieres. Viņam likās, ka vēro jau stundām ilgi. Viņš jau gribēja doties atpakaļ, lai palūkotos vai Džordžija ir savās istabās — gan jau tam iešautos prātā kāds iemesls, lai to izvilinātu laukā. Te viņš pamanīja pa ceļu tuvojamies kādu jātnieku.

«Kas tas varētu būt?» viņš nikni rūca. «Ka tikai tas man nesabojā visu lietu! Bet cerams, viņš jās garām.»

Tā arī notika. Nesasniedzis fermu, viņš nogriezās pa kreisi meža virzienā, gandrīz tieši tajā vietā, kur Kals bija noslēpis zirgu. Kals nespēja ticēt savām acīm — tagad viņš pazina jātnieku — Bidu Hetfīldu!

Vai tā bija nejaušība? .. . Droši, ka nē. Tātad arī šis domāja uzglūnēt Džordžijai? Vai ar viņas piekrišanu?

Kamēr viņš prātoja un pārlika, ko darīt, no mājas iznāca Džordžija. Viņa kā meklējot lūkojās pa ceļu šurp un turp, bet tad steidzās — uz mežu!

Kals apspieda lāstu — tas taču bija par traku. Nu viņš aplūkos šo lietu no tuvuma un tad lai labais bērns izvēlas … Ja vispār vēl varēs būt runa par kādu izvēli.

Kad meitene bija pazudusi, viņš sekoja. Klusi kā indiānis, viņš slīdēja starp krūmiem un drīz atradās viņas tuvumā. Nu viņam bija jāuzmanās, jo netālajā klajumiņā tas pamanīja Hetfīldu sēžam uz koka stumbeņa. Un viņš taču vispirms gribēja uzzināt, kādas ir šo abu attiecības. Džordžija, līdz šim iedama raitā gaitā, iedama tuvāk,

pamazām palēnināja sojus. Kad viņu pamanīja Hetfīlds, tas piecēlās, steidzās viņai pretī un gribēja apskaut. Tomēr Džordžija to atgrūda. Ko viņa teica un ko Bids atbildēja, to Kals nedzirdēja. Katrā ziņā viņš redzēja diezgan daudz: tie noteikti nebija ļaudis, kurus saistīja savstarpēja mīla. Tātad viņš vēl varēja cerēt.

Piesardzīgi viņš zagās klāt un izvilka revolveri. Hetfīlds savu nebija apjozis. Ja nu viņam ari kabatās nav ieroča, tad varbūt izdosies visu nokārtot bez asinīm.

«Bet, Džordžij, nav iespējams, ka tā tava nopietnība!» Kals tagad dzirdēja Hetfīlda balsi.

«Tomēr, tomēr,» viņa ļoti noteikti atbildēja, «tas bija ārprāts, ka es uz to ielaidos… pat jūs mīlot, šis nebūtu pareizais ceļš. Es jūs nekad vairs…»

Viņa nepaguva nobeigt teikumu, jo Kals pielēca klāt un rīkoja:

«Rokas augšā, Hetfīld! Bet ātri!»

Tā kā Kala stobrs bija vērsts tieši pret viņu, Bids nekavējās ne mirkli — vienā rāvienā abas rokas uzlidoja augšup.

Džordžija izbailēs iekliedzās.

«Stāvi klusu!» Kals, sākdams savu lomu, bargi viņai uzkliedza, «vai arī, Dieva vārdā! . ..»

«Nepadari sevi nelaimīgu, Kal; nenonāvē viņu!» tā klusi lūdzās.

«Kādēļ lai es nenogalinu vīrieti, ar kuru tu slepeni saejies?» viņš tai uzsauca. «Vai zini, ka tādi apvaino visu manu ģimeni un iedzen negodā tavu māsu?»

«Nē, nē — tā nav taisnība,» viņa šņukstēja. «Pirmo reizi nejauši sastapos ar viņu. Un tad, es jutos tik nožēlojama un atstāta, ka biju diezgan neapdomīga, lai nāktu uz otro satikšanos. Viņš man nav nekas, it nekas! Tici taču man un liec nost revolveri!»

Viņa mēģināja satvert tā izstiepto roku, kas turēja ieroci, tomēr Kals ar kreiso viņu brutāli atgrūda nost.

«Ņem savu zirgu un pazūdi!» savilcis nāvīgi nopietnu seju, viņš pavēlēja Hetfīldam. «Viņas lūguma dēļ es dāvinu tev dzīvību, bet virs nerādies man acīs!»

Acīmredzot Bids Hetfīlds no greizsirdīgā sagaidīja visu. Viņš izskatījās ļoti bāls un nelika pavēli atkārtot. Ātri sagrābis zirga pavadu, viņš uzlēca seglos. Drīz pēc tam uz ceļa atskanēja aizauļojošā zirga pakavu klaudzieni.

Tagad Kals pagriezās pret Džordžiju, kas vēl vienmēr lūkojās uz viņu baiļu pilnām acīm.

«Tev jāatbild par šīs nedzirdētās izturēšanās sekām!» viņš tai uzsauca, bāzdams revolveri kaburā. «Uz priekšu, nāc līdzi!»

«Nenāk ne prātā,» viņa atcirta. «Vispār, ko tu gan iedomājies? …»

Viņa aprāvās, jo Kala acis bīstami iezaigojās. Brīdi viņa klusēdama gāja tam blakus, tomēr pamanījusi, ka netiek vesta uz mājām un ieraudzīdama apsegloto zirgu, tā apstājās.

«Tālāk neiešu!» viņa spītīgi teica.

Kals atcerējās Tuka Merrija padomu, lai daudz nerunājot, bet visu veicot klusējot. Viņš neteicis ne vārda, saņēma meiteni aiz rokas un vilka tālāk. Viņa izmisusi pretojās.

«Vai tu esi traks vai piedzēries?» viņa elsoja. «Laid vaļā! Au! … Tu dari man sāpes! … Tu esi vēl ļaunāks nekā Hetfīlds! …»

Kad viņi sasniedza zirgu, to pārņēma bailes.

«Ja nelaidīsi mani vaļā, es saukšu palīgā!» viņa šņāca tam ausī.

«Apvaldies!»

Viņa sejai bija tāda dusmu grimase, ka meitene neiedrošinājās kliegt. Un viņai jau arī vajadzēja saprast, ka to tāpat neviens nedzirdētu.

Ar kreiso roku saturot meiteni, Kals ar labo roku atsēja pavadu. Tad viņš to sagrāba un gribēja uzcelt zirgā. Tomēr viņa tā pretojās, ka tam bija jāmēģina citādi. Uz mirkli palaidis viņu vaļā, Kals zibens ātri ielēca seglos, tad atkal to satvēra, uzrāva augšā un nosēdināja savā priekšā uz segas. To jau viņš bija sagatavojis šim nolūkam.

Sākumā šausmas galīgi pārvarēja Džordžiju, bet kad Kals sāka jāt, viņa sāka skaļi kliegt. Viņš aizspieda tai muti; viņa koda tam rokā, skrāpēja seju un locījās kā čūska, bet tas neko nelīdzēja; viņa rokas to turēja cieši apskautu. Viņas plosīšanās katrā ziņā traucēja tam droši vadīt zirgu cauri kokiem. Kāds atsitiens pret slīpi stāvošu koku tos abus gandrīz izmeta no segliem.

Par spīti savai piesardzībai, viņš nespēja aizkavēt un Džordžijas galva stipri atsitās pret pārkārušos zaru un viņa zaudēja samaņu. Viņas pretestība pēkšņi pierima, galva noslīga pie Kala pleca.

Sākumā Kaļam šķita, ka viņa ir nomierinājusies un viņš skubināja zirgu ātrākai gaitai, bet tad viņš pamanīja, kas noticis. Pāri viņas kreisajiem deniņiem stiepās sarkana svītra, no kuras sūcāssīki asins pilieni.

Ko lai viņš tagad dara? Ūdens atradās tikai viņpus pakalna. Viņš noliecās un noskūpstīja pierei asiņu pilienus. Zagšus, it kā pašas no sevis, viņa lūpas atrada meitenes muti. Viņš bija to noskūpstījis — tagad tā piederēja viņam!

Vienpadsmitā nodaļa

Viņš ātri brāzās pāri krūmu apaugušam līdzenumam. Lai arī kā viņš uzmanījās, bet ne vienmēr spēja izvairīties, lai meiteni neskartu dzeloņi. Tomēr, vismaz seju viņš varēja pasargāt no sāpīgajiem asumiem.

Cik klusa viņa dusēja tā rokās! Vai viņas ievainojums nebija bīstamāks, kā Kals domāja? Rēta virs acs bija uztūkuši, šad un tad kāds asiņu piliens no tās izritēja.

Kals sasniedza nogāzi. Te atkal sākās mežs, starp kokiem viņam bija jāvirzās ļoti uzmanīgi, bet viņš taču pazina katru pēdu šīs dzimtās zemes. Kādā vecu sikomoru grupā, kuras brūnzeltainās lapas vēl turējās zaros, viņš atrada meklēto avotu.

Ar Džordžiju rokās viņš izkāpa no segliem un uzmanīgi to noguldīja mīkstajā sūnā. Saslapinājis savu kaklautu, viņš ar to atvēsināja tās deniņus. Drīz viņa atvēra lielās, tumšās acis un apjukusi lūkojās apkārt. Kals, kurš bija nometies ceļos tai blakus, likās, atsauca notikušo tās atmiņā. Meitene nodrebēja. Nožēlas, klusas, iekšējas mīlas vārdus gribēja čukstēt viņas trīcošās lūpas, bet tie palika neizteikti.

Brīdi Džordžija klusēja, tad teica:

«Es biju bez samaņas, tātad tu mani apdullināji ar sitienu?»

Kals satrūkās — viņa domāja ka tas? … Tomēr tagad nebija laika paskaidrojumiem. Gan jau vēlāk būs pietiekami daudz laika to izdarīt.

«Vai tu vari apsēsties?» viņš jautāja.

«Domāju — jā,» viņa atbildēja.

Dīvaini, viņš domāja, meitene tevi tur par brutālu nelieti un tomēr skatās tevī bez kāda riebuma. Varbūt Tuka Merrija uzskati par sievietēm tomēr būs patiesi?

Viņš vēlreiz samērcēja kaklautu, saspieda to un apsēja viņas pierei.

«Tā, tagad piecelies, mēs nevaram zaudēt laiku!»

Viņa paklausīgi piecēlās, — šoreiz pat bez kādas palīdzības.

«Kurp tu mani ved?» viņa klusi jautāja.

«To tu drīz vien uzzināsi,» viņš skarbi atteica un pieveda zirgu. «Uz priekšu! Liec kāju kāpslī, tad ies vieglāk!»

Viņš necerēja, ka tā paklausīs, bet rēķinājās ar to, ka būs jāskrien meitenei pakaļ. Tomēr tagad viņa šķiet nedomāja ne par kādu bēgšanu. Kals metās zirgā, Džordžija darīja kā likts, un drīz sēdēja uz segas, it kā dāmu seglos. Kals gribēja viņu apņemt, tomēr šoreiz tā pretojās.

«Tev nav mani jātur,» viņa sņcīja.

Viņš laida zirgu ātros rikšos; viņas kreisā roka krampjaini turējās pie seglu pogas, labā ieķērās krēpēs, un tomēr arī tagad tai drīz vien bija jālūdz:

«Laid zirgu soļos, citādi nokritīšu!»

«Par to nekas, es jau tevi atkal uzcelšu,» viņš nežēlīgi atteica.

Bet kad viņa tiešām taisījās krist, Kals paņēma pavadu labajā rokā un ar kreiso turēja to cieši klāt. Uzmetusi viņam dusmu pilnu skatienu, Džordžija ļāva tam notikt bez iebildumiem.

Tagad Kals varēja jāt pat vēl ātrāk. Drīz vien viņš ieraudzīja starp meža kokiem tālē rēgojamies pamesto Boida Termena bluķu māju.

Visu laiku Džordžija nebija teikusi ne vārda; viņa to nevarēja, nespēja pat domāt, jo galva bija apreibusi. Bet ieraugot māju, pie kuras bija piesieti divi zirgi un pa kuras dūmeni, pretī skaidrajām debesīm, vērpās sīks dūmu pavediens, viņa jautāja:

«Tu varbūt vedīsi mani turp?»

Viņš nolēca un nocēla meiteni.

«Katrā ziņā, tikai turp,» viņš atteica.

«Kas atrodas iekšā?»

«Labi draugi: Tuks Merrijs un mācītājs Mīkers.»

«Mācītājs Mīkers — kādam nolūkam?»

«Lai mūs salaulātu — tagad tu kļūsi mana sieva.»

Kā valodu zaudējusi viņa skatījās runātājā.

«Uz priekšu! Vai tu nesaproti?»

«Tomēr tu nevari mani piespiest dot «jā» vārdu. Es vienkārši pateikšu mācītājam, ka tu atvedi mani ar varu. Tad viņš atteiksies mūs salaulāt.»

«Protams, to tu vari, bet nedarīsi,» viņš ļoti noteikti sacīja.

«Kādēļ ne?»

«Ir jau par vēlu!»

Viņš pats sajuta, cik šī izvairīgā atbilde bija muļķīga. Labāk tomēr nevajadzēja ielaisties šajā ārprātīgajā dēkā.

«Vai nevari mazliet tuvāk paskaidrot, kādēļ būtu par vēlu?» viņa jautāja.

Tagad sabruka viņa pacietība.

«Jo tad es ņemšu tevi bez mācītāja svētības!» Kals viņai uzkliedza. «Tagad izvēlies, kas tev patīkamāk! Bet, lūdzu, izšķiries ātri!»

Viņa sabruka sevī un labprāt raudātu, bet to liedza lepnums. Norāvusi pierei Kala kaklautu, viņa devās ar noliektu galvu tumšajā, dūmainajā būdā.

Mācītājs, garš sirmgalvis, nāca viņiem pretī.

«Priecājos ar jums iepazīties, mis,» viņš sacīja nepārprotamā teksasiešu izloksnē un spieda viņas roku.

«Pateicos,» viņa atbildēja klusi un raudulīgi.

«Dievs palīdz, mister garīdzniek,» Kals toties kliedza pēc iespējas skaļāk. «Ko — tā ir pēkšņa ierašanās, bet jūs sapratīsiet: līdumniekam nu reiz vajadzīga saimniece.»

«Protams, protams — nav labi, kad cilvēks ir viens — stāv rakstīts,» mācītājs smaidīdams atbildēja. «Nu tad sa- dodieties rokās.»

Kaļam likās, ka būda sāk griezties tam apkārt arvien ātrāk. Kā sapnī tas dzirdēja mācītāja balsi un Džordžijas čukstēto «jā».

Tad pienāca Tuks Merrijs, kas visu laiku bija turējies sāņus. Viņš uzsita Kaļam pa plecu un teica:

«Visu labu, manu zēn! Lai Dievs svētī tevi un tavus bērnus! Arī jums, mazā misis, no sirds vēlu laimi. Jūs apprecējāt īstu vīrieti!»

Mācītājs spieda abu rokas un izteica savus laimes vēlējumus. Tomēr tagad jau viņa lomai bija beigas un Tuks Merrijs pārvaldīja scēnu.

«Nu, vecais zēn,» viņš teica Kaļam, «taisies, ka aizved savu sievu uz jūsu jauno māju. Jums, Džordžij, tā kļūs mīļa, tur augšā ir tiešām lieliski. Un es došos tieši ielejā — protams, «Zaļajā» — lai paziņotu lielo jaunumu. Tie tik ieplētis acis un priecāsies. Rīt likšu, lai mis Mērija sakravā visu, kas pieder tavai sievai un atvedīšu to jums. Uz redzēšanos, laimes putni!»

Kals bija kā apdullis. Tikai pēc Tuka un mācītāja pazušanas viņš atgriezās īstenībā. Atsējis zirgu, viņš sasik- snoja īsāk kāpšļu siksnas.

«Vai tu iesi kājām?» Džordžija jautāja. Lai gan pret viņu atradās Kala mugura, viņš juta meitenes skatienu.

«Jā, ceļš par stāvu,» viņš atteica. Kaļam uzreiz kļuva neomulīgi.

«Tātad tu tiešām gribi mani nogādāt savā jaunajā mājoklī?»

«Nejautā tik daudz, bet nogaidi,» viņš sacīja. Tam atkal bija ienācis prātā, ka sekojot Tuka padomam, vēl ilgu laiku jāspēlē brutālā loma. Tā kā līdz šim padoms bija iedarbojies, būtu muļķīgi un nepateicīgi tam nesekot arī turpmāk. Ja viņa zinātu, cik tam grūti nācās to darīt! Daudz mīļāk viņš to ņemtu savās rokās, noskūpstītu nabaga uztūkušo pieri un pateiktu, kā radies šis neglītais puns.

Dusmās sakostiem zobiem Džordžija kāpa augstajā zirgā, kas kleitā tērptai nebija viegli. Bet kad viņa neko neteica, Kals neuzdrošinājās tai palīdzēt. Jā, ievīstot viņas kājas segā, lai tās pasargātu no dzeloņiem un zaru ievainojumiem, viņam tikko pietika drosmes to uzlūkot. Tad viņš ņēma pavadas un ātri devās ceļā.

Kals priecājās, ka nav jāuzlūko Džordžija, ka atrodas drošībā no viņas pētošajiem skatieniem. Tagad uzreiz visa viņa rīcība tam likās nelietīga. Neskatoties uz to, viņš nekā nenožēloja. Nu viņa bija tā sieva un šis fakts, kas īsā laikā būs zināms visā Tonto apvidū, to pasargāja no citu vīriešu uzmanības arī tad, ja viņa to atstātu. Tā noteica kāds nerakstīts, tomēr visu stingri ievērots likums. Un, ka viņa aizies, tas ir saprotams. Varbūt jau rīt, kad atnāks tās māsa. Nezin', kā tā uzņems šo notikumu? Varbūt Mērija Stokvela bija vienīgais cilvēks, kas Kalu saprastu un nenosodītu. Jā, nav pat izslēgts, ka viņa piekristu tā rīcībai.

Bija jau vēla pēcpusdiena. īsā ziemas diena gāja uz beigām, laiks kļuva jūtami vēss. Saules pēdējie stari vēl kavējās tikai ēnainās eglēs.

«Vai tev nesalst?» viņš jautāja, nepagriezis galvu.

«Jā, man ir auksti.»

Viņai tiešām klabēja zobi; viņš apgriezās — kā nelaimes kaudzīte, meitene sēdēja zirgā, trīcot sarāvusies, it kā saplakusi. Kals novilka svārkus un sniedza viņai.

«šeit, velc mugurā!»

«Nē,» viņa spītīgi atteica.

«Vai tev bailes notraipīties, jo tie ir mani svārki?»

«Nē, bet tev pašam vajag!»

Viņš bija saviļņots, tomēr atbildēja zobgalīgi un skarbi:

«Kā nu uzreiz tu rūpējies par mani! Klusi, velc tūliņ to mugurā! Es nemēdzu savas pavēles trīs reizes atkārtot!»

Satrūkusies viņa paņēma svārkus un tajos cieši ietinās. Tad klusējot virzījās uz priekšu.

Kals kļuva vienmēr neapmierinātāks ar sevi, viņš jutās tieši nožēlojams. Viņš bija klintscietā pārliecībā, ka visa iznākumā ir panācis tikai to, ka no Džordžijas tagad izzudusi visa mīla un simpātijas pret to — ja vien tai tādas bija. Tagad viņa juta pret to vienīgi naidu un riebumu. Bet palikt pusceļā, būtu neprāts. Tuka Merrija plāns bija jāizved tieši pēc priekšrakstiem. Zaudēt viņš neko nevarēja, lielākais — tikai iegūt — ja Tuks tiešām tā pazina sievietes, kā apgalvoja.

Kad tie bija galā, viņš atviegloti uzelpoja. Vēl tikai lielais beigu efekts un tad, lai slavēts Dievs, smieklīgā komēdija būs garām.

Kals pieturēja, atlaida pavadu un, pievērsies Džordžijai, teica;

«Kāp nost un ej iekšā!»

Sis vecais, sirsnīgais apsveikums, ar kuru rietumnieki saņem katru viesi, arī svešinieku, šeit skanēja neīsti un piespiesti.

Viņa nepaskatījās un neteica ne vārda.

«Nu, būs drīz?» viņš bargi sauca un izstiepa pēc tās roku. Bet te viņa ar visu spēku iesita Kaļam sejā.

Viņš bija tā pārsteigts, ka streipuļoja. Viņam vaigi kvēloja un zuda pašsavaldīšanās. Ar rāvienu viņš to norāva no segliem; nevarīga un bezpalīdzīga viņa gulēja tā rokās un cieta zem mežonīgu, skūpstu brāzmas.

Tad, ar elkoni atgrūdis virtuves durvis, viņš ienesa meiteni tumšajā telpā un nolika stūrī ierīkotā guļvietā.

Tuks bija sagatavojis visu — taustot Kals atrada sērkociņu un aizdedzināja jauno spuldzi, kas deva spilgtu gaismu. Pat nepaskatījies uz Džordžiju, viņš devās pie pavarda un iekūra uguni; tā jautri iesprakšķējās. Lielu pagali viņš paturēja rokā, jo tā bija licis Merrijs, lai beigu efekts būtu dramatiskāks. «Viņā jāiedzen tādas bailes, kuras pietiek vismaz trim dienām,» tas sacīja.

Džordžija piecēlās sēdus un noņēma Kala svārkus. Savilkušies viņa plaši ieplestām acīm lūkojās Kalā . Tas juta viņai no visas sirds līdzi, bet traģiskomisko beigu scēnu nevarēja viņai aiztaupīt.

«Tā, misis Termene,» viņš uzsauca tai pērkonīgā balsī, «tagad es vēlos ēst vakariņas, bet mazliet ātrāk, ja drīkstu lūgt. .. tas ir, es nelūdzu, es pavēlu to!»

Slava Dievam, tas būtu garām!

Un iespaids?

Nu, tas bija pārsteidzošāks, nekā Kals uzdrošinātos sapņot. Džordžija piecēlās un nāca tam klāt. Ne skatiens, ne kustības neatgādināja agrāko, pašapzinīgo, «moderno» meiteni!

«Labprāt, mans mīļais,» viņa drebēdama sacīja, «vai kaut kas atrodams?»

«Palūkojies un tu atradīsi visu, kas vajadzīgs,» viņš skarbi atbildēja. «Tikmēr novietošu zirgu stallī.»

Te viņš izdimdināja ārā un ar troksni aizcirta durvis.

Vēsais nakts vējš, kas plūda tam pretī, darīja labu, jo viņa seja kvēloja. Ja viņš tagad dabūtu Tuku Merriju, — tas kautos, neskatoties uz briesmām, ka pats var tikt sasists putrā. Kā Džordžija drebēja! Galu galā viņa taču vēl bija pa pusei bērns!

Noseglojis un apkopis zirgu, viņš gāja istabā, aizdedzināja arī šeit spuldzi un iekūra uguni atklātajā kamīnā.

Kals lepni apskatījās apkārt: šeit bija skaisti, gandrīz mazliet pārāk labi vienkāršam līdumniekam, kam vispirms jāiedzīvojas, te bija pat liels spogulis un porcelāna mazgāšanās trauki. Vai ar spīdīgi sarkano gultas segu būs atminēta Džordžijas gaume? Tomēr te viņam pēkšņi iešāvās prātā, ka viņa nekad nedalīs ar to šo māju, nekad nekļūs viņa īstā dzīvesbiedre un, ka tagad beidzās skais- stais sapnis.

Atgriežoties virtuvē, Džordžija sēdēja pie galda un izbaiļu pilnām acīm palūkojās ienācējā. Viņš tiešām bija to pamatīgi iebaidījis, tagad, protams, visam jākļūst citādi! Cik vien maigi varēdams, Kals jautāja:

«Vai es, varbūt, varētu dabūt mazliet silta ūdens?»

Viņa klusēdama piecēlās un ielēja traukā no tējas katla verdošu ūdeni. Trauku tā nolika uz krēsla, bet dvieli pārkāra atzveltnei. Kals nomazgāja seju un rokas, tad jautāja:

«Nu, kā sastāv ar vakariņām?»

«Tās ir gatavas,» viņa atteica, «cik labas jau es varēju pagatavot ar saviem stīvajiem pirkstiem.»

Viņš piegāja pie galda un abi apsēdās.

«Tās taču izskatās īsti vilinoši,» Kals ieminējās. «Ja viss būs tik labs, kā liekas …»

Viņš bija ļoti izsalcis un ēda klusēdams, tikai reiz iejautājās, kādēļ viņa neēdot.

«Ar labāko gribu es nevaru,» tā atteica.

Pēc pēdējā kumosa viņš piecēlās.

«Kas ir, tas ir, Džordžij,» viņš laipni teica, «ēdiens bija priekšzīmīgs! — Lai paliek, es jau vēlāk nokopšu un nomazgāšu traukus.»

«Paldies Dievam, ka tu atkal esi vecais,» viņa atviegloti sacīja.

Viņš pasmaidīja.

«Nu tad nāc, parādīšu tev otru istabu.»

«Vai tad otra arī vēl ir?»

«Protams, šī taču ir tikai virtuve — nāc!»

Tomēr viņa palika kā pieaugusi stāvot. Kals satvēra Džordžiju aiz elkoņa un vilka sev līdzi. Tur valdīja tīkams siltums, gaiss smaržoja no liesmaino pagaļu sveķiem.

«Nu, vai šeit nav gluži omulīgi?» viņš jautāja.

Viņa neko neatbildēja, tās ķermenis drebēja kā drudzī.

«Vispirms sasildies,» viņš teica, «tad tev būs jāaiz- grūž tā bulta. Tēvocis Gards apgalvoja, tā esot tik stipra, ka neviens to nespējot salauzt.»

Vēl vienmēr viņa neteica ne vārda. Kals izvilka revolveri no kabura un nolika blakus spuldzei uz galda.

«Droši vien tev nebūs tas jālieto, bet varbūt tas derēs kā apmierinājums. Ar labu nakti!»

To teicis, viņš apgriezās un izgāja ārā. Šoreiz viņš aizvēra aiz sevis durvis pavisam klusu un lēnām.

Divpadsmita nodaļa

Džordžija stāvēja nekustīgi un klausījās. Izdzirdusi šķīvju un trauku šķindoņu, viņa strauji metās pie durvīm un aizgrūda smago bultu.

Viņas smadzenes bija nogurušas, ceļgali ļodzījās — tā iemetās gultā un brīdi gulēja nekustoties, bez kādām domām. Pamazām izzuda sastingums, kurā viņa bija atradusies. Tā piecēlās sēdus, deniņi dega, galva neizsakāmi sāpēja.

Izbrīnījusies viņa lūkojās apkārt. Viņas acis klejoja pa gaiši mirdzošās grīdas zvērādu paklājiem, cēlās augšup pie bluķu sienām. Starp stumbriem viņa redzēja sarkanīgo mālu, ar ko bija aiztrieptas spraugas. Tad tā ielūkojās dēlīšu griestos, pētīja mazo logu, vaļējo, no baltiem akmeņiem mūrēto kamīnu un vienkāršās, rupji apdarinātās mēbeles. Un beidzot skatiens krita uz pašas dzeloņu saplēsto tērpu.

Pēkšņi viņa uzskatīja koltu, ko Kals nolika uz galda. Tas bija tas pats ierocis, ar kuru šodien tēmēts Hetfīldam, kas būtu bez maza nieka padarījis Kalu Termenu par slepkavu!

Viņa šausmās pievēra acis, nespēja atcerēties viņa seju. Vienmēr tā redzēja savā priekšā viņa draudošās acis.

Kādēļ viņš atstāja revolveri? «Tev droši vien tas nebūs jālieto,» viņš bija teicis. Vispār, kādā nolūkā viņa to varētu lietot? Lai aizstāvētos pret viņu, lai nogalinātu, ja tas …

Meitene nodrebēja.

«Un viņš nebija piedzēries,» viņa murmināja. «Tam vajadzēja būt velna apsēstam!»

Kā viņa ienīda šo brutālo aizmežnieku! Bet rīt, tiklīdz kļūs gaišs, viņa aizies. Gan jau satiks kādu cilvēku, izstāstīs tam visu un lūgs, lai noved pie māsas.

Bet ja nu viņš to aizkavē, ja viņam atkal uznāk trakuma lēkme kā šodien? Tādā garastāvoklī viņš bija spējīgs uz visu! . . .

Kas gan viņu tik pēkšņi bija pārvērtis par veco Kalu, kurš viņai tā patika? Kad tas norādīja uz bultu un nodeva viņai revolveri, tad Kals taču bija gluži tas pats, agrākais. Vai vienā un tai pašā cilvēkā varēja mājot divas, tik nevienādas būtnes? . ..

Ārā bija sacēlies vējš, tālumā gaudoja kāds meža zvērs. Cik šausminoši tas skanēja, cik bezgala vientuļi un atstāti bija jājūtas šajā postažā.

Viņa devās aiztaisīt logu. No kalnāja lejup plūstošs gaiss apdvesa viņas seju ar ledus saltumu. Mirkli tā lūkojās augšup zvaigznēs, kuras salti zvīļoja samta melnās debesīs, tad nodzēsa spuldzi un iegūlusies gultā, apsedzās ar sarkano vilnas segu.

Lēni izdziestošās uguns atspīdums viesa istabā kaut ko baigu. Dzirkstis, kas sprēgāja, sabrūkot kādai pagalei, iedvesa viņai bailes. Pēkšņi tā sarāvās — tās ausīs iesitās dobjš vaids. Šausmu pārņemta viņa uzcēlās sēdus un klausījās. Bet tas bija tikai vējš, kas gaudoja ap māju — drausmīgi, kā milža nāves krācieni, šie gaudi spiedās viņas ausīs.

Viņa ciešāk satinās segā un mēģināja aizmigt. Tomēr, lai cik nogurusi tā bija, miegs nenāca.

Ko gan šis elles cilvēks darīja tur, ārpusē.

Lai arī kā viņa nopūlējās domāt kaut ko citu, domas atkal atgriezās pie Kala Termena, kurā viņa bija tik briesmīgi vīlusies.

«Dievs, Kungs! es esmu šī cilvēka sieva!» viņa pēkšņi iesaucās pavisam skaļi un piecēlās sēdus. Tagad telpa bija tumša, tikai šad un tad kamīnā iemirdzējās dzirkstele. Džordžijai šausmīgi sala un drebēdama tā līda atpakaļ zem segas.

«Esmu viņu apprecējusi,» viņa stenēja, «esmu teikusi «jā»! Mācītājs nekad neticēs, ka to darīju piespiesta! Cik viltīgi visu bija nokārtojis Tuks Merrijs! Nekas nepalīdz — kurp arī nevēršos, ko nedaru: Dieva un cilvēku priekšā esmu Kala Termena sieva!»

Kādēļ viņu tik ļoti nomocīja šī atziņa? Patiesībā taču Kals, neņemot vērā viņa šīs dienas izturēšanos, bija ļoti jauks zēns, kurš visiem patika. «Kals noteikti ir smalks zēns,» nesen bija teicis pats Bids Hetfīlds un tā kā viņš juta pret Kalu traku greizsirdību, tad tas kaut ko nozīmēja.

Protams, tas nespēja mainīt Džordžijas lēmumu, ka piespiedu kārtā noslēgtā laulība jāatzīst par nenotikušu. Ja viņš liegsies, tā liks šo blēdi iebāzt cietumā!

Ar stingru apņemšanos, jebkuros apstākļos atrast atrisinājumu, viņa beidzot tomēr aizmiga.

Džordžiju uzmodināja savāds troksnis, ko viņa tūlīt neprata izskaidrot. Viņas locekļi bija kā sastinguši, acu plakstiņus nāca atplest ar varu. Istabā plūda gaiša saules gaisma; viņa ar pūlēm uzslējās sēdus, pārsteigta lūkojās apkārt — tad viņa atkal visu atcerējās. Pavisam dīvaini, ka tā vispār bija varējusi aizmigt!

Tagad viņa pamanīja, ka troksni rada nepārtraukta klauvēšana pie durvīm. Kā sapnī viņa dzirdēja ārā Kalu jautājam:

«Džordžij, vai tu neesi slima?»

Ko viņš gribēja no viņas? Vai sacīt, ka tā ir slima?

Kals iestenējās:

«Mans Dievs, viņa taču nebūs nomirusi?»

«Ja vēl neesmu, tad tas nav tavs nopelns,» viņa atteica. «Ko tu vēlies?»

Viņa dzirdēja to atviegloti uzelpojam.

«Iekur uguni, ja tu esi tik tālu,» viņš teica, «te augstienē ir ļoti auksts.»

«Man nevajag uguns!»

«Un kā būs ar brokastīm?»

«Arī nevajag,» viņa strupi teica, bet tad iedomājās vakardienas notikumus un piebilda: «bet tev labprāt tās pagatavošu.»

«Mūsu brokastis jau sen gatavas.»

Džordžija jau gribēja dot noraidošu atbildi, taču Kals turpināja:

«Lūdzu mazliet pasteidzies, citādi viss atdzisīs… Bez tam man jānokārto kāda svarīga un neatliekama lieta, nevaru ilgāk gaidīt!»

«Vai jau ir vēls?»

«Tūlīt pusdiena. Redzi, man jāaizjāj pie tēvoča Garda un atpakaļ būšu vēlu. Pa to laiku tu vari… es domāju …» viņš nokāsējās, «.. . pa to laiku vari darīt to, ko esi nodomājusi.»

«Dzirdēju, bet nesaprotu,» viņa atteica. «Tātad tu pieņem, ka es neturēšu pie mācītāja doto vārdu?»

«Ja man jābūt godīgam — jā; tādas ir manas domas,» viņš atbildēja.

Viņai klusējot, tas smagi nopūtās un tad sauca:

«Nu, tad jau vajadzīgais ir izrunāts — dzīvo vesela!»

Viņa dzirdēja ārā zem Kala smagajiem soļiem čirkstot oļus, piezagās logam un paskatījās laukā. Viņš pašlaik lēca zirgā un jāja prom, drīz pazūdot mežā.

Vai tā bija kara viltība? Vai viņš gribēja Džordžiju pārbaudīt? Grūti ticams — kaut ko tādu Kals nedarītu.

Viņa atgāja no loga un palika stāvot pie spoguļa.

Jauka gan tā izskatījās! Mati izspūruši, pāri apputējušajai sejai vilkās melnas asaru pēdas.

«Visuvarenais, kas tad tas?»

Vienos deniņos ziedēja zili brūns puns! Cerams, ka to varēs paslēpt zem matu cirtām.

Krūzē ūdens bija auksts un viņa nespēja to lietot. Atvērusi durvis, viņa uzmanīgi palūkojās pa labi un kreisi, lai pārliecinātos vai Kals, varbūt, jau nav atgriezies. Tad viņa steidzās pāri, virtuvē.

Cik te bija jauki un silti, cik lieliski smaržoja saceptais šķiņķis!

Patiesībā viņa bija izsalkusi līdz nāvei.

Galds bija klāts diviem — viņš to bija izdarījis tiešām jauki! Uz pavarda stāvēja kafijas trauks, uz kumodes šķīvis ar grauzdētām maizītēm un panna ar čokurā saceptām šķiņķa šķēlēm. Bet Džordžija vīrišķīgi pārvarēja kārdinājumu: viņa mājā tā negribēja ēst.

Viņa aiznesa trauku siltā ūdens un pamatīgi nomazgājās. Pie spoguļa gulēja pilnīgi jauna ķemme un kārdinoša galvas suka. Ar lielu cītību viņa ķērās pie nepaklausīgo matu sakārtošanas pareizās sprogās. Puns ļāvās paslēpties bez pretestības.

Viņa ziņkāri pētīja savu attēlu. Tā kā nebija ne pūderis, ne smiņķa, viņa domāja, ka izskatās mazliet bāla. Bet šis bālums piešķīra sejai kaut ko interesantu, kas labi iederējās viņas dēkā. Bez tam viņas lūpu dabiskais sārtums izskatījās, patiesību sakot, daudz labāk nekā spilgtā ķieģeļkrāsas lūpu ziede. Ar savu izskatu tā noteikti varēja būt apmierināta.

Viņa juta tādu izsalkumu, kā vēl nekad.

Smieklīgi — kam par patikšanu lai viņa šeit badotos un izdiltu?

Viņa devās atpakaļ virtuvē un ar lielu ēstgribu apēda visu, ko Kals bija pagatavojis tiem abiem. Viņa pati nesaprata, ka tai tik labi viss garšoja. Varbūt sitiens pa galvu, par kuru Kals pelnījis, ka to pakar?

Ko nu lai viņa iesāk?

Skriet prom uz labu laimi, būtu neprāts. Viņa noteikti apmaldītos un tad vientuļais gājiens caur mežu tai iedvesa šausmas. Tātad bija jāsagaida kāds, kuram varēs uzticēties.

Viņa prātodama soļoja šurp un turp, tad pēkšņi palika pie galda stāvot.

Patiesībā būtu pieklājīgi, ja viņa tagad nomazgātu traukus, kad viņš tik jauki bija pagatavojis brokastis. Bez tam, pārnācis viņš nebūs saīdzis.

Silts ūdens vēl bija pietiekami un viņa ķērās pie neparastā darba. Drīz tā pārliecinājās, ka tas nemaz nav tik nepatīkams, kādu viņa to bija iedomājusies. Pašlaik viņa nobeidza, kad ārā skanēja pakavu klaboņa un balsis.

Džordžijai straujāk iepukstējās sirds. Vai Kals jau atgriezies?

Viņa piesteidzās pie loga. Pirmais, ko tā ieraudzīja, bija liels skaits apkrautu mūļu. Priekšējais nesa kādu koferi, kas viņai likās ļoti pazīstams. Protams, tas bija viņas! Tur bija arī Mērija, tā sēdēja Enoka sarkanbrūnajā zirgā Vallahā. Tur bija Tuks Merrijs un vēl trīs jātnieki.

Džordžija varēja gavilēt — tagad viņa bija glābta! Viņa jau gribēja steigties māsai pretī, kad tumša nojauta uzgūlās tās sirdij: vai tas, ka Mērija ved līdzi viņas koferi un tērpus, nenozīmē tās piekrišanu viņas laulībai ar Kalu Termenu?

«Nu jūs, iebūvieši, kur slēpjaties? Mērija sauca palievenī.

Džordžijai likās, ka Mērijas balss nekad nav skanējusi jautrāk un līksmāk. Viņa lēnām devās uz durvīm. Ienāca Mērija. Ar ādu apšūtā jātnieces tērpā tā izskatījās apburoša. Sals bija padarījis tās vaigus rožainus un pelēkās acis staroja laimē un mīlā.

«Džordžij, mazā māsiņa!» viņa sauca un ieslēdza to savās rokās, glāstīja'un skūpstīja, līdz Džordžijai gandrīz aptrūka elpa. Viņa mēmi atbildēja skūpstiem, tomēr tad ilgāk nespēja savaldīties un izplūda asarās.

«Bet, mīlulīt, bērns, neraudi,» Mērija to mierināja. «Es taču nedusmojos par tavu trako dēku! Tieši otrādi — ar to tu esi mani padarījusi neizsakāmi laimīgu!»

«Tevi laimīgu?» Džordžija bez spēka jautāja.

«Džordžij, tu nevari saprast, cik patīkama man tava izvēle. Bet man ir arī kāds pilnīgi personīgs iemesls priecāties, ka tu tik apņēmīgi esi saņēmusi pati sava likteņa vadību. Tūliņ pastāstīšu, atvaino tikai acumirkli… Lūdzu, izkraujiet mantas un pagaidām nolieciet palievenī!» viņa uzsauca vīriem ārpusē, tad aizvēra durvis un apskāva Džordžiju.

«Tava virtuve ir lieliska,» tā sacīja, «vēlāk aplūkošu visu pamatīgāk, bet vispirms parunāsim. Nāc, apsēdīsimies tur!»

Viņa veda Džordžiju, kas bija nosusinājusi asaras, uz guļvietu kaktā.

«Tagad tev var teikt visu!» Mērija iesāka, «nu tu esi apprecējusies un briesmas aiz muguras, bet tās bija lielākas nekā vari nojaust. Klausies, Kals, šis lieliskais zēns, ir izglābis ne tikai tevi, bet arī mani!»

«Jā, bet kā tad?» Džordžija izbrīnījusies jautāja.

«Tūlīt to dzirdēsi — tikai uzmani! Vakar Enoks atgriezās no pilsētas ārkārtīgi uztraucies par kaut ko. Viņam stāstīts par tevi un Hetfīldu. Tad Enoks paskaidroja, ka tev tūlīt jābrauc projām; tu esot padarījusi Kalu par apsmieklu visam Tonto apvidum. Ja Kals kaut ko uzzināšot par šo lietu, viņš nošaušot Hetfīldu. Protams, pateicu Enokam, ka palieku tavā pusē, lai nāk, kas nākdams. Tu esivieglprātīga, bet ne slikta. Un uzskatu par savu pienākumu aiziet, ja tev būs jāaiziet. Mēs ķildojāmies — pavisam briesmīgi! Nekad nebūtu domājusi, ka Enoks var kjūt tāds… man trūkst vārdu. Neķildojies nekad ar savu vīru, vai dzirdi? Enoks bija kā bez galvas, viņš lādējās un solījās par manu «sasodīto lellīti no māsas, kura padarot visus cilvēkus nelaimīgus.» Es tūlīt viņu pārtraucu un devu trīs dienas laika, kurām paejot atsaukšu savu saderināšanos un braukšu tev līdzi, ja …»

«Dieva dēļ!» Džordžija uztraukusies pārtrauca māsu.

«Jā, bērns, man tiešām nebija viegli to pateikt, bet man nekas cits neatlika. Enoks aizgāja, zobus griezdams, un es devos garā pastaigā, nomierināt nervus. Kad atnācu atpakaļ, Enoks krita man ap kaklu, glāstīja un skūpstīja mani visu ļaužu priekšā. Visa Termenu ģimene, sevišķi tēvs Henrijs, nezina kur dēties no laimes un prieka. Proti, manā prombūtnē Tuks Merrijs atnesa ziņu par jūsu rīcību un jutās kā dienas varonis. Visi jūsmoja, bet man vispirms nopietni jārunā ar Enoku. Viņš bija ļoti nomākts un nožēloja, ka pirmajā karstumā kļuvis skarbs—nu, un tā joprojām. Katrā ziņā mēs samierinājāmies un zvērējām, ka šī bija pirmā un pēdējā ķilda mūsu kopdzīvē. Beidzot mēs noteicām savu kāzu dienu.»

«Kad tad?» Džordžija sasprindzināti klausījās.

«No šīs dienas pēc četrām nedēļām. Bet Enoks domā, ka mēs veci, prātīgi ļaudis, nevaram šo lietu nokārtot klusi un slepeni kā jūs. Mums esot jāsvin īstas kāzas ģimenes pulkā. Pats par sevi saprotams, tur jābūt arī jums.»

«Es … ak, Mērij! …»

Pēkšņi Džordžija vairs nespēja savaldīties, viņa izplūda asarās un pieglaudās māsai pie krūtīm.

«Bet kas tev kait, mīlulīt?» Mērija izbailēs iesaucās.

«Ak … man tāds kauns no ļaudīm …» viņa šņukstēja. «Es … Enokam jau bija taisnība … es taču biju tāda … par kādu viņš mani sauca.»

«Bet, bērns, kā tu vari kaut ko tādu sacīt? Bez tam tu pilnīgi nepareizi spried par sava vīra ģimeni. Vecais Gards, kas šodien bija «Zaļā ielejā», un kā priekšā arī es nevaru nostāties gluži bez bailēm, teica: «Nu jā, jaunatnei nav tikumu, sevišķi tai, austrumos, bet gals labs — viss labs. Tagad Džordžija ir Termene un Dievs lai tam žēlīgs, kas viņu, kā tādu, necienīs!» Šis ģimenes redzes- viedoklis ir zināms arī citiem, jo tas pieder zemes para

žām. Tādēļ tev tiešām nav ko baidīties — neviens cilvēks pat ar vārdu neatgādinās to, kas bijis.»

«Un tu, Mērij — vai tu vēl mani mīli?»

«Bet bērns, kā tu vari tā jautāt?» Mērija mierinoši noglauda viņas matus. «Esmu lepna uz tevi. Ar savu rīcību tu esi pārvilkusi pagātnei svītru. Bet nākotne taču var mūs tikai tuvināt.»

Trīspadsmitā nodaļa

Virtuvē pulkstenis sita piekto stundu, saule liecās pretī tālajai kalnāja mugurai. Mērija bija aizjājusi pirms divām stundām un tikpat ilgi Džordžija prātojot staigāja pa istabu šurp un turp, bez kā tiktu pie kāda slēdziena.

Kādas mokas viņai sagādāja koferu, kastu un kārbu izkravāšana, lai gan Mērija palīdzēja visu sakārtot. Piekāra gleznas un visu nolika vietā tā, lai istabā izskatītos mājīgi.

Kamīnā liesmoja uguns, ko Mērija bija iekūrusi, un izplatīja patīkamu siltumu. Bet Džordžija sala.

Kaut viņa centās vispusīgi apsvērt visu notikušo, slēdziens tomēr bija, ka viņai jāpaliek šeit, līdz Mērija kļūs Enoka sieva. Ja viņa aizbēgtu jau šodien, dienu pēc kāzām, pametot vīru, tad Termenu acīs tas būtu daudz ļaunāk nekā tas, par ko tagad viņai teica pārmetumus. Protams, Mērija paliktu viņas pusē, nedomājot upurētu savu laimi, bet Džordžija nevarēja un negribēja pieņemt šādu upuri — nekādā gadījumā.

Bet ko viņa teiks Kaļam, kad tas pārnāks mājās, kā izskaidros, ka vēl vienmēr ir šeit? Ak, kaut jel viņai kas iešautos prātā!

Veltīgi nomocījusi savas smadzenes, viņa pēkšņi iedomājās, ka varētu mēģināt vienkārši teikt patiesību. Katrā ziņā, kopš vakardienas tai bija no Kala tādas bailes, kā nekad agrāk un ne no viena cita cilvēka. Viņš bija to sitis, rupji un brutāli, kā vīrietis sit varbūt tikai ienaidniekam. Un tāpēc viņa to ienīda. Pļauku, kādu vieglu sitienu viņa būtu piedevusi, bet viņas iekšienē kāda balss tai teica, ka viņa tomēr bija pelnījusi to, ko saņēma.

Tātad viņš to izdarījis tikai mazliet par stipru? Nē, nē — lai viņa būtu teikusi un darījusi nezin ko, viņš bija gājis par tālu!

Visvairāk viņu kaitināja tas, ka būs spiesta ilgāku laiku melot. Viņa to nevēlējās.

«To nedarīšu!» viņa skaļi sauca. «Teikšu viņam visu, kā ir!»

Pieņemtais lēmums atnesa viņas nerviem mieru. Viņa devās virtuvē pagatavot vakariņas. Bija jau tik tumšs, ka vajadzēja aizdegt spuldzi. Kad tā jau gribēja sākt savu darbu, viņai ienāca kaut kas prātā. Džordžija ieskrēja atpakaļ istabā un pie spoguļa apsēja vienu no saviem priekšautiem.

Ēdiena sagatavošanai viņa pielika visas pūles un strādāja tik cītīgi, ka nemaz nemanīja, kā aizsteidzas laiks. Pēkšņi pie durvīm klauvēja. Mirkli viņa vilcinājās, tad sauca:

«Kas tur ir?»

«Tas esmu es — Kals.»

«Nāc taču iekšā.»

Viņš izskatījās noguris. No viņa drēbēm plūda egļu un sveķu smarža.

«Es satiku Mēriju — tu viņai neesi neko teikusi?»

«Nē,» viņa vienkārši atbildēja.

«Kādēļ ne?»

«Vai viņa tev nestāstīja par ķildu, kura tai radusies ar Enoku manis dēļ?»

«Ak, Enoks ir vecs stūrgalvis. Tātad tādēļ tu vēl esi šeit?»

«Galvenokārt tādēļ. Bet es nevēlos tādu apiešanos kā vakar!»

Mirkli viņš to uzlūkoja, bet neatbildēja, tad pielēja uz sola nolikto trauku ar siltu ūdeni. Darbodamās pie pavarda un galda, Džordžija bikli viņu novēroja. Kad viņš bija noslaucījies un gaisma pilnīgi krita tā sejā, viņa bija pārsteigta par tā samocīto izskatu. Likās, ka viena diena viņu bija padarījusi daudz vecāku. No viņa sejas bija pazudis viss jauneklīgais svaigums.

«Vai nevaru tev kaut ko palīdzēt?» viņš jautāja.

«Nē, paldies, man jau viss gatavs,» viņa atteica un lika ēdienu galdā.

Tad viņi klusēdami sēdēja viens otram pretī pie galda. Kals ēda, drūmi savilcis uzacis, bez ēstgribas, tikai lai dotu ķermenim barību.

Kad viņi beidza, Kals paskaidroja, ka par traukiem rūpēšoties viņš, Džordžija varot tos mierīgi atstāt. Viņa tūlīt cēlās, priecīga, ka var tikt projām. Viņš palika sēžot pie galda, atbalstījis galvu rokās.

Aizbīdot smago bultu, viņai pēkšņi radās sirdsapziņas pārmetumi, ka pametusi to sēžot bez viena vārda. Bez šaubām, viņš zināja tās nodomu. Un ja viņa tā dara… tad Kala dzīve bija izpostīta uz visiem laikiem… viņas vainas dēļ.

* * *

Nākošā diena pagāja vienveidīgā vienmuļībā.

Kals runāja ar Džordžiju ļoti maz un kur vien varēja, gāja nost no viņas ceļa. īsos maltītes laikus, kuros viņi bija kopā, tas palika drūms un sevī ierāvies.

Par vienu lietu Džordžija bija pārsteigta. Proti, ka viņš nekad neko neminēja par savu «noziegumu» — viņas sišanu līdz nesamaņai. Pār viņa lūpām līdz šim nebija nācis neviens izdarītā nožēlošanas vārds. Taisnību sakot, viņa bija par to bijusi labākās domās. Un ja arī viņš nedeva ne mazāko cēloni, kas norādītu uz jaunu dusmu izvirdumu, Džordžija netika vaļā no bailēm, ka viņa brutālās dusmu lēkmes atkal var atkārtoties.

Viņai bija pietiekami skaidra stāvokļa jzpratne, lai kļūtu galā ar to dīvaino dzīvi, kurā tā bija iesprostota. Kamēr viņa bija spiesta palikt ar Kalu Termenu zem viena jumta, tai bija jāstrādā, lai nopelnītu ēdienu un mitekli. Pat tad, ja viņas lepnums atļautu kaut ko pieņemt no tā, darbs būtu nepieciešams, jo sēžot bezdarbībā un prātojot par savu likteni, viņa noteikti sajuktu prātā, labākajā gadījumā, saslimtu. Bet spēks un veselība tai bija nepieciešami. Tikko šis moku pilnais mēnesis būs garām, viņa atgriezīsies austrumos un tur uzsāks jaunu, darbīgu dzīvi. Šī nelaime meiteni tomēr pilnīgi pārvērta. Dzīve, kas veltīta vienīgi tukšām izpriecām, tagad viņai likās neiedomājama.

Tā viņa izpildīja «savas» saimniecības uzliktos pienākumus ļoti apzinīgi. Vakarā, līdz nāvei nogurusi, iekrita gultā un nogulēja bez sapņiem līdz rītam.

Pārmaiņu nebija nekādu. Apmeklētāju pavisam ne. Tikai reiz parādījās viņas vīratēvs Henrijs Termens.

Viņš par laimi ieradās laikā, kad Kala nebija mājās, izstaigāja visas telpas un ielūkojās katrā kaktiņā. Viņš bija apmierināts, ka viss ir tik tīrs un jauks.

«Nu, te jau atkal zināmi kungi un dāmas sākuši par agru tenkot,» viņš beidzot sacīja. «Tu savu lietu proti, meitiņ, un es uz tevi esmu lepns!»

Džordžija nosarka. Uzslava tai gāja pie sirds.

«Ko tu īsti vēlētos kā kāzu dāvanu?» vecais jautāja. «Gandrīz būtu to aizmirsis, lai gan tikai tādēļ nācu, ka gribēju to pajautāt.»

«Tu esi pārāk labs,» Džordžija atbildēja, «bet man tiešām nav nekādu vēlēšanos.»

«Ak muļķības — jaunā saimniecībā vienmēr kaut kā trūkst. Padomā vien, sirsniņ!»

Džordžijai ienāca prātā savas nākotnes plāni un, negribēdama veco kungu apbēdināt, teica:

«Man vajadzētu šujmašīnu un labi daudz audumu.»

«Tu domā kleitu audumu?»

«Nē, nē — aizkariem, galdautiem un tamlīdzīgām lietām.»

Vecajam Henrijam staroja seja.

«Tu esi pavisam krietns skuķis!» viņš iesaucās, «tūlīt tu uzraksti, kas vajadzīgs. Es to pasūtīšu pa tālruni Rij -

sonā, bet ja tur nebūs, liksim atsūtīt no pašas Globes.»

* * *

Ar sīkstu uzcītību Kals ik dienas strādāja pie savas zemes tālākas uzkopšanas. No tēvoča Garda viņš dabūja vienu pēc otra, divas piena govis un teļu, vistas un vairākas cūkas. Bet Džordžijas pienākumi tādēļ nepalielinājās, jo Kals pats apkopa lopus un izmē'za kūti, tomēr viņas atbildība pieauga, turklāt kustoņi tos negribot saistīja kopējā interesē.

Tagad, kad vakaros Kals atgriezās mājās, viņi pārrunāja dienas notikumus un lietas, kā arī to, kas jānokārto nākošajā dienā. Džordžija vairs nejutās tik vientuļa. Viņa lielā maigumā rūpējās par teliņu un starp vistām tai arī bija sevišķas mīlules. Bija pazudis pat riebums, ko viņa sākumā izjuta pret cūkām.

Par savu pašreizējo stāvokli viņa centās vairs nedomāt. Katrā ziņā, viņa nesaprata, kādēļ tā šeit dzīvo, līdzās kādam vīrietim, kurš bija viņas vīrs un kurš ar katru dienu tai kļuva tālāks un svešāks. Visā pārējā viņa ar katru dienu iejutās arvien vairāk, vēroja apkārtējo dabu un drīz vien prata noteikt rītdienas laiku tikpat labi kā Kals, vadoties no saules lēkta un rieta.

Tā pagāja dienas, līdz kādā vakarā Kals pārnāca mājās un teica.

«Enoks bija atsūtījis vēstnesi un lūdza ierasties rīt «Zaļajā ielejā». Rīt viņa kāzas.»

«Ko? Vai jau pagājušas četras nedēļas, ka …»

«Jā,» Kals teica, «šodien paiet mēnesis, kopš mēs esam precējušies… lai gan man tas šķiet kā vesela mūžība. Kā tad būs, vai tu gribi iet?»

«Man būs jāiet, citādi Mērija dusmosies,» viņa vilcinādamās atteica, bet tad noteikti turpināja: «Jā, es iešu. Un tu?»

«Labprat neietu, bet ja tu ej, man, protams, jāiet līdzi, jau ģimenes un ļaužu dēļ, jo mūs uzskata par laimīgu pāri.»

«Man ir tikpat nepatīkami, kā tev. Un galu galā neesmu taču vainīga, ka tā noticis. Vismaz ne jau es viena!»

«Es nemaz to nesaku. Tātad kā būs: iesim vai neiesim?»

«Mēs nevaram neiet.»

«Jauki, norunāts. Bet tikai nepārmet man, ja šī lieta tevi pārāk apgrūtinās. Rītvakar, jau iestājoties tumsai, mums būs jādodas atpakaļ. Un tas nebūs patīkams jā- jiens.»

«Jā, bet kādēļ?»

«Pārnakšņošanai māte mums noteikti ierādīs kopīgu istabu.»

«Ak tā …» viņa noteica, tumši nosarkstot.

«Vai tavs jātnieces tērps būs pietiekami silts?»

«Jā, bet to taču nevaru vilkt māsas kāzās.»

«Ko tad tu uzvilksi?»

«Zināmo balto kleitu, bet nebaidies, esmu to pārveidojusi un tā tagad ir ievērojami garāka.»

Kals paraustīja plecus.

«Man tas ir gluži vienalga,» viņš teica. «Bet manu piederīgo dēļ tas mani iepriecina.»

Viņa atbilde aizskāra Džordžiju. Ja viņam tiešām vairs nebija svarīgi, kā tā ģērbās un izskatījās, tad nebija nekādu šaubu, viņa mīla bija mirusi. Lai gan šī atziņa ievērojami atviegloja viņas aiziešanu no šīs mājas, tomēr Džordžijā pamodās senās jūtas.

«Nabadziņš,» viņa nodomāja, «ja vien es vēlētos, varētu viņam likt iemīlēties manī no jauna!» Viņai radās kāre to izdarīt, bet Kala sejas savādā, gandrīz draudīgā izteiksme noslāpēja šo vēlmi vēl dīglī.

«Protams, laužu acīs mums būs jātēlo laimīgs pāris,» viņš drūmi teica. «Bet tas tev nebūs grūti, jo sen esi pierādījusi, ka esi lieliska aktrise.»

Džordžija neko neatbildēja un viņi šķīrās sarūgtināti. * * *

Šoreiz Džordžijai tika aiztaupīts garais ceļojums vienatnē ar Kalu uz «Zaļo ieleju», jo bija ieradusies Garda Termena ģimene, lai paņemtu tos līdzi. Atbraucēji pret viņu izturējās ļoti sirsnīgi, sevišķi Garda sieva savā mātes gādībā laimīgo jaunlaulāto tēlošanu padarīja vieglu.

Bija neparasti maiga un skaista ziemas diena. Džordžijai iesila sirds un viņā pamodās ilgi neizjusta priecīga dzīvotgriba. Viņa varēja pat sirsnīgi pasmieties, kad tiem, pretī jādams, ieradās Tuks Merrijs. Tas likās kļuvis vēl tievāks un garāks, bet sasmīdināja visus pēc vecfranču paraduma, teikdams komplimentus Ollijai Termenei.

Pēc trim stundām viņi nokļuva «Zaļajā ielejā». Fermas durvju priekšā drūzmējās daudz cilvēku. Pirmais tos apsveica vecais Henrijs. Kā ģimenes galva viņš izcēla Džordžiju no segliem un noskūpstīja tai abus vaigus. Tad no drūzmas izspiedās Mērija un abas māsas apskāvās.

«Tu izskaties labi,» vecākā māsa teica. «Tu vēl nekad neesi bijusi tik daiļa!»

«Šo komplimentu vari attiecināt arī uz sevi,» Džordžija smaidīdama atteica. «Ceru, ka laulības dzīvei būs uz tevi tikpat labs iespaids kā līgavas laikam. Tu izskaties par gadiem desmit jaunāka!»

Mērijas starojošā svētlaime, likās, iedarbojas arī uz Džordžiju, tai vairs nebija jāizliekas priecīgai. Kad viņas abas Mērijas istabā pārģērbās, tā bija tik jautra, kādu Mērija neatcerējās to redzējusi.

Ar baltajai kleitai izdarītajiem labojumiem Mērija bija ļoti apmierināta.

«Tā viņa tev piestāv daudz labāk,» viņa teica. «Tu izskaties ne vien noteiktāka, bet arī dižciltīgāka.»

«Tikai tās te vairs nepiestāv,» Džordžija atbildēja un pastiepa savas rokas. Vēl nesen maigās, labi koptās rokas bija neticami sastrādātas.

«Tu tās esi pārāk maz sargājusi — vai tad nevari labāk kopt?»

«Kā iebūvieša sieva?» Džordžija smejoties jautāja. «Vai tu to saproti? Nu, kad tev būs sava saimniecība, tad vēl pieredzēsi zilus brīnumus. Bet tagad es tev mazliet palīdzēšu — mācītājs jau ir ieradies.»

Mācītāja Mīkera laulību ceremonija beidzās ļoti ātri. Tonto apvidū maz ciena svinīgas ceremonijas. Toties grandiozas bija sekojošās gaviles, ar kādām apsveica jaunlaulātos. Džordžija jau sāka baidīties, ka Mērija un Enoks var tikt sarauti gabalos.

Pusstundu vēlāk sēdās pie galda. Mielasta laikā, kura sagatavošanā bija piedalījušās visas Termenu sievietes, Džordžija sēdēja līdzās Mērijai. Viņai pretī sēdēja Kals, kuru tā gandrīz neievēroja. Lai kāds bija viņa noskaņojums, ārīgi nekas neparādījās. Tas bija jautrs kā visi pārējie.

Džordžija baidījās no brīža, kad notiks viesu savstarpējā iepazīšanās un tuvināšanās, bet viss noritēja labi, jo galvenā vērība tika veltīta Mērijai un nevis viņai.

Turoties vairāk novērotājas lomā, viņa tagad ļoti labi saprata, cik viņas agrākā izturēšanās maz iederējās šai vietā, kur visi bija tik vienkārši un labi, godīgi un dabīgi. Termenu kovboji svinēja sava vadītāja kāzas pēc zemes tradīcijām. Džordžija bija pārsteigta, ka agrāk nemaz nebija ievērojusi, cik šie ļaudis ir daiļi un kā viņi prot aizkustināt. Viņa pat sajuta, ka arī pati mazlietiņ jau pieder pie šiem ļaudīm. Šeit, Tonto apvidū, bija grūta dzīve, bet sniedza daudz prieka. Jaunības gadi bija tikai sagatavošanās laiks šo sieviešu dzīvē, bet īstā dzīve sākās tikai pēc apprecēšanās.

No lielās dzīvojamās istabas bija izvākti visi galdi un krēsli. Vecais Henrijs Termens skaņoja vijoli — jaunlaulātie dejoja savu pirmo deju.

Pirmo goda deju viņi dejoja divi vien un tikai pēc tam viņiem pievienojās pārējie. Pavisam drīz jau dejā virpuļoja daudz pāru; jauns un vecs piesita kāju pēc godājamo senču paražas un māja drebēja līdz pat pamatiem. Džordžija tika virpuļota un locīta, ka viņas pagarinātā kleita plīvoja vien. Viņu bija pārņēmis nekad nepazīts prieks, ko radīja straujās kustības. Vai tas nebija daudz skaistāk, nekā muļķīgā soļošana un stumdīšanās, kas tai reiz likās tik brīnišķīga?

Kals nebija viņu uzlūdzis ne reizi. Tomēr, kad atkal bija beigusies kārtēja deja, viņš pienāca tai klāt un iečukstēja:

«Atvēsinies, mums jāiet.»

Viņa bez ierunām devās uz Mērijas istabu, atstājot jautro sabiedrību. Tur viņa pārģērbās un tad kopā ar Kalu aizgāja pa sētas durvīm, it kā viņi būtu jaunlaulātie.

Bālās debesīs spīdēja pilns mēness un no kalniem dvesa ledains vējš. Tomēr Džordžija bija saģērbusies tik silti, ka arī tagad jutās pavisam omulīgi.

Straujos rikšos viņi klusēdami jāja viens otram blakus. Kad ceļš kļuva šaurāks, Kals pārņēma vadību.

«Turies cieši aiz manis!» viņš uzsauca tai, «un uzmanies, ka neietriecies kādā zarā!»

Tā kā mežā bija ļoti tumšs, nevilkās ilgi, kad kāds tievāks zars ietrieca viņas sejā skuju adatas. Viņa tikko apspieda izsaucienu, lai gan ķertais vaigs dega. Ziemeļvējš baigi auroja egļu galotnēs un viņa bija priecīga, kad tie atkal jāja pa krūmiem apaugušo līdzenumu.

Džordžijai pamazām iepatikās šis naksnīgais jājiens, kas ievadīja viņas dzīvē kaut ko jaunu: atkal atgūto brīvību! Moku pilnais mēnesis taču bija garām, viņa varēja iet kurp vēlas, neapdraudot māsas dzīves laimi.

Tagad, kad jau bija tik tālu, viņai ienāca prātā, ka tai nav naudas atpakaļbraucienam uz austrumiem. Līdz šim viņa nevarēja to lūgt saviem vecākiem, jo tad visu uzzinātu Mērija un Termenu ģimene. Tagad šī apkaunojošā atzīšanās vēl bija priekšā un tad vēl viņai ilgāku laiku būs jāgaida, kamēr no Ņujorkas pienāks nauda.

Kad viņi piejāja bluķu mājai un Kals tai palīdzēja izkāpt no segliem, viņa klusi sacīja:

«Priecājos, ka aizgājām — tikai ne jau Mērijas dēļ.»

«Man prieks par to,» viņš atbildēja. «Es gan jutos simtreiz sliktāk, nekā iedomājos. Viņi nespēja vien beigt dziedāt tev slavas dziesmas, katrs man vēlēja laimes un teica, ka esmu ieguvis lielisku sievu …»

«Tās protams bija lielas mokas… Un to visu, tu, nabadziņš, izcieti manis dēļ.»

«Tev nav jāzobojas,» viņš mierīgi atteica. «Varbūt saproti nepareizi?» «Kā tā?»

«Man taču tikai tādēļ bija grūti, ka bija jādomā…»

Viņš aprāvās. Vārdu «aiziesi» viņš nespēja dabūt pār lūpām.

«Ja tev ar to varu pakalpot, es palikšu vēl kādu laiku,» viņa klusi teica. «Arī Mērijas dēļ būs labāk, ka es neaizeju tūlīt…»

«Vai tu tiešām tā darīsi?» viņš nesavaldīgi iesaucās.

Viņa pamāja un tad ieslīdēja mājā.

Viņš steidzās tai pakaļ.

«Vai tu negribi kaut ko uzsildīt? Pavardā vēl ir uguns.»

«Nav vajadzības,» viņa atsaucās. «Ar labu nakti!»

Viņa iegāja istabā, aizvēra durvis un kā vienmēr, aizgrūda bultu. Neuzdegusi gaismu, viņa steigšus noģērbās un palīda zem segas.

Ko viņa bija izdarījusi?

Atkal reiz liekuļojusi un melojusi. Nevis par patiku Kaļam vai Mērijas dēļ viņa gribēja palikt, bet tikai domājot par sevi.

Ko īsti viņa gribēja? Vai viņa bija nodomājusi tiešām kļūt par Kala sievu? Smieklīgi!

Viņa pati vairs neko nesaprata, bet jutās apmierināta» ka ne šodien, ne rīt tai vēl nebija jādodas projām.

Četrpadsmita nodaļa

Līdz ar pēdējām februāra vētrām bija aizgājusi ziema. Vienā naktī atnāca pavasaris. Pat kalnāja augstienē jau kusa sniegs, augšējā līdzenumā nožuva iesarkanā pamatne. Uzartā zeme, ko Kals ar sviedriem vaigos bija iztīrījis no celmiem un akmeņiem, bija gatava agrā pavasara sējai.

Džordžija joprojām nebija aizgājusi. Vēl vienmēr abi «laulātie draugi» atradās viens otram līdzās. Bija ļoti vientuļi — tikai reiz viņus bija apciemojusi Mērija. Viņa bija atgriezusies no kāzu ceļojuma uz Feniksu un atnesa grāmatas un laikrakstus.

Labprātīgi uzņemtos pienākumus Džordžija izpildīja tikpat apzinīgi, kā pirmajās nedēļās, bet nu darbs veicās labāk un tādēļ tiem vairs nevajadzēja veltīt tik daudz laika un atlika brīvs brīdis arī lasīšanai.

Tagad viņa bieži sēdēja ar grāmatu saulē, taču šāda laiskošanās tai nenāca par labu. Viņas domas atkal atgriezās pie brutalitātes, ar kādu Kals toreiz viņai laupīja samaņu. Viņa nespēja aptvert, kā vīrs, kurš tagad bija pilns maigas uzmanības, kas ne ar vārdu nepārkāpa robežas, ko viņi klusi vienodamies bija novilkuši savā kopdzīvē, ka tas ir tas pats, no kura bija mācījusies pazīt bailes.

Viņa nekad nespētu viņam piedot toreizējo izturēšanos. Bet kādu dienu viens no Termena kovbojiem atnesa Džordžijai vēstuli, kurā Mērija paziņoja pārsteidzošu jaunumu. Bija mirusi vecā dāma, kuras ģīmetni Mērija reiz bija izmantojusi ne visai veiksmīgi. Viņa katrai no māsām bija atstājusi vairākus tūkstošus dolāru lielu mantojumu.

Pirmajā brīdī Džordžija šo ziņu uzņēma diezgan vienaldzīgi. Viņa priecājās tikai Mērijas dēļ par lielo mantojumu. Bet tad pēkšņi viņai iešāvās prātā: tagad tu esi brīva! Tagad tev jāpieņem galīgais lēmums, jo tagad viņai pašai ir nauda un nevienam nekas nav jāpaskaidro!

Visu pēcpusdienu viņa domāja par radušos situāciju un netika ne par ko skaidrībā. Viņa nolēma pagaidām Kaļam neko neteikt, bet nogaidīt, līdz nauda būs rokā un tad nākt ar izšķirošo lēmumu. Tas vairs nevarēja vilkties ilgi.

Kals pārnāca diezgan vēlu. Viņa drūmā seja tai tūlīt vēstīja, ka viņš piedzīvojis kaut ko nepatīkamu. Viņš vairījās to uzlūkot un uz tās uzmanīgo jautājumu atbildēja:

«Ak, man nav nekas.»

Nākamajā rītā viņš gatavojās ceļam un tūlīt pēc brokastīm jau sēdēja seglos, kad pasauca Džordžiju. Viņa izgāja ārā un palika stāvot pie durvīm.

«Liekas, man tev kaut kas jāpastāsta,» viņš teica.

«Tā?» viņa jautāja, izbrīnījusies par dīvaino ievadu.

«Tu taču atceries mūsu laulību dienu?»

«Jā,» viņa atteica augošā pārsteigumā.

«Toreiz tu domāji, ka esmu tev iesitis un tādēļ tu zaudēji samaņu?»

«Protams — varbūt tas nebiji tu?»

«Nē, Džordžij, es tas nebiju. Varbūt biju rupjš pret tevi, bet sitis neesmu. Tu ietriecies ar galvu kādā zarā un zaudēji samaņu. To es tev gribēju pasacīt.»

«Bet kādēļ tu visu laiku ļāvi man domāt, ka tu esi sitējs?»

«Toreiz tas labi iederējās manā plānā. Gribēju tevi iebiedēt,» viņš atzinās. «Pēc tam man bija kauns, ka tu vari būt tik sliktās domās par mani.»

«Tā? Un kādēļ tu tagad man to stāsti?» viņa jautāja, vēl ne visai pārliecināta par viņa vārdu patiesumu.

«Man šodien kaut kas darāms pie Soundera.»

Džordžija zināja par veco naidu starp Termeniem un Sounderiem un saprata, ko tas varētu nozīmēt.

«Ja tumsai iestājoties neesmu atpakaļ, apseglo zirgu un jāj pie tēvoča Garda,» viņš teica, kad redzēja ka meitene šausmu pilnām acīm lūkojas tam sejā.

«Vai atradīšu tur tevi?» viņa jautāja baiļu pārņemtā balsī.

«Nezinu,» viņš atteica, «tomēr ceru būt līdz vakaram atpakaļ, bet ja nē — tad tev bija jāzina taisnība.»

«Kal!» viņa iekliedzās.

«Dzīvo vesela, Džordžija Termena,» viņš teica dīvaini aizkustinātā balsī. Tad cirta zirgam ar piešiem un aizau- ļoja.

«Kal! Kal!» viņa sauca tam pakaļ, bet viņš jau bija nozudis.

Nākošās stundas Džordžija pavadīja neizsakāmās bailēs. Pagāja diezgan ilgs laiks, līdz viņa tiktāl nomierinājās, ka varēja sakarīgi domāt. Viņa sev teica, ka pie izskaidrošanās naidīgās puses parasti lieto dūres. Tad jau Kals savu pretinieku pieveiks un tādēļ nav vērts nodoties nopietnām bailēm.

Jau mazliet nomierinājusies viņa devās pie sava darba un pašlaik klāja galdu, kad ārā atskanēja pakavu klau- dzoņa. Viņai sirds iepukstējās straujāk — Kals atgriezies. Tomēr no āra atskanēja sveša balss:

«Vai tu reiz stāvēsi, nolādētā bestija!»

Džordžija steidzās ārā — tas bija Vess Termens. Viņa zirgs aizsedza otru un tā seglos sēdēja kāds saļimis stāvs.

«Augstais Dievs, ko tu esi atvedis?» Džordžija izbailēs kliedza.

«To, kas palicis no mūsu Kala,» Vess nikni atcirta, nokāpa no zirga un mēģināja izcelt Kalu no segliem.

«Visuvarenais, viņš taču vienās asinīs!» viņa šausmās iekliedzās.

«Esi līksma, ka viņš nav beigts,» Vess vēsi atteica. «Ej nost no ceļa!»

Viņš ienesa nesamaņā esošo virtuvē un noguldīja.

«Atnes ūdeni,» viņš teica Džordžijai, kas tam sekoja, rokas lauzīdama. «Vispirms jādabū viņš pie samaņas.»

Viņa atnesa bļodu ar ūdeni un dvieli.

«Labāk nemaz neskaties uz viņu,» Vess viņai teica.

Taču viņa pārliecās tā plecam, kamēr Vess pūlējās ap ievainoto. Kala seja bija tā sadauzīta un pietūkuši, ka to gandrīz nevarēja pazīt. Tā vairākās vietās asiņoja, bet mati no asinīm bija gluži salipuši.

«Dieva dēļ, kas viņam noticis?» viņa jautāja.

«Viņam uzbruka saniknots vērsis un, bez tam, viņš noripoja lejā pa klinšu drupu klātu nogāzi. Bet nu beidz vaimanāt — galvenais, lai viņš paliek dzīvs!»

Kals sāka atgūt samaņu un Džordžija saņēmās. Pāris reižu viņš smagi ievilka elpu, atvēra acis un ar rokām tvēra ap sevi — arī tās bija uztūkušas un asiņoja.

«Tiktāl pagaidām labi,» Vess apmierināts teica.

«Vai tu… pārvedi mani mājās?» Kals vārgi jautāja.

«Protams, un tas nebija vienkārši.»

«Un Džordžija?»

«Viņa ari ir šeit un uzvedas pavisam labi,» Vess atteica un deva Džordžijai zīmi, iet tuvāk.

«Te es esmu, Kal,» viņa trīcošā balsī teica.

Kals ar pūlēm mēģināja atvērt acis. Viena bija pavisam aiztūkusi. Vess pasniedza viņai asinīs samirkušo dvieli.

«Pagaidām nevaru dabūt viņu tīrāku,» viņš teica. «Tagad pacelšu viņu mazliet augšā, lai tu vari novilkt viņa kreklu… Lūk, tā jau ir labāk. Nu tikai zābakus nost un tad apsegsim tevi. Pagaidām neko vairāk tevis labā nevaram iesākt.»

«Vēl tikai rokas,» Kals lūdzās.

Džordžija ieskrēja savā istabā, atnesa audeklu un sāpes remdējošu smēru, tad viņa tās pārsēja.

«Džordžij,» viņš čukstēja tai, «es atkal to neizdarīju …»

«Ko tad?»

«Viņš ir par lielu un smagu … viņa rokas ir pārāk garas…»

«Bet tagad turi muti!» Vess viņu pārtrauca. «Kādēļ nodevi manus melus — es viņai stāstīju par mežonīgu vērsi un kritienu no klints …»

«Es tam neticēju,» Džordžija iejaucās sarunā.

«Ja es viņu uzvarētu, tad protams to nevienam nestāstītu,» Kals teica, pagriezās ar seju pret sienu un palika nekustīgi guļot.

Vess Džordžijai teica, ka paliks pie Kala pa nakti un palīdzēja viņai padarīt mājas darbus. Kad viņš ienesa tās istabā malkas klēpi kamīna iekurināšanai, viņai beidzot radās izdevība ar to runāt zem četrām acīm.

«Ves,» viņa lūdza, «saki man taisnību — Bids Hetfīlds to izdarīja ar Kalu, vai ne?»

«Kas gan cits?» viņš īgni atteica.

«Un manis dēļ?»

Vess pamāja ar galvu.

«Tad runā taču — kā tas gadījās?»

«Jā, mīļais bērns, pārāk labi es to nezinu,» viņš izvairīgi teica. «Es jau tur nebiju klāt. Satiku Saundera kovboju Tomu Hallu, kurš bija uzsējis Kalu zirgā un gribēja nogādāt šurp. «Labi, ka sastapu tevi,» viņš teica, «tā man vienmēr labāk, nekā ar Enoku vai veco Termenu.» Un tad viņš īsi pastāstīja: ieradies Kals, uzaicinājis Bidu Hetfīldu parunāties un tad abi cīnījušies bez lieciniekiem. Sevišķi zemiski rīkojies Hetfīlds un sitis to vēl tad, kad Kals jau gulējis zemē. Ja nejauši garām neietu Saunders, viņš būtu to nositis.»

«Vai Kala ievainojumi ir bīstami?» viņa bailīgi jautāja.

«Nav bīstami,» Vess atteica. «Sākumā es arī biju nobijies, jo viņš spļāva asinis. Bet tās nāca, kā pārliecinājos, no pārsistās lūpas.»

«Vai mums labāk neataicināt ārstu?»

«Dievs pasargā — ar to tikai uztrauksim Kalu! Ja tas tevi apmierina, palūgšu māti, lai tā viņu apskata. Viņa saprot vairāk, nekā desmit ārstu.»

«Bet tev vēl man jāpasaka, kādēļ Kals uzsāka ķildu ar Hetfīldu!»

«Varbūt viņam gribējās izkauties,» Vess atteica, paraustīdams plecus un sāka rīkoties pie kamīna.

«Vai tagad abu starpā viss galīgi izbeigts?» viņa atkal jautāja.

«Vai tev prāts! Tikko Kals atkal varēs rāpot, viss sāksies no jauna, bet tad noteikti vairs ne ar kailām rokām,» Vess neapdomīgi atbildēja.

«Jā, bet kādēļ?»

«Tādēļ, ka Kaļam viņš vai nu jāpadzen no Tonto apvidus vai jānosit!»

Vess bija piemirsis visu piesardzību un kāpināja balsi.

«Un tur vainīga esmu es?» Džordžija gandrīz bez skaņas vaicāja.

«Zināmā mērā,» Vess nepacietīgi teica. «Ja tu agrāk nebūtu rotaļājusies un koķetējusi ar visiem pēc kārtas, tad Hetfīlds tagad neuzdrošinātos …»

Viņš nepabeidza un gribēja iet ārā, tomēr meitene nostājās ceļā un saņēma tā roku.

«Tev jārunā tālāk,» viņa enerģiski teica. «Man jāzina patiesība! Neaizmirsti, ka es arī esmu Termene!»

Vess redzēja, ka nav vērts ilgāk pretoties.

«Ja nu tu gribi zināt,» viņš vilcinoties iesāka, «Hetfīlds apgalvoja, ka tu arī pēc kāzām esot bieži ar viņu satikusies.»

«Bet tie taču ir nožēlojami meli!» viņa izmisusi iekliedzās un sāka raudāt.

«Es to zinu,» Vess atteica. «Bet galvenais, ka arī Kals zina, ka tie ir meli. Tātad nomierinies un liecies gulēt, bet es došos projām, lai Kals nenojauš, ka esmu izpļāpājies.»

* * *

Palikusi viena, Džordžija apsēdās krēslā pie kamīna, lūkojās liesmās un pārdomāja dzirdēto.

Viņa zināja, ka nebija pelnījusi šādu Kala uzstāšanos viņas labā, jo viņa bija pret to izturējusies tik riebīgi un tādēļ viņai tagad bija jādara viss, lai viņam vairs nebūtu viņas dēļ jāizlej savas asinis vai pat jāiet bojā. Bet kā lai to panāk? Kādu laiku viņš tagad būs spiests pavadīt gultā — bet tad? Ja viņa būtu paredzējusi, ka viņas iepriekšējai uzvedībai būs tādas sekas! Ja austrumos tādas lietas neuzņēma tik traģiski, tad viņai gan vajadzēja noprast, ka šie vietējie, vienkāršie un taisnīgie cilvēki ir pavisam ar citiem uzskatiem. Pilnīgi dabiski, ka Bids Hetfīlds, spriežot pēc viņas izturēšanās attiecībās ar viņu, nosprieda, ka Džordžija arī laulībā ar Kalu daudz neievēros uzticību. Droši vien viņš domāja, ka ar saviem meliem tikai nedaudz pasteidzies un tā tiešām notiks. Viņa, viņa viena bija vainojama visā notikušajā!

Ne jau tas bija slikti, ka Kals Termens gribēja viņas dēļ riskēt ar savu dzīvību, tieši otrādi, tagad viņš viņas acīs bija tikai cēlies! Slikti bija tas, ka sievas, līdzīgas viņai, nebija tā vērtas! Un tādēļ viņai par katru cenu bija jānovērš vēlreizēja Kala un Hetfīlda sadursme — jāpadara tā neiespējama.

Piecpadsmita nodaļa

Tās bija grūtas dienas, kas nu tagad sekoja. Bezgalīgās nakts stundas, kad viņa kavējās pie Kala gultas un klausījās viņa drudža murgos; kad viņš savu sāpēs savilkto seju grieza pret sienu, lai tā neredzētu, kā viņš cieš; kad viņa mainīja tā pārsējus vai baroja kā mazu bērnu; kad lasīja tam priekšā vai sarunājās ar to, lai tas kaut mazliet aizmirstu savas.sāpes — tad Džordžija juta, ka patiesi iemīlējusi šo vīru. No viņas pazuda viss rota

ļīgais un paviršais — šīs ciešanas viņu bija pārvērtušas sievā.

Kals pamazām sāka atspirgt, pēc nedēļas viņš jau varēja ārā sēdēt. Bet jo vairāk sadzija briesmīgās brūces, jo drūmāka kļuva viņa seja. Stundām viņš sēdēja nogrimis savās domās un vairījās uzlūkot Džordžiju. Tagad viņa saprata, ka tai pienācis laiks rīkoties.

Viņa jau visos sīkumos bija izdomājusi kādu plānu. Tā rakstīja Tukam Merrijam un lūdza viņu nākošās dienas priekšpusdienā uz satikšanos pie skolas. Tad viņa aizjāja līdz Garda Termena fermai un nodeva vēstuli kādam kovbojam.

Kals atradās tīrumos, jo bija sācis pamazām atkal rūpēties par savu iebūvi. Viņu pavadīja Vess, kurš tā slimības laikā bija kopis lopus. Bet Džordžija apsegloja savu zirgu un aizauļoja.

Norunātajā vietā viņu gaidīja Tuks Merrijs. īsos vārdos viņa tam izstāstīja ap ko lieta grozās un ko sagaida no Tuka. Tam redzami glaimoja dāvātā uzticība un viņš uzreiz bija ar mieru to pavadīt uz Saundera fermu. Tur Džordžija gribēja runāt ar Bidu Hetfīldu un panākt, lai tas turpmāk izvairās no Kala. Par to Tuks gan šaubījās, jo atbildēja:

«Nu, ir jau vēl citas iespējas piedot kādai vēlmei lielāku iespaidu. Katrā ziņā vispirms paskatīsimies, kā godājamais misters Hetfīlds uzņems šo lietu. Jājiet vien taisni, es tikai gribu no skolas piezvanīt, lai vecais Henrijs zina, kur es palicis, ja es viņam būtu vajadzīgs.»

Džordžija darīja kā viņai lika. Tuks Merrijs drīz vien viņu panāca un tad tie tālāk jāja klusēdami. Tikai tad Tuks ierunājās, kad viņu priekšā jau atradās ferma; pa mājas dūmeni kūpēja dūmi un slitai piesietie zirgi norādīja, ka kovboji atgriezušies no ganībām un ēd pusdienas.

«Kungi ir mājās,» Tuks sacīja, «tagad jūs nedrīkstat pazaudēt nervus, sirsniņ!»

Džordžija pakratīja galvu un smaidīja.

Viņi bija tikai dažus metrus no durvīm, kad no mājas iznāca liels, vecāks vīrietis, kailu galvu. Pakausi klāja diezgan plāni rūsgani mati, saulē iedegusī seja caururbjošām gaišzilām acīm un garām ūsām atstāja atklātu, bet stingru iespaidu.

«Tas ir Saunders,» Tuks čukstēja Džordžijai un sveicinot noņēma platmali.

Saunders pavirši atbildēja sveicienam, bet ieraugot, ka otrs jātnieks ir dāma, tūlīt mainīja izturēšanos. Palocījies ar mazliet veclaicīgo godbijības žestu, kuru rietumos lietoja pret katru sievieti, viņš, nākdams tuvāk, jautāja:

«Labdien mis, kas man sagādā šo godu?»

«Jūs esat misters Saunders?» tā atjautāja.

«Tas es esmu un atrodos jūsu rīcībā, cienījamā!»

«Esmu Kala Termena sieva un ierados uz sarunu ar jūsu kovboju — Bidu Hetfīldu.»

Saunders paskatījās viņā tik pārsteigts, ka asinis sakāpa tās vaigos.

«Redziet, esmu apvainota,» viņai likās, ka jāturpina, «viņš izteicies kādam trešajam, ka jau pēc manām laulībām esot slepeni saticies ar mani.»

«Katrā ziņā tas ir smags apvainojums — sevišķi vēl šeit pie mums, Tonto apvidū,» Saunders atteica. «Nu, tūlīt jau dzirdēsim, ko viņš par to sacīs.»

Viņš piegāja pie durvīm un sauca:

«Hē, Hetfīld, te ir kāds, kas vēlas ar tevi parunāties!»

«Kas ir? Es pašlaik ēdu!»

«Pirmkārt jau es!» Saunders dusmīgi kliedza. «Varbūt tomēr iznāksi?»

Tūlīt arī iznāca Hetfīlds, steigā norīdams kumosu. Ieraugot Džordžiju un Tuku Merriju, viņš nobālēja.

«Te ir Kala Termena sieva un ceļ pret tevi visai nopietnu apsūdzību,» Saunders teica.

Hetfīlda biedri ziņkāri spiedās laukā. Visi gaidu pilni lūkojās Džordžijā. Tomēr pirms viņa sāka runāt, pa ceļu tuvojās pērkonīga pakavu rīboņa. Visi metās apkārt — fermai tuvojās putekļu mākonī ietīts, aulekšojošu jātnieku bars.

«Tie ir četru «T» ļaudis, bos!» kāds viņa kovbojs sauca.

«Ko gan Termeni te vēlas? Tā kā jūs man nedarītu nekādas muļķības, zēni!»

Tagad Džordžija pazina Enoku, kas ar Timu Matjūzu un Arizonu turējās priekšgalā. Kā viņi auļoja! Zirgi bija pārklāti baltām putām. Tur bija arī Boids, Serdžs, Leks Termens, Pens Hendle, Amess un citi. Vienā rāvienā tie apturēja netālu no bluķu mājas. Enoks, kam pie jostas karājās divi kolti, sauca:

«Labdien, Saunder!»

«'bdien, Enok,» tas atsaucās, «kas par lietu?»

«Kāds piezvanīja mums, lai mēs tūlīt nākam šurp,»

Enoks atteica. «Nu, tad mēs ari brāzām kā velnu bars šurp, nejautājot, kāds iemesls zvanītājam.»

«Katrā ziņā, neesmu jūs lūdzis ierasties,» Saunders smaidīdams teica. «Bet man tiešām liels prieks, ka mēs atkal reiz tiekamies.»

«Pateicos, ari man,» Enoks atbildēja. «Kas te īsti notiek?»

Viņš izbrīnījies lūkojās uz Džordžiju un Tuku Merriju.

«Jūsu brāļa Kala sieva ir ieradusies nokārtot rēķinus ar Bidu Hetfīldu,» Saunders paskaidroja.

«Nu, Džordžij, tagad sadodiet viņam!» Merrijs uztraukts tai čukstēja.

«Bid Hetfīld, vai tev ir drosme visu šo vīru priekšā atkārtot to, ko esi par mani teicis?»

«Nekad neesmu teicis neko ļaunu par tevi,» Hetfīlds atteica, juzdamies visai neveikli.

«Vai tu neesi apgalvojis, ka es, jau pēc tam, kad biju Kala Termena sieva, esmu slepeni ar tevi tikusies?»

«Kaut ko tādu esmu varējis pateikt tikai galīgi piedzēries.»

«Na, klausies, toreiz tu biji gluži skaidrs!» kāds viņa biedrs iesaucās.

«Vai es esmu pēc savām kāzām kaut reizi ar tevi tikusies vai pārmijuši kādu vārdu?» viņa nepielūdzami turpināja.

«Nē!» Hetfīlds klusu atteica un gribēja doties pie sava zirga, taču ceļu viņam aizšķērsoja Tuks Merrijs, kurš bija jau Džordžijas runas sākumā nokāpis no zirga.

«Vienu acumirkli, tu, nožēlojamais bezgodi,» viņš sauca, «tik viegli tu netiksi projām!»

«Atbrīvo ceļu, idiot!» Hetfīlds iekliedzās, «citādi ielauzīšu tavu pauri!»

«To es izdarīšu ar tavējo,» Tuks Merrijs atteica, metot savu sombrēro zemē. Un te viņa kaulainā labā roka drāzās pret Hetfīlda žokli. Tas sagrīļojās.

Otrs trāpījums lika Bidam nokrist un pirms viņš paguva piecelties, Tuks Merrijs metās tam virsū un sāka bez žēlastības apstrādāt. Hetfīlds izmisīgi aizstāvējās, bet viņa pretestība kļuva arvien vājāka. Beidzot viņš palika nekustīgi guļot.

Tuks Merrijs piecēlās un piegāja pie fermera:

«Lūdzu piedošanu, mister Saunder, ka jūsu labāko spēku uz ilgāku laiku izsitu no ierindas,» viņš pieklājīgi teica. «Nākošās četrpadsmit dienās šis puisis nebūs

strādātājs. Tomēr man bija jāatriebjas par savu draugu Kalu, ko šis nelietis tik bēdīgi apstrādājis.»

«Hetfīlds pie manis vairs nestrādās,» Saunders atteica, «jo nenodarbinu neģēļus. Blūmu jau atlaidu un tā kā tagad šie kaušļi vairs necels ķildas, arī mums nākotnē nebūs jāķildojas. Mūsu ganāmpulki varēs mierīgi ganīties blakus. Kā jums šķiet, Enok?»

«Varat būt pārliecināts, Saunder, ka nekādā gadījumā mums netrūks draudzības!»

Viņi spieda viens otram roku, tad fermeris griezās pie Džordžijas:

«Manu augstcienību jums, godātā,» viņš sacīja. «Jūs esat droša, mazā sieviņa, kuras dēļ pat es varētu apskaust Kalu Termenu. Sirsnīgi sveiciniet viņu no manis, un pastāstiet, kas gadiem ilgi valdīja starp viņa ģimeni un mani. Arī viņš par to noteikti priecāsies.»

* * *

Neviens nedrīkstēja pavadīt Džordžiju uz mājām. Pat brašā Tuka Merrija pavadonība tika ar pateicību noraidīta.

Viņai tuvojoties mājai, Kals sēdēja saulē uz sola, durvju priekšā un bija redzami uztraucies par tās ilgo prombūtni.

«Kur tu biji, Džordžij?» viņa jautāja.

Viņa izlēca no segliem un apsēdās tam blakus.

«Ko tu sacītu, ja man būtu izdevies samierināt Džimu Saunderu ar taviem ļaudīm?»

«Vai tu biji pie viņa?»

«Katrā ziņā — lai aiztaupītu tev uz visiem laikiem šo ceļu, kas ved uz ķildu un cīņām,» viņa atteica.

Un tad viņa pastāstīja visu notikušo.

Viņš klausījās klusēdams. Kad Džordžija beidza, viņš saņēma tās sniegto roku un apklāja kvēliem skūpstiem.

«Aizmirsīsim visu, kas bijis,» viņa sacīja, «un visu dzīvi turēsimies kopā. Tikai tev jāatbild godīgi un patiesi uz kādu jautājumu: vai tu toreiz tiešām mani nesiti?»

«Bet, Džordžij!» viņš uztraucās, «kā tu vari par to šaubīties? Tiešām, tā ir taisnība, ka tas bija tikai zars, kas …»

«Zēl,» viņa smaidīdama sacīja, «jo šodien saprotu, ka toreiz būtu pelnījusi pērienu.»

ARIZONAS LAUVA

Tulkojis K. KĻAVIŅŠ Mākslinieks P. LISENKO

Bija novembra menesis Tonto apgabala.

Kā balti milzu zobi Meskalas kalnāja virsotnes trīs pusēs slējās zilajās debesīs — rietumos gravām izvagotais Mazatcals, dienvidos cildā vienlīdzībā «Četras virsotnes», un tālu austrumos baltzili vizmojošā Sjerra Ancasa. Aiz un virs Meskalas pacēlās Magelāna zemes melnrobainās, sniegu apjoztās malas, kas plānajā gaisā šķita neticami tuvas un ar saviem trīssimt jūdžu garajiem, stāvajiem priekškalniem un sārti vizmojošajām ielejām pilnīgi noslēdza apvidu ziemeļu pusē.

Kaut augstienēs jau valdīja ziema — lejā, uz neskaitāmām nokarēm, kas atgādināja milzīgu veļas dēli, bija vēlīns rudens. No vēja aizsargātās vietās zaļzeltaini mirdzēja zīdvīģu koki un ozolu bronzkrāsas lapas, kas spilgti atšķīrās pret tēraudpelēkajām, sūnu apaugušajām klintīm. Starp augstienēm kā čūska vijās Tonto strauts, kura dzidrie ūdeņi te putodami joņoja uz priekšu, te griezās zaļos virpuļos, un tad atkal iegarenām, lapām pārklātām peļķēm, mierīgi tecēja tālāk. No augstieņu mugurām kā mūžam zaļas jūras viļņi stiepās lejup plaši priežu, egļu, ciedru un pīniju meži, kas notālēm atstāja dzīvas viengabalainības iespaidu, bet tuvumā ļāva saskatīt kailas vietas, pelēkas un sārtas klintis, brūnus, priežu adatām nosētus plankumus un zilganus kadiķu krūmus.

Pati Meskalas kalnāja mugura bija augsta, gara, izrobota un drūma, tās virsa izveidoja skatam tīkamu līniju un bija pārklāta ar sidrabvizmojošu zāli, kurā auga īsu, smailu kaktusu pasuga, saukta Meskalas kaktusi, kādēļ arī kalnājs bija dabūjis savu vārdu. Meskalu lapas beidzās ar cietām, melnām smailēm, kas ir vienlīdz bīstamas kā zirgiem, tā liellopiem. Tāpat kā Šollakaktusu dzeloņi, tie saplosa ādu un dziļi ieduras miesā. Šie nāvīgie dzeloņi un asi niezošais šķidrums, kas sūcas no Meskalas augu iekšienes, var ļoti labi noderēt par Tonto apgabala simboliem.

* * *

Kepijs Tenners, vecs mednieks, nāca ar saviem septiņiem, smagi apkrautajiem nastu ēzeļiem no dienvidiem — vēlāk kā citkārt, jo viņš jau dažu labu reizi bija atgriezies Tonto rudenim iestājoties. Viņa abi pēdējie medību gājieni bija visai ienesīgi, kas daļēji izskaidroja viņa vēlo ierašanos. Bez tam viņš uz ilgāku laiku bija apstājies Preskotā un Marikopā, lai sapirktu dāvanas saviem labajiem draugiem, Emsu ģimenei, kas viņam vienmēr bija grūta lieta, jo savu izvēli tas mēdza izdarīt ar lielu mīlestību un ļoti apdomīgi.

Trīs jūdzes uz rietumiem no Tonto strauta, no galvenā ceļa atdalās atzarojums, kas ved uz Meskalas muguru. Priecādamies, ka sasniedzis sava tālā un nogurdinošā gājiena pēdējo posmu, Kepijs šeit nogriezās. Ikviena no milzīgajām priedēm šķita apsveicam pārnācēju. Viņš taču pazina tās visas — ikvienu stumbru, ikvienu slaido paegļu krūmu, jā pat katru zemo manzanitu krūmiņu, kuriem šogad dīvainā kārtā nebija nevienas dzeltenas ogas. Viņš pārsteigts konstatēja, ka zaļi noaugušajā tekā nebija ne zirgu, ne raglopu pēdu. Tā kā lietus jau kopš nedēļām nebija lijis, tās katrā ziņā būtu bijušas saskatāmas, ja dzīvnieki nesen būtu gājuši pa šo taku.

Zem kādas augstas priedes Kepijs apstājās, lai brīdi atpūstos un iekostu mazliet maizes un gaļas, kamēr viņa ēzeļi kāri plūca garo zāli. Tā kā saule vēl karsti dedzināja, ēnā bija ļoti patīkami. Pēkšņi viņam ienāca prātā, ka savā sešu nedēļu ilgajā gājienā viņš, taisnību sakot, bija visai bieži tā atpūties. Noteikti — kājas viņam vairs nebija tik izturīgas kā vēl pagājušajā gadā …

Vēja pazīstamā šalkoņa priežu galotnēs viņam bija vismīļākā mūzika, skuju koku asā, sveķainā smarža iedarbojās kā dzīvinošas zāles. Cik viegli bija elpot šeit, kad tik ilgs laiks — sešas pilnas nedēļas — bija pavadīts tuksnesī! Kepijs ar labpatiku vēroja savus ēzeļus, priežu zaru dejojošās ēnas, zilos, klaigājošos putnus koku galotnēs. Bet tad viņš atkal atcerējās uztraucošās baumas par saviem draugiem un to kaimiņiem Titiem, kādas tas vakarvakarā bija dzirdējis Šelbijas krogā.

Visā astoņpadsmit jūdžu garajā ceļā, ko viņš šodien bija nogājis, tās bija viņu nodarbinājušas, un viņš bija piešķīris tām tik lielu nozīmi, ka nebija pat apstājies Springvalejā, lai pa paradumam novēlētu labdienas Te- tiem, par ko tie katrā ziņā ļoti ļaunosies uz viņu.

«Kādēļ šī mūžīgā ķilda reiz nevarētu beigties!» Ten- ners galvu purinādams sevī nomurmināja.

Viņš vēl pats bija piedzīvojis Tonto briesmīgo cīņu starp liellopu audzētājiem, aitkopjiem un lopu zagļiem, kas bija beigusies gandrīz ar visu triju partiju iznicināšanu, atstājot nedaudzajās atlikušajās ģimenēs nāvīgu, savstarpēju naidu, ko bija mantojusi arī jaunākā paaudze.

Paēdis un atpūties, Tenners turpināja ceļu, un viņa ju- toņa uzlabojās ik ar soli, ko tas spēra tālāk no galvenā ceļa un dziļāk mežā. Bet kad viņš ieraudzīja briežus un meža gaiļus un aplauztos paegļu zarus, no kuriem lāči bija noēduši ogas, — viņš jutās atkal pilnīgi mājās.

Beidzot taka izveda viņu no meža tumšās ēnas saules gaismā. Ceļinieka priekšā nu gulēja stāvas, ozoliem vainagotas augstienes, ko citu no citas šķīra dziļas, mežiem noaugušas aizas. Tālāk ceļš gāja pāri nogāzēm, kas visas veda lejup vienā virzienā. Vietvietām varēja ielūkoties mežonīgajās, sārti vizmojošās aizās, kas skarbi un kaili va- goja augstieņu muguras un kurās mājoja brieži un panteras.

Tad ceļš pēkšņi iegriezās ap ozolu meža stūri, lai ienirtu īstās Tonto aizas dziļumā. Brīnišķā ainava, kura šeit pavērās Tennera skatienam, bija majestātiska savā vientulībā un skarbajā mežonībā. Čalojošā strauta melodiskā murmināšana modināja viņā dārgas atmiņas. Viņš domāja par saviem draugiem Emsiem, un pūlējās uzminēt, kādus viņš tos atradīs — Neztu un Riču, un arī jaunākos, dvīnīšus.

Viņa priekšā rēgojās zilganā, dziļā aiza, kuras otrā malā kailās klintis vietām bija noaugušas eglēm un ozoliem. Aiza lejup sašaurinājās — tās sienas, kas vizmoja kā bronza, arvien ciešāk savilkās kopā un izbeidzās tumšā, nepieejamā gravā, kas tika dēvēta par Elles ieleju. Ja suņi bija aizdzinuši lāci vai vilkus līdz turienei, medībām' bija beigas, jo dziļajās peļķēs un virpuļojošajās straumēs suņi nevarēja tiem sekot.

Tennera priekā mirdzošo acu priekšā tagad visā savā garumā stiepās Meskalas mugura — visa apgabala augstākā augstiene. Starp sidrabainajiem, melnajiem un zaļajiem toņiem vizmoja pelēki, rudens nokrāsotās zāles laukumi, kuros viņš varēja saskatīt briežus un liellopus. Tās bija ganības, kur Emsu ģimene mēdza ganīt savus nedaudzos lopus. Bet ja visas šīs govis, ko viņš tur redzēja, bija Emsu īpašums, tad jau viņu lopu bari bija iepriecinošā kārtā pavairojušies.

Tenners sāka kāpt lejup, turklāt tas uz laiku pazaudēja brīnišķīgo ainavu no redzesloka. Tikai kad bija noiets jau apmēram pusceļš, viņš atkal sasniedza kādu paaugstinātu vietu, no kurienes tas varēja pārredzēt krāsām bagāto līdzenumu, kas izpletās Meskalas muguras aizsardzībā. Kā rotaļlietiņa zem trim sarkaneglēm tur gulēja no baļķiem celts nams; dārza zaļpelēkais četrstūris dziļi iesniedzās labības laukā, kura rugājus plūca zirgi, un žogs, kuru Tenners toreiz' bija palīdzējis Ričam Emsam uzcelt, bija no vietas apaudzis sārtiem vīnogulājiem.

Tas pats prieks par pārnākšanu mājās, kas pildīja veco mednieku, likās, paātrināja arī viņa ēzeļu soļus. Ātri viņi steidzās lejup pa līkumoto ceļu, un drīz vien bija sasniegts strauta smilšanais, ozolu apēnotais krasts. Ūdens bija diezgan dziļš, un straujajos viļņos peldēja zīdkoka lapas. Kepijs pārgāja strautu pa braslu, ļāva vispirms nodzerties lopiem, tad noņēma platmali, nogūlās uz vēdera un dzēra lieliem malkiem. Cik atspirdzinošs bija šis vēsais, dzidrais sniegūdens, kas putodams bija gāzies lejup no granīta klintīm; cik ļoti tas atsvaidzināja — sevišķi, ja bija mēnešiem ilgi klejots izkaltušā tuksnesī.

Aiz brasla ceļš gabalu veda gar krastu, tad atkal cēlās mazliet augšup līdz trim sarkaneglēm un sūnām apaugušā baļķu nama. Suņi riedami pieteica Tennera ierašanos — katrā ziņā ne visai laipnā kārtā. Tikai kad bija to pazinuši, viņi nomierinājās, un barvedis — liels, brūns suns — pat laipni paluncināja asti. Tad pēkšņi atskanēja skaļas bērnu klaigas — divas mazas meitenītes, gaišajiem matiem plandot, metās pretī nācējam.

«Urā, krusttēvs Kepijs klāt!» viņas kā vienā balsī sauca un tik vētraini apskāva mīļoto draugu, ka tam gandrīz aizrāvās elpa.

«Ir jau labi, ir jau labi, Meskala un Manzanita! Arī es ļoti priecājos, redzot jūs… Cik lielas jūs izaugušas!»

«Tu jau arī biji tik ilgi prom!» viena no viņām, kuru Tenners noturēja par Meskalu, sacīja.

«Mēs jau bažījāmies, ka tu nemaz vairs nepārnāksi,» Manzanita piebilda.

Ja Kepijs nemaldījās, dvīņu māsām nu jau vajadzēja būt sešus gadus vecām. Viņš vienmēr bija lepojies, ka spēj tās atšķirt un pateikt, kura ir Meskala, un kura — Manzanita, bet šodien viņš nebija gluži pārliecināts par to. Viņas izskatījās pārāk līdzīgas ar savām starojošajām, zilajām acīm, saviem apaļajiem, saulē iedegušajiem vaigiem un pilnīgajām, sārtajām lūpām. Vai tad viņa skatiens vairs nebija tik ass kā senāk, vai arī to tikai uz brīdi bija aptumšojis atkalredzēšanās prieks?

«Bet, bērniņi, jums taču bija jāzina, ka es pārnākšu!» viņš pārmetoši sacīja.

«Māte jau vienmēr to teica,» viena atbildēja.

«Un Ričs mūs vienmēr izsmēja un apgalvoja, ka svešumā tu nemaz nevarētu izciest aiz ilgām pēc kalniem,» otrā piebilda.

«Tur Ričam varbūt taisnība … Nu, un kā klājas pie jums?»

«Māte vesela un mēs pārējie arī… Neztas nav mājās; viņa aizgāja viesos, bet vēl šodien būs atpakaļ. Nē, kā tā priecāsies! … Un Ričs ar Samu ir medībās.»

«Kas ir Sams?» Kepijs izbrīnā jautāja, jo zināja, ka Ričs parasti mēdza medīt viens.

«Sams Pleifors, kas šopavasar apmetās tur tālāk, augšup pa strautu. Ričs ļoti bieži ir kopā ar viņu, un mēs visi to gluži labi ieredzam. Ak, krusttēv Kepij, un Neztu viņš šausmīgi mīl!»

«Tā, tā. Tas gan nav brīnums … Nu, un vai arī Nezta viņu mīl?»

«Māte saka jā, bet Ričs saka nē,» Meskala atbildēja.

«Un ko Nezta pati saka?» Kepijs apjautājās, nojauzdams ļaunu.

«Tu taču pazīsti Neztu — viņa nesaka nekā, bet tikai atmet galvu atpakaļ,» Manzanita pārgudri atbildēja.

«Bet viņa mīl Samu!» Meskala svarīgi paziņoja. «Mēs taču pašas redzējām, kā viņa ļāva tam sevi noskūpstīt.»

«Tas bija jau pirms veselas mūžības, Manzija!» otra māsa atbildēja un Kepijs pamanīja, ka tiešām viņas bija sajaucis un Meskalu noturējis par Manzanitu. «Tev jāzina, krusttēv, ka pašreiz Lijs Tits milzīgi lakstojas ap viņu!»

«Ak, nē — Lijs Tits?» vecais mednieks neticīgi jautāja.

«Jā, zināms!» Meskala nopietni atbildēja. «Taisnību sakot, tas bija noslēpums, bet Ričs viņu reiz pieķēra ar Neztu. Tas nenovedīšot pie laba, viņš toreiz teica un māte sacīja, ka Nezta esot galīgi traka.»

«Tā, tā … Nu, tās nu gan ir jaunas ziņas!» Tenners domīgi piezīmēja, lūkodamies uz namu. «Kur tad mans draugs Toms? To es cerēju satikt pirmo.»

Meskalas zilās acis pildījās asarām, Manzanita novērsa seju. Vecajam medniekam kāda salta roka sažņaudza sirdi, kad Meskala beidzot klusu sacīja:

«Toms miris.»

«Tas taču nav iespējams!» Kepijs šausmās iekliedzās.

«Tomēr … Tas notika jūnijā … Viņš nokrita no klints. Riča un Neztas tieši nebija mājās, tādēļ nevarējām atvest ārstu, un tad viņš nomira.»

«Žēlīgais Dievs! Cik ļoti man žēl viņa!» mednieks uztraukts iesaucās.

«Mums visiem tas bija briesmīgi sāpīgi, un Ričam tas gandrīz salauza sirdi.»

Šajā acumirklī pa baļķu nama durvīm iznāca abu mazo māte, purinādama miltu putekļus no savām spēcīgajām, iedegušajām rokām. Viņa vēl nebija pilnus četrdesmit gadus veca, un izskatījās ļoti glīta ar saviem gaišajiem matiem; tā bija liela, stipra, īsta ienācēja sieviete, kuru pēdējais Tonto karš bija padarījis par atraitni.

«Tas taču krusttēvs Kepijs!» viņa iepriecināta iesaucās. «Es jau visu laiku brīnījos, ar ko dvīnīši tur tik ilgi pļāpā … Labdien, vecais zēn — jūs esat mums tikpat mīļš viesis kā pavasara puķes!»

«Liels paldies, Emsa kundze! Cik labi jūs izskatāties!» Kepijs atbildēja, kratīdams tās roku. «Es vienmēr priecājos, kad esmu atkal šeit — cilvēks taču vismaz zina, kur ir viņa vieta … Šī lieta ar Tomu man šausmīgi ķeras pie sirds.»

«Mums nebūtu bijis tik briesmīgi, ja viņš tūlīt būtu bijis beigts,» viņa skumji atbildēja. «Bet visšausmīgākā ir apziņa, ka viņš varbūt būtu izdzīvojis, ja mēs būtu varējuši atvest ārstu.»

«Jā, jā . .. Bet nu es labāk iešu tālāk. Es šo to atvedu jums visiem; to atstāšu šeit, ātri aiziešu uz savu būdu un, kad būšu nokrāvis saiņus, atkal atnākšu.»

«Tad paēdiet kopā ar mums vakariņas. Līdz tam laikam Ričs jau būs atpakaļ, varbūt arī Nezta.»

«Par šīm vakariņām es jau sen kopš priecājos!» Kepijs atbildēja, noņēma vienam ēzelim no muguras kravu un ienesa to priekšnamā. Dvīnītes ilgu un gaidu pilnām acīm sekoja ikvienai viņa kustībai.

«Un nu iegaumē, Meskala!» viņš sacīja, ar pirkstu piedraudēdams vienai no meitenītēm. «Ja tu iedrošināsies …»

«Bet es taču esmu Manzija, krusttēv Kepij!» mazā smaidīdama pārtrauca to.

«Tā — tu tā esi?» Tenners šaubīdamies jautāja.

«Redzi, kas no tā iznāk, ja esi tik ilgi projām — nu tu vairs nevari pat atšķirt mūs vienu no otras,» Meskala uzjautrināta sacīja.

«Nu — gan jau atkal iemācīšos to … Lai nu kā, bet jūs abas nedrīkstat iet pie saiņa un to atvērt, kamēr es nebūšu atnācis atpakaļ!»

«Vai tad tu ilgi būsi projām?» dvīnītes bēdājās.

«Nē — visilgākais vienu stundu. Tātad apsoliet man tik ilgi gaidīt. Es jau kopš sešiem mēnešiem priecājos par brīdi, kad varēšu novērot jūsu sejas, atverot saini.»

«Protams, mēs tev to apsolām — bet par to tev jāpasteidzas!»

Arī Emsa kundze atzinās, ka tai būs grūti atturēties no kārdinājuma jau iepriekš aplūkot dāvanas, un lūdza viņu nekavēties pārāk ilgi.

«Nē, nē — es būšu atpakaļ pavisam drīz!» Tenners atbildēja un, uzsaucis ēzeļiem, kas noguruši stāvēja ēnā, devās ceļā.

Klajuma galā līdzenums sašaurinājās līdz šaurai takai, kas zem augstām priedēm, konusveidīgām eglēm un bērziem veda uz mazu līcīti strauta klinšainajā krastā, kur gāzās lejup neliels ūdenskritums. Šeit atradās ieeja kādā dziļā aizā, kur saule ik dienas iespīdēja tikai īsu laiku. Bet līcītim otrā pusē izpletās maza, vientuļi klusa ieleja, bagātīgi noaugusi skuju kokiem, kuru no visām pusēm ieslēdza klintis.

Šeit pacēlās Kepija mazā, no netēstiem baļķiem celtā būdiņa, kurai viņš tagad tuvojās ar dziļas pateicības sajūtu.

«Dievs zina — esmu sirsnīgi priecīgs, ka atkal redzu tevi!» viņš skaļi apsveica to, it kā mazajam namiņam būtu ausis un tas varētu dzirdēt. Pirms trim gadiem viņš viens pats bija to uzcēlis un vienīgi Ričs Emss viņam bija reizēm piepalīdzējis.

Atbrīvojis ēzeļus no smagajām nastām, viņš uzkāra tiem kaklā siksnas ar zvaniņiem, viegli uzsita ar roku ikvienam un līksmi sacīja:

«Nu, ejiet nu, garaušu banda un jūtieties kā mājās! Jūs esat godīgi nopelnījuši pamatīgu atpūtu!»

Būdas durvis stāvēja pusvirus. Kad Kepijs pārsteigts atgrūda tās vaļā, viņam iesitās nāsīs dīvaina, plēsīga zvēra smaka. Vai tad pirms aiziešanas viņš šeit bija atstājis svaigu lāčādu, vai varbūt Ričs Emss viņa prombūtnē bija kādu ienesis?

Viņš palūkojās visapkārt, tomēr ne pie sienām, ne arī uz grīdas nebija redzama neviena āda. Taču viņš ievēroja, ka priežu zaru un skuju kaudzē, kuru tas izmantoja guļasvietai, bija radies dziļš iespiedums. Acīmredzot, šeit bija mitinājies ļoti brašs lācis, jo grīdas putekļos bija skaidri saskatāmas lāča pēdas. Tās liecināja, ka zvēram kreisajai pakaļkājai trūcis vairāku nagu. Nu Kepijs zināja, kas noticis: lācis, kurš bija apmeklējis viņa būdu, pirms kāda laika bija iekritis kādā viņa izliktā slazdā; to zvērs gan bija salauzis, bet pie tam pazaudējis daļu no kājas.

«Kāds nekaunīgs puisis!» vecais mednieks sevī nomurmināja. «Laikam grib vēl izsmiet mani, jo esmu ar mieru derēt — viņš zinājis, ka šī ir mana būda … Brīnos, kā Ričs vēl nav to nošāvis.»

Kepijs ātri izslaucīja būdu un sanesa tajā savus saiņus. Vienu no tiem viņš tūlīt atraisīja, izņēma no tā laternu, sērkociņus, virtuves traukus un darbarīkus un nolika to visu vietā. Tad viņš atritināja savas segas un izklāja tās pār guļasvietu, to iepriekš savedis kārtībā.

«Uguns man šovakar droši vien vairs nebūs vajadzīga — tomēr ir labāk, ja nolieku visu nepieciešamo pie rokas,» viņš sevī sprieda. Bet aplūkojot malkas krājumu, viņš redzēja, ka bija palicis pavisam maz sauso pagaļu, kuras tas bija saskaldījis pagājušā ziemā. Acīmredzot, Ričs Emss savos vientuļajos medību gājienos bieži bija izmantojis viņa būdu naktsmītnei un malku sadedzinājis.

Kepijs jau gribēja doties atpakaļ pie Emsiem, kad tam pēkšņi iekrita prātā, ka viņa āriene patiesībā taču izskatās visai nepieklājīga, un ka sevišķi Neztai viņš tāds nevar rādīties. Tādēļ viņš pasteidzās novērst šo ļaunumu — nomazgājās, noskuva bārdu un apģērba gluži jaunu, spilgti krāsainu flaneļa kreklu, kuru viņš īpaši bija nopircis, lai imponētu Neztai, jo zināja, ka tai ļoti patīk šādas krāsas. Tad viņš apmierināts devās ceļā.

Vingri viņš soļoja zem kokiem, starp kuriem dzintar- krāsas gaismā smags un nekustīgs stāvēja gaiss. Viņu pārņēma apskaidrota līksmība. Zināms, viņš bija kļuvis vecs, bet šeit, Tonto, viņš juta atgriežamies sevī jaunību. Vientulība, kas valdīja visapkārt augstienēs un ielejās, medījumu pēdas ceļa putekļos, strauta čaloņa, priežu un egļu brīnišķīgā asā sveķu smarža, pat krūmāji, kritušās lapas, nobirušās skujas, meža sūnu paklājs un kailās klintis — tas viss ik uz soļa liecināja viņam, ka viņš ir atkal mājās, tajā apvidū, kuru tas mīlēja vairāk kā visus citus.

«Vislabāk būtu, ja es vispār vairs neietu prom no šejienes, protams, kamēr Emsi paliek šeit!» viņš domīgi nomurmināja sevī. «Savu ziemas ieguvumu es jau taču tikpat esmu nodomājis nosūtīt pārdošanai pa pastu.»

Visu Tonto aizu tagad pildīja saules sārtā gaisma, kas pašreiz nogrima aiz Meskalas muguras un raidīja savus pēdējos, slīpos starus ielejā. Kepijs nosēdās strauta krastā uz koka stumbra, kur tas jau dažu labu reizi bija atpūties un sajūsmināts vēroja gaismas rotaļu uz kokiem un ūdenī. Zelts drīz vien nozuda no tiem — kā steidzīga mā- koņēna, kā acumirkļa sapnis par mīlu un laimi. Gaiss sāķa kļūt manāmi vēss. Meža pīles spurkšēdamas, spārniem plivinot, nolaidās strautā. No kāda klajuma, aizdomīgi ošņādams gaisu, iznāca stiprs, jau zilpelēkā rudens tērpā ieģērbies buks. Kaut kur virs galvas vecs meža gailis iekliedzās, aicinādams savu tautu naktsdusā.

Tennera sapņainos vērojumus pēkšņi pārtrauca zirgu pakavu troksnis. Parādījās divi jātnieki. Viens no tiem bija Ričs Emss, kas jau notālēm līksmi māja viņam ar roku. Viņiem tuvojoties, Kepijs piecēlās, lai varētu labāk saskatīt, jo redzēt Riču Emsu seglos tiešām bija vērts. Kad tas beidzot nolēca no zirga un viegliem soļiem nāca tuvāk, vecajam medniekam sirds kļuva gluži silta.

«Nu, tātad,x dēliņ!» viņš iesaucās. «Te nu es būtu atkal reiz … Milzīgi priecājos tevi redzēt!»

Viņš satvēra roku, ko Ričs tam sniedza pretī un cieši paspieda to.

«Man iet tieši tāpat, mīļais puisi!» Ričs Emss stieptā balsī atbildēja. Viņa mierīgā, gausā valoda nemaz īsti nesaskanēja ar priecīgo smaidu, kas atplaiksnīja tā sejā.

Pa to laiku arī otrais jātnieks bija piejājis un nokāpis no zirga. Tas bija apmēram tikpat liels kā Emss, bet mazliet tūjīgs un vairākus gadus vecāks kā pēdējais. Viņa seja bija neglīta, sevišķi tā pārāk lielais deguns, bet viņam bija simpātisks smaids un atklātas, pelēkas acis. Viņš bija ģērbies parastajā kolonistu uzvalkā, kas līdzās Emsa bārkstainajam, briežādas tērpam atstāja mazliet lempīgu iespaidu.

«Sam, šis vīrs ir mans vecais medību biedrs Kepijs Tenners,» Ričs iepazīstināja. «Mans draugs Sams Plei- fords!»

«Labdien!» Sams laipni smaidīdams apsveica veco mednieku. «Esmu dzirdējis jau daudz laba par jums.»

«Priecājos. Riča draugs ir arī mans draugs,» Kepijs sirsnīgi atbildēja. «Jūs esat jauns mūsu apvidū?»

«Jā, esmu šeit tikai kopš pagājušā aprīļa.»

«Vai esat apmeties šeit uz dzīvi?»

«Vismaz mēģinu to darīt, bet Emsu dvīņi neļauj man nopietni nodoties darbam.»

«Kā tā? Ko tad tie abi krupji jums dara?»

Abi jaunekļi sāka skaļi smieties un Ričs iegrūda dūri Samam sānos.

«Bet, Kepij!» viņš atbildēja. «Runa taču nav par Man- ziju un Meskalu!»

«Ak tā? Tātad par Neztu un tevi? Es vienmēr aizmirstu, ka arī jūs esat dvīņi, kaut jūs tiešām izskatāties līdzīgi kā divas olas.»

«Tikai izskata ziņā Nezta daudz pārāka par mani!»

«Tā? Kur tad īsti tā meitene pazudusi? Esmu gluži slims aiz ilgām pēc viņas.»

«Tur tev viegli izlīdzams,» Ričs atbildēja. «Viņa drīz atjoņos; viņu aizkavēja pie Sneliem. Kopš pagājušās ziemas Lila Snela un Nezta kļuvušas nešķiramas draudzenes. Nu, Lila ir gluži kārtīga meitene, un man viņa it labi patīk — tikai velns zina, man tiešām nemaz nav pa prātam, ka Nezta tur tik ilgi paliek un tādēļ es aizjāšu tai pakaļ.»

Sams pagriezās un palūkojās lejup pa teku.

«Tur jau viņa jāj!» viņš sacīja. «Labāk gan būs, ja es pazudīšu un netraucēšu sasveicināšanos.»

Ričs pamāja ar galvu.

«Lūdzu, paņem līdzi arī manu zirgu, Sam,» viņš teica, «un palaid to mūļu ganībās.»

Kepijs gandrīz izskatīja acis.

«Tur kāds jāj gan,» viņš beidzot sacīja, «bet tā taču

nevar būt Nezta — tik smieklīgi lēnām viņa taču nekad nemēdz jāt.»

«Tā tomēr ir viņa, Kepij, bet ar savu vanaga skatu viņa jau ieraudzījusi mani, un grib nogaidīt, kamēr es būšu prom,» Ričs atbildēja. «Kungs Dievs, vecais, cik ļoti es priecājos, ka esi atkal šeit! Es jau sāku bažīties, ka tev būs noticis kas ļauns.»

Ne tikai viņa valoda, bet arī tā acu izteiksme liecināja, ka pēdējā pusgada laikā Ričs Emss bija kļuvis nopietnāks un solīdāks.

«Vai tev bijušas kādas raizes?» Kepijs jautāja.

«Ir gan!»

«Arī bez Toma nāves?»

«Protams.»

«Un par ko?»

«Par Neztu — un lielas … Pastāstīšu citreiz, kad būs vairāk laika. Pagaidām labāk iešu, lai vari vienatnē apsveikt Neztu.»

Starp koku zaļumu kļuva redzams sarkanbrūns ponijs, kura seglos sakņupusi, kailu galvu sēdēja jauna meitene. Tikai tuvojoties priedei, pret kuras stumbru bija atbalstījies vecais mednieks, viņa iztrūkusies izslējās. īgnums izzuda no viņas sejas, priecīga pārsteiguma smaids atplaik- snīja tās sārtajās lūpās. Viņa izlēca no segliem un steidzās tam klāt.

«Kepij Tenner!» viņa iesaucās. «Tātad tu biji tas, ar kuru Ričs šeit sarunājās?»

«Jā, tas biju es, Nezta, — ja vien tu esi Nezta?» vecais atbildēja.

«Protams, es tā esmu, Kepij! Vai tad esmu tik ļoti pārvērtusies?»

Viņas zilās, starojošās acis, kādas bija visai Emsu ģimenei, likās, vairījās no viņa skata.

Jā, viņa bija ļoti pārvērtusies. Pirms sešiem mēnešiem tā vēl bija trausla, bāla, jauna meitene, un nu tā bija sieviete; bija kļuvusi kā roze ielejā. Kepijs sajūsmināts aplūkoja viņu no galvas līdz kājām. Nekad vēl viņš nebija redzējis to tik apburoši ģērbušos. Kuplos, skaistos matus, kas bija tik gaiši, ka mirdzēja kā sudrabs, viņa nēsāja pāršķirtus gludās pieres vidū. Debeszilās acis zem smalki veidotajām uzacīm kvēloja, bet klīda visapkārt un vairījās uzlūkot veco draugu. Ikvienam cilvēkam, kas kaut reizi bija redzējis Riču Emsu, vajadzēja uzreiz atzīt,ka Nezta ir viņa dvīņu māsa, kaut tās sejas vaibsti, protams, bija daudz maigāki un sievišķīgāki.

«Jā, meitenīt, pārvērtusies tu tiešām esi!» mednieks beidzot sacīja. «Liela esi izaugusi un kjuvusi īsta skaistule … Patiesi, Nezta, — tu esi visbrīnišķīgākais, kas vien atrodams Tonto apgabalā.»

«Tātad tu neesi pārvērties, Kepij!» viņa iesaucās, pēkšņi atkal kļūdama līksma. Un tad viņa noskūpstīja to — ne vairs tik nepiespiesti kā senāk, bet mazliet bikli un mulsi, tomēr sirsnīgi.

«Ak, es tik ļoti priecājos, ka esi atkal šeit! Jau vairākas nedēļas es ik dienas domāju: nez', vai šodien viņš pārnāks?»

Viņa iekārās tam elkonī un tā viņi soļoja uz nama pusi, kamēr viņas zirgs sekoja tiem.

«Kepij, nekad vēl visā mūžā patiess draugs man nav bijis tik vajadzīgs kā tagad,» viņa pēkšņi nopietni sacīja.

«Nu — nu, bērniņ, tu jau runā tā, it kā tev neviena nebūtu.» Tenners pārmetoši atbildēja.

«Man jau arī nav neviena drauga — izņemot tevi, protams.»

«Nu, tādēļ … Es gan nezinu, ap ko lieta grozās, bet tu vari pilnīgi man uzticēties.»

«Redzi, Kepij, ar to es nebūt negribu teikt, ka neviens neinteresētos par mani; taisni otrādi — Ričs un Sams Pleifords un … vēl citi interesējas par mani vairāk, nekā tas man būtu patīkami. Bet viņi visi cenšas pakļaut mani savam iespaidam, vadīt mani pēc savas gribas; viņi nevar iejusties manā stāvoklī, un tādēļ arī nespēj man palīdzēt. Un palīdzība man tik nepieciešama — jo es esmu visšausmīgākās spailēs, kādās jauna meitene jebkad var nokļūt; esmu iekritusi tieši slazdā. Vai atceries, kā tu reiz paņēmi mani līdzi medībās, un kā mēs atradām mazu bebri, kam pakaļkāja bija iesprūdusi slazdā? Tieši tāpat klājas arī man.»

«Tas jau izklausās bīstami, bet man šķiet, ka tik ļauna tā lieta nebūs.» Kepijs smiedamies atbildēja, tomēr viņa smiekli skanēja mazliet māksloti.

Pa to laiku viņi jau bija sasnieguši trīs lielās sarkan- egles, zem kurām atradās nams un Nezta pagriezās atpakaļ, lai noņemtu savam ponijam seglus. Sams Pleifords, kas laikam bija viņu gaidījis, iznāca no nama.

«Vai drīkstu jums palīdzēt, Nezta?» viņš jautāja.

«Ļoti pateicos, Pleiforda kungs,» viņa zobodamās atbildēja. «To es tikpat labi varu izdarīt arī pati — arī pie Sneliem man neviens nepalīdzēja.»

Meskala un Manzanita pieskrēja un tikko neapgāza Tenneru. Viņas gavilēdamas sauca:

«Ziemsvētku vecītis atnācis!»

«Nē, sirsniņas, tas nāks tikai Ziemsvētkos,» mednieks atbildēja, ar pūlēm atbrīvodamies no viņu skāvieniem.

«Kad tu atraisīsi saini, krusttēv?» Manzanita apjautājās.

«Nu — varbūt pēc vakariņām.»

«Bet es taču nevaru ēst, kamēr neesmu redzējusi savas dāvanas,» Meskala traģiskā balsī paziņoja.

«Un ja atraisīšu saini pirms vakariņām, tu gribēsi ēst konfektes vien!» Tenners atbildēja.

«Konfektes?» Manzanita gavilēdama iesaucās. «Protams, neviens nevar ēst brieža gaļu un pupas, ja ir konfektes!»

Arī viņas māsiņai, domājot par reto gardumu, jau siekalas saskrēja mutē.

«Nu, tad mums jāliek šis jautājums nobalsošanai,» vecais līksmi piezīmēja. «Meskala un Manzija grib, lai dāvanas izdalu tūlīt — ko jūs par to sakāt, Emsa kundze?»

«Vakariņas gan vēl nav gluži gatavas,» viņa atbildēja, pamirkšķinādama acīm.

«Un kā tu domā, Nezta?»

«Es? Par ko?» viņa jautāja, Samam Pleifordam par lielām bēdām pati ienesdama seglus priekšnamā un uzkārdama tos parastajā vietā.

«Kad lai atveru saini? Es taču atvedu jums visiem veselu kaudzi dāvanu.»

«Pats par sevi saprotams, ka tūlīt!» viņa iesaucās, starodama priekā.

«Un kā jūs domājat, Pleiforda kungs?»

«Tā kā jūs laipni atļaujiet izteikt arī manas domas,» viņš glaimots atbildēja, «mans uzskats ir: kas ātri dod, tas dod divkārtīgi.»

«He, Rič, — nu tava kārta!» mednieks turpināja.

«Es, protams, pieņemu, ka tu piešķīri man izšķirošo vārdu?» Ričs mākslotā vienaldzībā jautāja.

«Labprāt, jo tu man šajā namā šķieti vienīgā gaišā galva.»

«Tad atraisi saini tikai pēc tam, kad Nezta un mazās jau būs apgūlušās.»

Pret to visas trīs meitenes skaļi protestēja un vienbalsīgi paziņoja, ka tādā gadījumā gulēt nemaz neiešot.

«Nu, tad mums būs jāizvēlas vidējais ceļš,» Tenners beidzot smiedamies izlēma. «Tātad, izrāde sāksies tūlīt pēc vakariņām!»

«Man.šķiet, nu mēs varam iet namā,» Ričs teica. «Novembrī laiks kļūst jau stipri vēss, sevišķi pēc saulesrieta.»

Dzīvojamā istaba, kas aizņēma visu nama platumu un apmēram pusi no tā garuma, ar sprēgājošo uguni lielajā, atklātajā kamīnā, atstāja ļoti patīkamu un mājīgu iespaidu. Tā izpildīja arī ēdamistabas vietu un divas gultas, kas stāvēja kaktā, liecināja, ka šeit tiek arī gulēts. Durvis līdzās kamīnam veda nelielā virtuvē, kas tikai nesen bija piebūvēta. Bez tam namā bija vēl divas istabas, kurām tomēr nebija tiešas satiksmes ar šo telpu. Ričs Emss mīlēja atklātus kamīnus, par ko liecināja arī tie trīs, no dzeltenajiem ķieģeļiem mūrētie kamīni, kas ārpusē stiepās visgarām ārsienai.

«Manzija un Meskala, nomazgājieties un sakārtojiet matus!» Emsa kundze no virtuves sauca.

Nezta jau bija nozudusi.

«Nu, kā šeit ir — vai daudz medījumu pēdu?» Tenners ieinteresēts apjautājās Ričam.

«Es katrā ziņā neatceros, ka jebkad būtu tik daudz redzējis,» tas apmierināts atbildēja. «Tēvs man reiz stāstīja par tikpat svētītu rudeni, bet tas bija pirms, vismaz, desmit gadiem — vēl ilgi pirms kara.»

«Tas jau ļoti iepriecinoši… Kādas pēdas tad ir visvairāk?»

«Visdažādākās — bebru, nercu, lapsu. Ja tu noķertu visus, kas tur mudž, tu varētu viens pats apgādāt visas Amerikas kažokādu tirgotavas. Kādas pašlaik ir cenas?»

«Ļoti augstas… Nu, tad jau mēs šo to nopelnīsim — jo vairāk tādēļ, ka rudens šogad solās būt ļoti garš.»

«Katrā ziņā; līdz šim pat vēl nav bijis sniega, atskaitot pašās augstākajās vietās. Lāču, briežu un meža gaiļu tik daudz, ka jājot gandrīz jāmin tiem virsū.»

«Tad jau zvēriem šeit barības vajag būt papilnam, jo citādi tie taču būtu izvēlējušies citu vietu?»

«Tas jau ir vislieliskākais, Kepij! Ar zīlēm mežā nosēta visa zeme; ogu bez gala — arī meža vīnogu, un priežu un pīniju čiekuru pietiek gadiem; šogad mums bieži lija … Un cik daudz medus — to tu nevari iedomāties! Varu derēt, ka zinu vismaz simts koku ar bitēm! Bet mēs gaidījām tevi, jo zinām, cik kārs tu esi uz saldumiem.»

«Ha, ha, ha — it kā arī tu nebūtu tāds pats kārumnieks! Un kā ar jums, Pleiforda kungs, vai jums garšo mūsu Tonto medus?»

«Es? Taisnību sakot, es esmu tikpat kārs uz medu kā lācis!»

«Nu, par to man prieks … Katrā ziņā tās ir ļoti labas vēstis, ko tu tur stāsti. Jūs abi šoziem taču medīsiet kopā ar mani?»

«Un kā vēl!» Ričs apstiprināja.

«Ar vislielāko prieku!» Pleifords piebilda. «Ar saviem darbiem es jau esmu galā — pat malkas krājums man jau sagādāts visai ziemai.»

Māte iesauca Riču virtuvē.

«Nāc, zēn, ienes ēdienu, citādi es pusi izliešu zemē.»

Ričs pietrūkās kājās un vairākas reizes skraidīja ar kūpošām bļodām turp un šurp starp virtuvi un istabu, turklāt ikreiz pameta Kepijam Tenneram ar acīm, vērsdams tā uzmanību uz Neztu, kas tagad, pārģērbusies baltā tērpā, izskatījās apburoša, bet mazliet izklaidīga. Sams Pleifords nenovērsa no viņas skatienu, kurā bija lasāma dievināšana.

«Kepij, jūs sēdieties savā vecajā krēslā!» Emsa kundze sacīja, ar laipnu smaidu aicinādama viņu sēsties sev līdzās. Tad norisinājās nikna cīņa starp abām dvīnītēm, kas kā viesulis iedrāzās istabā un gribēja katrā ziņā iegūt sev vietu līdzās Tenneram. Kā pēdējā pie galda apsēdās Nezta, acīmredzot, ne visai sajūsmināta par Pleiforda klātbūtni.

Mēmā rotaļa starp šiem abiem, kas sākumā bija mednieku tikai uzjautrinājusi, pamazām sāka modināt viņā ziņkāri un nemieru. Neztai nekad vēl nebija bijis neviena pielūdzēja, kas būtu sagājies ar tās ģimeni. Tonto apgabalā meitenes sešpadsmit gadu vecumā parasti jau bija apprecējušās, vai vismaz saderinājušās — turpretī Nezta Emsa, neraugoties uz saviem astoņpadsmit gadiem, vēl bija brīva un, cik Kepijam bija zināms, arī iekšēji vēl nebija saistīta. Šajā ziņā viņš tagad gan bija mazliet nesaprašanā, jo viņa bija dīvainā kārtā pārvērtusies un tas darīja to vēl pievilcīgāku.

Pie galda netika runāts. Visi — arī vecais mednieks — veltīja visu uzmanību tikai ēdieniem, kas šoreiz tika notiesāti apbrīnojami ātri. Kad galds bija novākts, tika

ienesta arī virtuves spuldze, lai būtu vairāk gaismas. Ričs iemeta kamīnā vēl dažas pagales malkas.

«Tā, un nu sēdieties visi atkal pie galda — Ziemsvētku vecītis tūlīt ieradīsies!» Tenners sacīja un, dvīnīšu gaviļu pavadīts, izgāja priekšnamā, atstādams durvis vaļā.

Uz šo acumirkli viņš jau tik ilgi bija priecājies. Lai iespaids būtu pārsteidzošāks, viņš gribēja ienest visus saiņus un vīstoklīšus reizē. Tomēr viņš nebija apsvēris, ka visas šīs daudzās mantas vaļējā veidā būs daudz grūtāk panesamas, nekā sasietas vienā aizsainī. Viņš nevien grīļojās zem dāvanu smaguma, bet kāpjot pāri slieksnim, pat paklupa un zaudēja līdzsvaru.

«Visi deviņi!» Ričs Emss smiedamies iesaucās, jo Kepijs ar visām dāvanām tik smagi nogāzās uz grīdas, ka viss nams notrīcēja.

2

Mirkli vēlāk viss atkal bija kārtībā un Kepijs Tenners laimē starodams, varēja novērot, kādu prieku tas bija sagādājis visiem ģimenes locekļiem. Ne velti viņš jau iepriekš bija iegaumējis, kas ikvienam visvairāk vajadzīgs un pēc kā tas jau sen ilgojies.

Sākumā Meskala un Manzanita bija gluži mēmas. Emsa kundzei bija asaras acīs, un viņa kā nemaņā uzlūkoja Tenneru. Nezta bija pavisam samulsusi par vecā drauga devīgumu, un pie katra vīstoklīša atraisīšanas, iegavilējās. Viņas pēdējā dāvana bija liela, plakana kartona kārba, kas tālajā ceļā bija mazliet cietusi, bet kuras saturs, par laimi, tomēr bija palicis nebojāts. Izvēloties rotas un greznumlietas, Tenners Preskotā bija aicinājis palīgā kādu veiklu, jaunu meiteni — to viņš tomēr ar gudru ziņu noklusēja. Tieši otrādi — viņš smaidīdams izlikās, it kā tas būtu pats par sevi saprotams, ka viņam šādās lietās ir plaši piedzīvojumi un apbrīnojama gaume. Nezta bija tā aizkustināta, ka pirmajā mirklī nespēja izrunāt ne vārda. Sajūsmināta viņa apvija rokas Tennera kaklam un šī mēmā pateicība vecajam medniekam bija vislabākais atalgojums. Beidzot viņa sāka raudāt un ar visām dāvanām aizskrēja uz savu istabu.

Ričs Emss sēdēja uz sola un lūkojās uz grīdu, kur tas kārtīgā rindā bija sakrāvis savas dāvanas: 44. kalibra Vinčestera šauteni, visjaunākā parauga Kolta revolveri,

veselu kaudzi kārbiņu ar patronām abiem ieročiem, mednieku nazi un rokas cirvi, pāri brīnišķīgu, apsudrabotu, meksikāņu piešu, melnas ādas patronjostu ar sudraba sprādzēm un revolvera maksti, kuru rotāja liels sudraba burts «E».

«Tu, neiespējamais izšķērdētāji» Ričs beidzot sacīja, mulsi rīdams kaut ko, kas šķita iespiedies tam kaklā. «Tu esi mūsu dēj izdevis visu savu peļņu!»

«Ak, nebūt!» Tenners vairīdamies atbildēja. «Arī pats sev es nopirku jaunu apbruņojumu, iegādājos vēl divus ēzeļus, pāri seglu un veselu kaudzi pārtikas produktu.»

«Kādēļ tad tu vismaz nenogaidīji ar visiem šiem jaukumiem līdz Ziemsvētkiem?» Emss jautāja.

Tenneram bija jāiekož mēlē, lai neizpļāpātu, ka Ziemsvētku dāvanām viņa būdā glabājas vēl otrs, vismaz tikpat liels sainis. Viņš pasteidzās atbildēt:

«Tavs draugs pirmīt ļoti pareizi izteicās: kas ātri dod, tas dod divkārtīgi!»

«Ko tu par to saki, Sam, ka viņš mūs tā izlutina?» Ričs pievērsās Pleifordam.

«Ja man būtu miljons, es labprāt atdotu to, lai vēlreiz redzētu Neztu priecīgu, kāda tā pirmīt bija!» Sams sajūsmināts atbildēja.

«Arī es to darītu … Nabaga meitene tik maz redz no dzīves.»

«Nu, kungi, es nu atkal sākšu kāpt mājup!» Tenners sacīja. «Esmu pamatīgi noguris, un arī savu prieku esmu piedzīvojis.»

«Kā — tu gribi aiziet, pirms mēs vēl esam paguvuši tev pateikties?» Ričs gluži nelaimīgs jautāja.

«Ir jau labi, puisīt, manu daļu pateicības jau esmu piedzinis!» Tenners smiedamies atbildēja.

Ričs cieši spieda vecajam medniekam roku.

«Tu jau zini, kā es to domāju, Kep!» viņš sirsnīgi teica.

Novēlējis draugiem labu nakti, Tenners devās ceļā. Viņš bija cerējis, ka Nezta ārā to sagaidīs, bet viņa nerādījās. Bez šaubām, viņa bija vēl vairāk saviļņota kā Ričs. Cik dīvaini viņa bija iekliegušies! Tas, ka viņš nespēja saprast Neztas dīvaino izturēšanos, nevarēja mazināt viņa prieku par to, ka bija uzdāvinājis viņai tieši tādas lietas, pēc kurām viņa jau sen bija ilgojusies. Neztas, tāpat kā visas Emsu ģimenes liktenis, nebija viegls, kaut arī dzīve, vismaz pēc Riča domām, nekur nevarēja būt jaukāka kā šeit, Tonto apgabalā. Viņas tēvs bija dzimis krietnā ģimenē, vienā no dienvidu pilsētām, droši vien Teksasā, un kādreiz bija redzējis arī labākas dienas. Tenners bija pārliecināts, ka Emss dienvidos bijis iejaukts kādā asiņainā dēkā, un tādēļ izceļojis. Tomēr viņam nebija izdevies izbēgt savam liktenim, jo viņš, kaut nebija personīgi piedalījies slavenajā Tonto karā, tomēr bija kritis tam par upuri. Viņa noslepkavošana tika saistīta sakarā ar Titu ģimeni, kaut šīs baumas — tāpat kā daudzas citas šajā tuksnešainajā apvidū — nekad nebija apstiprinājušās.

Mednieks domās iegrimis soļoja vēsajā naktī. Skarbais vējš lika tam ciešāk aizpogāt svārkus. Pie melnzilajām debesīm dzidri mirdzēja zvaigznes, strauts klusu murminādams tecēja starp saviem klinšainajiem krastiem; Kritušā Zirga pakalna virsotnē bars vilku izgāja medībās.

Jo ilgāk Tenners domāja par saviem draugiem, jo vairāk viņš juta, ka ar tiem kaut kas nav kārtībā. Kas viņu vienmēr bija visciešāk saistījis pie Emsu ģimenes — tā bija Emsu ģimenes sirsnīgā mīlestība, kādu tie juta viens pret otru. Vai varbūt mazā Toma nāve un Neztas pielūdzēja iejaukšanās tagad bija kaut ko izmainījusi?

Viņš bija spiests pārtraukt šīs pārdomas, jo ceļš pāri klintīm bija tik tumšs, ka Kepijam, sevišķi vēl pēc pusgada ilgas prombūtnes, bija jāiet ļoti lēnām un uzmanīgi. Beidzot viņš tomēr sasniedza savu būdu un, neiededzis pat uguni, apgūlās.

Ilgi viņš nespēja aizmigt, kas parasti nekad negadījās. Viņš dzirdēja, kā egles, kas nokarājās pār viņa būdu, sitās pret tās jumtu. Vējš žēli gaudoja klinšu iedobumos, saviem vaidiem modinādams Tennera nomāktajā sirdī īsti rudenīgas sajūtas …

Pretēji paradumam, viņš atmodās diezgan vēlu, un kad viņš ar spaini devās uz tuvējo avotu, zālē mirdzēja sarma, kamēr^ielejas rietumu malu jau zeltīja saules stari. Mazo peļķi zem burbuļojošā avota sedza plāna ledus kārta un zemē bija redzamas zvēru pēdas. Ejot atpakaļ uz būdu, Tenners dzirdēja ielejā rībam skarbus, ne visai skaļus šāvienus. Acīmredzot, tur Ričs Emss izmēģināja savu jauno šauteni. Kepijs gaidīja, ka Ričs drīz atnāks pie viņa; tomēr viņš jau bija pagatavojis un paēdis azaidu, nomazgājis un novietojis plauktā traukus un pašreiz sācis izkravāt atvestos pārtikas krājumus, kad beidzot izdzirda vieglos, pazīstamos soļus.

Emss ienāca, pilns jaunības un dzīvesprieka, tomēr šorīt tas nelikās visai līksms.

«Labdien, Kep! Nu, lūdzu — aplūko to» viņš iesaucās, turēdams tam pie deguna savu veco sombrero.

Tenners redzēja platmales dibenā trīs ložu caurumus.

«Ļoti labi — ja vien neesi šāvis no pārāk maza attāluma.»

«Smieklīgi tuvu — vislielākais piecdesmit pēdu.»

«Nu, tā kaut ko!» Tenners novilka.

Nolicis platmali uz galda, viņš uzspieda uz caurumiem sudraba dolāra gabalu, kas pilnīgi nosedza visus trīs caurumus.

«Ja tu būtu šāvis no simts soļu liela attāluma — es teiktu: pavisam lieliski!»

«Tādā attālumā es no šautenes nevaru trāpīt pat šķūņa durvīs,» Ričs smiedamies atbildēja. «Es dažas reizes pamēģināju, bet vai nu esmu aizmirsis šaut, vai arī šautene ņem par augstu — kam es drīzāk ticu. Šos te caurumus es izšāvu platmalei ar manu jauno Koltu. Tie bija pirmie trīs šāvieni un es turklāt domāju par Liju Titu.»

«Bet, Rič, kā tu vari tā runāt!» Tenners pārmetoši sacīja. «Tava šaušana bijusi brīnišķīga, bet tava valoda jo ļaunāka.»

«Protams, tā ir, mans labais Kep, bet tur nekas nav līdzams: pēdējā laikā man pastāvīgi jādomā par Liju.»

«Muļķības — kāda daļa tev gar viņu? Neinteresējies ne par viņu, ne arī par pārējiem Titiem … Labāk iemet vēl kādu pagali ugunī un apsēdies!»

Ričs piemeta malku, nolika šauteni kaktā un apsēdās savā iemīļotajā vietā.

«Es šorīt jau saķildojos ar Neztu,» viņš paziņoja.

«Ko tu saki! Saķildojies — par ko tad īsti?»

«Divas reizes es viņu pieķēru, kad tā gribēja aizzagties prom, lai pirmā nokļūtu pie tevis.»

«Mans Dievs, tad jau es stāvu starp velnu un dziļo jūru, kā pie mums mēdz teikt,» Tenners nopūtās.

«Ceru, ka velns pēc tavām domām esmu es, un Nezta — dziļā jūra; tad tā lieta var iet… Tu nevari iedomāties, Kep, cik ļoti es viņu mīlu! Mēs, Emsi, jau esam tādi jocīgi ļaudis — man šķiet, tas tādēļ, ka mūsu ģimenē tik daudz dvīņu. Arī manam tēvam bijis dvīņu brālis, un dvīņu māsu pie mums bijis ļoti daudz, bet nekad nav bijis dvīņu — māsa un brālis, Nezta un es esam pirmie tādi. TādēJ laikam vienmēr, kad viņai gadās kas ļauns, es sajūtu to tik dzīvi, it kā tas būtu atgadījies ar mani. Liekas, it kā garīgi mēs būtu tieši saauguši kopā!»

«Vai tu domā kādu sevišķu gadījumu?» Tenners piesardzīgi iejautājās.

«Nē, es runāju tikai vispār … Vai zini, Kep, — lai cik mīļi un labi tas no tevis arī nebija, ka tu apbēri mūs dāvanām, bet ar Neztas rotām un tērpiem tu gan labāk būtu varējis nogaidīt līdz Ziemsvētkiem!»

«Kādēļ tā, mans zēn?»

«Jau visu vasaru un visu rudeni Nezta bija tik dīvaina — kaut tikai viņa nesajuktu pavisam!»

«Ah, tu laikam baidies, ka glītajos tērpos viņa vēl drīzāk varētu atrast sev vīru?»

«Baidos? Taisni otrādi — to es vēlētos!» Ričs uztraukts iesaucās. «Ja tu varbūt arī negribi tam ticēt — nevaru tur nekā līdzēt, bet tā ir … Redzi, šomēnes Šelbijā precas Lila Snela — viņas līgavaini, Helu Bernsu, tu jau laikam pazīsti. Es viņu mazliet zinu un, taisnību sakot, neesmu visai labās domās par to. Viņš kopā ar Neztu apmeklēja skolu, un viņa apgalvo, ka tas esot gluži krietns puisis. Varbūt viņai taisnība, bet visļaunākais tas, ka viņš ir Titu radinieks un ļoti sadraudzējies ar Liju. Tātad: Nezta uz šīm kāzām negribēja iet, jo viņai neesot ko apģērbt. Par to es, protams, ļoti priecājos, bet nu tu uzdāvināji viņai tik apburošu tērpu! Vakar vakarā, kad tu jau biji aizgājis, viņa to bija uzģērbusi un ienāca pie mums istabā. Tev vajadzēja viņu redzēt — aiz prieka viņa bija gluži kā bez prāta un, protams, tagad grib katrā ziņā iet uz kāzām. Diemžēl arī māte viņu atbalsta šajā nodomā.»

«Bet, zēn, Dieva dēj, tur taču nav nekā ļauna!» vecais mednieks atbildēja. «Taisni otrādi — man tas šķiet ļoti labi darīts, un es pat arī pats ieradīšos Selbijā, lai apbrīnotu Neztu jaunajā tērpā!»

«Liekas, Nezta tevi iespaido tāpat kā krietno Samu!» Ričs īgni atbildēja.

«Un kā tas būtu?»

«Viņa jums galīgi sagroza galvu!»

«Ha, ha, ha! Liekas, tu esi greizsirdīgs par to, ka viņa gribējusi atnākt pie manis agrāk kā tu.»

«Var jau būt… Bet nu. klausies tālāk! Kad Sams Pleifords pagājušajā aprīlī ieradās šeit, viņš ar vislielāko steigu iemīlējās Neztā, turklāt pamatīgi, un arī Nezta viņā. To viņa pati man pateica, jo līdz pat pēdējam laikam viņai nebija noslēpumu no manis — varbūt tādēļ, ka zināmā mērā es tai tomēr aizvietoju tēvu. Nu, un tā kā es pats ļoti labi ieredzu Samu un arī māte bija mierā, tad viss šķita kārtībā. Bet jau drīz vien Sams kļuva gluži grūtsirdīgs, turpretī Nezta staigā lepni paceltu galvu. Viņi sāk ķildoties; par ko — Sams man nesaka. Neztai pirmo reizi mūžā rodas noslēpumi no manis. Reiz viņa bijusi Selbijā ballē un pārgulējusi nakti pie Lilas Snelas vecākiem. Sams nebija braucis līdzi, bet skraidīja apkārt kā nopērts suns. Nu, tad bija pēdējais laiks, ka es sāku interesēties par šo lietu. Un nu izrādās, ka Nezta ielaidušies ar Liju Titu.»

«Tas taču nevar būt!» Tenners uztraukts iesaucās.

«Tomēr! Lai cik neticami tas arī neizklausītos — tā ir patiesība.»

«Nē, tā kaut kas! … Tātad ar Pleifordu viņa izšķīrās?»

«Nebūt — viņa arvien vēl ir oficiāli saderinājusies ar to …' Nu, lūdzu, ko tu domā par šo lietu?»

«Tu teici, Nezta esot ielaidusies ar Liju Titu. Kā tu to domā — cik tālu ielaidusies?»

šis jautājums lika Ričam Emsam redzami satrūkties. Viņš ierāvās sevī un, iespiedis savas stiprās, saulē iede- gušās rokas starp ceļiem, it kā palīdzību meklēdams, lūkojās ugunī.

«Ja lieta grozītos ap kādu citu meiteni,» viņš lēnām sacīja, «es teiktu, ka viņa vienkārši pazaudējusi prātu, bet Nezta nav kā citas, viņa nepārsteidzas, nemēdz iemīlēties, nav sentimentāla … Varbūt viņa bija sadusmojusies uz Samu, ka tas reiz bija mēģinājis pakļaut viņu savai gribai, — nezinu. Bet, galu galā, tas jau arī nekrīt svarā; katrā ziņā no viņas puses bija netaisni sniegt Lijām Titam kaut mazo pirkstiņu.»

«Tur tev taisnība!» Tenners nopietni piekrita. «Šis Tits laikam ir glīts puisis?»

«Jā, tas viņš ir, un pie sievietēm viņam milzīga piekrišana — visas meitenes šeit ir kā trakas uz viņu … Varbūt sākumā Neztas attiecības pret viņu bija gluži nevainīgas, bet jau tika tenkots. Sākumā es, protams, nepiegriezu šīm tenkām vērību, bet tad es reiz novēroju tos abus dejojot, un pārliecinājos, ka viņi slepus satiekas pie Sneliem, tad arī man bija jātic. Toreiz es kļuvu gluži slims… Kaut es vismaz varētu saprast Neztu, bet es vienkārši nespēja to saprast; biju tikai sašutis un ar to padarīju lietu vēl ļaunāku.»

«Jā, protams… Šī lieta izskatās visai ļauna, mans nabaga Rič! Bet ar savu galīgo spriedumu es tomēr atturēšos, kamēr Nezta nebūs iztēlojusi man šo lietu arī no sava viedokļa.»

«Protams, tā būs vislabāk. Kungs Dievs, Kep, es tik ļoti priecājos, ka tu atkal esi šeit. Nezta tevi mīl — varbūt tev viņa paklausīs … Starp citu, man žēl arī nabaga Sama! Visa Šelbija smejas par viņu; viņš, protams, to zina un tādēļ nerādās tur. Bet viens ir tiesa: viņš izturējās brīnišķīgi! Neviena ļauna vārda viņš neteica Neztai, kaut šī lieta tam sasodīti ķeras pie sirds.»

«To varu iedomāties. Arī man tas ir ļoti sāpīgi. Taisnību sakot, tas viss tik maz atgādina Neztu — kas tad īsti apsēdis to meiteni?»

«Man šķiet, ka mūsu ģimenē ir ļauna iedzimtība, kas izpaužas šādā Neztas rīcībā. Starp citu, arī es esmu mantojis savu daļu no tās, kā ar šausmām esmu pārliecinājies … Bet vistrakākais tomēr ir tas, ka māte klaji nostājas Neztas pusē! Liekas, ka viņa lepojas ar savas meitas panākumiem,, it kā tie atgādinātu viņai pašas jaunību. Protams, es nelabprāt runāju par to, un jau tā esmu teicis pārāk daudz.»

«Kā tev šķiet, vai šis Lijs Tits galu galā varbūt tikai lielās?»

«Tas būtu iespējams,» Ričs dzīvi atbildēja, «jo šajā ziņā viņš vienmēr bijis liels, un kādas meitenes labo slavu tas nekad nav pratis cienīt. Bet ja tā arī būtu tikai tukša lielība — man, kā brālim, šī lieta tomēr ir sasodīti nepatīkama.»

«Katrā ziņā mums viņa lielībai jādara gals, tāpat kā Neztas vieglprātīgajai rīcībai.»

«Protams, tas mums jādara, vecais zēn!» Ričs atbildēja. «Ja mums izdosies vest Neztu pie prāta — lieta ar to būs izbeigta.»

«Tur nevar būt nekāda «ja» — pats par sevi saprotams, ka mums tas izdosies! Un vai tevi vēl kaut kas nospiež?»

«Nē, viss pārējais iet tā, ka labāk nevar pat vēlēties. Mums jau ir vairāk kā divi simti vēršu, tā ka nākošajā gadā mums — Samam un man — būs jāpieņem papildspēki. Ganības šeit lieliskas, tā kā pat vissausākajā gada laikā lopiem netrūkst barības; no lopu zagļiem mēs gandrīz nemaz neesam cietuši, — vārdu sakot: dažu gadu laikā mēs varētu kļūt bagāti ļaudis. Ja vien Nezta gribētu kļūt prātīga, mēs visi varētu dzīvot jauki, varētu sūtīt dvīnītes skolā un viss būtu labi.»

«Nu, redzi, tad taču ir arī iepriecinošas ziņas — ja vien meitene nepārvelk krustu visiem mūsu plāniem. Bet tam es neticu, untuma dēļ Nezta taču negribēs sabojāt visas ģimenes nākotni; šajā ziņā es viņu pazīstu pārāk labi. Gan redzēsi: kad es nopietni izrunāšos ar viņu, lieta iegūs pilnīgi jaunu izskatu!»

«Katrā ziņā tu novēli man no sirds milzīgu smagumu,» Emss pieceldamies sacīja, un viņa drūmā seja mazliet noskaidrojās. «Nu es iešu. Ja Nezta neatnāk pie tevis — uzmeklē, lūdzu, viņu pats. Un ja tev neizdosies atrunāt viņu no Lilas Snelas kāzām — mēs ķersimies pie šīs lietas visi kopīgiem spēkiem.»

«Par to varēsim runāt vēlāk,» Tenners apdomīgi piezīmēja.

Pēc tam mednieks ilgu laiku rīkojās pa savu būdu un tās priekšā, ik brīdi palūkodamies, vai nenāk Nezta. Daži no Emsu suņiem gan atskrēja viņu apsveikt un atjaunot veco draudzību, bet Nezta nerādījās. Tennera paļāvība zuda arvien vairāk un vairāk, viņš kļuva ar katru brīdi nemierīgāks, un beidzot apņēmās pats uzmeklēt jauno meiteni.

Pusdienas saule raidīja ielejā savus siltos starus, kamēr augstienēs gaiss likās dzidrs un salts. Gaisā bija jūtama rudens smarža; ozolu stumbri nogāzēs mirdzēja tē- raudpelēki, it kā tie būtu mitri. Mednieks ejot pa paradumam novēroja ikvienu briedi un ikvienu meža gaili. Kādā ēnainā gravā viņš apstājās, lai atpūstos un pārdomātu, tad lēnām soļoja tālāk un beidzot ilgu laiku nosēdēja uz kāda koka stumbra strauta malā, tā kā bija jau diezgan vēla pēcpusdiena, kad tas sasniedza Emsu namu.

Meskala un Manzanita bija slimas, jo bija saēdušās pārāk daudz saldumu.

«Kaut taču es jau agrāk būtu atņēmusi šiem sivēniem konfektes!» Emsa kundze pabeidza savu stāstu.

Meskala gultā locījās vēdersāpēs, kamēr Manzanita kā pierijusies čūska nekustīga gulēja saulītē.

«Patiesi, Kepij, jums nevajadzētu mūs tik ļoti lutināt!» Emsa kundze piezīmēja.

«Ak, ko — reizi vai divas reizes gadā — jums taču jānovēl man šis prieks, jūs mazliet palutināt!» vecais smiedamies sacīja. «Kur tad nozudusi Nezta?»

«Visu priekšpusdienu viņa lēkāja šeit namā kā tauriņš,» Emsa kundze atbildēja. «Te viņa čivināja kā cīrulītis, te jau nākamajā mirklī bija atkal noskumusi. Nu viņa ir kaut kur ārā — droši vien atradīsiet to sapņojam zem kāda koka.»

«Kas tad īsti meitenei noticis?»

«Kas viņai lai notiktu? Nekas! Tikai jūs vīrieši nevarat mūs, sievietes, saprast.»

«Tas var gan būt, bet es vismaz mēģinu to darīt. Arī Ričs un Sams Pleifords cenšas saprast.»

«Tātad Ričs jau runājis ar jums?» viņa skarbi jautāja.

«Jā, zēns mazliet noraizējies Neztas dēļ, un es jūtu, ka viņam ir iemesls bažām.»

«Nav noliedzams, ka viņš un Sams mīl Neztu; tikai, diemžēl viņi nav pietiekami gudri, lai liktu meiteni mierā. Nezta pašreiz pārdzīvo smagu laiku, jo šī ir viņas pirmā mīlestība. Viņa vienkārši pārāk vēlu iesākusi. Kad es biju sešpadsmit gadus veca, man jau bija vesels pusducis aiz muguras!»

«Ak tā — nu es saprotu!» Kepijs sacīja, kaut nesaprata pilnīgi nekā. «Tātad lieta grozās ap mīlas dēku?»

«Protams! Viņa ir iemīlējusies divos jaunos vīriešos, vismaz cik man zināms, — varbūt ka tur ir kas vairāk. Vienā pusē stāv šis Sams Pleifords — krietns, labsirdīgs un smalkjūtīgs, bet tomēr ļoti neglīts zēns; un otrā pusē Lijs Tits — skaists velna puisis, tomēr nekādā ziņā ne labs, un noteikti brutāls attiecībās pret sievietēm. Tad nu es mēģinu pārliecināt Riču un Samu, lai pilnīgi atstāj Neztu mierā. Sams nu pamazām atzinis, ka mans padoms labs, bet Ričs ir stūrgalvīgs, kā jau visi Emsi.»

«Bet mīļā Emsa kundze,» Kepijs ļoti nopietni atbildēja, «ja mēs atstājam Neztu pilnīgi savā vaļā, viegli var no- titkt kaut kas tāds, kas vairs nav labojams.»

«Ak, nieki — tādas lietas varētu gadīties vienīgi tādēļ, ka mēs ik uz soļa uzmācamies viņai! Tādēļ ieteicu arī jums: atstājiet viņu mierā, bet ja runājat ar viņu — piekrītiet tai, un turklāt krietni nopeliet Liju Titu viņas acīs!»

«Bet, Dieva dēļ, Emsa kundze!» Tenners šausmās protestēja.

«Ticiet man, Kepij, tas ir vienīgais pareizais ceļš! Ja nelaimei jānotiek, tā notiks — tur neviens neko nevar līdzēt. Sirds dziļumos Nezta turas pie Sama Pleiforda, tikai pašlaik jaunais Tits apžilbinājis viņai acis, kas īstenībā viegli saprotams. Galu galā Sams tomēr iegūs viņu, ja vien nebūs muļķis un nekļūs nelga viņas acīs. Viņš pašreiz jau ir uz īstā ceļa; vienīgi Ričs man vēl sagādā razes. Tas ir tieši tāds pats kā viņa tēvs, vai pat vēl ļaunāk: īsts sava krusttēva Džesa dubultnieks. Ja vien kaut kur Tek- sasā izcēlās ķilda vai šaušanās — Džess Emss četrdesmitajos gados piedalījies Teksasas iekarošanā — tātad Ričam ķildošanās un cīņas gars ir jau asinīs. Un arī bez visa tā — viņam nav iemesla uzskatīt Titus par pārāk zaļiem!»

«Protams, nē!» Tenners sapīcis drūmi atbildēja.

«Protams, tā ir nelaime, ka Nezta jūt pret Titiem citādi, nekā viņas brālis!»

«Tā jau ir … Nu, tad es atkal sākšu staigāt.»

Tenners atvadījās un, neraugoties uz Emsa kundzes padomu, devās meklēt Neztu. Viņš neatrada to ne kūtīs, ne iežogotajās ganībās, ne arī aizā, kur stāvēja viņa paša būda. Viņš meklēja to visur, bet šeit Meskalas gravās un klintīs viegli būtu varējis noslēpties pat tūkstoš meiteņu. Viņš atgriezās pie strauta un sāka iet gar to augšup. Beidzot, kādā pavisam vientuļā vietā, kur ūdens satecēja dziļā, tumšā dīķī, viņš pamanīja mirdzam tās gaišos matus. Viņam bija krietni jākāpj, lai nokļūtu pie tās.

Lai cik vecs Tenners nupat vēl bija juties — Neztas tuvums to darīja atkal jaunu. Viņa likās tam kā ziedošas jaunības, sievišķīgas piemīlības un traģiskas mīlas iemiesojums. Apkārtne, kādā viņš to atrada, ar savu mežonīgo romantiku šķita kā radīta viņas skaistuma ierāmējumam. Vecs zīdvīģu koks tālu izpleta savus kailos zarus pār klinti, uz kuras viņa sēdēja; strauta ūdeņi čalodami joņoja pār dzeltenajām klintīm, kas pretējā krastā izveidoja dziļas nišas, starp kurām sārti mirdzēja vīnogulāju lapas.

Zem Neztas zilajām acīm gulēja tumšas ēnas. Viņas sejā bija redzamas asaru pēdas. Kad tā pamanīja Kepiju, viņā pamodās īgnums un prieks, kurus abus tā nespēja noslēpt.

«Labdien, meitenīt!» vecais mednieks maigi sacīja.

Nezta sēdēja, atbalstījusi muguru pret kāda milzīga koka stumbru, uz kopā savāktu priežu skuju kaudzes. Acīmredzot šī bija viņas iemīļotā vieta, kur tā atpūtās ne pirmo reizi. Kepijs nosēdās viņai cieši līdzās un arī atbalstījās pret koku.

«Kādēļ tu sekoji man?» viņa bez kāda ievada diezgan izaicinoši jautāja.

«Vareni jauki šeit ir,» Kepijs sacīja, izlikdamies nedzirdējis viņas jautājumu. «Ja nemaldos, es tevi reiz jau atradu šeit — pirms ilga laika, kad tu vēl biji bērns. Ir jau arī ļoti labvēlīga vietiņa — ziemeļos aizsargāta no vēja, bet dienvidos atklāta saulei.»

Viņš nopūzdamies noņēma sombrero un uzmanīgi pavērās Neztā. Viņas sejas izteiksme pamudināja to pagaidām sekot Emsa kundzes padomam.

«Tātad, ko tu gribi no manis?» viņa ļoti nelaipnā tonī atkārtoja.

«Tevi redzēt, bērniņ! Ja tu nenāci pie manis, man taču vajadzēja nākt pie tevis, vai nav tiesa?» «Kādēļ?»

«Tādēļ, ka es vienmēr priecājos redzēt tevi, meitenīti Un tad: vai domā, ka mana atmiņa ir tik īsa, lai es būtu aizmirsis, ko tu man vakar teici — ka tev esot vajadzīgs draugs?»

«Noteikti tikai tādēļ?»

«Tiešām un patiesi!» Tenners apgalvoja.

«Vai esi jau redzējis Riču?» viņa pietvīkdama jautāja.

«Jā, viņš brīdi pakavējās pie manis būdā.»

«Vai viņš runāja par mani?»

«Protams.»

«Labu vai ļaunu?»

«Pa daļai vienu — pa daļai otru … No visa pa drusciņai.»

«Bet visvairāk gan ļauna!» viņa kaisli sacīja.

«To es neesmu teicis, mazā … Tomēr tas, ko Ričs man stāstīja, mani ļoti uztrauc. Nabaga zēns sarunāja trakas lietas — es nemaz netiku pie vārda.»

«Jā, tur jau ir tā nelaime, ka viņš nevar turēt muti!» viņa īgni atbildēja. «Iedomājies — šorīt viņš man teica, ka es esot neprātīgs, izlutināts bērns! Un kad es viņam uz to devu attiecīgu atbildi, viņš sāka lamāties un vairs neklausījās manī.»

«Nē — ko tu saki! … Vai zini, lieta vienkārši tāda, ka labais Ričs aizmirst, ka arī tu jau esi pieaugusi.»

«Vai nav tiesa?»

«Protams, tā ir — to es jau vakar ievēroju.»

«Un tu tiešām neesi sekojis man šurp, lai mani rātu un mēģinātu iespaidot pēc Riča prāta?»

«Bet, Nezta, kā gan tev var ienākt prātā tādas domas?» Kepijs pārliecinošā balsī iesaucās, izlikdamies pārsteigts. Viņš tomēr neiedrošinājās ielūkoties blakussēdē- tājas brīnišķīgajās, zilajās acīs. Pēc īsa, mulsa klusuma brīža, vina satvēra to aiz rokas un pievilka tuvāk sev klāt.

«Neļaunojies uz mani, Kepij!» viņa satriekta čukstēja. «Īstenībā Ričam taisnība — reizēm es tiešām esmu sātans.»

«Ričs ir ļoti kārtīgs zēns — viņam ir tikai viena vājība, un tā galu galā piemīt mums visiem.»

«Un kāda tā būtu, Kepij?»

«Viņš pārāk mīl kādu mazu Tonto meiteni, kurai vārds ir Nezta.»

Viņa skaļi iesmējās, tomēr tās smieklos izskanēja kas grūtsirdīgs.

«Un arī tev piemīt šī vājība, Kepij?»

«Jā, meitenīt, arī es slimoju ar to, turklāt vēl ļoti bīstamā mērā.»

Viņa pievirzījās tam pavisam tuvu un atbalstīja galvu uz viņa pleca. Viņš būtu varējis svētīt māti, kas dzemdējusi šo brīnišķīgo būtni. Šajā brīdī viņš izjuta vairāk, nekā būtu spējis izteikt veselā dziļu pārdomu stundā. Cik jauka bija šī meitene, kas ilgās un gaidās bija izaugusi par sievieti, kas vēl pati nezināja, kas notiek ar viņu, kas nedroši vēroja pati sevi, reizē atdevīga un tomēr noraidoša līdz skarbumam.

«Ak, Kepij, vakarvakarā es biju tik neizsakāmi laimīga! Biju tik pateicīga tev par brīnišķīgajām dāvanām, un vēl vairāk par tavu mīlestību, ko tās man pierādīja. Bet šorīt — šorīt es jau atkal biju noskumusi… ak, tik bezgala noskumusi… Turklāt es līdz neprātam priecājos, ka drīkstēšu valkāt šo skaisto tērpu, šīs zeķes un kurpītes! Kā gan tu varēji to visu tik pareizi izmeklēt — gluži manā gaumē? Protams, nu man jāiet uz Lilas Snelas kāzām. Sākumā es negribēju iet, bet nu man jāiet — vienalga, gribu vai negribu.»

«Bet kādēļ gan nē, meitenīt? Zināms, tu iesi; un arī es būšu tur. Pat par simts bebru ādiņām es nepalaistu garām izdevību redzēt tevi jaunajā tērpā.»

«Kādēļ, Kepij?» viņa sapņaini jautāja.

«Tādēļ, ka gribu būt klāt, kad visas Tonto meitenes tevis dēļ kļūs slimas aiz skaudības.»

«Redzi, Kepij, — tu mani saproti, tu esi uzminējis manu vājību … Bet tur vainīgas pašas meitenes, kas vienmēr nolūkojušās manī pār plecu un izsmējušas mani vienkāršo tērpu dēļ. Un starp viņām ir kāda, kuru es ienīstu! Uz viņu esmu bijusi greizsirdīga, un patiesībā esmu vēl tagad … Bet ne viņai, ne kādai citai nav tērpa, kas būtu tik skaists, kā manējais! Kad būšu izbaudījusi triumfu, es labprāt palikšu mājās, kā Ričs prasa, un arī… Samu vairs nesāpināšu.»

«Sams? O, tam nebūt nekaitē, ka tu viņu reizēm paķircini. Lai viņš tikai redz tevi kopā ar glīto Titu, kas taču piederas tev daudz labāk, nekā šis neglītais, tūļīgais puisis, kuram turklāt…»

«Kepij, tu nedrīksti tā runāt par Samu Pleifordu!» Nezta neparasti dedzīgi pārtrauca viņu.

«Atvaino, bērniņ!» Kepijs sacīja, apbrīnojami veikli tēlodams savu lomu. «Man šķita, ka Samam tavās acīs nav ne vismazākās nozīmes.»

«Tomēr!» viņa atbildēja, dziļi ievilkdama elpu … «Tas jau ir visļaunākais! Taisnību sakot, man vajadzētu saraut visas saites ar Samu, bet vienkārši nespēju to izdarīt.»

Kepijs neiedrošinājās viņu tuvāk iztaujāt, kaut kvēloja ziņkārē. Viņš noteikti cerēja, ka Nezta pati drīz vien uzticēs viņam visu. Katrā ziņā lieta bija vēl daudz ļaunāka, nekā Ričs domāja, kaut arī viņa drūmās nojautas jau bija pietiekami ļaunas.

«Tu padarīsi mani atkal pavisam nedrošu, Kepij!» Nezta mirkli klusējusi, turpināja. «Es atnācu šeit, lai cīnītos ar savu godkāri, bet kad tu pateici, ka visas Tonto meitenes saslimšot aiz skaudības pret mani — tā atkal sagrāba mani!»

«Nu, tad jau varu tikai priecāties, ka man nejauši gadījās nākt šeit garām,» Kepijs ar visgodīgāko sejas izteiksmi meloja. «Citādi es vēl būtu pazaudējis baudījumu — tevi apbrīnot.»

«Tu, mīļais, vecais zēn, cik labi tu proti mierināt! … Tātad labi, Kepij: es eju uz kāzām — lai tas maksā, ko maksādams!»

«Nu — viss jau ir samaksāts!» Tenners smiedamies atbildēja. «Es tomēr negribētu tev teikt, cik visa tā rota maksājusi.»

«Ak, es taču nerunāju par naudu!» viņa iesaucās, jau atkal mocīdamās sirdsapziņas pārmetumos.

«Jā, par ko tad, meitenīt?»

«Nezinu, bet es baidos,» viņa nopietni atbildēja. «Tonto meitenes jau tā mani vienmēr dēvē par «Teksasas godkāro tītaru»; ja es nu pārspēšu viņas ar savu tērpu, tās pret mani nekļūs laipnākas. Sevišķi Grietiņa Leva mani ienīst, tev jāzina: tā ir tā pati, kas izplata šīs tenkas par mani un Liju Titu. Tā, protams, spļaus indi un žulti, jo viņa pati ir gluži traka pēc Lija, kurš tikai rotaļājas ar viņu .. . Turklāt es bīstos, ka Ričs varētu nopietni sadusmoties uz mani — līdz šim tas vēl nav noticis. Arī Samam tas būs ļoti sāpīgi, kaut viņš ne reizi nav mani lūdzis neiet kāzās — viņš vispār nekad nesaka man neviena nelaipna vārda, un tādēļ es ari tik ļoti kaunos no viņa … Ja pēc Lilas kāzām es vairs nerādīšos Selbijā, lieta varbūt nemaz nekļūs tik ļauna. Katrā ziņā, tad es vairs neredzēšu arī Liju Titu . ..»

Viņa aprāvās, acīmredzot, pamanījusi, ka ir skaļi domājusi. Kepijam ari nevajadzēja vairāk zināt — viņš bija pārliecināts, ka viņa nevairīsies ne no Selbijas, ne arī no Lija Tita — un šajā apstāklī slēpās nākotnes briesmas. Likās, arī Nezta pati jau apzinājās to, jo viņas galva smagi noslīga uz mednieka pleca. Maigi un mierinoši viņš aplika roku tai ap vidu un cieši sakoda zobus. Viņa neprata tik labi savaldīties — uztraukumam, kas plosīja viņai dvēseli, vajadzēja izlauzties uz āru.

«Ak, Kepij!» viņa elsodama sacīja. «Es gribētu, kaut būtu jau mirusi!»

Nu viņas bēdas vairs nezināja robežu. Ilgi aizturētās asaras nevaldāmi plūda tai pār seju, kas raustījās elsās. Vecais mednieks bija galīgi apjucis — kad viņš bija redzējis kādu sievieti raudam? Nezta cieši pieķērās viņam kā cilvēks, kas bīstas nogāzties bezdibenī. Lai cik maz viņš bija radis apieties ar sievietēm un lai cik grūti viņam nācās tās saprast, — Kepijs nojauta, ka zem šī pēkšņā jūtu izplūduma slēpjas kaut kas pavisam briesmīgs. Viņš pats nebūtu varējis izskaidrot, kā un kādā ceļā, bet pēkšņi tas saprata, ka viņš ir vienīgais cilvēks, kam Nezta varēja patiesi uzticēties.

3

Otrā dienā Kepijs Tenners no pirmās rīta ausmas līdz pat nakts satumšanai, klejoja pa mežiem, vērodams medījumu pēdas un bebru dambjus, lai sastādītu plānu turpmākajam darbam. Viņš bija ļoti apmierināts ar saviem

novērojumiem, jo visas pazīmes solīja sevišķi ienesīgas medības.

Nākamajā dienā viņš aplūkoja augstāk gulošos medību laukus, sevišķi tā dēvēto «Šaubu ieleju». Sāds gājiens, kas prasīja veselu dienu, pat tik piedzīvojušam kalnu kāpējam, kāds bija Kepijs, bija ļoti nogurdinošs. Sev par prieku viņš pārliecinājās, ka nākamo ziemu — vismaz cik tas attiecās tieši uz viņu — ieleja neattaisnos savu nosaukumu, jo nevarēja būt šaubu, ka arī šeit viņš gūs bagātīgu medījumu. Ne mazāk kā sešus bebru dambjus viņš atrada brīnišķīgajā gravā, no kuriem viens bija izveidojis lielu ezeru, kas vārda tiešā nozīmē, mudžēja no bebriem. Vesela lāču kolonija bija apmetusies augšā uz austrumu augstienes, kuru klāja biezs ozolu mežs. Briežu un meža gaiļu bija tik daudz, kā viņš nekad vēl nebija piedzīvojis. Ap avotiem zvēri bija nomīdījuši zemi tik cietu, ka tajā varēja saskatīt vairs tikai smago lāču pēdas.

Jau bebri vien nodrošināja Tenneram lielus ienākumus. Gandrīz likās, it kā šeit būtu salasījušies vienkopus visas apkārtnes bebri. Zvēru apgrauztās jaunās apses skaita ziņā neticami pārsniedza visu iepriekšējos gados redzēto. Šis laimīgais gadījums deva Kepijam iespēju nodrošināt sevi visam atlikušajam mūžam. Viņš apņēmās nodoties vienīgi bebru medībām, pārējos vērtīgos zvērus augstsirdīgi atstājot Ričam Emsam.

Vismaz attiecībā uz savu mednieka amatu, Kepijs bija ļoti praktisks un saprātīgi domājošs cilvēks; tikai, kad lieta grozījās ap nākotnes plāniem, viņš kļuva romantiķis un sapņotājs. Tā ka nākamās ziemas medībām bez šaubām vajadzēja ienest viņam tūkstošiem dolāru, un arī Ričam un Samam vajadzēja ļoti pieklājīgi nopelnīt, viņš apņēmās kopā ar abiem jaunajiem ļaudīm nodoties vienīgi lopkopībai, šādā veidā viņš varēja palīdzēt Emsu ģimenei tikt pie īstas labklājības un, pār visām lietām, rūpēties arī par Neztas laimi.

Rietošā saule jau zeltīja Mazatcalas kalnu, kad Tenners beidzot iznāca ielejā. Viņš vēlreiz palūkojās atpakaļ, un, redzot varenās kalnu virsotnes kvēlojam rieta zeltā, pēkšņi sajuta it kā atvieglojumu, šeit, pie «Šaubu ielejas» vārtiem viņš apmetīsies — nekur citur. Šeit visa zeme vēl bija brīva — neviens mednieks, neviens uzņēmīgs lopkopis vēl nebija nācis uz domām to izmantot, jo tā izskatījās pārāk mežonīga un neauglīga, lai spētu atalgot cilvēka pūles. Turpretī Kepijs zināja, cik daudz šī zeme var sniegt, un tādēļ sakrāva no klinšu šķembām vairākas piramīdas dažādās vietās, lai simboliski pārņemtu šo zemi savā īpašumā un rādītu nejaušam garāmgājējam, ka tā vairs nav bezsaimnieka zeme. Beidzot viņš taču bija atradis sev īstas mājas — tikai trīs jūdžu attālumā no Meskalas kalna muguras! Un ja Nezta apprecēs Samu — atrisinājums, kura piepildījumam Tenners bija apņēmies ziedot visus spēkus, viņam būs jāiet tikai īss ceļagabals, lai apmeklētu mazo.

Tenners apsēdās uz klints izciļņa un sapņaini vēroja, kā zeltainais spīdums kļuva arvien sārtāks, līdz beidzot izdzisa. Viņš bija izsalcis un noguris, bet līdz būdai vēl bija tālu. Un pēkšņi viņš jutās bezgala vientuļš un atstāts, jo, atskaitot Emsu ģimeni, tam visā pasaulē nebija neviena drauga; visi viņa piederīgie jau sen bija miruši un aizmirsti. Vienīgi pie abiem Emsu dvīņu pāriem viņš vēl varēja turēties, ja gribēja vecumdienās baudīt mazliet laimes; nepastāvīgā klaidoņa dzīve tiešām nevarēja viņu vairs ilgi apmierināt.

Ātri sabiezējušā tumsā viņš lēnām vilkās tālāk. Droši viņš cīnījās pret visām šaubām, kas atkal un atkal uzmācās tam, brīvi atzinās sev savās vēlēšanās un cerībās — un tomēr kļuva arvien skumjāks. Tumsa pārsteidza viņu ceļā, bet viņš tomēr varēja orientēties, jo apvidus tam bija labi pazīstams.

Sasniedzis ieleju, kas izpletās zem Meskalas muguras, viņš redzēja tumsā spīdam vientuļu uguntiņu. Tā bija spuldze, ko Emsa kundze vienmēr atstāja degam, kamēr kāds no ģimenes locekļiem nebija pārnācis. Sī blāvā gaismiņa dīvaini pievilka Tenneru. Suņi bija viņu pazinuši un klusu smilkstēja.

«Tātad nolemts: tos dažus gadus, ko man vēl atlicis dzīvot, es palieku šeit!» viņš pusbalsī teica un bija ļoti apmierināts ar šo apņemšanos.

Otrā rītā, kamēr Kepijs līksmi rīkojās savā būdā, pēkšņi ieradās Ričs Emss. Viņš bija bez platmales un bez revolvera. Acīs tam bija pavisam mulsa izteiksme.

«Labrīt, dēls!» mednieks viņu apsveica, izlikdamies pilnīgi mierīgs, kaut bija stipri izbijies.

«Labrīt!» Emss nikni atcirta. «Pie velna, kur tu biji pazudis divas nedēļas?»

«Kā tā? Es taču biju prom tikai divas dienas,» Tenners atbildēja, pēkšņi iedomādamies, ka arī divās dienās var notikt daudz kas. «Es sastādīju plānus ziemas darbiem.»

«Tā? Vai lai pasaku tev, ko esi izdarījis? Mani un Neztu piekrāpis, tad nobijies un noslēpies — to tu esi izdarījis!»

«Tevi piekrāpis?» Teners iekliedzās, tumši pietvīkdams. «Nē, mans zēn — vismaz ar nolūku noteikti ne!»

«Tu esi padarījis tai stīvu mugurkaulu, esi to tieši pierunājis iet uz kāzām!»

«Katrā ziņā, es redzēju, ka viņa apņēmusies par katru cenu iet, es viņai piekritu. Tev jāzina, ka Nezta pašreiz pārdzīvo ļoti bīstamu laiku — un tādā stāvoklī viņu nevajag spiest rīkoties pret pašas gribu. Ja turpināsi to darīt, mīļais Rič, tu viņu vienkārši pazaudēsi.»

«Par to vairs nevar būt runa, Kep, viņa jau ir pazudusi!»

«Ak, Rič, tu runā kā mazs bērns. Kas tad īsti noticis?»

«Nezta ir prom.»

«Kurp?»

«Lila Snela vakar bija atjājusi pie mums. Viņa pašreiz aizņemta ar kāzu priekšdarbiem un apgalvo, ka Neztas palīdzība tai esot nepieciešama. Tā kā manis diemžēl nebija mājās, māte ļāvusi Neztai iet. Pārnācis, es tūlīt devos viņai pa pēdām, un strauta viņā pusē pārliecinājos, ka abas meitenes tur satikušās vēl ar citiem, jo tālāk bija redzamas jau četru zirgu pēdas. Tas, protams, mani ļoti uztrauca, jo, ja es būtu izdibinājis, ka Nezta tur satikusies ar Liju Titu — Dievs zina, ko es būtu izdarījis … un tādēļ es jāju labāk atpakaļ uz mājām.»

«To tu esi gudri darījis! Redzi, mans zēn, galu galā Nezta vairs nav bērns, kā Meskala vai Manzija, viņai jau palika astoņpadsmit. Ko tu vari iesākt, ja viņa reiz grib satikties ar Liju Titu, vai ar kādu citu puisi?»

«Ja tas ir Tits, es varu tur darīt sasodīti daudz,» Ričs ļoti apņēmīgi atbildēja.

«Varbūt tas nemaz nebija viņš… Taisnību sakot, šādas kāzas taču ir pietiekams iemesls, lai jauna meitene mazliet pazaudētu galvu … Kad tad īsti būs Lilas Snelas kāzas?»

«Parīt. Kāzas rīko viņas krusttēvs Šelbijā ar svētku mielastu, dejām un visu citu.»

«Arī mēs dosimies turp un uzjautrināsimies līdz ar citiem. Ko tu saki par šo lietu?»

«Es noteikti iešu, kaut stipri šaubos, vai maz jutīšos tur tik līksms. Dzert es katrā ziņā nedzeršu ne pilītes.»

«Kad īsti tu redzēji Neztu pēdējo reizi?» vecais mednieks jautāja, novirzīdams sarunu uz citu pusi.

«Aizvakar… Visu rītu viņa skraidīja pietvīkušiem vaigiem un starojošām acīm, bet mani tas kaitināja un tādēļ es atstāju viņu vienu. Tad atnāca Sams — šis nabaga, godīgais nelga. Es gribēju pazust, kaut sevī priecājos, ka viņa atkal ir mazliet laba pret to, bet viņi nelaida mani prom. Nu, tad viņa staroja laimē un tiešām bija apburoša pret Samu, tā ka man kļuva gluži silti ap sirdi. Šī meitene vienkārši jāmīl!»

«Tur man katrā ziņā tev jāpiekrīt!» Tenners pārliecināts atbildēja. «Starp citu — kā tad tu zini, ka esmu viņu pierunājis?»

«Vairāk gan pats nojautu, jo Nezta man stāstīja, ka tu esot uzmeklējis viņu kaut kur tur augšā. Turklāt viņa noslēpumaini uzlūkoja mani un atmeta galvu atpakaļ — nu, tu jau zini, kā viņa mēdz darīt. Man visi desmit pirksti kutēja — vismīļāk es būtu viņai iecirtis pliķi … Tu esot viņai patiess draugs, viņa paziņoja, tu aizstāvēšot viņu pret visiem, arī pret mani. Vairāk viņai, protams, nebija jāsaka — tad es tūlīt sapratu, ka tu esi strādājis pret mani.»

«Ceru, ka tu tagad vairs tā nedomā, Rič?»

«Domāt? Es to zinu! Tu esi tāds pats kā māte — arī tā nevar panest, ka Nezta ļaunojas uz viņu. Jūs baidāties, ka uzreiz pazaudēsiet viņu, ja nepiekritīsiet tai ikvienā lietā un vietā.»

«Jā, jā — varbūt tev taisnība,» Tenners atzinās. «Bet redzi, Rič, tu ar saviem astoņpadsmit gadiem vēl esi ļoti jauns. Nezta kā sieviete tādā pat vecumā ir jau daudz vecāka. Un galu galā tava māte taču labāk prot apieties ar jaunu meiteni kā tu.»

«Māte vēl padarīs mani traku!» Ričs uztraucās. «Viņa izturas pret Neztu pilnīgi nepareizi. Viņai patīk, ka tās meitai ir daudz pielūdzēju un tādēļ viņa samierinās pat ar kādu tur Liju Titu — tās ģimenes atvasi, kas noslepkavoja manu tēvu! Visu mūžu māte bijusi koķete — to es dzirdēju no paša tēva mutes, un tam taču vajadzēja to zināt.»

«Bet Nezta taču nav koķete!» Kepijs iebilda.

«Nē, to es arī neapgalvoju; vismaz viņa nav tik pārspīlēti koķeta kā Lila Snela un Tonto sieviešu lielākā dala. Man šķiet, es pazīstu Neztu labāk kā jebkurš cits, arī labāk nekā māte, jo viņai ir daudz līdzības ar mani. Un tādēļ es saku tev, Kep: ja saiešanās ar Lilu Snelu un Liju Titu viņai vēl nav kaitējusi, tad nu nelaimei jānotiek — tik tiešām, kā Dievs ik rudeni liek nobriest jauniem āboliem!»

«Šī Lila Snela laikam gan vienmēr bijusi mazliet izai- izaicinoša?»

«Bijusi? Tāda tā ir arī vēl tagad, kolīdz gadās izdevība! Senāk viņa sagājās ar Liju Titu, un es zinu, ka viņa vienmēr bijusi greizsirdīga uz Neztu, kaut arī tāpat kā visi, ļoti mīlēja to. Bet aiz šīs sirsnīgās draudzības, kas pēdējā laikā valda abu meiteņu starpā, slēpjas kaut kas cits — to es tūlīt ievēroju, kolīdz redzēju viņas kopā. Lila vienkārši grib savest Neztu kopā ar Titu — tāda tā lieta! Tur neviens nevar mani maldināt, un vienīgi tādēļ man parasti iznāk ķildošanās ar Neztu un māti.»

«Manu zēn, ja tavas nojautas tevi neviļ, tad taču tomēr jau ir par vēlu,» Tenners aizrādīja.

«Tādā gadījumā es gribu tikai cerēt, ka man nav taisnība!» Ričs aizžņaugtā balsī atbildēja. «Bet šā vai tā — katrā ziņā man kaut kā jāizbeidz šis sakars starp Neztu un Titu! Kamēr viņš vēl nebija sācis lakstoties ap to, Nezta vienmēr bija jautra un līksma, patiesi mīlēja Samu un bija laimīga apziņā, ka kļūs tam krietna sieva. Bet Tits sakūdīja viņu pret Samu, glaimoja tai un sagrozīja galvu. Zināms, arī senāk viņa.labprāt valkāja glītus tērpus, bet nekad nebēdājās, ja viņai tādu nebija. Klusa un apmierināta viņa darīja savu darbu, jo bija tikpat čakla un strādīga kā māte. Bet tad viņa pārvērtās un sāka slaistīties apkārt bez darba — vārdu sakot, pilnīgi pārvērtās … Nu, lūdzu, Kep, lūkojies man tieši acīs un saki, kas tur īsti darāms?»

«Tu jau esi atradis īsto ceļu, mans zēn. Mums jāmēģina katrā ziņā atsvešināt Neztu no šī Tita,» vecais mednieks zēnam atbildēja. «Vislabākais līdzeklis, protams, būtu — pēc iespējas drīzāk salaulāt viņu ar Pleifordu. Bet viņai gan laikam vairs nebūs nekādu jūtu pret to?»

«Tomēr viņa arvien vēl ļoti mīl Samu.»

«Un kā ar Pleifordu? Nezta man stāstīja, ka viņš esot ļoti krietns puisis un nekad vēl neesot tai neko pārmetis, bet vai pēc visa notikušā viņš vēl gribēs ņemt Neztu?»

«Sams ir uzticīgs kā zelts! Vēl vakar mēs runājām par šo lietu. «Rič,» viņš teica, «ja tu nevari aiztriekt šo iemīlējušos runci, man būs jādara tas pašam. Nezta tad gan ar mani neprecēsies, kaut man arī nekas nenotiktu, bet es vienkārši vairs nespēju ilgāk nolūkoties…» «Protams, es apsolīju viņam, ka es šo lietu nokārtošu.»

«Vai zini, vislabāk būs, ja tu līdz pat šīm kāzām atstāsi Neztai pilnīgu brīvību. Pats par sevi saprotams, tev viņa vienmēr jāuzmana, bet tikai tā, lai viņa pati to nenojauš. Un pēc tam mēs trīs — vai nu visi kopā, vai arī katrs par sevi — pierunāsim viņu precēties ar Samu . .. Starp citu, viņa teica man, ka patiesībā viņai vajadzētu saraut visas saites ar Samu, bet viņa nespēšot to izdarīt.»

«Tā viņa teica?» Ričs pārsteigts jautāja. «Jā, žēlīgais Dievs, ko tad tas nu atkal nozīmē? Ja Sams viņai vēl patīk — un to viņa apgalvo, tad kādēļ viņai no tā jāšķiras?»

Tenners purināja savu sirmo galvu. Viņš neiedrošinājās izteikt savas bažas, jo nekad vēl nebija redzējis jaunekli tik uztrauktu un nesavaldīgu.

«Viņa .. . kaunās par kaut ko!» Ričs beidzot sacīja.

«Tā laikam būs. Bet ja viņa vēl mīl Samu, un viņš to … tomēr vēl ņem — viss vēl var beigties labi.»

«Tam taču tu pats netici!» Ričs trīcošam lūpām atbildēja. «Turklāt tu, protams, zini vairāk, nekā gribi teikt.»

Pēkšņi viņš aizsedza rokām seju un ieelsojās:

«Ak, Nezta, Nezta — mīļā, mazā māsiņa!»

Nabaga Tenneram tas bija par daudz. Viņš sāka lādēties.

«Pie joda — kas tā par muļķīgu pļāpāšanu?» viņš dusmīgi rājās, līdz sirds dziļumiem aizkustināts no Riča bēdām. «Nezta vairs nav nekāda maza māsiņa, bet gan sasodīti liela izaugusi! Pilnīgi pieaugusi, karstasinīga sieviete viņa ir, un vīrieši kā traki līp pie viņas, jo viņa ir skaista. Tur nekas nav līdzams — tā tas nu reiz ir pasaulē. Mēs izglābsim viņu no viņas pašas — tad tu redzēsi, ka viņā nav melu. Tikai tev nu beidzot Dieva dēļ reiz jāsamierinās ar domām, ka viņa vairs nav mazs bērns!»

Ričs Emss ļāva rokām noslīdēt gar sāniem. Viņa seja bija klāta asarām; tomēr viņš, likās, nekaunējās par to, pat neapzinājās to.

«Pateicos, Kep, ar savu piezīmi tu atkal reiz trāpīji naglai tieši uz galvas!» viņš sacīja, dīvaini smaidīdams un pūlēdamies atgūt dvēseles līdzsvaru. «Sams un es — mēs vēl šodien jāsim uz Šelbiju. Vai lai apsegloju zirgu arī tev?»

«To tu vari darīt. Es gan neesmu jāšanas cienītājs, bet galu galā man jau arī nevajadzēs sacensties jāšanā ar jums, jauniem puišiem.»

«Sams drīz būs klāt, tātad pasteidzies arī tu mazliet,» Emss sacīja un pagriezās uz iešanu.

«Būs viss kārtībā!» Kepijs atbildēja, tomēr vēl labu brīdi nolūkojās pakaļ aizejošajam draugam. Un pēkšņi viņam iekrita prātā dīvaina nojauta, ka tādu viņš Riču Emsu nekad vairs neredzēs.

Galvu purinādams viņš apmainīja netīro darba apģērbu pret savu labāko svētku uzvalku, tad devās ceļā. Abi jaunekļi ar zirgiem jau gaidīja zem sarkaneglēm, acīmredzot iegrimuši nopietnā sarunā. Kepijs redzēja, ka Ričs lepni noraidošā kustībā atmeta ar roku, it kā negrozāmi atvairot kādu priekšlikumu.

«Māte ar bērniem jau ir prom,» Ričs paskaidroja Tenneram. «Viņi aizgāja pie Leviem, kas solījās savos ratos aizvest tos uz pilsētu.»

«Labdien, Kep!» Pleifords sveicināja veco mednieku. «Sasodīts — jūs nu gan esat uzcirties!»

«Protams, arī jūs taču neesat savās darba drēbēs … Nu, tātad, zēni, jājiet vien un neraizējieties manis dēļ!»

Pagāja labs bridis, kamēr Tenners pielāgoja kāpšļu siksnas savām īsajām kājām, un kad viņš beidzot ielēca seglos, Emss un Pleifords jau sen bija pārgājuši strautu.

Laiks bija jauks — īsta vecu sievu vasara. Arvien augstāk kāpjošās saules staros Meskalas mugura vizmoja sudrabota un zaļa, kamēr ielejās vēl kūpēja viegla migla. Augstienēs vēl bija jūtami vēss, un skarbs vējš purināja priežu galotnes.

Drīz vien Kepijs bija pavisam pazaudējis Riču un Samu no redzes. Mierīgi viņš ļāva zirgam skriet, kā tas pats gribēja — arī tad vēl jūdzēm garais ceļš bija par īsu, lai Tenners varētu atrast apmierinošu atrisinājumu problēmai, kas nodarbināja viņa prātu.

Titu rančo, kurai Tenneram bija jājāj garām, likās pamesta no visiem cilvēkiem; vienīgi zirgi un vērši ganījās sulīgi zaļajā pļavā, un dīķī peldēja meža pīļu bars. Labi koptie tīrumi, neskaitāmie lopu aploki un kūtis, un sevišķi lepnā dzīvojamā ēka, liecināja par ģimenes pieaugošo labklājību. Titi nomāja visas ganības dienvidos no «Avotu ielejas», kamēr tās vēl nebija pārgājušas viņu īpašumā. Bet tā nebija vienīgi viņu bagātība, kas ļaudīm iedvesa cienību pret tiem, — no viņiem arī bijās. Sevišķi Slainks Tits, viens no pašreizējā ģimenes galvas krustdēliem, nebija visai labā slavā, jo savā laikā bija iejaukts dažādās sadursmēs, kas viņa pretiniekiem nereti bija prasījušas dzīvību. Baumas neatlaidīgi saistīja viņa vārdu sakarā arī ar nodevīgo uzbrukumu Riča Emsa tēvam. Gandrīz visi jaunie Titi bija pazīstami kā veikli jātnieki, bet arī apbrīnojami šāvēji un dzērāji. Vienīgi Lijs Tits mazāk izcēlās ar labu jāšanu, laso sviešanu un šaušanu, bet toties bija izpelnījies visa Tonto apgabala nepārspējamā sieviešu mednieka slavu.

šīs domas pildīja Kepija Tennera citkārt miermīlīgo sirdi rūgtām dusmām, no kurām tas vairs nevarēja atkratīties visa jājiena laikā. Tā kā viņš nebūt nesteidzās, tumsa pārsteidza to vēl tālu no šelbijas. Kad viņš beidzot sasniedza plato, galveno ielu, augstajos namos, kas stiepās tai abās pusēs, jau spīdēja ugunis. Pārliecināts, ka viesnīcas tikpat būs pārpildītas, Kepijs devās tieši uz kāda pazīstama kalēja namu. Šis kalējs, vārdā Henrijs, kurš dažu labu reizi bija pavadījis Tenneru medībās, apsveica to ļoti sirsnīgi. Kalēja sieva tūlīt sāka atstāstīt Kepijam jaunākās tenkas — starp citu arī par Neztas Emsas divkosīgo rotaļu ar Samu Pleifordu, jo ikvienam cilvēkam taču esot gaišs kā diena, ka meitene līdz pat ausīm iemīlējusies šajā velna puisī Lijā Titā; to taču pat akls varot redzēt… Tātad ar Riča Emsa cerībām un plāniem lieta šķita visai šaubīga.

Tad Kepijs vēlreiz izgāja — šķietami, lai līdzīgi visiem citiem, kas bija ieradušies pilsētā, klejotu no kroga krogā, šeit papļāpātu ar kādu paziņu, tur iedzertu glāzīti, vai piedalītos spēlē. Bet patiesībā viņš bija nobažījies Riča dēļ un meklēja to. Beidzot viņš atrada Samu Pleifordu, kas pat kroga blāvajā gaismā izskatījās ļoti bāls un uztraukts.

«Kur Ričs?» Tenners pat neapsveicinājies uzsauca tam.

«Es nupat noguldīju viņu un ieslēdzu,» Pleifords atbildēja.

«Noguldījāt? Ceru, Ričs taču nebija piedzēries?»

• «Dažas glāzītes mēs tomēr izmetām,» Sams mierīgi paskaidroja. «Man tās nekaitēja, bet Ričam, liekas, ir sakāpušas galvā. Jūs jau pats zināt, ka viņš reti dzer un tādēļ nevar panest… Mums gadījās noklausīties visādās tenkās, kas sadzina viņam žulti asinīs. Viņš pat gribēja mesties virsū kādam puisim, kas sēdēja kopā ar Džimu Titu; tomēr visļaunāko man izdevās novērst. Neraugoties uz to, Stringers, šerifs, piedraudēja Riču apcietināt, — tas nekrietnais suns, kā zināms, ļoti draudzējas ar Titiem … Pat es satrūkos, kad Ričs uzkliedza viņam: «Panāc šurp, Stringer, un pamēģini, ja tev ir tik daudz drosmes!» Šerifs iesmējās, tomēr neiedrošinājās Riču aizskart. Katram gadījumam es tomēr apguldīju Riču un ieslēdzu; arī tagad es uzkāpšu pie viņa, citādi tam vēl var ienākt prātā izlēkt pa logu.»

«Kādas tenkas tad jūs dzirdējāt?» Tenners drūmi jautāja.

«Visa pilsēta tenko par to, ka Nezta ar Liju Titu turot mani par nelgu. Ļaunākais tomēr tas, ka visi ir pārliecināti, ka Neztai šī lieta beigšoties ļauni, jo Tits tikai rotaļājoties ar viņu, un viņa tēvs neko negrib dzirdēt par dēla precībām ar meiteni no Emsu ģimenes.»

«Tā, tā . .. Nu, un vai tā arī ir taisnība, ka viņa jūs tur par nelgu?»

«Nē, jo Nezta nekad nav man slēpusi, ka viņai patīk Tits… Vakar gan viņa atkal reiz bija senākā. Pēdējā laikā viņa vienmēr vairījās no manis, bet vakar, kā jau teicu, viņa bija ļoti mīļa un laba. Man jāatzīstas — es nekā vairs nesaprotu visā šajā lietā.»

«Tas jau arī nav vajadzīgs!» Kepijs atbildēja. «Galvenais ir un paliek, ka jūs uzticīgi turaties pie meitenes.»

«Uz to varat paļauties!» Sams godīgi atbildēja. «Šobrīd visvairāk bažu man sagādā vienīgi Ričs.»

«Viņa dēļ neuztraucieties!» Tenners apgalvoja. «Tas zina, kas darāms, lai novestu šo lietu līdz labām beigām. Arī piedzēries viņš nepazaudē galvu, un tādēļ varat būt pārliecināts, ka arī pirmīt viņam būs bijis iemesls uzsākt ķildu. Mūsu uzdevums ir tikai palīdzēt viņam un aizsegt tam aizmuguri, ja lieta nonāktu līdz klajai cīņai. Jūs taču būsiet paņēmis līdzi savu revolveri?»

«Pats par sevi saprotams!» Sams atbildēja. «Es tomēr ceru, ka Neztas un viņas labās slavas dēļ mums izdosies novērst atklātu sadursmi.»

«Taisni otrādi — šī sasodītā pilsēta tik dziļi ieminusi dubļos Neztas vārdu, ka veselīga cīņa tam varētu nākt vienīgi par labu … Bet katrā ziņā gādājiet, lai Ričs vairs nedzer. Ejiet pie viņa un uzmaniet to. Es vēl mazliet paklejošu pa pilsētu, un rīt agri jūs uzmeklēšu.»

Viņi izšķīrās, un Tenners vēlreiz apstaigāja visas pilsētas dzertuves. Viņš izlikās, it kā degvīns būtu padarījis to runīgu, bet līdz ar to nepalaida garām nevienu vārdu, kas tika runāts. Kad vēlu naktī, dziļās domās iegrimis, viņš beidzot devās atpakaļ uz dzīvokli, viņam gan bija žēl krietnā, godīgā Sama un sirdī tam vārījās niknums pret Liju Titu, tomēr viņš pārnesa sev līdzi mierinošo apziņu, ka viņš nav vienīgais, kas cer, ka Ričs Emss pratīs pienācīgi atrisināt šo muļķīgo lietu.

Otrā rītā Tenners atmodās tikai tad, kad viņa viesmīlīgais saimnieks ar dūrēm sāka bungot pa tā istabas durvīm, jo Kepijs nebija radis tik vēlu doties pie miera un gulēt slēgtās telpās. Pabrokastojis kopā ar draugu un pavadījis to līdz darbnīcai, viņš devās uz pilsētu.

Tagad, dienasgaismā, bija ļoti interesanti novērot galveno ielu. Parasti pat svētdienās namu priekšā varēja redzēt tikai nedaudzus piesietus zirgus, un pie durvīm mēdza stāvēt vislielākais viens, divi pajūgi. Turpretī šodien nevarēja atrast brīvas vietiņas. Likās, šeit bija saplūduši kopā visi Tonto apgabala, vismaz tā ziemeļu daļas, iedzīvotāji, lai būtu klāt, kad Lila Snela tiks salaulāta. Starp citu, vispārējā vērība bija veltīta ne tik daudz Lilai Snelai personīgi, kā pašām kāzām, kas šajā klusajā apvidū vienmēr tika uzskatītas par ievērojamu notikumu, kas pievilka ļaudis no visām malām.

Uz ielas plosījās bērnu bari, nepiegriežot ne vismazāko vērību saviem svētku apģērbiem. Starp galveno viesnīcu un tirgus laukumu grupās pastaigājās gaiši ģērbušās sievietes un jaunas meitenes spilgti krāsainos tērpos, ziņkāri vērodamas Džemsa Snela lepno namu, kas pagaidām vēl slēpa ziņkāro skatiem līgavu un kāzu viesus.

Kepijs bija aizmirsis apjautāties Samam Pleifordam, kur viņš un Ričs apmetušies. Bet tādu vietu nevarēja būt daudz. Tomēr pagāja labs brīdis, kamēr viņš beidzot atrada to istabu. Durvis viņam atvēra Sams, kas redzami iepriecināts apsveica to.

«Labdien, zēni!» Tenners ieiedams līksmi iesaucās.

Ričs sēdēja uz gultas malas. Viņš bija tikko noskuvis bārdu un gludi nosukātie mati tam vēl bija mitri. Ja Kepijs bija iedomājies, ka atradīs to īgnu un paģirainu, viņš bija ļoti maldījies, jo nekad vēl Ričs viņam nebija šķitis tik svešs un savaldīgs, kā šoreiz.

«Labdien, Kep!» Ričs laipni atbildēja. «Mēs nupat strīdējāmies, ko darīt, piedzerties un uzsākt ķildu ar Džefu Stringeru, vai arī palikt skaidrā prātā un nogaidīt, kamēr visa šī burzma būs beigusies. Kā tev šķiet?»

«Pēc būtības es, protams, esmu par pirmo, bet saprāts un Neztas intereses noteikti prasa otro,» vecais mednieks smaidīdams atbildēja.

«Protams, tev jau atkal jāiejauc Nezta!» Ričs pusē zobojoši, pusē īgni piezīmēja. «Kaut velns parautu viņas glīto purniņu! … Bet tev taisnība, Kep, mēs paklausīsim tavam padomam un netrakosim. Taisnību sakot, es gan Joti labprāt kaut ko sarīkotu un, man šķiet, īstenībā arī Sams neatteiktos man piebiedroties. Vismaz pirmīt viņš ieskrēja pie manis saniknots un dusmās zvērojošām acīm, tomēr neteica man, kas īsti noticis.»

«Vai jums gadījušās kādas nepatikšanas, Sam?» Kepijs jautāja, cieši vērodams jauno vīrieti.

«Jā,» Pleifords atbildēja. «Bet tas nav tik svarīgi… Ričam un man stāvoklis nav visai labvēlīgs, jo Titiem šeit ir daudz piekritēju. Un tādēļ man šķiet, ka Neztas dēļ mēs nedrīkstam neko dzirdēt, neko redzēt un neko darīt, bet šovakar pēc iespējas drīzāk doties mājup, kamēr visi šie bandīti vēl nav paguvuši piedzerties.»

«Tas ir ļoti prātīgs priekšlikums, pie kura mēs cieši turēsimies!» Tenners piekrita. «Un ne pilītes alkohola neliks dzerts — vai dzirdēji, Rič Ems, vecā vāvere?»

«Protams dzirdēju,» Ričs atbildēja. «Man jau vairāk kā pietiekoši bija no tām dažām glāzītēm, ko vakar izdzēru. Pie velna — šorīt biju kā sadauzīts, it kā man pāri būtu gājis vesels ēzeļu bars!»

«Jauki. Un nu nāciet un izturieties rātni un krietni, kā divi priekšzīmīgi puisēni, kas izgājuši ar tēvu pastaigāties!» Tenners noslēdza debates.

Visi trīs devās ceļā, vismiermīlīgākā un laipnākā kārtā lūkodamies visapkārt. Kepijs ar katru mirkli vairāk apbrīnoja Riču Emsu. Cits jauns puisis viņa vietā droši vien būtu piedzēries un sacēlis skandālu, turpretī Ričs lieliski noturējās visu laiku, kamēr viņi klejoja pa neskaitāmām viesnīcām un dzertuvēm, kur tiem gadījās satikties ar simtiem vīru. No sievietēm, kuru bija pilnas visas ielas un tirgotavas, viņi pēc iespējas izvairījās. Sevišķi Pleifords, šķita, neredzam nevienas sievietes, kamēr Ričs vēsi smaidīdams uztvēra dažas labas meitenes apbrīnas pilno skatienu.

Ternera zālē Kepijs beidzot pamanīja Titu bandu, kuru reiz taču tikpat vajadzēja satikt. Nebūs jāpiemin, ka Ričs jau bija to ieraudzījis pirmais.

Ternera zāli, kas bija lielākais lokāls visā Šelbijā, sieviešu rokas jau bija izgreznojušas vakara ballei ar karo- džiniem, rudenīgo lapu vītnēm, vainagiem un raibām lentēm. Galveno telpu, kas tika izmantota arī dažādiem atklātiem sarīkojumiem, šodien pildīja spēlētāji. Ar aizkaru aizsegtas durvis no šejienes veda letes istabā.

Zālē bija apmēram divi duči vīru, no kuriem lielākā daļa spēlēja, bet citi stāvēja un nolūkojās. Lijs Tits ar kādu otro, kuru Tenners nepazina, sekoja spēlei pie galda, ap kuru sēdēja šerifs Džifs Stringers, Slainks Tits un divi kovboji, kurus Kepijs kādreiz jau bija redzējis, kaut acumirklī neatcerējās to vārdus.

Vecais mednieks gribēja mierīgi paiet galdam garām, bet Ričs pēkšņi palika stāvam, un tādēļ arī viņš un Sams sekoja tā priekšzīmei.

«Labdien visapkārt!» Ričs sacīja, pa paradumam stiepdams balsienus.

Lijs Tits noņurdēja atbildei kaut ko nesaprotamu. Viņš bija liels, tumšām acīm un tumšiem matiem, un viņa olīv- krāsas seja gandrīz nemaz nebija iedegusi saulē. Kaut arī viņam bija tikai divdesmit divi gadi, tas tomēr izskatījās vecāks, jo izlaidīgā dzīve bija iezīmējusi asākus viņa, patiesībā neizteiksmīgos, sejas vaibstus. Viņš bija ģērbies melnā uzvalkā un kājās tam bija melnas lakādas jājam- zābaki ar piešiem.

Slainkā Titā bija grūti pazīt Lija brālēnu — tik ļoti viņi izskata ziņā atšķīrās viens no otra. Viņa seja atgādināja nikna buldoga galvu. Pacēlis savas dziļi iekritušās, nespodrās acis, viņš tikai nevērīgi pamāja Emsam ar galvu.

«Nu, Ems, vai atkal skaidrā?» Stringers zobojoši jautāja.

«Un ka vel!» Ričs atbildēja. «Šodien galva un skats man sasodīti gaiši!»

Kepijs paraustīja Emsu aiz piedurknes, aicinādams to iet tālāk, jo viss gaiss šeit šķita it kā elektrizēts. Tomēr Ričs nekustējās no vietas.

«Šodienas kāzas jūs laikam milzīgi interesē?» Stringers apjautājās, nomezdams uz galda kārti.

«Protams, jo vairāk vēl tādēļ, ka mana māsa Nezta nākamnedēļ precas ar manu draugu Samu; tad taču man jāredz, kā īsti rīko šādus svētkus!»

«Ha, ha, ha!» šerifs smējās, izlikdamies vienaldzīgs, kaut ļoti gribēja dzirdēt kaut ko tuvāk šajā lietā. «Katrā ziņā priecājos, ka esat atkal skaidrs, jo man tiešām būtu bijis žēl, ja nāktos jūs ieslodzīt cietumā.»

«Sakiet Džef, vakar taču šeit plosījās vismaz ducis kovboju, kādēļ jūs tos neapcietinājāt?» Ričs zobojoši jautāja.

«Ta nav jūsu daļa! Bez tam šie ļaudis tieši neapdraudēja mūsu sabiedrības mieru.»

«Bet es to darīju?» Emss uztvēra. «Nu, katrā ziņā jūsu spriedums par mani ir ļoti pareizs — dažiem elementiem šeit es tiešām esmu bīstams!»

Kamēr Ričs bija izteicies par Neztas kāzām, Kepijs bija cieši uzlūkojis Liju Titu un redzēja, ka tas aiz pārsteiguma un dusmām bija tumši pietvīcis. Emsa un šerifa sarunas laikā, Tits nenovērsdamies bija lūkojies Pleifordā. Nu viņš izmantoja klusumu, kas bija iestājies pēc Riča pēdējās atbildes un jautāja Samam:

«Sakiet, Pleiford, vai jums tiešām jaunnedēļ būs kāzas?»

«Protams,» Sams mierīgi apstiprināja. «Vai tad Nezta jums par to nav stāstījusi?… Tikai attiecībā uz dienu mēs vēl neesam vienojušies. Es ieteicu pirmdien, Ričs liek priekšā trešdienu, bet Nezta grib gaidīt līdz sestdienai; ko lai dara — būs vēl tik ilgi jāpaciešas… Bet vai tad jūs nemaz negribat mani apsveikt, Tit?»

«Jūs taču redzat, ka es negribu to darīt!» Lijs nikni atcirta. Viņa skaistā seja bijā dusmās pārvērsta. «Vēl vakarvakarā Nezta Emsa zvērēja man, ka galīgi saraušot visas saites ar jums.»

Pleifords sāka skaļi smieties.

«Jūs laikam iedomājāties, ka varēsiet Neztu tāpat vadāt aiz deguna, kā esat to darījis jau ar tik daudzām jaunām meitenēm? Bet šoreiz jūs esat pamatīgi iegāzies, jo Nezta atmaksājusi jums ar to pašu; viņa pati man stāstīja, ka gribot jūs izjokot.»

Tits atkal bija tumši pietvīcis.

«Bet ir vēl citas lietas, par kurām viņa droši vien nav jums stāstījusi un arī nevar stāstīt!» viņš mirkli klusējis, atcirta.

Pēkšņi Emss kā saniknots tīģeris pielēca viņam klāt un caururbjošu skatu uzlūkoja to.

«Vai tādas lietas ir?» viņš iekliedzās. «Nu, man viņa izstāstīs arī tās, Lij Tit! Un ja būsiet noziedzies pret viņu — lai Dievs debesīs ir jums žēlīgs!»

Tita seju pārklāja nāves bālums, bet viņa acīs kvēloja tumši draudi. Bet pirms' vēl viņš paguva tos piepildīt, Riča dūre smagi ķēra to tieši sejā. Asinis izšāvās viņam

no mutes un no deguna; viņš nokrita pār galdu un apgāza to, noraujot sev līdzi zemē pudeles un krēslus.

Atmuguriski iedams, Ričs Emss atkāpās uz durvīm, turēdams roku uz revolvera spala. Viņa skats, kurā atspoguļojās nicināšana, dusmas un naids, nenovērsās no Slainka Tita, kas tomēr acīmredzot nedomāja iejaukties ķildā, bet tikai uzsauca šerifam, kas arvien vēl sēdēja kā pārakmeņojies.

«Nu, Džef, kā ir — vai negribi novest viņu cietumā?»

Viņa zobojošais tonis un sarkastiskais smaids, kas pavadīja tā vārdus, skaidri pierādīja viņa pilnīgo pārliecību, ka šerifs neiedrošināsies kaut ko iesākt pret Emsu.

4

Lilas Snelas laulības notika tikai vēlā pēcpusdienā, vairākas stundas pēc iepriekš noteiktā laika. Kepijs Tenners dzirdēja, kā kāda sieviete, kurai bija sakari ar Snelu ģimeni, nelielai ziņkārīgo grupai stāstīja, ka aizkavēšanās iemesls bijusi jaunās līgavas histērijas lēkme, ko izsaukusi viņas skaudība pret Neztu tās jaunā tērpa dēļ. Vispirms viņa esot mēģinājusi pierunāt Neztu pārdot tērpu viņai, vai vismaz to aizdot, bet kad draudzene šo priekšlikumu noraidījusi — sākusi ar to ķildoties un lamāties.

Šis starpgadījums un Riča Emsa sadursme ar Liju Titu, tika dzīvi pārrunāti visā šelbijā.

Kaut Kepijam neizdevās laulību ceremonijas laikā ielūkoties ļaužu pārpildītajā kāzu namā, viņš tomēr noteikti apgalvoja, ka Lija Tita tur neesot bijis. Viņa pārspīlētā godkāre droši vien neļāva tam rādīt citiem savu sakropļoto seju.

«Viņš noteikti nobijies un steidzies mājup.» Pleifords apmierināts piezīmēja. «Un Ričs jau arī iecirta tam apbrīnojami glītu pliķi!»

«Protams, arī es esmu pārliecināts, ka šovakar ballē viņš nerādīsies,» Kepijs smaidīdams piebilda.

Emss neteica ne vārda. Lai cik dziļi šī lieta viņam ķērās pie sirds — viņš, likās, gribēja atstāt to bez sekām. Abi draugi, kas ne mirkli neatstājās no viņa, katrā ziņā guva iespaidu, ka viņš nav nodomājis piedzerties, un tas viņiem jau bija liels mierinājums. Veselu stundu viņš, liela ziņkārīgo pūļa novērots, bija lēnām pastaigājies turp un šurp gar cietuma žogu, tomēr Džefs Stringers pat

nemēģināja to aizturēt. Kepija vērīgā dzirde bija to pārliecinājusi, ka Tonto ļaužu lielākā daļa turējās Riča Emsa pusē. Visi viņu labi ieredzēja — protams, atskaitot Titu partijas piekritējus, kurus lielākā daļa tomēr ienīda. Arī Džefs Stringers jau bija sakūdījis visus pret sevi, un sevišķi šīsdienas notikumi bija lielā mērā mazinājuši viņa izredzes vēlreiz tikt ievēlētam šerifa amatā.

Ilgi Emss šeit neizturēja bezdarbībā — viņš bija pārāk uztraukts un nervozs. Tādēļ viņš viens pats cauri biezajam ziņkārīgo pūlim ielauzās Snelu namā — nevis lai ņemtu dalību svinībās, bet gan lai redzētu māsu tās jaunajā tērpā, kas jau bija kļuvis tik slavens. Drīz vien viņš starojošām acīm atgriezās pie Kepija un Sama.

«Sam,» viņš iesaucās, «tev katrā ziņā jāredz viņa šajā tērpā — tas ir, ja vien tu nesaslimsi aiz greizsirdības. Kepij Tenner, vecais kokgalvi, tur nu tu esi izdarījis jaukas lietas! Jau tā vīrieši bija gluži traki pēc Neztas, bet nu tie aprij viņu acīm. Un patiesi, ir vērts to uzlūkot!»

Kāzu svinības un balle sākās vienā laikā, tomēr ne deju, ne ēdamzāle nespēja uzņemt milzīgo daudzumu viesu.

Bija jau diezgan vēls vakars, kad Kepijam Tenneram beidzot izdevās ieraudzīt Neztu visā tās krāšņumā un greznumā. Viņš taču pazina to ļoti labi un tomēr šovakar tā viņam šķita sveša. Dīvaini, ka tērps varēja tik ļoti pārvērst cilvēku!

Kur vien Nezta parādījās — visi apklusa. Jaunās meitenes ikreiz nobālēja aiz skaudības, vīrieši sastinga apbrīnā. Tik brīnišķīgs, starojošs radījums jau arī nekad nebija dejojis nevienā Tonto apgabala ballē. Lila Snela, kas savā kāzu tērpā drūmu un nelaimīgu skatu lūkojās savā priekšā, līdzās Neztai izskatījās vecmodīga un neievērojama. Neztas uzkrītošais skaistums pilnīgi aizēnoja arī Grietiņu Levu — tumšu, skaistu meiteni, ko visi uzskatīja par Lija Tita simpātiju.

Kepija gudrās, vecās acis redzēja šīs meitenes apslēpto naidu pret Neztu. Tomēr visas viņas pūles iznīcināt Neztu, vai vismaz padarīt to smieklīgu šajās svinībās, bija veltas. Nu Nezta varēja atriebties savām sāncensēm, jo visi jaunekļi plēsās savā starpā, lai tikai varētu ar viņu dejot.

Pēc kādas dejas viņa lika partnerim pavadīt sevi pie Riča, Sama un Kepija, kas stāvēja sāņus un tikai nolūkojās. Kepija tuvumā viņa atkal jutās tā pati vecā Nezta —

tikai mazliet vairāk uzplaukusi un mīlīgāka. Acīmredzot viņa domāja vienīgi par savu triumfu, kuru tā varēs atcerēties visu mūžu. Seja tai staroja, acis mirdzēja kā zvaigznes dzidrā naktī.

«Sam, kādēļ tad tu vēl neesi aicinājis mani dejot?» viņa apburoši smaidīdama jautāja.

«Neiedrošinājos,» Sams mulsi atbildēja.

«Un mans dārgais brāļa kungs?»

«Negribu stāvēt nevienam ceļā!» Ričs atbildēja, izlikdamies sapīcis, kaut patiesībā lepojās ar savu skaisto māsu.

«Tur jau atkal viens nāk!» Sams iesaucās, norādīdams uz kādu jaunu, slaidu vīrieti, kas ātri tuvojās mazajai grupai.

«Divas dejas es paturēju brīvas,» Nezta līksmi sacīja, «nākamo tev, Sam un aiznākamo Ričam.»

Aiz uzvarošās burvības, kas izplūda no Neztas, Kepija mīlošais skats jau nojauta glūnam traģēdiju. Viņš redzēja, kā visu acis zobojoši vēroja Samu, kamēr tas dejoja ar Neztu. Bet šīs zobgalības vietu ieņēma patiesa apbrīnošana, kad dejā sāka griezties māsa ar brāli. Jau kopš agras bērnības dvīņi vienmēr bija dejojuši kopā, tā ka visas viņu kustības harmoniski saplūda kopā, it kā tie abi būtu viena būtne. Ričs — īsts vīrišķīgas pievilcības un izveicības iemiesojums — veda droši, kamēr Nezta, smagās skropstas sapņaini pievērusi, pilnīgi atdodamās mūzikas ritmam, lidoja it kā neredzētu un nedzirdētu nekā, kas notiek ap viņu.

Pēc šīs dejas vecais mednieks atstāja balles zāli un, aiznesdams līdzi baigas nojautas, devās atpakaļ uz savu dzīvokli. Kad salts un pelēks atausa rīts, viņš jau sēdēja seglos un viens pats jāja mājup.

Tās pašas dienas vēlā vakarā atgriezās arī Nezta ar Samu un Riču, mātes un mazo māsu pavadībā. Visi bija noguruši un izvārguši, tādēļ Kepijs apmeklēja tos tikai uz dažām minūtēm. Tikai nākošajā dienā dzīve atkal iegāja parastajās sliedēs, kas Kepiju redzami nomierināja, kaut arī viņu arvien vēl mocīja bažas, ka tas varētu izrādīties tikai ķlusums pirms vētras.

«Kep, es esmu vai nu piedzēries vai sapņoju!» Ričs apsveica veco mednieku, kad tas jau agrā rītā apmeklēja viņu.

«Nu, savā ziņā jocīgs tu arī izskaties — tomēr piedzēries laikam nebūsi,» Tenners atbildēja.

«Kopš esam pārbraukuši, Nezta kjuvusi rāma, kā aitiņa; viņa pat svēti nosolījās Samu precēt, ja vien mēs ļaušot tai vēl mazliet laika. No lepnuma un spītības viņā vairs nav ne vēsts. Es vienkārši vairs nezinu, ko domāt par to.»

«Ak Dievs, jā, šādas kāzas un balle jau var gan atstāt iespaidu uz jaunu meiteni; tomēr attiecībā uz Neztu es, jāatzīstas, negribu tam īsti ticēt… Vai Nezta zina, ka tu esi iecirtis Lijām Titam pliķi?»

«Protams zina. Viņa lūdza Samu un mani palikt kopā ar viņu ballē un dejoja cauru nakti. Uz rīta pusi viņa tad aizgāja pie Sneliem pārģērbties. Kad viņa ar saini rokā iznāca no nama, Lijs Tits pēkšņi aizstājās viņai ceļā, mēģināja to aizturēt un kaut ko klusi stāstīja. Ieraudzījusi viņa pārvērsto seju, Nezta skaļi iesmējās. Mēs gaidījām aiz stūra un varu tev teikt: man karsts un auksts pārskrēja pār kauliem, kad redzēju viņus abus tā stāvam. Bet tad viņa izrāvās no Tita, it kā viņa pieskaršanās to aptraipītu, lepni atmeta galvu atpakaļ un atstāja to vienu stāvam … Man noteikti šķiet, ka šī lieta ir galīgi nokārtota, Kep.»

«Tas mani tomēr ļoti pārsteigtu!» Tenners skeptiski atbildēja, glāstīdams bārdu. «No sievietes nekad nevar tikt gudrs, un vienmēr jāsagatavojas uz visu. Katrā ziņā iesaku tev vērīgi uzmanīt Neztu.»

Kas Tenneram šķita visneticamākais, bija tas apstāklis, ka Sams Pleifords būtu varējis atņemt meiteni tādam vīrietim, kāds bija Lijs Tits. Tomēr bija neapgāžams fakts, ka Nezta bija apsolījusies vēl šonedēļ svinēt kāzas ar Samu.

Vecais mednieks ļoti bieži apmeklēja Emsus, bet Neztu satika tikai vienu vienīgu reizi. Viņas izskats satrieca to, tik krasi viņa atšķīrās no uzvarošās Neztas, kādu tas bija redzējis tovakar ballē. Viņa bija pārāk vienaldzīga, pārāk piekāpīga un turklāt pārāk izklaidīga, lai viņas atsacīšanās varētu būt īsta. Acīmredzot viņa pūlējās samierināties ar stāvokli, kuru tā acumirklī nespēja grozīt, bet pret kuru tā iekšēji atkal un atkal sacēlās.

Sams Pleifords visu laiku staigāja kā sapnī. Emsa kundze, veicot priekšdarbus Neztas kāzām, vienmēr izskatījās tā, it kā baidītos, ka kaut kas tomēr vēl varētu tās izjaukt. Laikam viņa daudz labāk saprata meitas dvēseles stāvokli nekā pārējie. Ričs kļuva ar katru brīdi nemierīgāks; viņš nekad neaizgāja tik tālu no nama, ka nevarētu to redzēt.

Vienīgais ar ko viņš vēl spēja nodarboties, bija malkas skaldīšana. Tenners novēroja viņu šajā darbā: Ričs niknās dusmās skaldīja pagales, bet drīz vien atkal pārtrauca darbu.

Arī vecais mednieks tikai ar pūlēm varēja piespiest sevi pie darba, kas bija pilnīgi nepieciešams, ja tas negribēja šoziem galīgi atteikties no medībām. Tomēr viņam nekur nebija miera, viņš zināja, ka atvieglots varēs uzelpot tikai tad, kad kāzas jau būs nosvinētas. Divas dienas viņš bija prom no mājām. Kad tas atkal atgriezās, dvīnītes Meskala un Manzanita apmeklēja to viņa būdā. Abas mazās bija gluži uztrauktas un steidzās pastāstīt viņam jaunākās ziņas: Nezta bija izteikusi vēlēšanos, lai laulības nenotiktu Selbijā un Sams bija aizgājis pie mācītāja, lai lūgtu to izdarīt svētdien Emsu namā.

Vēl arvien valdīja silta vecu sievu vasara, kaut novembris jau bija pusē. Tomēr Kepijs Tenners nedabūja īsti izbaudīt šo pēdējo silto dienu jaukumu. Šoreiz viņam nesagādāja prieku siltie saules stari un daudzkrāsainās asteres; viņš dzirdēja vienīgi vārnu ķērkšanu un aizlidojošo strazdu melanholiskās dziesmas.

Beidzot pienāca svētdiena: Neztas Emsas kāzu diena solījās būt visjaukākā šajā rudenī. Kepijs vienmēr bija bažījies, ka tā nekad nepienāks un pat arī vēl tagad, pošoties svinībām, viņš nespēja atbrīvoties no baigām nojautām.

Izgājis no aizas uz ceļa, viņš redzēja, ka zem trim sarkaneglēm Emsu nama priekšā jau stāvēja piesieti kāds pusducis zirgu. Pakavu troksnis lika viņam pacelt galvu. No zaļuma iznira Sams Pleifords; viņa svētku uzvalks spilgti atšķīrās uz tumšā fona.

Kepijs pašreiz jau gribēja līksmi apsveikt to, kad pēkšņi skaļš šausmu kliedziens lika viņam sarauties.

«Pie velna, kas tas bija?» mednieks neviļus iesaucās.

Vai tas bija mazās Meskalas prieka kliedziens vai varbūt Manzanitas spiedzošie smiekli?… Arī Pleifords bija kļuvis uzmanīgs un apturējis zirgu. Pēkšņi viņš izlēca no segliem un kā ārprātīgs metās lejup pa stāvo, akmeņaino krasta nogāzi.

Kepijs iztrūcies nolūkojās viņam pakaļ un pēkšņi pamanīja lejā, tā dēvētajā klinšu dīķa malā, kaut ko kustamies. Tad viņš redzēja, ka tā bija kāda smaga nasta, ko Ričs Emss turēja abās rokās. Viņš redzēja arī Samu Pleifordu neprātīgā uztraukumā joņojam lejup. Kepijam sirds krūtīs sita kā veseris. Viņš grīļodamies devās uz priekšu un mēģināja rāpties lejā. Tomēr steigā viņš vairākkārt paklupa un izstiepās visā augumā. Viņš nejuta sāpju, nejuta, kā ērkšķi un zari plosīja tam ādu — atkal un atkal viņš pietrūkās kājās un steidzās tālāk. Nokļuvis lejā, viņš jutās pavisam noguris un aizelsies, tā ka nespēja izrunāt ne vārda.

Nezta Emsa samirkušā tērpā sēdēja sagurusi, atbalstīdamās pret koka stumbru. Sams Pleifords, pelnu pelēku seju, rokas lauzīdams bija nometies viņai līdzās ceļos, kamēr Ričs stāvēja nekustēdamies, pavērsis galvu sāņus.

«Ieraugot mācītāju,» Nezta pašreiz sacīja, «manī viss sagriezās … Es nevaru precēties!»

Tenners atvieglots uzelpoja. Viņas balss skaņas un apziņa, ka viņa ir dzīva un neievainota, lika tam atstāt bez ievērības visu traģisko un šausmīgo, kas slēpās viņas vārdos. Viņš noslīga tai līdzās un satvēra tās saltās, ļenganās rokas savējās.

«Meitene… Meitenīte!» viņš saviļņots stostījās.

«Kādēļ tu nevari precēties?» Ričs cietā un skarbā balsī jautāja.

Viņš bija pagriezies, tomēr Tenners neiedrošinājās to uzlūkot. Nezta savām mīklainajām acīm tomēr droši sastapās ar viņa skatienu. Ja viņa pēdējā brīdī pirms kāzām arī bija pazaudējusi drosmi, pret savu brāli tā šobrīd nejuta ne baiļu, ne kautrības. Tomēr viņa neatbildēja uz tā jautājumu, bet tikai noraidoši atmeta ar roku, cieši sakniebdama lūpas.

«Tu gribēji noslīcināties?» Sams skarbi jautāja.

«Jā, vai tad tu varbūt domā, ka es gribēju tikai izpeldēties?»

«Laime, ka es visu rītu neizlaidu tevi no acīm un sekoju tev uz šejieni.»

«Tu būtu aiztaupījis daudz ciešanu sev un man, ja nebūtu to darījis,» viņa klusu atbildēja.

«Kā tā?» Ričs iztrūcies jautāja.

«Man taču vairs nav citas izejas… Cik labprāt es būtu darījusi Samu laimīgu, jo es viņu ļoti mīlu … Bet es nevaru — es taču nevaru viņu apprecēt!»

«Kādēļ ne?» Ričs nepielūdzami turpināja iztaujāt.

«Tādēļ, ka esmu izturējusies pret Samu netaisni, ka esmu bijusi tam neuzticīga … Māte deva man padomu pagaidām par to nerunāt ar viņu, bet apprecēties … Es varēšot izsūdzēt viņam visu arī tad, kad būšot kļuvusi viņa sieva, māte teica … Bet es nespēju viņu maldināt.»

«Kādā ziņā tu esi bijusi netaisna pret Samu?»

«Es… esmu ielaidusies ar Liju Titu!» Nezta iekliedzās.

«Ielaidusies? Tas ir plašs jēdziens, Nezta, kā to lai saprot?»

«Visļaunākā nozīmē, kādā vien iespējams,» viņa sāpīgā balsī atbildēja.

Riča slaidais, vingrais stāvs pēkšņi sarāvās, it kā tas gribētu nokratīt tīklu, kurā bija sapinies. Tad viņš kā nopļauts nokrita ceļos Neztai pie kājām, un viņa seja pārvērtās sāpēs.

«Turklāt es mīlēju Samu — tūkstoškārt vairāk nekā to sātanu!» Nezta vilcinādamās turpināja. «Ne par kādu maksu es negribēju viņu pievilt. Es būtu atzinusies viņam, un zinu, ka viņš būtu piedevis man visu, bet nu ir par vēlu, jo … man būs bērns!»

«Žēlīgais Dievs!» Ričs iekliedzās un, nokritis ar seju sūnās, dziļi ieurbās tajās pirkstiem.

Pleifords novērsās, un tā seja raustījās. Nezta satriekta uzlūkoja viņu, tad Riču un beidzot pavērās Ten- nerā.

«Ak, Kepij!» viņa elsoja. «Kaut taču viņš būtu ļāvis man nomirt!»

«Meitenīt!» viņš atbildēja. «Ar to nevienam nebūtu līdzēts… Bet — gan jau es kaut kā nokārtošu šo lietu.»

Ričs pēkšņi bija atguvis pašsavaldīšanos un piecēlās.

«Es varētu tevi aukstasinīgi nonāvēt, Nezta!» viņš rūgti sacīja.

«Kaut taču tu izdarītu to!» viņa iekliedzās. «Cita nekā es negribētu. Tad man vismaz pašai tas nebūtu jādara!»

«Vai tu vēl mīli to tēviņu?» Ričs jautāja, noliekdamies pie māsas.

«Nē, nē! Tas jau ir visšausmīgākais: es nekad neesmu viņu mīlējusi… Es biju kā apstulbusi, viņš bija ieguvis briesmīgu varu pār mani… Ak, kaut es zinātu …»

Viņa elsodama aprāvās.

Nu sarunā iejaucās Tenners un lūdza Riču vispirms mierīgi noklausīties Neztas stāstā.

«Nekad nedrīkst pārsteigties ar spriedumu, mans zēn!» viņš piebilda.

«Jā, Nezta, izstāsti mums, kā tas viss noticis,» arī Pleifords sacīja. «Nevaru ticēt, ka tu būtu bijusi slikta. Saki mums mierīgi visu patiesību — gan tad mēs trijatā atradīsim kādu izeju.»

«Nabaga, labais Sam!» Nezta klusu sacīja, glāstīdama viņa roku. «Tomēr es esmu slikta, un man nav glābiņa.»

«Vai tev šķiet, ka Tits tevi apprecēs?» Ričs jautāja.

«Nezinu … Bet ja viņš arī gribētu mani ņemt — es neietu pie viņa!» Nezta atbildēja.

«Dīvaini… Nu, tad paklausi Sama lūgumam un izstāsit mums visu patiesību!»

«Tā ir vairāk nekā ļauna,» Nezta iesāka, drūmi lūkodamās savā priekšā. «Es nekad neesmu Liju Titu mīlējusi; tikai ikreiz, kad viņš mani uzlūkoja vai sarunājās ar mani, man kļuva tik dīvaini ap sirdi… Taisnību sakot, pie visa vainīgas vienīgi Grietiņa Leva un Lila Snela — šīs viltīgās kaķes, kas bija greizsirdīgas uz mani. Vienmēr viņas zobojās par mani un apgalvoja, ka Lijs tikai rotaļājoties ar mani. Tas mani kaitināja, un lai pierādītu viņām, ka es nebūt neesmu tāda zoss, es sāku koķetēt ar viņu; bet patiesi: viņš nedrīkstēja man pat pieskarties, nemaz jau nerunājot par skūpstīšanu! … Tad kādu dienu, kad mēs kopā izjājām, Lila pēkšņi aizauļoja un mēs palikām divatā. Un tad viņš nocēla mani no zirga … un ienesa mežā … un tur tad tas notika … Kopš tā brīža es viņu ienīdu un vairījos no tā, bet tiklīdz redzēju, tā atkal atrados tā varā. Tikai Lilas kāzu dienā es sapratu, kāds nelietis viņš ir un galīgi atraisījos no viņa, bet tad bija jau par vēlu …»

Pleifords, kas arvien vēl atradās viņai līdzās uz ceļiem, pēkšņi apskāva Neztu un pievilka to sev klāt.

«Nē, Nezta, nav par vēlu!» viņš apņēmīgi sacīja. «Mana nabaga, apmulsusī meitene, — es tomēr turos pie tevis, un pārējiem mums taču par to nav jāstāsta.»

«Sam, tu tomēr gribi mani precēt, neskatoties uz visu?» viņa neticīgi, bet pilna jaunu cerību, iesaucās.

«Protams, gribu! Tagad mēs iesim mājās un svinēsim kāzas, kā jau bija nolemts.»

«Nē, nē!» viņa elsoja, pēkšņi atkal ļaudamās izmisumam.

«Man šķita, ka tu vēl mīli mani?» Sams maigi jautāja.

«Jā, jā, es tevi mīlu, bet… bet… es neiedrošinos!»

«Kā tā — neiedrošinies?» Ričs sašutis iesaucās. «Ja jau Sams savā mīlā ir tik bezgalīgi augstsirdīgs, kas tev vēl ko vilcināties? Nevienam nekas nav jāzina — Kepijs un es, mēs turēsim muti.»

Nezta nespēja izturēt brāļa pārmetošo skatienu, kā palīdzību meklēdama, viņa pievērsās Tenneram, kuram viņas bēdas plosīja sirdi.

«Aizved taču mani prom no šejienes, Kepij!» viņa lūdzās. «Noslēp mani kaut kur! Viņš … viņš mani tik neizsakāmi sāpina!»

«Nē, māsiņ, to es nedaru,» Ričs pēkšņi sacīja savā parastajā, maigajā balsī.

«Rič!» viņa iekliedzās.

«Nāc, māsiņ, nomierinies … Sam, palīdzi taču viņai piecelties. Un nu klausieties: jūs ejiet mājup! Nezta netīšām iekritusi strautā. Jums abiem — Samam un Kepijam — nejauši gadījies iet garām. Protams, viņa briesmīgi nobijusies, jo viņa taču vēl tagad trīc, bet kāzas tādēļ nav jāatliek … Vai dzirdēji, Sam?»

«Paldies Dievam, neesmu kurls!» Pleifords īgni atbildēja, cenzdamies noslēpt savu uztraukumu.

«Vai arī tu dzirdēji, Kep?» Ričs turpināja jautāt.

«Protams, mans zēn, — nu, mēs rīkosimies tieši tā, kā tu gribi,» vecais mednieks atbildēja, palīdzēdams Pleifor- dam atbalstīt meiteni.

«Nezta, es nepiedalīšos tavu kāzu svinībās,» Ričs turpināja. Viņa vārdos izskanēja kaut kas noslēdzošs, tie izklausījās kā ardievas uz mūžu. Kaut arī Nezta ilgodamās izstiepa pret viņu rokas, viņš nepieskārās tām un arī nenoskūpstīja viņu. «No visas sirds novēlu tev laimi — un tu, neraugoties uz visu, tomēr vēl būsi laimīga ar Samu, ja vien būsi laba pret viņu.»

«Rič!» Nezta iekliedzās.

Bet viņš jau soļoja prom, ne reizi neatskatīdamies.

* * *

Otrā dienā kāds jātnieks, kuru Tenners nepazina, atnesa tam ziņas par Riču. Svešais atjāja uz putām pārklāta zirga un Emsu nama priekšā izlēca no segliem.

«Labdien!» viņš apsveica veco mednieku. «Lūdzu, pa- nāciet šurp, man ar jums jārunā.»

Emsa kundze, kas kopā ar Kepiju stāvēja durvju priekšā, jau no pirmā acu uzmetiena svešajam, nojauta, ap ko lieta grozās. Viņa ātri iegāja atpakaļ namā, aizvezdama sev līdzi arī ziņkārīgās dvīnītes.

«Jūs taču esat Tenners?» nepazīstamais jautāja, kad tie bija sasnieguši sarkanegles.

«Jā, tas es esmu,» Kepijs drūmi atbildēja un no viņa balss bija saprotams, ka vismīļāk viņš būtu sevi noliedzis.

«Un kur ir jaunais Pleifords?»

«Tas ar savu jauno sievu aizgāja uz savu zemes gabalu, viņi vakar apprecējās.»

«Ļoti iepriecinoši… Bet tas, kas man jums sakāms, nebūs nekas iepriecinošs. Mēģiniet pēc iespējas saudzīgāk par to paziņot ģimenei.»

«Tā, tā … Nu, kas tad tas ir?»

«Emss vakarvakarā nošāva Liju Titu un Džefu Strin- geru un smagi ievainoja Slainku Titu; pēdējais, liekas, tomēr izdzīvos.»

«Titu … un Stringeru? …» Tenners ar pūlēm izdvesa. «Tā katrā ziņā ir ļoti ļauna vēsts… Kā tad tas noticis?»

«To zina vienīgi tie ļaudis, kas bijuši tur klāt,» jātnieks atbildēja, slaucīdams sviedrus no pieres.

«Vai tad jūs tur bijāt?»

«Protams — pavisam tuvu!»

«Un kā pilsēta lūkojas uz šo lietu?»

«Lielākā dala, zināms, tur muti, kā tas šeit Tonto apgabalā parasts, tomēr nav grūti nojaust vispārējo noskaņojumu. Selbijai tā vai tā steidzami bija vajadzīgs jauns šerifs; Lijs Tits nebija lādiņa pulvera vērts — tātad arī ar viņu nekas liels nav zaudēts; nu, un arī Slainka Tita atveseļošanās dēļ netiks raidīts visai daudz lūgšanu.»

«Bet viņš tomēr paliks dzīvs?»

«Zināms, viņam gan būs ilgi jānoguļ un tas varbūt nekad netiks vaļā no ievainojuma sekām, tomēr viņa dārgā dzīvība paliks mums saglabāta.»

«Un kā ir… ar jauno Emsu?» Tenners apjautājās. Acīmredzot viņam nebija viegli uzdot šo jautājumu.

«Tam ne mats nav no galvas nokritis! Tas puisis šauj tā, kā neesmu redzējis šaujam jau kopš gadiem.»

«Paldies Dievam! … Lūdzu, izstāstiet man visu, tad varēsim aiziet uz manu būdu un iedzert kādu malku.»

«Vai nevaram darīt to tūlīt? Es varu stāstīt arī ejot… Tātad vakarvakarā, īsi pirms tumsas iestāšanās, es satikos ar Riču Emsu, un tad viņš bija skaidrs kā tiesnesis. Pēc šaušanās gan izskatījās, ka viņš būtu kādu iemetis, bet tā kā neviens nav redzējis viņu dzeram, tad tam būtu vajadzējis turēt pudeli kabatā, ko mēs tomēr stipri apšaubām. Kādā krogā viņš bija paēdis vakariņas un tad viens pats klejojis pa pilsētu. Džeds Lens bija redzējis viņu piecas minūtes pirms sadursmes, un arī tad viņš vēl bijis pilnīgi skaidrs … Nu, es pašreiz sēdēju pie Ternera un sarunājos ar veco Skotu. Te pēkšņi ienāk Emss. Tā bija jocīga lieta. Pirmajā acumirklī man šķita, ka vīrs pilns kā mākonis; seja tam bija bāla kā mironim, bet varu zvērēt, ka nekad nevienam piedzērušam neesmu redzējis tik skaidru skatu, kāds bija Emsam. Viņš redzēja, kā abi Titi ar Stringeru un vēl diviem svešiem — tie bija kovboji — spēlēja kārtis. Spēlēts tika uz lielām summām, un ap galdu stāvēja vesels pūlis un nolūkojās. Tagad esmu pārliecināts, ka Emss jau iepriekš bija noteikti zinājis, kur atradīs tos ļaudis. Brīdi sarunājies ar dažiem paziņām, viņš piegāja tieši pie galda un sāka izteikt visādas dzēlīgas piezīmes, kurām spēlētāji tomēr nepievērsa uzmanību. Tad viņš gribēja piedalīties spēlē, bet tika noraidīts. Nu viņš izlikās, it kā šis noraidījums būtu to smagi aizskāris. Bija skaidri redzams, ka viņš meklē ķildu.

«Taisieties, kā tiekat ārā, vai es likšu jūs ieslodzīt!» Stringers uzkliedza viņam.

Lieta tā, ka mūsu šerifa kungam neveicās un tas bija pazaudējis jau daudz naudas.

«Pamēģini tikai, nožēlojamais diedelniek!» Emss izaicinoši atcirta.

Stringeram iekšā vārījās, tomēr viņš palika mierīgi sēžot; acīmredzot viņam nebija ne vismazākās patikšanas sasieties ar Emsu.

Nu, labi. Emss brīdi stāvēja un nolūkojās spēlē, un te viņam tiešām arī izdevās notvert Liju Titu blēdībās. Zibens ātrumā viņš satvēra to aiz rokas un parādīja visiem, ka tam tēviņam piedurknē noslēpti divi dūži… Tits pietrūkās kājās un sāka lamāties. Varbūt viņš domāja, ka Emss ir pārāk piedzēries, lai ielaistos nopietnā cīņā. Viņš meta tam sejā visādus lamu vārdus, uz kuriem Emss nepalika atbildi parādā. Ļaudis kļuva uzmanīgi, visapkārt iestājās klusums; tomēr neviens negaidīja vairāk kā mazu, godīgu izkaušanos ar dūrēm …

Slainks Tits atrāva Liju atpakaļ un nosēdināja to krēslā. Lijs no jauna pietrūkās kājās un kļuva arvien niknāks. Abi pretinieki metās viens otram virsū un centās satvert otru, turklāt Emss — esmu pārliecināts, ka tas nenotika bez nodoma — stipri pagrūda Stringeru. Stringers pietrūkās kājās, satvēra revolveri aiz stobra un draudēja:

«Ems, es notriekšu jūs gar zemi un likšu ieslodzīt cietumā, ja jūs tūlīt neiesiet ārā!»

Emss pārliecās pār galdu, zvērojošām acīm lūkojās Stringerā un lamāja to par nolādētu mēslu vaboli. Te Tits no sāniem iesita viņam pa galvu, tā ka viņš sagrīļojās un paklupa uz galda. Skatītāji iekliedzās.

Tits likās galīgi pazaudējis prātu, jo nu tas izrāva revolveri … Nu, un tad lieta gāja visai ātri. Uz grīdas gulēdams, Emss izrāva revolveri… Redzēju tikai uzliesmojam šāvienus — trīs, citu pēc cita. Slainka Tita ierocis izšāva gaisā, pats viņš saļima. Lijs iekliedzās un satvēra vēderu. Stringers nogāzās uz grīdas kā malkas gabals … Jums būtu vajadzējis redzēt, kā skatītāji plosījās, kad briesmas jau bija garām.

Emss kā kaķis uzlēca kājās. Tas piedzēries? Ne vēsts! Ar kūpošu revolveri rokā viņš piegāja pie Tita, kas asiņainām rokām sita ap sevi un kliedza no sāpēm.

«Tu pats labi zini, par ko tev šis sods!» Emss viņam teica, tad palūkojās pēc abiem pārējiem. Slainks likās raustāmies pēdējā agonijā, Stringeram lode bija ieurbušies tieši sirdī. Lijs Tits vēlreiz mēģināja piecelties, tad apklusa un sabruka zemē.

Emss iebāza ieroci atpakaļ makstī un mierīgi, neviena neaizkavēts, izgāja.

5

Jau bija iestājies pavasaris Vomingas ielejā, caur kuru starp augstajiem kalniem Vindrivera līkumodama vēla savus putojošos ūdeņus.

No savām augstajām ligzdām klinšu virsotnēs ērgļi nolūkojās lejup uz tūkstošiem vēršu, kas ganījās ielejā; un ja kāds no viņiem lidinādamies slīdēja pāri ielejai, tas redzēja, ka plašās augstienes, ar zāli noaugušās nogāzes un zaļi vizmojošais ielejas dibens bija no vietas nosēts ganāmpulkiem.

Lopkopju darbs bija sasniedzis savu augstāko pakāpi, un tādēļ nevien kovbojiem, bet arī profesionāliem zirgu un vēršu zagļiem bija darba pilnas rokas. Augšā, aizām izvagotajos Vindriveras kalnājos, kur izcēlās Lielā Ven- tras upe, vai arī tur, kur Čūsku upe vijās cauri Tetona kalnājiem, Vindriveras banda noturēja savas sanāksmes. Lejā Itajā, plašajā Zaļās upes ielejā, bija iekārtojušas savas galvenās mītnes divas citas bandas, kas dēvējās par «Laupītāju atpūtu» un «Caurumu sienā». Šie noziedznieki izdarīja laupīšanas visā Vindriveras ielejā, sekojot Zaļās upes straumei un Union-Pacifika dzelzceļa stigai. Starp citu, šīm bandām biežāk nācās cīnīties vienai ar otru, nekā ar kovbojiem.

Šajā plašajā apgabalā, kas sniedzās jūdzēm tālu, zāles un ūdens bija papilnam, un tādēļ lopi šeit lieliski auga un vairojās. Mazajiem lopkopjiem tomēr šis nebija piemē- Tots apvidus; svešiniekam, kam nebija zirga, šeit katrā ziņā bija jāiet bojā. Krietni kovboji, protams, tika meklēti, bet tiem īsti neuzticējās, kamēr tie nebija pierādījuši savu godīgumu. Tiešām labiem kovbojiem šeit vietu netrūka.

Rančo bija izkaisīti plašā apvidū, vismaz dienas jā- jiena attālumā cita no citas. Tādēļ arī visā Vindriveras ielejā nepazina žogu.

Kreva Griva ganībām ziemeļos, kalnāja pusē, nebija noteiktu robežu, turpretī dienvidos tās ierobežoja divas Zaļās upes attekas vienā un Vindrivera otrā pusē. Tur, kur abas straumes saplūda vienā, bija visideālākā vieta rančo, un tādēļ arī Keits Karsons, kāda izceļotāju bara vadonis, bija kādreiz apmeties tieši šeit. Tas bija noticis vēl tajās sen pagājušajās dienās, kad visa ieleja vēl bija mudžējusi no mežonīgo bifeļu bariem.

Rančo nams atradās pakalnā netālu no tās vietas, kur abas upes savienojās. Šeit visapkārt augošos kokvilnas krūmus bija izspiedušas priedes. Zaļas un dzeltenas izpletās ganības — dienvidos noslīgdamas lejup, bet ziemeļos paceldamās arvien augstāk un augstāk, līdz pat tumšajiem Vindriveras kalniem.

Kādā maija dienā Griva kovboji atgriezās mājās. Viņi jāja grupās pa diviem un trim, citi pa priekšu, citi aiz lieliem, brezenta jumtu pārsegtiem ratiem. Viņi atgriezās no Grengeras, tuvākās dzelzceļa piestātnes, kurp bija aizdzinuši trīs tūkstošus vēršu. Tas, protams, bija bijis smags darbs, pēc kura kovboji bija atpūtušies mežonīgā dzeršanā, kas, kā jau pie kovbojiem parasts, bija beigusies ar ķildām un šaušanos. No rančo bija devies ceļā divdesmit viens vīrs, nu viņu bija ievērojami mazāk. Bet tas jau arvien bija tā bijis; nekad vēl kovboju bars nebija atgriezies mājās pilnā skaitā — sevišķi vēl, ja vīri ziemas mēnešos bija iekrājuši naudu. Divi no Griva ļaudīm vispār nekad vairs nevarēs kāpt zirgā, citi bija vienkārši izgaisuši. Pārējie, kas nedēļu bija dzēruši, bet otro nedēļu pavadījuši seglos, sasniedza mājas skaidru galvu un tukšām kabatām, daži sakropļoti, citi sadauzīti un noguruši līdz nāvei, bet visi līksmi kā putni. Šādā jutoņā kovbojam viss ir pilnīgi vienaldzīgs; vienīgais, kam vēl ir nozīme viņu acīs, tās ir attiecības pret biedriem.

Griva kovboju dzīvokļi bija pazīstami ne vien visā Vo- mingas ielejā, bet arī tālu ārpus tās. Kopējā ēdamtelpa atradās lepnā ēkā, kas atradās tālu prom no rančo zem kuplām priedēm un kurai piekļāvās mazie dzīvojamie namiņi. Ikvienā no pēdējiem bija ierīkota krāsns, divas guļasvietas un tekoša ūdens vads.. Grivs bija ļoti bagāts cilvēks, kam piederēja vismaz simts tūkstoši morgenu zemes.

Tālu citiem pa priekšu jāja Lens Preiss — deviņpadsmit gadu vecs kovbojs ar glītu, saulē iedegušu seju. Viņam bija savs iemesls kā steigties — nemaz jau nerunājot par to, ka tik ilga prombūtne no rančo viņam nebūt nebija pa prātam. Viņa izlaidīgie biedri bija to pirmo reizi piedzirdījuši un rančo bija kāds cilvēks, kura priekšā viņam nu vajadzēja atvainoties par to.

Viņa dzīvojamā namiņa durvis stāvēja vaļā; tām līdzās zemē gulēja smagi, sudrabā apkalti segli un rūpīgi salocīta seglu sega. Preisam tuvojoties, no nama iznāca slaida auguma vīrietis, augstiem jājamzābakiem kājās.

«Labdien!» viņš laipni sacīja. «Tā kā šeit neviena nebija, es pats iekārtojos, cik ērti varēdams.»

«Labdien, svešiniek!» Lens mazliet sapīcis atbildēja, ne jau tādēļ, ka nepazīstamā apmeklējums tam būtu nepatīkams, bet tādēļ, ka viņš gribēja būt viens un nevēlējās, ka kāds aizsteigtos tam priekšā ar nepatīkamo ziņu. Tomēr, aplūkojot nepazīstamo tuvāk, viņš drīz aizmirsa īgnumu.

«Vai visi kovboji jau atpakaļ, vai jūs viens pats esat pārjājis?» svešais jautāja, gari stiepdams balsienus, tā ka Lens tūlīt nodomāja, ka tam vajag būt dzīvojušam Tek- sasā.

«Arī pārējie drīz būs klāt — es tikai jāju mazliet ātrāk kā viņi… Laikam gan būsiet izsalcis?»

«Tā jau ir.»

«Vai gribat drīz iet tālāk, vai varbūt esat nodomājis palikt šeit?»

«Es labprāt paliktu, ja vien atrastu darbu.»

«Nu, tad varat mierīgi izkravāt savas mantas — Grivs pieņem ikvienu kovboju, kas, protams, tomēr vēl nenozīmē, ka viņš arī patur to.»

«Tā?… Ešmu dzirdējis, ka Krevs Grivs esot diezgan nepatīkams saimnieks, kas par visu interesējoties pats un nekad netur priekšstrādnieku. Vai tas tiesa?»

«To gan varu apliecināt. Ar viņu jau tā ir grūti tikt galā, bet kad viņš — kā tas bieži gadās — dzēris veselu nedēju no vietas, tas ir īsts sātans, ar kuru neko nevar iesākt.»

«Ko? Tas cilvēks dzer? Vai tad viņam tik daudz draugu, vai varbūt tam ir slimīga tieksme uz alkoholu?»

«Redzams, ka jūs šeit esat svešinieks,» Preiss atbildēja. Viņš jau bija nokāpis no zirga un noņēmis tam seglus.

«Tā tas ir. Vominga ir gandrīz vienīgais apvidus, kur es pēdējo sešu gadu laikā vēl neesmu strādājis.»

«No kurienes tad jūs esat?»

«Nu — un kā jums šķiet?»

«No Teksasas.»

«Pareizi — esmu Teksasā dzimis, bet jau bērnībā aizgāju no turienes.»

«Mani sauc par Lenu Preisu … Kā, jūs teicāt, bija jūsu vārds?»

«Cik atceros, es to vēl neesmu minējis,» nepazīstams smaidīdams atbildēja.

«To es arī ievēroju … Atvainojiet manu ziņkārību!» Lens sacīja, ar kritisku skatienu vērodams viesi, šis cilvēks viņam patika, kaut arī tā atbilde bija mazliet aizskaroša.

«Varbūt jūs esat Griva kundzes radinieks?» viņš uzmanīgi apjautājās. «Viņa ir dzimusi dienvidos.»

«Nē, es pat nezināju, ka viņš ir precējies.»

«Jā, tas viņš ir,» Preiss redzami atvieglots sacīja. «Jau kopš vairākiem gadiem. Emma … ē… Griva kundze,» viņš ātri pārlaboja, «ir daudz jaunāka par viņu — viņai ir deviņpadsmit, tāpat kā man … Starp citu, viņiem ir arī bērns.»

«Un cik vecs ir Krevs Grivs?»

«Starp trīsdesmit un četrdesmit — tieši nezinu … Bet nu man jānovieto zirgs stallī. Ja negribat pakavēties ārā, ejiet, lūdzu, namā un jūtieties kā mājās.»

Nepazīstamais nosēdās uz soliņa līdzās durvīm un pārlaida sapņainu skatienu apkārtnei. Brīdi vēlāk Preiss uztraukts atgriezās.

«Sakiet, vai tas ir jūsu zirgs tur, pirmajā aplokā?» viņš jautāja.

«Jā. Vai viņš jums patīk?»

«Ja tas lops jums ir dārgs, jūs darītu pareizi, ja tūlīt dotos tālāk, citādi kāds no kovbojiem, vai no Vindriveras bandas jums to katrā ziņā nozags.»

Svešais pasmaidīja, it kā šis apslēptais glaims tam sagādātu prieku, tomēr nekā neatbildēja. Preiss iegāja namā un mirkli vēlāk atkal iznāca, nesdams zem svārku stūra kādu vīstokli, kuru tas centās noslēpt.

«Tur jau nāk arī pārējie,» viņš sacīja, norādīdams uz plato ceļu, kas veda no aplokiem. «Ņemiet par labu, sve- šiniek, kādi tie nu ir, un esiet pēc iespējas saudzīgs pret tiem. Jūs taču saprotat, ko es gribu ar to teikt?»

Pie šiem vārdiem viņš pagriezās uz rančo pusi un drīz vien nozuda starp kokiem.

Nepazīstamais mierīgi palika sēžot uz sola un diezgan vienaldzīgi nolūkojās uz jātniekiem, kas pavadīja lielos ratus līdz pat ēkai, kur atradās kopējā ēdamzāle. Kad Preiss atnāca atpakaļ, visapkārt stāvēja nastu un jājam- zirgi, starp kuriem klaigādami un trokšņodami skraidīja kovboji.

«He, Len!» kāds puisis, kas pašreiz saritināja laso, uzsauca Preisam. «Tev viesis? Liekas, ka tas būs tavas māsas mīļākais?»

«Tev gan labāk būtu patikusi māsa pati, ko?» Lens atcirta.

Ar to ledus bija salauzts. Visi smējās un ikviens gribēja pateikt savu asprātību.

«Ja tas nav tavas māsas mīļākais, kas tad ir šis svešais kungs?»

«Cik redzams — kovbojs!»

«Nekādā gadījumā, mēs šeit esam Vomingā, bet tam vīram nav zirga!»

Kāda spēcīga, mazliet nodzerta balss sāka dziedāt:

Līksms kovbojs esmu gan, Kam māju nav, ne savēju; Bet kur laime smaida man, No turienes prom vairs neeju.

Kāds cits pasteidzās uztvert vecās kovboju dziesmas otro pantu:

No vecākiem es aizbēgu, Kaut vienīgais bērns tiem biju, Uz cietas zemes gulēju Un vēršus, zirgus ganīju.

Preiss nosēdās līdzās viesim un smiedamies minēja tam savu biedru vārdus.

«Tie ir krietni, godīgi puikas,» viņš sacīja, «kaut mīl mazliet patrokšņot. Vai esat jau kādreiz dzirdējis par Sleimu Zilo?»

«Protams, esmu,» svešais smaidīdams atbildēja.

«Tas jums sakurinās šeit īstu pirti, bet patiesībā viņš nemaz nedomā tik ļauni. Taisni otrādi, jo vairāk viņš kādu cilvēku ciena, jo biežāk ķildojas ar to… Tas tur aizmugurē ir Blebs Makkinejs — reizēm diezgan nikns puisis, bet šobrīd diezgan rāms, jo pietiekami iztrakojās Gren- gerā.»

«Arī to es pazīstu. Vai viņš nesen smagi neievainoja kādu cilvēku?»

«Ievainoja? Viņš gandrīz nosita divus vīrus! Tā — jūs pazīstat Blebu? Tas taču interesanti.»

Kovboji pa to laiku bija palaiduši aplokā savus zirgus. Tā kā ceļš veda gar Preisa būdu, viņi brīdi pakavējās tās priekšā; acīmredzot nepazīstamais stipri nodarbināja viņu prātus. Ikviens no tiem izteica kādu raksturīgu piezīmi, uz kurām svešais atbildēja tikai ar mēmu smaidu. Pēdējais kovbojs, kurš putekļiem pārklāts un piešiem šķindot pašreiz pienāca, bija slaids, lokans vīrietis, ar mazliet līkām kājām.

«Tas ir Sleims Zilais!» Lens pačukstēja viesim. «Par zilo viņš tiek dēvēts tādēļ, ka vienmēr valkā zilu kreklu … Lūdzu, nekaitiniet viņu.»

Zilajam bija ļoti asi sejas vaibsti. Viņa seja atgādināja tuksnesi, kurā plosījusies uguns, lavīnas, negaiss, lietus un vētra. Viņš bija tā apkrāvies segliem, iemauktiem un saiņiem, ka brīvs tam palika vienīgi īkšķis, ar kuru tas norādīja uz Preisam līdzās sēdošo svešinieku, turklāt skarbi jautādams.

«Kas tas par tēviņu, Len?»

«Kāds svešinieks,» Preiss mierīgi atbildēja.

«Labdien, Zilā kungs!» nepazīstamais pēkšņi sacīja laipnā balsī.

«Pie velna, kas jums teica, ka mani sauc par Zilo?» kovbojs izaicinoši iesaucās.

«Neviens, es to vēroju tikai no jūsu zilā krekla, kas saskatāms jau jūdzes attālumā.»

«Liekas, jums ir sasodīti ass skatiens!» Zilais zobojoši atbildēja. «Es tikai gribētu zināt, vai jūs tikpat labi varat arī redzēt tad, kad viena no jūsu acīm aizpampuši?»

Nepazīstamais atspiedās pret sienu un mierīgi sakrustoja savas stiegrainās, saulē iedegušās rokas uz ceļiem. Viņa skaistās, zilās acis, laipni staroja.

«Liekas, ilgais jājiens jūs nogurdinājis ne tikai fiziski!» viņš salti un mierīgi sacīja. «Katrā ziņā būtu labāk, ja jūs vispirms kārtīgi paēstu un vienu nakti izgulētos, lai atgūtu spēkus, pirms turpināt runāt ar mani šādā tonī!»

Zilais pavēra muti. Viņa seja vairs nevarēja kļūt sārtāka. Bija grūti pateikt, vai nepazīstamā piezīme viņu sadusmoja vai pārsteidza.

«Liels paldies par padomu!» viņš beidzot atbildēja. «Diemžēl šobrīd es vēl nevaru tam sekot, bet es tūlīt būšu atpakaļ — tad varēsim runāt par šo tematu tālāk.»

Pārējie kovboji bija palikuši stāvot, lai noklausītos sarunā. Zilais pievērsās viņiem:

«Lasieties tālāk, vēl nekas nav noticis; tas vēl tikai nāks!»

Viņš aizgāja. Lens Preiss pārlaida svešiniekam kritisku skatienu.

«Ļoti nožēloju, ka tā iznāca,» viņš it kā atvainodamies sacīja.

«Tur, protams, es pats biju vainīgs — laikam neesmu uzrunājis viņu tam pa prātam… Kas šis Sleims Zilais īsti ir par cilvēku?»

«Vislabākais zēns, kādu vien var vēlēties, tikai mazliet ķildīgs. Grengerā viņš kārtīgi dzēra un pēc tam viņš vienmēr ir tāds. Bez tam viņš ar katru jaunu kovboju uzsāk ķildu.»

«Tā tā? Jā, to sugu es pazīstu … Bet jums nevajag būt pārāk laipnam pret mani; ja Grivs varbūt nepieņem mani, jums vēlāk var iznākt tikai nepatikšanas.»

Preiss mirkli izbrīnā uzlūkoja nepazīstamo, tad sacīja:

«Es jau tā neesmu biedru vidū visai iemīļots, jo saimnieks un … viņa sieva vienmēr ir labi pret mani, bet esmu ar mieru kļūt vēl ienīstāks.»

«Nē, nē, to jūs nedrīkstat… Kā bija jūsu vārds?»

«Lens Preiss.»

«Tātad, Len, atstājiet mani mierīgi manam liktenim,» svešais sacīja. «Tas ir — man, protams, nav iebildumu, ka jūs paliekat šeit, kad Sleims Zilais atgriezīsies.»

«Līdz tam laikam es būšu atpakaļ, un — ja vien atļausiet — labprāt palīdzēšu jums.»

«Liels paldies, Len, bet tas gan laikam nebūs vajadzīgs.»

Brīdi vēlāk svešais, kas līdz šim gaidīdams bija staigājis turp un šurp starp aplokiem un Preisa būdu, tuvojās kopējās ēdamzāles platajām durvīm, ap kurām stāvēja bars kovboju. Visi pacēla galvas, redzot viņu tik nevērīgiem soļiem tuvojamies, jo viņa izskats katrā ziņā atstāja patīkamu iespaidu.

«Diez' vai man laimēsies, ja lūgšu šeit ko ēst?» viņš jautāja, gari stiepdams balsienus.

Kovboji pārsteigti uzlūkoja viņu, jo saklausāmās šaubas, kas izskanēja nepazīstamā balsī, īstenībā bija apvainojums.

«Saki, Teksasas vīrs, vai tu varbūt gribi apvainot Ho- mingu?» kāds sevišķi spēcīgs kovbojs jautāja.

«Nenāk ne prātā, bet galu galā es taču nevarēju zināt, vai jūs šeit visi neesat tādi kā Sleims Zilais.»

Visi sāka smieties.

«Kas tad jums ar to iznāca?»

«Nekas. Viņš tikai apjautājās, vai es varētu tēmēt ari tad, ja viena mana acs būtu aizpampuši… Protams, iedzina man trakas bailes ar savu jautājumu.»

«Pēc tāda tu arī izskaties!» kāds smiedamies sacīja.

Svešais piegāja pie vaļējām durvīm un sauca:

«Hē, pavār! Vai nabaga, badā pamiris kovbojs bezdarbnieks šeit var dabūt paēst?»

«Par to varat būt drošs! Tikai vēlāk, kad saukšu pie galda, pasteidzieties, kamēr citi nav visu aprijuši!» pavārs atbildēja.

«Tur jau nāk arī Sleims!» viens no kovbojiem iesaucās. «Saviebies, it kā trīs dienas būtu stāvējis lietū!»

Nepazīstamais pagriezās, bet revolveris, kas karājās viņam pie jostas, smagi atsitās pret durvju stenderi. Tālu aiz Zilā kļuva redzams vēl kāds kovbojs, kas lēnām nāca tuvāk.

Pamanījis svešo, Sleims Zilais gāja tam tieši klāt. Pārējie ar redzamu interesi vēroja notiekošo.

«Es cerēju, ka neatradīšu jūs vairs šeit!» Zilais sacīja.

«Diemžēl, nekā nevarēju jums līdzēt, jo biju pārāk izsalcis un gribēju mazliet uzkost.»

«Bīstos, ka tur jums nekas labs neiznāks, jo ar divām aizpampušām acīm cilvēkam grūti redzēt, ko tas ēd.»

«Tātad jūs, liekas, nedomājat paklausīt manam labajam padomam?» nepazīstamais lēnām jautāja.

«Man nevajag nekādu padomu — un vismazāk vēl no tāda gluda, nolaizīta puiša kā jūs!»

«Jo ļaunāk! Starp citu, kā redzu, jūs esat aizmirsis savu revolveri,» nepazīstamais teica, atsprādzēdams jostu. Kad viņš nolika to uz sola, tuvāk stāvošie redzēja, ka revolvera melnā ādas maksts bija izrotāta ar lielu sudraba «A».

«Sleim,» viens no kovbojiem sacīja, «gar tavām personīgajām antipātijām pret svešinieku, nevienam nav daļas, bet mums visiem būtu ļoti nepatīkami, ja šī lieta maksātu Vomingai vienu zilu aci.»

Nepazīstamais noņēma sombrero. Viņam bija kupli, gaiši mati. Viņš lēnām tuvojās Zilajam un sacīja:

«Esmu jau daudz dzirdējis par jums.»

«Tā? Bet tādā gadījumā jūs rīkojāties divkārt neapdomīgi!» Sleims noņurdēja.

«Katrā ziņā šis ir viens no visjaukākajiem mirkļiem manā mūžā,» svešinieks atbildēja.

Dūres gaisā vicinādams, Zilais strauji uzbruka, tomēr nepazīstamais veikli izvairījās, tā kā sitieni neķēra mērķi. Zibens ātrumā viņš pagrūda, uz priekšu kreiso roku un viņa dūre tik smagi ķēra Zilā aci, ka tā uzreiz uzpampa. Gandrīz tajā pašā acumirklī labi tēmēts labās rokas sitiens ķēra kovboja kuņģa iedobumu.

Sāpēs saviebtu seju Zilais noslīga ceļos, rokām satvēris vēderu un plaši atplestu muti rīdams gaisu.

Kovboji zviedza aiz prieka. Lens Preiss piegāja pie svešā un klusu pačukstēja tam:

«Uzmanību! Tur nāk Makkinejs, Sleima labākais draugs.»

Pa to laiku arī pēdējais kovbojs bija sasniedzis cīņas vietu. Viņa īriskais vārds labi saskanēja ar tā stingro gaitu, vientiesīgo, bet neglīto seju un pelēkajām, lielajām acīm, kas izbrīnā vēroja Zilo, nepiegriežot ne vismazāko vērību svešiniekam.

«Ko tad tu tur ceļos dari, Sleim?» viņš pārsteigts jautāja.

Zilais gan saprata viņu, bet vēl nebija tiktai atspirdzis, lai spētu atbildēt.

«Vai tad tu neredzi, ka viņš lūdz Dievu?» viens no skatītājiem jautāja. «Viņš izlūdzas no debesīm piedošanu par saviem nepieklājīgajiem vārdiem.»

«Kas šeit noticis?» Makkinejs iesaucās, sašutis par šo piezīmi un par smiekliem, kas sekoja tai.

«Nekas sevišķs, šis svešinieks tikai mazliet par stipru pakutināja Sleimu.»

Makkinejs pievērsa skatu svešajam. Bet tad viņa pelēkās acis plaši iepletās un, likās, gribēja izlēkt no pieres. Viņa sejā atspoguļojās neticīgs izbrīns un prieks par necerēto tikšanos.

«Labdien, Mak!» nepazīstamais sacīja.

«Pie visiem svētajiem!» Makkinejs iesaucās. «Vai tas esi tu, vai neesi?»

«Protams, esmu, Mak, un ļoti priecājos tevi atkal redzēt!»

«Ems — Arizonas Lauva!» Makkinejs ielīksmots iekliedzās un, pieskrējis pie svešā, sirsnīgi apskāva to. «Tas taču lielisks pārsteigums, jo es domāju, ka tu jau sen esi miris.»

«Nē, Mak, kā redzi, esmu vēl diezgan dzīvs.»

Makkinejs uzlika roku Emsam uz pleca un pievērsās kovbojiem, kas pārsteigti stāvēja durvju priekšā.

«Kungi, te iepazīstinu jūs ar manu veco biedru Emsu, dēvētu par «Arizonas Lauvu»! Jūs taču atceraties, cik daudzkārt esmu jums stāstījis par viņu? Mēs kopā ar viņu bijām pie Renkina — viņš ir vislieliskākais puisis, kāds vien jelkad deldējis seglus!»

«Protams, atceramies, Bleb!» vairāki kovboji atsaucās. «Labdien. Ems! Jūs nebūt neesat mums svešs.»

Sī piezīme lika Makkinejam pievērsties Zilajam, kas arvien vēl stāvēja ceļos, bet bija jau mazliet atspirdzis.

«Kas tad tev, Sleim?» viņš jautāja. «Tevi biju pavisam piemirsis.»

Sleims draudoši kratīja dūri pret Emsu.

«Viņš . .. sita … pārāk zemu … tieši vēderā,» viņš elsa.

«Nē, Sleim!» Emss atbildēja. «Es tikai iesitu jums reiz pa kuņģi, un tas jums tādēļ tik stipri kaitēja, ka jūs nebijāt ēdis. Es taču jau devu jums padomu paēst, pirms iesākat ar mani!»

Pēkšņi Lens Preiss iesaucās:

«Tur brauc saimnieks!»

Tomēr neviens nepievērsa uzmanību pajūgam, kas tuvojās kovboju grupai.

«Es tomēr … prasu gandarījumu!» Zilais elsa. «Bleb, aizdod man savu … revolveri!»

«Mans Dievs, Sleim, tu taču esi traks!» Makkinejs sašutis atbildēja. «Tu taču negribēsi šaut uz šo te vīru?»

«Pie velna, protams, es gribu to darīt!»

«Bet tas taču ir man labs, vecs draugs!» Makkinejs protestēja.

«Vienalga!» Zilais stūrgalvīgi atcirta, kaut Bleba vārdi bija atstājuši uz to redzamu iespaidu. Viņš piecēlās. «Bez tam, tādā gadījumā tu esi mani nekrietni piekrāpis, jo tu taču zvērēji, ka es esmu tavs vienīgais draugs.»

«Protams, es to darīju, jo neesmu viņu jau kopš gadiem redzējis un biju pārliecināts, ka viņš jau miris.»

«Nu, tad jau tev nebūs liels zaudējums, ja es viņu tagad nošaušu.»

«Sleim, tu gan laikam nedzirdēji, kas ir šis vīrs?»

«Nē, un tas man arī sasodīti vienalga! Katrā ziņā viņš izteicās, ka es esot noguris ne vien fiziski — tas taču nozīmē, ka man arī galvā viss nav kārtībā?»

«Liekas, tā tiešām ir.»

«Ja jau tu tik ļoti baidies pazaudēt savu veco draugu, tad vismaz piespied viņu man atvainoties!» Zilais augstprātīgi sacīja.

Emss draudzīgi smaidīdams sniedza tam roku.

«Labprāt esmu ar mieru atvainoties!» viņš sacīja. «Es katrā ziņā biju pārāk straujš.»

«Tam es pilnīgi piekrītu!» Zilais atbildēja, negribīgi kratīdams pasniegto roku. «Nu, lai tad šī lieta paliek aprakta un aizmirsta … Tātad jūs esat Maka vecs draugs?»

«Jā, un es ar to lepojos.»

«Kā jūsu vārds?»

«Emss.»

«Emss? … Taču ne Arizonas Lauva?»

«Tomēr, arī tā mani mēdz dēvēt.»

Sleims Zilais pievērsās Makkinejam un sašutis uzkliedza tam:

«Sasodītais suns, tu tikko neiedzini mani drošā nāvē!»

Pa to laiku augstie, divriteņu medību rati, kuros sēdēja divas personas, bija piebraukuši tuvāk un apstājās tieši pie kovboju grupas. No ratiem izlēca glīta izskata, nepilnus četrdesmit gadus vecs vīrietis. Viņam bija tumšas krāsas āda, ogļmelni mati un tādas pat acis. Kaut arī viņa sejā bija manāmas nekārtīgas dzīves pēdas, viņa izskats atstāja neparasti vīrišķīgu un pašapzinīgu iespaidu.

«Kas šeit noticis?» viņš skaļā, pavēlnieka balsī jautāja.

Tikai tagad trīs galvenie dalībnieki pamanīja viņa ierašanos.

«Labdien, saimniek!» Zilais sacīja balsī, kas Emsam lāgā nepatika.

«Vai jūs jau atkal esat kāvies?»

«Nē, saimniek, es tikai tiku sakauts.»

«To jau pat akls var redzēt — acs jums vēl pavisam aizpampuši… Kas tad jūs tā sadauzīja?»

«Ak, tas bija tikai pārpratums, pie kura es pats esmu vainīgs. Tam tiešām nav nozīmes.»

Emss paspēra soli uz priekšu un jautāja:

«Vai jūs esat Grivs?»

«Jā, taču es neatceros, ka būtu jūs jau kādreiz redzējis.»

«Ļoti iespējams, jo esmu Vomingā svešinieks,» Emss ļoti mierīgi atbildēja. «Es tikai šodien ierados šeit un gaidīju pārjājam jūsu ļaudis. Kā jau pie mums kovbojiem parasts, Zilais gribēja mani apsveikt dažām draudzīgām dunkām, un es arī izgāju uz viņa joku.»

«Priecājos, ka reiz atradies vīrs, kam bijusi drosme viņu piekaut… Jūs laikam gribējāt runāt ar saimnieku?»

«Jā, kungs!»

«Tas esmu es; priekšstrādnieka man nav. Ko jūs gribat — kovboja vietu?»

«Jā, ja kāda ir brīva.»

«Jūs esat pieņemts. Pēc turpmākajiem norādījumiem griezieties rīt agri pie manis,» Grivs skarbi nobeidza sarunu un apsviedās uz papēža.

«Vēl vienu mirkli, saimniek!» Makkinejs sauca viņam pakaļ. Varbūt jūs interesē zināt, ka šis vīrs ir mans sens draugs?»

«Tā katrā ziņā būtu laba ieteikšana, ja vien man tāda būtu vajadzīga, bet es principā nekad neinteresējos par to, ko kāds kovbojs darījis, vai viņam kas bijis un tādēļ man vienalga, kā draugs tas ir. Mani interesē vienīgi tas, kā viņš strādā.»

«Tā jau tā, saimniek, bet šoreiz lieta tomēr citāda. Mans draugs ir Arizonas Lauva!» Makkinejs ietiepīgi atbildēja.

«Kas?» Grivs neticīgi iesaucās, caururbjoši uzlūkodams Emsu savām ogļmelnajām acīm.

«Jā gan, mans draugs ir Arizonas Lauva!» Makkinejs lepni atkārtoja.

Grivs paspēra soli tuvāk Emsam un, arvien vēl uzmanīgi vērodams to, sacīja:

«Esmu jau dzirdējis par jums. Kādēļ jūs īsti sevi dēvējat par Arizonas Lauvu?»

«Es nedēvēju sevi tā,» Emss mierīgi atbildēja. «Tomēr nevaru aizliegt citiem tā mani saukt un diemžēl nespēju arī atraisīties no šī vārda, kaut labprāt to darītu.»

«Kādēļ tad jūs gribētu no tā atraisīties?» Grivs neticīgi jautāja.

«Ne jau tādēļ, ka man būtu kādi iebildumi pret Arizonu, vai Arizonai pret mani; es tikai nemīlu, ka man atgādina Arizonu.»

«Jūs senāk esat strādājis pie Renkina?» Grivs jautāja.

«Jā.»

«Cik ilgi?»

«Pavisam divus gadus.»

«Līdz pat viņa nāvei?» «Jā.»

«Vai jūs redzējāt, kā viņš tika nošauts?» Grivs turpināja iztaujāt, un piegāja vēl tuvāk Emsam. Acis viņam zvēroja kā kvēlojošas ogles.

«Protams, redzēju.»

«Tad jau jūs arī zināt, kas to izdarīja?»

«Protams, Griva kungs,» Emss mierīgi atbildēja, un viņa balsī izskanēja it kā salta nicināšana. «Ja jau esmu redzējis kā Renkins tika nošauts, tad taču man bija jāredz arī kas viņu nošāva.»

«Tas nebūt nav tik pašsaprotami, jo cilvēks taču var tikt nošauts arī no slēptuves. Cik varu atcerēties, nekad vēl neesmu dzirdējis, ka kāds būtu redzējis Renkina slepkavu.»

«Jūsu atmiņa jūs neviļ, bet tomēr jūs maldāties: viens cilvēks tomēr ir slepkavu redzējis.»

Grivs pēkšņi atkāpās atkal atpakaļ.

«Atvainojiet, ka pieskāros personīgas dabas jautājumiem!» viņš steidzīgi sacīja. «Katrā ziņā Renkins bija lopu zaglis un ir mani stipri apzadzis. Lai kas arī nebūtu viņu nošāvis — man viņš ar to izdarījis lielu pakalpojumu.»

Viņš ātri pagriezās, ielēca atpakaļ ratos un uzkliedza kučierim braukt. Kovboji nesaprašanā nolūkojās viņam pakaļ.

«Mans Dievs!» Sleims Zilais pēkšņi iesaucās. «Vai esmu pareizi dzirdējis? Griva kungam labpatika atvainoties?»

«Bleb,» viens no kovbojiem iesaucās, «līdz šim mēs uzskatījām tevi par vislielāko meli visā apvidū, bet nu . . .»

«Hallo, svešiniek, vai esat tiktāl?» šajā mirklī durvīs atskanēja pavāra balss.

«Jā gan!» Emss atbildēja.

«Nu, tad turieties! Viens, divi, trīs — uz priekšu!»

Emss pirmais metās iekšā ēdamzālē, kur drīz vien apklusa skaļās klaigas un smiekli, smago zābaku rīboņa un piešu šķindoņa.

6

Ričs Emss, «Arizonas Lauva», bija sava laika raksturīga parādība. Ikvienām ganībām no Penhendlas līdz pat Blekhailai un rietumos līdz tālajiem Peko bija savs Emss.

Kovbojs, kura īstā dzimtene bija Teksasa, bija attīstījies no meksikāņu «Vaguero» (govju gana). Kad vērši pirmo reizi lielākos, noslēgtos baros tika dzīti pa tā dēvēto šīsholmas ceļu ziemeļu virzienā uz Ebrlieņu un Dodžu un no turienes tālāk uz ziemeļiem, rietumiem un austrumiem, bija radies kovbojs. Līdz ar racionālās lopkopības uzplaukumu, kas drīz izvērsās īstā rūpniecībā, protams, pieauga arī kovboju skaits. No visām četrām Savienoto Valstu pusēm un no vēl attālākām zemēm ļaudis sāka plūst šurp, lai nodotos jaunajam amatam. Nereti tie tiešam bija «boys» — zēni trīspadsmit līdz deviņpadsmit gadu vecumā, kurus smagais, nogurdinošais darbs, dzīve dzertuvēs un spēļu ellēs, kā arī mūžīgā ciņa ar lopu zagļiem tomēr drīz vien pārvērta īstos vīros, kuriem galu galā jāpateicas par to, ka Rietumi tikuši kolonizēti,.

Toreiz caurmēra kovbojs bija dēkas un brīvību cienošs, līksms un bezbēdīgs puisis; tikai ar laiku attīstījās viņa kļūdas — pārmērīgā dzeršana un vieglprātīgā šaudīšanās. Žūpas un kaušļi starp kovbojiem tomēr vienmēr veidoja niecīgu mazākumu. Bet viņiem visiem bija viena kopēja īpašība, kas gan laikam izveidojusies kā viņu nogurdinošā un bīstamā amata sekas, nepiepildāma dzīveskāre. Pa lielākai daļai kovboji bija patiesi, vienkārši, dabīgi un tādēļ arī varonīgi cilvēki, kas visgrūtākos un bīstamākos uzdevumus veica mierīgi un pašsaprotami kā savu ikdienišķo darbu, pat nenojaušot, ka tas dara cilvēku lielu un cēlu.

Šad un tad starp kovbojiem gadījās arī tāds vīrs kā

Emss, kas apvienoja sevī visas viņu labās īpašības, bet bija brīvs no viņu kļūdām un kuram turklāt piemita vēl kaut kas īpatnējs, kas pacēla to pāri biedru pūlim. Labi ielūkojoties, šī vilciena dīgļi bija atrodami gandrīz katrā kovbojā, bet tikai nedaudziem tie bija ārkārtīgi stipri attīstīti. Galvenā īpašība, kas izcēla Emsu, bija viņa retā taisnīguma sajūta.

Parasti viņš bija kluss, tomēr varēja būt arī ļoti izlaidīgs. Viņš neatrāvās, ja biedri dzēra, tomēr neviens nebija redzējis to piedzērušu. Ja kāds lūdza, viņš atdeva tam savu pēdējo dolāru, un bija spējīgs pats aizņemties no trešā, lai izlīdzētu biedram. Labprātīgi viņš uzņēmās visbīstamākās sardzes naktis un visus nepatīkamos darbus, no kuriem citi labprāt vairījās. Viņa jāšanas prasme, veiklība, ar kādu tas meta laso — vispār, visa viņa rīcība bija brīva no tās apzinīgās, aktieriskās lielības, ar kuru citi kovboji tik bieži padara sevi smieklīgu. Sevišķi viņa ātrā, drošā rīkošanās ar revolveri, izpelnījās nedalītu apbrīnošanu visur, kur vien tam līdz šim bija gadījies strādāt. Kurp vien viņš gāja — «Arizonas Lauvas» slava jau bija aizsteigusies tam priekšā. Ikviens godīgs kovbojs viņu mīlēja, bet negodīgie, kā arī ļaudis ar apšaubāmu vai ļaunu slavu tūlīt uzlūkoja viņu kā savu ienaidnieku.

Kad Emss maijā pirmo reizi izgāja ganībās, starp Griva ļaudīm nebija neviena, kura sombrero nebūtu caururbušas lodes. Bet ikviens no šiem caurumiem bija pierādījums izveicībai, ar kādu Emss prata rīkoties ar savu revolveri. Ikviens no viņiem bija to tik ilgi mocījis, kamēr tas bija ar mieru izrādīt savu mākslu pie viņu gaisā pamestajiem sombrero. Reiz viņš galu galā bija piekāpies un sagādājis biedriem šo prieku, jo pēc būtības tas bija labsirdīgs cilvēks, kam patika slēgt un vinnēt derības.

«Sasodīts, Arizonas Lauva!» kādu dienu sacīja Sleims Zilais. «Es vienkārši neticu, ka tu prastu tik labi šaut.»

«Tas man visaugstākā mērā vienaldzīgi, kam tāds zil- kreklains nelga tic, vai netic!» Emss atbildēja.

«Nesaki vis!… Iedomājies, piemēram, ka šurp atjātu kāda glīta meitene — teiksim, tikpat glīta, kā Griva sieva. Vai arī tad tev būtu vienalga, ja es viņas klātbūtnē apšaubītu tavu šaušanas mākslu? Tad gan tu droši vien mācētu aizstāvēties — jau tādēļ vien, lai viņa neizvēlētos mani!»

«Mīļais Sleim, ja šeit ierastos kāda glīta meitene — es atdāvinātu to tev!» Emss mierīgi atbildēja.

«Kā tā, cilvēk? Vai tad tu esi sieviešu ienaidnieks?»

«Tā nu tieši nē.»

«Tad jau tev laikam bijuši ļauni piedzīvojumi, ko? … Nu, lai tas paliek! Katrā ziņā es deru ar desmit dolāriem pret pieciem, ka tu nesašausi manu platmali gaisā!»

«Es negribu tevi aplaupīt!»

«Pagaidām jau vēl tiktāl nav!»

«Nu, lai tad notiek, es pieņemu tavas derības!» Emss atbildēja un, nometis cigareti, piecēlās. «Cik šāvienu tu man dosi?»

«Cik vien vari izšaut, kamēr mana platmale atrodas gaisā.»

«Lai notiek!» Emss iesaucās, un atkāpās dažus soļus atpakaļ.

Zilais tik augstu uzsvieda sombrero gaisā, ka Emss paguva izšaut trīs reizes, pirms tā nokrita zemē. Pārbaudot iznākumu, izrādījās, ka platmali bija caururbušas trīs lodes: divas dibenu, trešā malu.

«Pie velna!» Sleims saīdzis iesaucās. «Būtu pieticis arī ar vienu. Tagad tu sabojāji manu sombrero! Citiem tu taču izšāvi tikai vienu caurumu!»

«Bet tu taču gribēji iegūt pavisam neapšaubāmus pierādījumus, mīļais Sleim!» Emss smiedamies atbildēja.

«Ar šo svinīgi atzīstu tevi par meistaršāvēju un Arizonas Lauvu!» Zilais apbrīnodams sacīja. «No manis tu nu katrā ziņā esi drošs, jo es sargāšos iesākt ar tevi ķildu!»

Emss bija apmeties namā, kuru apdzīvoja Lens Preiss, un šis apstāklis bija izsaucis viņa tuvāko paziņu starpā dzīvas, kaut arī draudzīgas, domstarpības. Blebs Makkinejs prasīja, lai Sams Perkinss, kas dzīvoja kopā ar viņu, atbrīvo vietu Emsam; turpretī Sams paziņoja, ka pie visas viņu cienības pret Arizonas Lauvu tie varot vākties pie velna — viņš palikšot, kur bijis. Tad Sleims Zilais mēģināja izdzīt Lenu no viņa paša nama, lai pats pārietu dzīvot tur. Emss tomēr noraidīja arī šo priekšlikumu un palika kopā ar Lenu.

Emss drīz vien novēroja, ka ar viņa jauno kaimiņu kaut kas nav kārtībā. Tāpat kā daudzi kovboji, ar kuriem tam bija gadījies strādāt kopā, arī Lens bija nabaga kovboja dēls, un viņa vienīgā godkāre bija, pēc iespējas drīzāk kļūt patstāvīgam. Starp citu, viņš bija veikls jātnieks un ļoti godīgs zēns.

Darbs Grīva rančo šobrīd bija diezgan viegls, jo liela daļa lopu nupat bija pārdota un tikai jūnija beigās vai jūlija sākumā bija gaidāms jauns sūtījums no Teksasas. Ļaudis, kam tādēļ bija maz darba, varēja pamatīgi atpūsties un vienmēr bija vislabākā omā. Brīvajos brīžos kovboji spēlēja pokeru vai arī jokodami un smēķēdami slaistījās apkārt — vārdu sakot: dzīvoja labas dienas.

Krevs Grivs bija visnelaipnākais lopkopis, ar kādu Emsam jelkad bija gadījušās darīšanas. Ar mazākajiem uzņēmējiem viņš slēdza līgumus uz ļoti smagiem, neizdevīgiem noteikumiem — un tas kovboju acīs ir nepiedodams noziegums. Viņš maksāja mazākas algas kā citi rančeri, bet toties viņš deva saviem ļaudīm labus un veselīgus dzīvokļus. Viena no viņa izcilākajām īpašībām bija tā, ka viņš neuzticējās nevienam kovbojam — laikam gan tādēļ, ka pats nebija bijis kovbojs.

Otrā dienā pēc Emsa ierašanās, Makkinejs bija izteicis kādu ļoti raksturīgu piezīmi.

«Gribu dot tev kādu labu padomu,» viņš bija sacījis Ričam. «Redzi, tu taču esi glīts puisis — pat starp mums kovbojiem uzkrītoša parādība; tikai neiedomājies pārāk cieši uzlūkot mūsu saimnieka sievu!»

«Kādēļ gan ne? Esmu jau novērojis, ka viņa ir īsta skaistule; kādēļ tad es pie gadījuma lai neuzlūkoju to?»

«Kā tad — tu jau nu esi tas sasodītais idiots, par kādu esmu tevi uzskatījis! Bet ja gribi palikt šeit kopā ar mani, tad tikai pielūko, ka Griva kundzes priekšā nenokrīti no zirga. Tu taču saproti, ko ar to gribu teikt?»

«Nē, Bleb, man nav ne jausmas, uz ko tas attiecas.»

«Ak, tu tikai gribi atkal izzobot mani, kā jau vienmēr esi to darījis! . . . Bet, nopietni runājot, šī Emma Griva ir ne vien skaistule, bet arī nelaimīga, dzīves neapmierināta sieviete, par ko liecina ari viņas acis, kuras tā drīz vien izskatīs pēc tevis … Pirms diviem gadiem Grivs bija kaut kur dienvidos — ja nemaldos, Luiziānā, — un pārvedis no turienes šo meiteni. Viņa vēl nebija septiņpadsmit gadus veca, kad kļuva tā sieva — un jau toreiz viņa izskatījās tikpat nelaimīga. Mums kovbojiem bija savas domas šajā lietā un tiešām, kādu dienu gadījās jāt šeit garām kādam teksasietim, un tas izstāstīja mums, kā viss noticis. Grivs tikai tādēļ ieguvis šo meiteni, ka viņas ģimene bijusi tam parādā naudu … Nu, un tad piedzima bērns un tad viņa mazliet uzplauka, tomēr ne ilgi.»

«Tai taču jābūt īstai ellei, kādā šai nabadzītei jādzīvo!» Emss gluži sašutis piezīmēja.

«Protams, tā ir elle, tu muļķi! Bet var būt vēl daudz ļaunāk, un tādēļ es devu tev padomu vairīties no Emmas Grivas. Tikpat droši, kā aitas atgriežas savās kūtīs, viņa iemīlētos tevī, jo pret kovbojiem viņai vispār ir vājība, un, ka viņa nemīl šo melno sātanu Grivu — par to tu mierīgi vari derēt uz savu pēdējo dolāru.»

«Tas taču viss ir neprāts, ko tu tur pļāpā.»

Ar to Emss bija aprāvis sarunu, kaut Bleba stāsts patiesībā bija to ieinteresējis, un viņš nojauta, ka tur norisinās romāns, kas viegli var izvērsties traģēdijā. Jo biežāk viņš novēroja Grivu, jo vairāk sajuta līdzcietību pret jauno sievieti.

Drīz pēc tam, meklēdams kaut ko galda atvilktnē, viņš starp Lena Preisa papīriem nejauši atrada jaunas, augstākais, sešpadsmit gadus vecas meitenes ģīmetni, kuras skaistajā sejā sevišķi izcēlās acis. Uzņēmums bija izdarīts Jaunorleānā un uz ģīmetnes ar tinti bija uzrakstīts vārds «Emma».

Emsam bija ļoti nepatīkami, ka nejaušs gadījums bija to padarījis par bīstama noslēpuma līdzzinātāju. Kā gan Lens Preiss bija ticis pie sava saimnieka sievas ģīmetnes? Vai jauneklis sajuta pret to tikai nevainīgas simpātijas — kovboji taču bieži bija mazliet sentimentāli noskaņoti, — vai varbūt lieta bija pavisam nopietna?

Emsam tas būtu bijis ļoti sāpīgi, jo viņš bija patiesi iemīļojis Lenu Preisu, kuru arī pārējie kovboji labi ieredzēja. Kaut viņš arī nebija īsts kovboja paraugs, tomēr visā viņa būtībā bija kaut kas vīrišķīgs.

Kādu dienu Emsam gadījās novērot kaut ko tādu, kam vajadzēja atvērt tam acis, ja vien viņš negribēja būt akls: Lenija garastāvoklis ļoti bieži mainījās. Te viņš staigāja apkārt vienaldzīgs, noskumis un sapīcis, te atkal pēkšņi staroja priekā un laimē. Emss ievēroja arī to, ka šādas gaviļu izplūsmes vienmēr sakrita ar Griva braucieniem uz dienvidu ganībām.

«Nu, vai esi saņēmis labas ziņas no mājām, Len?» viņš pēc pusdienas laipni apjautājās.

«Nē — kādēļ tev tā šķiet? Taisni otrādi — Lisa man sagādā bažas; jau kopš veselas mūžības neesmu par viņu nekā dzirdējis.»

«Kas ir Lisa?»

«Mana māsa, ļoti mīļa meitene. To tev vajadzētu pazīt, Rič! Galvā viņai gan ir tikai nerātnības, bet toties krūtīs laba, zelta sirds.»

«Tam es ticu,» Emss atbildēja.

«Saki, Rič, vai tev ir mīļākā?»

Emss smaidīdams pakratīja galvu.

«Bet kāda taču tev ir bijusi?»

«Nē — īstas mīļākās man nekad vēl nav bijis.»

«Jocīgi, tik brašam puisim, kāds esi tu! Vai tu tikai nemānies? … Bet māsa tev taču ir?»

«Katrā ziņā,» Emss atbildēja.

«Vai viņa tev kādreiz raksta?»

«Protams — tomēr tikai pēc ilgiem starpbrīžiem, bet tad vienmēr ļoti garu vēstuli.»

«Tam jābūt jauki. Lisa mani ļoti mīl, bet vēstuļu rakstīšana nav viņas dabā … Kā sauc tavu māsu?»

«Nezta.»

«Nezta? Tiešām glīts vārds… Vai viņa jauna?»

«Protams. Man gan šķiet, ka salīdzinājumā ar viņu esmu šausmīgi vecs, bet viņa ir tieši vienā vecumā ar mani — mēs esam dvīņi.»

«Ko tu saki! Tad jau jūs laikam arī izskatāties ļoti līdzīgi?»

«Milzīgi; kad mēs vēl bijām bērni, neviens nevarēja atšķirt mūs vienu no otra.»

«Saki nu viens! Tad jau viņai jābūt ļoti glītai meitenei, jo tu esi visskaistākais cilvēks, kādu es jebkad esmu redzējis — atskaitot varbūt Em … Griva kundzi.»

«Liels paldies par komplimentu!» Emss smaidīdams sacīja. «Es parādīšu tev Neztas ģīmetni.»

Viņš nolika uz galda savu somu un, sameklējis tajā vecu kabatas portfeli, izņēma no tā rūpīgi papīrā ievīstītu fotogrāfiju.

«Toreiz viņa bija sešpadsmit gadus veca,» viņš piezīmēja, pasniegdams ģīmetni Lēnam, kurš aplūkoja to un sajūsmināts iesaucās:

«Mans Dievs, cik skaista! .. . Protams, viņa jau sen apprecējusies?»

«Un, paldies Dievam, pat ļoti laimīgi!» Emss atbildēja, izrādīdams neparastu uztraukumu. «Sams, viņas vīrs, ir krietns, strādīgs cilvēks, kas droši vien neilgā laikā kļūs bagāts vīrs … Viņiem ir arī divi bērni — dvīnīši. Puisēns nokrustīts manā vārdā — par Riču.»

Lens atdeva ģīmetni atpakaļ, un viņa acis pēkšņi satumsa.

«Mans Dievs, tam vajag būt brīnišķīgi, kad cilvēks laimīgi apprecas!» viņš it kā pie sevis noteica.

«Arī man tā šķiet,» Emss atzinās.

Kopš šīs reizes Emsa aizdomas arvien vairāk pieauga; tomēr viņš vēl neredzēja iemesla spert kādus drošības soļus šajā lietā. Kādu vakaru Lens Preiss ļoti ilgi palika ārā, kas tomēr, par laimi, nevienā neradīja aizdomas, atskaitot Emsu. Viņš dzirdēja jaunekli klusu, vienās zeķēs ienākam istabā, mēnesnīcā redzēja, kā tas vēl ilgi, sēdēja uz gultas malas un tad, piegājis pie loga, sāka sapņaini lūkoties mēnesī.

Tas pats atkārtojās arī nākošajā vakarā, pat vēl uzkrītošākā kārtā.

Ja nabaga zēns tiešām bija iemīlējies Emmā Grivā — un par to nevarēja būt šaubu —, tad viņu katrā ziņā gaidīja pāragra nāve. Grivs bija īstais vīrs, kas varēja ar pātagu padzīt kovboju, kurš bija iedrošinājies uzlūkot viņa sievu, un nošaut to, ja tas bija iedrošinājies spert kaut vēl tikai soli tālāk. Lai cik liela arī nebija Emsa līdzcietība pret jauno sievieti, viņš tomēr nepazina to pietiekami, lai būtu pārliecināts, ka viņa neizrāda Lēnam Preisam zināmu pretimnākšanu. Jauneklis viņam katrā ziņā bija pārāk mīļš, lai viņš varētu to mierīgi atstāt greizsirdīgā un savās dusmās droši vien brutātā Griva atriebībai un tādēļ viņš nolēma pārliecināties, vai Lens tiešām satiekas ar Emmu Grivu.

Tādēļ otrā dienā pēc vakariņām Emss neatgriezās vis namā, bet sāka klejot zem priedēm. Tumsa iestājās ātri; mēnesim šovakar vajadzēja uzlēkt vēlu. Ričs uzmeklēja paslēptuvi, no kuras tas varēja pārredzēt rančo un turp vedošo ceļu. Drīz vien viņa medībās un meža dzīvē norūdītais skats pamanīja Preisu, kas uzmanīgi zagās starp priedēm. Emss sekoja tam nelielā attālumā. Brīdi vēlāk Preiss nogriezās no ceļa un nozuda augļu dārzā. Turpinādams uzmanīgi iet uz priekšu, Emss vājajā zvaigžņu atspīdumā ieraudzīja kādu slaidu, baltu stāvu, kas pa žogā izlauztu caurumu ielīda dārzā. Ka tā bija sieviete, to pierādīja viņas augums un vingrās kustības. Bet tā kā Emsam bija zināms, ka bez namamātes šeit ir vēl tikai resnā saimniecības vadītāja, tad viņš zināja pietiekami.

Redzēdams, ka viņa nojautas apstiprinājušās, un nopietni nobažījies Preisa dēļ, Ričs devās atpakaļ mājup. Viņš mēģināja iestāstīt sev, ka īstenībā viņam par šo lietu nav nekādas daļas; tomēr viņa sirdsapziņa tam pretojās. Protams, viņš gan nebija tieši pārsteidzis savu biedru kopā ar sava darba devēja sievu. Ja nu viņš pieprasa no

Lena paskaidrojumus un izrādās, ka viņš maldījies? Lai cik cieši viņš arī nepieķērās pārpratuma iespējamībai — viņš tomēr pārāk labi zināja, ka nav maldījies.

Kad Emss aizmiga, Preiss vēl nebija pārnācis. Otrā rītā viņš it kā nejauši tam ieminējās:

«Vakarvakarā tu atkal ļoti ilgi klīdi apkārt.»

Lens noteikti protestēja pret šo apgalvojumu.

«Nu, tādā gadījumā atvaino — tad es laikam būšu tikai sapņojis, ka kopš saimnieka aizceļošanas tu vakaros tik vēlu pārrodies mājās.»

To sakot, Emss ar nolūku pagrieza Preisam muguru. Tomēr nabaga zēns tik ļoti samulsa, ka pirmajā mirklī nespēja atbildēt ne vārda. Bet tad viņš nobēra veselu kaudzi paskaidrojumus, kā un kādēļ viņš esot pārnācis tik vēlu, turklāt meloja tik neveikli, ka Emsā tikai vēl ciešāk nostiprinājās aizdomas.

Nākošajā dienā pārbrauca Grivs. Viņš vēl nebija pavisam izgulējis dzērumu un bija saniknots par kādu netaisnību, ko tam esot nodarījis viens no konkurentiem.

Kovbojiem nebija ko smieties — Grivs pret tiem izturējās pavisam neciešami. Divi no tiem uzteica vietu, kad saimnieks vienu no tiem bija nositis gar zemi. Vienīgi Makkineja iejaukšanās novērsa šaudīšanos.

«Saimniek,» viņš sacīja Grivam, «es, protams, neņemos jūs tiesāt, bet ja jūs turpināsiet tā izturēties pret ļaudīm, mums nebūs atlicis vairs neviena vīra, kad pienāks lopu sūtījums no Teksasas.»

Dīvainā kārtā Grivs neņēma šos vārdus ļaunā, bet klusēdams aizgāja. Vakarā, sapulcējušies ēdamzālē, kovboji ļāva vaļu savam sašutumam.

«Viņš ir īsts nelietis, melns suns!» Džeks Mendels drūmi paziņoja.

«Es tūlīt iešu pie viņa un pieprasīšu savu algu, lai dotos prom no šejienes!» Buts Kamerons piebilda. «Es labāk nosprāgšu lielceļa malā, nekā strādāšu pie tāda lopa!»

«Kungi, pie Griva ļaunākais ir tas, ka viņš uzturu ieskaita jums neizmaksātajā algā; ja gribat aiziet — jūs vienkārši nesaņemat vairs neko! Bet gan es iekārtošu tā, ka viņš izsviedīs mani!» Sams Bleks, kas bija vecākais no visiem, apgalvoja.

Viens pēc otra nāca klajā ar savām sūdzībām. Emsam, kuram sešu gadu laikā bija gadījies strādāt kopā ar visdažādākajiem ļaudīm, nekad vēl nebija nācies dzirdēt tik daudz sūdzību par kādu lopkopi.

«Nu, gan jau kādu dienu gadīsies kovbojs, kurš tomēr sadauzīs viņa melnos žokļus!» Makkinejs piezīmēja un nospļāvās.

«Jā gan, un pie tam dabūs sev ādā caurumu!» Džemss Getlins atbildēja. «Grivs jau pret dažu labu no saviem ļaudīm pacēlis revolveri.»

«Cerēsim, ka reiz viņš tomēr atdursies pret īsto!» Sleims Zilais sacīja. «Piemēram, pret Arizonas Lauvu!»

«Mans Dievs, tas gan būtu jauki!» kāds cits norūca.

«He, Lauva! Pie joda, kādēļ tad tu nesaki ne vārda?» Sleims kūdīja.

«Jūs jau esat runājuši tik daudz. Vai lai vēlreiz to visu atkārtoju?» Emss mierīgi atbildēja.

«Tur tev taisnība, tukša izrunāšanās nekā nelīdz… Tomēr tu būtu varējis pateikt kaut dažus vārdus, lai mēs vismaz redzam, ka tu esi mūsu pusē,» Zilais dzēlīgi atbildēja.

«Ja man nebūtu izdevies iemantot jūsu draudzību — manis jau sen vairs šeit nebūtu!»

«Tā taču var runāt vienīgi Arizonas Lauva!» Makkinejs lepni piezīmēja.

Bet tad īrs pievērsa savas šaurās, zilās acis Lēnam Preisam un jautāja tam:

«Bet kādēļ tu esi mēms un kluss kā austere? Varu derēt, ka tu esi vēl niknāks uz Grivu, nekā mēs visi kopā!»

«Kā tā? Kādēļ lai man būtu vairāk iemesla ienīst viņu, kā jebkuram citam?» Preiss dusmīgi jautāja.

Makkinejs sāka skaļi, zobojoši smieties.

«Muļķīgais īru nelga, ko nozīmē tava idiotiskā zviegšana?»

«Bet neko — noteikti neko, mazais Len!» īrs zobojoši atbildēja.

Preiss tumši pietvīcis atgrūda no sevis šķīvi, pietrūkās kājās un izskrēja no istabas.

To pašu nedēļu vairāki lopkopji ieradās pie Griva apspriesties par veikala lietām. Acīmredzot viņš bija izturējies pret tiem visai nelaipni, jo viens no viņiem, kas savā laikā bija iesācis kā kovbojs, izteica diezgan dzēlīgas piezīmes, turklāt tik skaļi, ka arī Sleims Zilais bija tās dzirdējis. Kāds cits kovbojs, kurš baudīja saimniecības vadītājas labvēlību, priekā starodams pastāstīja biedriem, ka Griva namā pats velns esot ticis vaļā: viņa sieva par katru cenu gribot aiziet no tā.

Drīz pēc šiem notikumiem, Grivs kādu dienu atstāja rančo un aizbrauca ratos, kurus tas pats vadīja. Tā kā viņš līdz šim nekad vēl nebija aizceļojis, iepriekš neiedalījis ļaudīm darbus, viņa pēkšņā nozušana izsauca kovboju starpā visneticamākās baumas. Protams, viņi pasteidzās izmantot saimnieka rīcību un gandrīz nemaz vairs nestrādāja.

Emss izmantoja brīvo laiku vientuļiem jājieniem mežos — jau tādēļ vien, lai nebūtu jāredz, kā saime arvien vairāk zaudē disciplīnu un rančo slīd aizvien zemāk. Arī bez nesaskaņām ģimenē, būtu pieticis jau ar Griva pārmērīgo dzeršanu vien, lai galīgi izputinātu viņa īpašumu. Vislabprātāk Emss būtu pavisam aizgājis no šejienes, tomēr viņš negribēja atstāt Lenu Preisu šajā grūtajā situācijā, kādā tas atradās, un kas varēja beigties visai ļauni.

Emss jau vairākkārt bija gribējis uzsākt ar Lenu sarunu par tā noslēpumu, tomēr līdz šim bija no tā atturējies. Bet šodien, jājot caur mežu, viņš sevī apņēmās neatstāt šo lietu tā. Vajadzēja tikai nogaidīt izdevīgu brīdi sarunai, jo Griva prombūtne, protams, darīja Lenu arvien pārdrošāku un neapdomīgāku tā mīlas gaitās.

«Man liekas, pēc tam atkal būs pienācis laiks mainīt dzīvesvietu,» Emss pusbalsī sacīja sev, jo nojauta, ka gaidāmos notikumos tam gribot negribot būs jāuzņemas izšķirošās lomas tēlošana.

Domās iegrimis viņš jāja tālāk. Agrīnā vasara jau bija likusi apsēm pilnīgi izplaukt. Kā trīcēja viņu zaļās lapas! Redzot apses, viņam vienmēr bija jādomā par Neztu. Vai arī šī Emma Griva nebija tāds pat radījums, ko mīla raustīja turp un šurp — vāja un trīcoša, kā šīs apšu lapas? …

Pēkšņi viņš ieraudzīja sev priekšā, starp priežu stumbriem, spīdam baltu zirgu. Ja viņš nemaldījās, tas bija Lena Preisa zirgs.

«Vai es jau šorīt to nenojautu?» viņš pie sevis nomurmināja. «Ko nu lai daru — griežos atpakaļ vai jāju viņiem pretī?»

Jaukā vietiņa, kur viņš pašreiz atradās, no rančo bija jāšus sasniedzama diezgan īsā laikā. Bez šaubām, abi vieglprātīgie mīlētāji bija norunājuši šeit satikties. Doma par to darīja Emsu gluži niknu. Acīmredzot viņi bija pilnīgi zaudējuši galvu, un varbūt bija jau vairāk vainīgi, nekā viņš līdz šim domāja.

Emss nokāpa no zirga un, saņēmis to aiz pavadas, uz

manīgi veda to pa mīksto meža zemi starp priedēm un apsēm. Drīz vien viņš ieraudzīja kādā klajumiņā divus apseglotus zirgus, kas mierīgi plūca zāli. Pārmetis savam zirgam pavadu pār galvu, viņš pagāja vēl dažus soļus uz priekšu un noslēpās aiz kāda resna koka stumbra.

Nepilnu desmit soļu attālumā viņš ieraudzīja Lenu Preisu, kas sēdēja ar muguru pret viņu. Viņš kusā balsī stāstīja kaut ko jaunajai sievietei, kuru tas turēja apskautu, kamēr viņa bija rokām apvijusi Lena kaklu. Seju viņa cieši bija piekļāvusi tā vaigam, tā ka viņas melnie mati saplūda kopā ar jaunekļa kastaņbrūnajām cirtām. Acis viņai bija aizvērtas, seja pārplūdusi asarām.

Pirmajā mirklī Emss gribēja bēgt, kamēr viņa vēl nav atvērusi acis un pamanījusi to. Bet tad viņš mainīja savu nodomu.

7

Kāds zars viņam zem kājām iebrikšķējās. Jaunā sieviete pacēla savas tumšās skropstas. Divas lielas, mikli mirdzošas acis nesaprašanā uzlūkoja viņu, tad iepletās bezgalīgā izbrīnā, tad satumsa bailēs un šausmās. Acīmredzot viņa bija pazinusi vienu no sava vīra kalpotājiem.

Pēkšņi viņa iekliedzās, atrāva rokas no Lena kakla un izraisījās no tā skāvieniem.

«Lielais Dievs!» viņa iesaucās, trīcošu roku norādīdama uz Emsu.

Lens mirkli sēdēja kā pārakmeņojies, tad strauji pieliecās un, revolveri izstieptajā rokā turēdams, apsviedās apkārt.

«Labdien, Preis!» Emss sacīja, nepiegriezdams vērību ierocim.

«Tu tas esi?» jauneklis iesaucās un viņa pārvērstajā sejā pavīdēja sāpīga izteiksme.

«Jā, es… Protams, mani atveda šurp tikai nejaušība.

«Nejaušība? Un tam lai es ticu?»

«Ja tā nebūtu nejaušība, tu noteikti nebūtu mani pamanījis — to taču tu pats vari iedomāties, Preis?»

«Vienalga — tev jāmirst!»

«Nerunā muļķības, zēn, un nepadari lietu vēl sarežģītāku!» Emss sašuta. «Bez tam, tev nav ne vismazākā iemesla mani nogalināt — es taču esmu tavs draugs.»

«Mans draugs? … Lielais Dievs, kaut es varētu tev ticēt!» Lens galīgi samulsis elsa.

«Kas tas ir, Len?» jaunā sieviete jautāja.

«Arizonas Lauva — par kuru esmu tev jau stāstījis.»

«Ak, tas?»

«Jā gan, jaunkundze, mans vārds ir Emss,» Ričs teica, pasperdams soli tuvāk.

«Vai tad jūs mani nepazīstat?» viņa jautāja.

Es gan nojaušu, kas jūs esat, bet pavisam pārliecināts tomēr neesmu.»

«Es esmu … Griva kundze.»

«Priecājos iepazīties!» Emss atbildēja, noņemdams sombrero. «Tikai nožēloju, ka mūsu iepazīšanās nav notikusi … vairāk piemērotos apstākļos.»

«Tas viss neko nelīdz, Rič!» Preiss kaisli iekliedzās. «Lai cik grūti tas man arī nenāktos — esmu spiests tevi nogalināt! … Cilvēks, kas redzējis to, nedrīkst palikt dzīvs!»

«Nāc taču beidzot pie prāta, Len!» Emss pārliecinoši sacīja. «Ielūkojies man acīs, zēn, un ja tad vēl tu neuzticies man — labi, tad šauj! Bet es tevi brīdinu — tu jau zini, arī es protu mazliet rīkoties ar revolveri!»

Uztraukumā trīcēdams, jaunais kovbojs, kas pie visas savas vīrišķīgās izturēšanās tomēr atstāja visai nožēlojamu iespaidu, mēģināja uzlūkot Emsu.

«Rič, runa taču neiet par mani!» viņš smagi elpodams sacīja.

«Protams, to es zinu — tu rūpējies par Griva kundzes labo slavu. Bet vari būt drošs — no manis tai briesmas nedraud.»

Preiss ļāva rokai ar ieroci noslīdēt gar sāniem. Seja tam raustījās.

«Tu nedrīksti viņam neko darīt, Len!» jaunā sieviete sacīja. «Tā taču būtu slepkavība.»

Emsam negribot bija jāpasmaida.

«Ko man vairs nozīmē slepkavība?» Preiss nesavaldīgi iesaucās. «Es nošautu visus biedrus, lai tikai glābtu tevi!»

«Mīlulīt, es taču jau nupat tev teicu, ka esmu pazudusi!» viņa atbildēja. «Es nevaru vairs ilgāk panest šos melus. Es ienīstu Grivu un esmu apņēmusies pateikt tam visu patiesību.»

«Nē, Dieva dēļ, tikai ne to — viņš tevi nonāvēs!»

Viņa gribēja satvert Lena roku, lai atņemtu tam revolveri, bet viņš ātri paslēpa to aiz muguras. Viņa mazliet sagrīļojās un bija spiesta pieturēties pie koka stumbra. Viņas acis pētoši lūkojās Emsa sejā, it kā gribētu nolasīt tā domas. Arī viņš pirmo reizi vērīgāk to uzlūkoja. Droši vien viņa ari citkārt bija ļoti skaista, bet šajā brīdī ar savu marmorbālo seju, traģisko izteiksmi tumšajās, samtainajās acīs, un pusē pavērtajām, sārtajām, trīcošajām lūpām, viņa atstāja tieši neatvairāmu iespaidu.

«Len, es pilnīgi uzticos viņam!» viņa pēkšņi sacīja pavisam mierīgā tonī.

Emss atvieglots uzelpoja. Doma, ka viņam vajadzētu nošaut vai sakropjot šo nabaga, mīlas trakuma pārņemto jaunekli, likās viņam šausmīga. Viņš piegāja vēl tuvāk un nosēdās starp abiem jauniešiem, uzlicis roku Lēnam uz pleca un uzlūkodams jauno sievieti.

«Pateicos jums!» viņš sirsnīgi teica. «Un nu uzklausiet mani, jūs abi! Jau kopš nedēļām es zinu, ka jūs mīlat viens otru. Diemžēl, arī citi jau, šķiet, to nojauš — piemēram, Makkinejs. Bet tam nav nozīmes, viņš nepļāpās par to un visļaunākajā gadījumā man vienmēr vēl atliek kāds līdzeklis, lai aizbāztu viņam muti.»

«Jūs zinājāt, ka … Lens un es … mīlam viens otru?» jaunā sieviete pietvīkdama jautāja.

«Vai arī jūs viņu mīlat — par to es katrā ziņā nebiju tik cieši pārliecināts; attiecībā uz viņu man šaubu nebija. Bet ka jūs satiekaties — to es zināju, un man jāatzīstas, ka sakarā ar to, es dažādi domāju par jums. Deviņpadsmit gadus veca sieviete, kurai turklāt ir arī bērns — tā nav laba lieta, es sevī spriedu. Nu, un tā jau arī ir; tikai tagad, kad esmu redzējis jūs kopā ar Lenu un dzirdējis jūs runājam, es to domāju citādā nozīmē.»

«Jūs esat Lena draugs?»

«Protams, tas es esmu — vai tad citādi es būtu caurām naktīm gulējis bez miega un lauzījis galvu, kā lai palīdzu viņam?»

«Ak, es tik ļoti mīlu Lenu!» viņa naivā vaļsirdībā atzinās, bet tūlīt arī piebilda: «Tomēr tādēļ es nebūt neesmu kļuvusi neuzticīga manam vīram!»

«Par to esmu pārliecināts!» Emss atbildēja. «Nu, kad esmu iepazinies ar jums, es zinu, ka jūs esat labs cilvēks, bet nelaimīgs un — vēl ļoti jauns!»

Viņš vienmēr prata iekarot visu uzticību, un arī Emma Griva nespēja pretoties viņa iespaidam.

«Gan tu redzēsi, Len,» viņa elsodama sacīja, «tavs draugs mums palīdzēs!»

«Protams, viņš darīs to!» Emss apliecināja, kaut šobrīd tam nebija ne vismazākās jausmas, kā šeit varētu palīdzēt. «Un nu runā arī tu, Len!»

Preiss iebāza revolveri atpakaļ makstī un uzlūkoja Emsu. Arī viņa seja bija mitra no asarām.

«Rič, varbūt es liekos tev visai bērnišķīgs,» viņš iesāka. «Bet tev jāzina, ka Emmu es mīlu jau kopš pirmā acu uzmetiena. Es nekad neiedrošinājos sapņot, ka arī viņa kādreiz varētu mīlēt mani, un tādēļ vienmēr vairījos no viņas, pūlējos to aizmirst. Tomēr man trūka spēka pilnīgi aiziet no viņas … Divas reizes mums nejauši izdevās palikt divatā. Kādu pēcpusdienu man bija jāved viņa mājup no Stilmanu rančo, un mēs sākām runāties. Pēc tam es pateicu viņai tieši un ievēroju, ka viņa … mīl mani. Un tad es reiz sastapu viņu augšā, upes krastā. Viņa sēdēja uz akmens, jo bija izkritusi no segliem un nespēja paiet. Viņas zirgs bija sācis trakot, un es nevarēju to atrast — taisnību sakot, es arī visai necentos to meklēt. Es uzcēlu viņu savā zirgā un tad viņa ieslīga manos skāvienos. Tas man bija par daudz. Tad es viņai pateicu visu: ka mīlu viņu neprātīgi, un ka man jābēg prom no šejienes, bet par to viņa negribēja ne dzirdēt, jo arī viņa taču mīl mani… Tā tas notika … Mans Dievs, šī nabaga sieviete dzīvo īstā ellē! Iedomājies tikai: Grivs, šis žūpa, pat sit viņu! Jau sen viņa būtu aizgājusi no tā, tikai sava bērna dēļ viņa vēl paliek šeit… Bet šodien viņa zvērēja, ka nespēj to vairs ilgāk panest; viņa pateikšot vīram visu patiesību un aiziešot no tā. Tajā brīdī, kad tu atnāci, es centos viņu atrunāt no tā un pārliecināt, ka bērna dēļ viņai jāpacieš viss. Tad jau esmu mierā labāk aiziet no šejienes un viņu nekad vairs neredzēt.»

Kad Lens bija pabeidzis savu garo runu, Emss mirkli klusēja. Vispirms viņš juta lielu atvieglojumu, bet tad to pārņēma dziļas skumjas. Likās, dzīve visur bija vienāda, un visur mīla bija kaut kas brīnišķīgs, bet reizē arī briesmīgs. Arī viņam mīlestība pret Neztu bija sniegusi tikai dziļas ciešanas un mokošas, bezmiega naktis; bet ko nozīmēja viss tas, ko viņš toreiz bija pārcietis, salīdzinot ar tiem smagajiem pārbaudījumiem, kas gaidīja šos divus mīlošos cilvēkus?… Kā viņš varēja tiem palīdzēt? Kas šajā gadījumā bija taisns, kas netaisns? … Jaunās sievietes skatienā, ar kādu tā baigās gaidās uzlūkoja viņu, atspoguļojās tik daudz aklas, bezgalīgas uzticības, ka Emss vienkārši jutās spiests tai kaut kā palīdzēt. Viņas acīm bija tik maz līdzības ar Neztas acīm — un tomēr tās bija tikpat skaistas un tajās bija tā pati traģiskā izteiksme, tas pats cerību mirdzums, kādu viņš toreiz bija redzējis savas māsas acīs.

«Tātad, bērni, lieta nebūt nav tik ļauna, kā biju iedomājies,» viņš iesāka. «Jūs mīlat viens otru — par to varētu izteikt pārmetumu varbūt vienīgi nejaušībai, kas savedusi jūs kopā … Protams, kad pirmīt jūs pārsteidzu, jūs bijāt mazliet par ciešu piekļāvušies viens otram.»

Jaunā sieviete nokaunējusies nolieca galvu.

«Sevišķi jūs, Griva kundze, nemaz necentāties nomākt savas jūtas,» Emss turpināja, lai tikai kaut ko teiktu un iegūtu laiku.

«Jā, tā ir!» viņa droši sacīja. «Un es arī nekaunos par to… Esmu viņu jau tūkstošiem reižu skūpstījusi, kā jūs pats varēsiet iedomāties.»

«Tam es ticu — kaut man pašam nav praktisku piedzīvojumu mīlas lietās,» Emss atbildēja.

«Ja tas tiesa, tad jau jūs droši vien esat bēdzis no meitenēm!» viņa pārsteigta teica.

«To es tiešām darīju — pēdējo sešu gadu laikā tā bijusi gandrīz mana vienīgā cenšanās… Bet atgriezīsimies pie mūsu lietas. Visļaunākais ir tas, ka jautājuma miermīlīga atrisināšana droši vien atdursies pret Griva brutālo dabu. Vai arī skaidrā prātā viņš ir rupjš pret jums?»

«Viņš nekad nav skaidrā prātā!» Emma uztraukta atbildēja. «Jau sen kopš viņš vairs nevar dzīvot bez viskija. Kad viņš pilnīgi piedzēries līdz nesamaņai, tad vēl ir vislabāk — tad varu noguldīt viņu. Bet iedzēris viņš ir briesmīgs! Tad tas kļūst kā plēsīgs zvērs, rauj man drēbes nost, sit mani… Jā, patiesi, viņš mani sit — šis suns, šis nēģeris!»

Viņas pēdējais vārds skaidri liecināja par viņas naida bezgalīgo dziļumu, jo viņā izpaudās visa nicināšana, kādu dienvidštatu iedzīvotāji sajūt pret nēģeriem.

Emss bija tik ļoti sašutis, ka neiedrošinājās viņu uzlūkot, bet izlikās vērojam vieglo mākonīti, kas peldēja virs kalna virsotnes. Viņš dzirdēja Lenu sev līdzās smagi elsojam.

«Sakiet, Emmas kundze, vai jūs mazliet nepārspīlējat?» viņš beidzot jautāja.

«Te, lūdzu, skatieties!» viņa sacīja, atrotīdama piedurkni. Uz viņas skaistās, pilnīgās, baltās rokas bija redzami brūni un zili plankumi.

«Un te!» viņa turpināja, atpogādama savu blūzi un norādīdama uz zilumu plecā. «Vai tā varbūt ir pārspīlēšana? Vai lai noauju arī zeķes un parādu jums viņa kāju spērienu pēdas?»

Emss pusbalsī lādējās sevī.

Lens trīcēja aiz dusmām.

«Emma, tik šausmīgas lietas tu nekad vēl nebiji man stāstījusi!» viņš galīgi satriekts sacīja.

«Es negribēju sakūdīt tevi vēl vairāk pret viņu,» viņa klusu atbildēja.

«Un tu pati lūdzi mani nenogalināt viņu!» Lens pārmetoši sacīja.

«Jā, bet nu es varētu gandrīz lūgt tevi to darīt!» viņa elsoja un nevarīgi ieslīga tam rokās.

«Ne tik strauji, bērni!» Emss sacīja. «Vienīgi ar pacietību un apdomību var tikt tālāk.»

Lens, kas arvien vēl turēja jauno sievieti apskautu, tik lūdzoši uzlūkoja Emsu, ka tam kļuva gandrīz sāpīgi.

«Rič, Emmas dēļ — saki man, ko lai es daru?»

«Pagaidām neko!» Emss atbildēja. «Pats par sevi saprotams, tev jāvairās no Emmas kundzes, kamēr būsim izlēmuši, kas darāms.»

«To es nevaru. Un ja es arī mēģinātu — viņa pati mani sameklētu,» Lens izmisis atbildēja. «Šorīt, piemēram, Maks uzdeva man kādu darbu, bet tad atnāca saimniecības vadītājas puisēns un atnesa man ziņu no Emmas, ka viņa grib mani šeit satikt.»

«Bet tā ir liela pārdrošība no jūsu puses, Emmas kundze, jo …»

«Nesauciet taču mani visu laiku par kundzi!» viņa uztraukta pārtrauca to.

«Labi, tātad: to jūs nekādā gadījumā nedrīkstējāt darīt, Emma!»

«Galu galā arī es esmu tikai cilvēks,» viņa atbildēja.

«Bet tieši tādēļ jums vajadzētu prast izmantot arī savu cilvēka saprātu.»

«Es nevaru un negribu dzīvot, ja nedrīkstu redzēt Lenu!»

«Bet jūs aizmirstat, cik bīstama ir šī lieta!» Emss nopietni aizrādīja. «Ja jūs tiksiet pārsteigti kopā — un agri vai vēlu tas noteikti notiks, — Grivs nogalinās Lenu un, ja jūs viņš arī atstās dzīvu, jūsu dzīve tomēr būs ļaunāka nekā nāve.»

Viņa nobālēja un tās skatiens meklēja Lena seju.

«Man vienalga, ko viņš ar mani izdara,» viņa teica, «bet ja Lēnam viņš nodarīs ko ļaunu, es nožņaugšu viņu ar šīm rokām!»

«Jūs aizmirstat savu bērnu, Emma … Vai tas ir puisēns?»

«Nē, meitenīte, gaišiem matiem un zilām acīm … viņa nemaz nelīdzinās savam tēvam.»

«Tātad atkal viens tikpat nelaimīgs radījums kā jūs un Nezta!»

«Kas ir Nezta?» viņa ziņkārīgi jautāja.

«Mana dvīņu māsa.»

«Rič, tā taču mēs netiksim tālāk!» Lens izmisis pārtrauca šo sarunu.

Emss pietrūkās kājās un sāka staigāt turp un šurp. Pēkšņi jaunā sieviete stāvēja viņam līdzās un satvēra to aiz rokas.

«Mēs jūs neapgrūtināsim ar savu nelaimi,» viņa sacīja. «Glabājiet tikai mūsu noslēpumu un atstājiet visu mūsu pašu ziņā.»

«To es nespēju, es nedrīkstu atstāt jūs, nabaga tārpiņus, nelaimē!»

«Cik labs jūs esat un cik ļoti es apskaužu Neztu, ka viņai ir tāds brālis! Bet klausieties: ja Lena nebūtu, es vienalga nespētu palikt ilgāk kopā ar Grivu — to taču jūs varat saprast?»

«Labi, un ko tad jūs domājat iesākt?»

«Paņemšu bērnu un noslēpšos kopā ar to kaut kur, kur Grivs mani nevarēs atrast.»

«Tas taču neder, bērniņ! Jūs pat neesat vēl pilngadīga — viņš aizvestu jūs atpakaļ ar policijas palīdzību. Vismaz nogaidiet, kamēr būsiet sasniegusi pilngadību, tad tas vēl drīzāk būtu izdarāms.»

«Bet tad man jāgaida vēl vesels gads!» viņa izmisusi atbildēja. «Tik ilgi es vairs neizcietīšu šīs mokas.»

Viņi atkal nosēdās līdzās Lēnam, kas sāpīgu skatu lūkojās savā priekšā.

«Jā, bērni,» Emss pēc mulsa klusuma brīža atsāka. «Mums neatliek nekas cits, kā cerēt, ka Dievs apžēlosies par jums un drīz aicinās šo briesmoni pie sevis.»

«Ak, viņš vēl ir jauns un vesels — tas nodzīvos simts gadu!» Lens satriekts piezīmēja.

Emss ar nolūku izlikās to nedzirdam.

«Cik ilgi tad viņš šoreiz paliks prom?» viņš jautāja Emmai.

«To es nekad nezinu. Ja viņš saka, ka paliks nedēļu, tas noteikti parbrauc agrak, un ja tas solās atgriezties pec divām, trim dienām — viņš nereti paliek prom nedēļām ilgi.»

«Tatad viņš acīmredzot jums neuzticas?»

«Protams, viņš jau vienmēr moka mani ar savām aizdomām un greizsirdību!»

«Uz Lenu?»

«Uz ikvienu kovboju … Es dzīvoju vienās bailēs, ka viņš var atklāt manus melus. Es esmu šausmīgi melīgs radījums!»

«Bet, Emma, kā tu vari tā runāt!» Lens iesaucās. «Ja tu esi spiesta melot savam vīram, tad tas nenozīmē, ka tu esi melīga! Man tu taču nekad neesi melojusi?»

Neraugoties uz savām bēdām, viņa iesmējās gaišiem smiekliem, kas lika Emsam izbrīnā uzlūkot to.

«Tomēr esmu to darījusi — vienmēr esmu tev melojusi!» viņa sacīja. «Visas tās «nejaušības», kas saveda mūs kopā, es pati iekārtoju ar viltību … Es nekad neesmu nokritusi no zirga — tā bija tikai komēdija, jo es zināju, ka tu iāsi gar strautu.»

«Bet, Emma!» Lens pārmetoši teica, kaut seja tam staroja laimē.

«Nu, man šķiet, tie ir meli, kurus vīrietis var piedot!» Emss teica un piecēlās. «Bet nu klausieties, bērni, un dariet, ko jums teikšu: Emma, nestāstiet Grivam neko! Starp citu, kamēr viņš ir prom, jums vajadzēs būt ļoti uzmanīgai satiekoties ar Lenu, bet kad Grivs būs pārradies, jums pilnīgi jāatsakās no tikšanās ar Lenu un jāatturas arī no vēstuļu rakstīšanas viņam. Sapratāt?»

«Un cik ilgi tas turpināsies?» viņa jautāja.

«Teiksim līdz brīdim, kamēr būšu devis jums citus rīkojumus … Vai apsolāt man to?»

«Apsolu!» viņa atbildēja, spiezdama roku pie sirds. «Esmu pārliecināta, ka jūs gribat mums palīdzēt un noteikti arī atradīsiet kādu izeju.»

«To es jums apsolu!» Emss atbildēja. «Nu, un kā ir ar tevi, Len?»

«Zvēru tev, ka nerīkošos pret tavu gribu!» Preiss trīcošām lūpām svinīgi apliecināja.

«Nu, tātad! Bērni, man jau kļuvis atkal daudz labāk ap sirdi!» Emss atvieglots sacīja. «Nu es atstāšu jūs vienus — tikai dariet man prieku un nenovilciniet atvadīšanos līdz rīta agrumam. Pietiks arī ar četriem līdz pieciem simtiem skūpstu!»

Lens smējās, pūlēdamies noslēpt savu mulsumu. Bet Emma pietrūkās kājās un piegāja pie Emsa.

«Viens no tiem jāsaņem jums, Arizonas Lauva!» viņa, pa pusei jokodama sacīja.

«Jā, Emma, noskūpsti viņu!» Lens sajūsmināts sauca.

«Aizveriet acis — es jūs noskūpstīšu!»

«Nu, klausieties, ja jau ar mani kaut kas tāds notiek, tad es gribu to redzēt!» Emss smiedamies atbildēja.

«Nezobojieties, Arizonas Lauva, arī jūs kādu dienu pazaudēsiet savu sirdi! … Tās sievietes vārdā, kuru jūs reiz mīlēsiet, saņemiet šo skūpstu!»

Viņa izslējās pirkstgalos un noskūpstīa to. Tad viņa samulsusi un viegli pietvīkusi atkal atslīga līdzās Lēnam un cieši piekļāvās tam.

Arī Emss bija pietvīcis. Mēmi pamājis tiem abiem ar galvu, viņš steidzās atpakaļ pie sava zirga. Ielēcis seglos, viņš jāja prom pretējā virzienā, lai nebūtu vēlreiz jāsatiekas ar tiem abiem.

Starp priežu stumbriem viņš redzēja savā priekšā zaļās nogāzes, mirdzošo upi un plašo ieleju, kas stiepās līdz pat tālajiem kalniem, aiz kuru baltajām, sniega vainagiem izrotātajām virsotnēm, saule zelta mirdzumā devās dusēt.

Galvu purinādams Emss jāja tālāk.

Nabaga tārpiņi, tie abi! viņš sevī domāja. Pārmest viņiem tiešām neko nevar … Cik ļoti šī meitene man atgādina Neztu, kaut arī viņa ārēji nemaz nelīdzinās tai! Kas zina, kas notiktu ar mani, ja arī man reiz gadītos tādu satikt… Nu, pagaidām man darba pilnas rokas, rūpējoties citu labā, jo man tagad nopietni jāsāk nodarboties ar šo melno sātanu Krevu Grivu!

8

Kad Emss vakarā pārradās rančo, viņš galvenajos vilcienos bija skaidrībā par savu turpmāko izturēšanos, it kā pats liktenis viņam būtu to nodiktējis.

Vakariņu laikā, uz kurām Lens ieradās ar nokavēšanos, Emss izlikās iegrimis dziļās pārdomās un ari vēlāk izvairījās no drauga. Viņš stundām ilgi sēdēja kopā ar citiem kovbojiem un pēkšņi bija sācis izrādīt ārkārtīgu interesi par Krevu Grivu. Viņš iztaujāja biedrus un lika tiem stāstīt par saimnieku neskaitāmus stāstus. Tādā veidā viņš uzzināja, ka Grivam ir ļoti vaļīga roka, kas katra

sīkuma dē] laiž dūri darbā, ka viņš ir sīkstulis un maksā * viszemākās algas, ka ar tirgotājiem un piegādātājiem tas nepilda savas saistības, bet pret citiem vienmēr ir neuzticīgs un aizdomīgs, un beidzot, ka viņš bieži ir nežēlīgs pret zirgiem, kas kovboju acīs bija sevišķi nepiedodams noziegums.

«Pie joda!» Sleims Zilais sacīja, kad Emss bija. aizgājis. «Kas tad Lauvam šodien noticis? Tādu es viņu nekad vēl neesmu redzējis!»

«Tu viņu vēl pietiekami nepazīsti,» kāds no biedriem aizrādīja. «Viņš jau arī vēl nav ilgi šeit.»

«Bet Maks taču mums tik daudz stāstījis par viņu.»

«Ak, Maks pļāpā daudz, jo diena taču gara . .. Gan jau Emsam būs savs iemesls, kādēļ viņš ir nikns uz saimnieku; agri vai vēlu tas gadās katram, kam darīšana ar šo tēviņu.»

«Jā, protams, bet pie Arizonas Lauvas man šī lieta tomēr šķiet mazliet citādāka.»

Otrā rītā Emss sāka pieglaimoties saimniecības vadītājai — brašai un pilnīgai, četrdesmit gadus vecai sievietei, kas vienmēr bija gatava mazliet pakoķetēt ar kovbojiem.

«Taisnību sakot, es gribēju aiziet no šejienes, Terila kundze,» Emss pēc iespējas laipni sacīja. «Bet pēc visa, ko zēni man stāstījuši par jums, es tomēr laikam palikšu, jo pret skaistām atraitnēm man vienmēr bijusi vājība.»

«Jūs jau nu esat tas īstais!» viņa līksmi atsaucās. «Bet glīts puisis jūs tomēr esat… Droši vien gribat izkaulēt no manis tikai gabalu cepuma vai tortes?»

«Mazu gabaliņu es paņemšu gan, kaut nebūt neesmu nācis tādā nolūkā. Es tiešām gribēju tikai pateikt jums labdienu un pie viena apjautāties, kad saimnieks būs atpakaļ?»

«Ak, Dievs! Tātad arī jūs esat iemīlējies jaunajā kundzē?»

«Es? Nē! Man labāk patīk padzīvojušas sievietes. Tāds jauns ērzelēns man nav nekas!»

«Tad jūs tiešām esat izņēmums starp kovbojiem… Nē, es patiesi nezinu, kad saimnieks pārbrauks; ceru tikai, ka tas nenotiks tik drīz.»

Terila kundze ļoti mīlēja runāt un Emss bija ideāls klausītājs. Tādā veidā viņš drīz vien zināja visu, ko bija gribējis uzzināt par Emmu Grivu, «šo nabaga, pacietīgo bērnu,» un tās meitiņu.

«Protams, jūs saņemsiet savu naudu,» Terila kundze atbildēja uz Emsa šķietami bažīgo jautājumu. «Katrā ziņā tikai tādā reizē, kad viņš būs labā omā un pie pilnas kases.»

Tad viņš veikli prata pieskarties saimniecības vadītājas jūtām pret Emmu. Terila kundze, kam kovboja nopietnais skatiens un maigā balss redzami iedvesa uzticību, kļuva vēl runīgāka un starp citu pastāstīja arī, ka viens no kovbojiem Griva kundzei neesot vienaldzīgs.

«Kā tad vecais īsti izturas pret mazo?» Emss ieinteresēts jautāja.

Te labā sieviete tomēr pēkšņi pazaudēja savu veiklo mēli, bet viņas apklušana pateica Emsam vairāk, nekā to būtu spējuši visdzīvākie tēlojumi par Griva brutālo izturēšanos pret sievu. Viņš atstāja saimniecības vadītāju pilnīgi apmierināts ar sarunas iznākumu, jo viņa nolūks taču bija izdibināt no Terila kundzes, vai Emma nebija kaut ko pārspīlējusi.

Atpakaļceļā viņš satika Makkineju.

«Es jau meklēju tevi, Ems!» tas laipni sacīja.

«Man vairs nav ne dolāra,» Ričs īgni atbildēja. «Ja Grivs tuvākā laikā neizmaksās algu, man būs jāaizņemas arī pašam.»

«Aizņemties? Kas tad runā par aizņemšanos? Es katrā ziņā ne! Bet ja vēlies, es varu tev mazliet aizdot.»

«Paldies, es vēl pagaidīšu, kamēr pārbrauc saimnieks.»

«Kā gribi… Bet klausies: daži no mums nodomājuši beidzot atkal mazliet pastrādāt — neatliekami jāizlabo kāda aploka žogs; vai tu piedalīsies?»

«Dabūt tulznas rokās un nomocīties?» Emss šķietami sašutis atcirta. «Nenāk ne prātā!»

«Bet nu saki, cilvēk, kas īsti noticis ar tevi? Kopš kura laika tad tu esi sācis vairīties no darba?»

«Kopš šodienas!» Emss skarbi atbildēja un aizgāja.

Makkinejs izbrīnā nolūkojās viņam pakaļ.

Vakarā Emss ieradās vakariņās par vēlu un arī šeit, pretēji paradumam, likās esam ļoti sliktā omā. Viņš pat nolamāja pavāru, kas bija tik pārsteigts, ka neattapās atbildēt viņam tādā pašā tonī, bet pavāram tas reti kad gadījās.

Pēc vakariņām Emss vēl brīdi palika sēžot pie galda. Viņa asā dzirde bija uztvērusi, kas priekšnamā tiek runāts par viņu.

«Len, kas īsti noticis ar Lauvu?» kāds jautāja.

«Pēdējās divās dienās gandrīz neesmu viņu redzējis,» Preiss izbrīnā atbildēja. «Kā tā? Ko tad viņš īsti dara?»

«Viņš ļoti izmainījies.»

«Man nav ne jausmas, kas viņam varētu būt gadījies.»

«Varbūt sācis dzert,» kāds cits ieminējās.

«Muļķības!» Makkins noteikti noraidīja. «Tas ir visprātīgākais cilvēks, kādu jebkad esmu redzējis!»

«Varbūt viņš iemīlējies Emmā Grivā,» kāds trešais izteica aizdomas.

«Nieki! Cik zinu, viņš vispār vēl to nav redzējis.»

«Len, vai Emss kādreiz ir redzējis saimnieka sievu?»

«Man šķiet, jā — vismaz reiz,» Preiss mulsi atbildēja.

«Ar reizi pietiek — to es zinu no piedzīvojumiem! Arī es biju gluži slims, kad pirmo reizi redzēju viņu.»

«Tas nu viņai nebūt nav kompliments, Sonders, jo tevi padara slimu ikviens radījums, kam vien svārki mugurā!»

«Bet visvairāk viņam tomēr patīk sievietes bez svārkiem! … Nesen mēs pilsētā bijām kopā cirkā. Tur uzstājās kāda meitene, kas bija ģērbusies vienīgi triko. Viņa vingroja uz trapeces un bija tieva kā kārts. Tad jums būtu vajadzējis redzēt Sondersu — viņš izskatījās, it kā būtu dabūjis holēru!»

Kovboji sāka skaļi smieties, bet pēkšņi aprāvās, kad Emss no ēdamistabas izgāja pie tiem.

«Sakiet, vai kādam no jums zīdainīšiem zināms, kad šis nolādētais suns Grivs būs atpakaļ?» viņš jautāja, aizsmēķēdams cigareti.

Neviens neatbildēja, jo šāds tonis pie Emsa bija gluži neparasts. Beidzot Makkinejs pārtrauca klusumu, kas jau sāka kļūt nepatīkams.

«Noteikti to neviens nezina,» viņš sacīja, pieiedams pie Emsa. «Cik esmu dzirdējis, viņam vajag pārbraukt rīt… Ja drīkstu dot tev kādu padomu …»

«Pļāpā vien mierīgi tālāk, Mak!» Emss sacīja, kad īrs vilcinādamies apklusa.

«Es vispār nemēdzu pļāpāt, tas nav manā dabā!» Makkinejs atbildēja. «Gribēju tikai teikt, ka tavs pašreizējais garastāvoklis nav īstais, lai tiktu galā ar saimnieku.»

«Kā tā?» Emss mierīgi jautāja. «Ja tev un visai bandai nav drosmes iesākt ar šo tēviņu Grivu, tad tas nebūt vēl nenozīmē, ka arī es to nedarīšu!»

Makkinejs, mēms aiz pārsteiguma, plaši ieplestām acīm uzlūkoja viņu.

«Tas taču ir neprāts, iesākt ķildu ar saimnieku!» Zilais iejaucās sarunā. «Protams, Grivs ir biedīgs tēviņš, kuru mēs visi esam reiz lādējuši, bet galu galā šeit cilvēkam tomēr ir laba vieta, un ja vien kāds prot ar viņu pareizi apieties, tam dzīve pie viņa nav slikta. To Maks gribēja tev teikt, un es no savas puses atļaujos piezīmēt, ka tas būtu vismuļķīgākais, ko vien vari izdarīt, ja tu sasiesies ar viņu.»

«Ak, skat' — melnais sātans Grivs pēkšņi pārvērties baltā eņģelī!» Emss zobojās.

«Nu, dari kā gribi — Griva dēļ galu galā neviens neraudās!»

«Paldies par laipno atjauju!» Emss sacīja. «Bet tev varbūt taisnība, mani nervi sasodīti pagalam!»

To teicis, viņš pagriezās un aizgāja. Vēl ilgi viņš dzirdēja Sleima Zilā balsi, bet nevarēja saprast, ko tas saka.

Protams, visu šo scēnu Emss bija sarīkojis, lai maldinātu biedrus. Lens, kurš vienīgais būtu varējis atšķirt tēlojumu no īstenības — bija pārāk aizņemts pats ar sevi, lai lauzītu galvu par to.

Otrā rītā Emss jau agri sēdās zirgā, lai apmeklētu vienīgo patstāvīgo kolonistu, kas vēl bija palicis uz Griva zemes. Tas bija kāds garīgi mazliet tūļīgs norvēģis, vārdā Nilsens. Viņš dzīvoja mazā, apmēram piecdesmit morgenu lielā ielejā, caur kuru tecēja strautiņš, kas ieplūda upē. Grivam bija simtiem šādu vietiņu, kas bija derīgas apstrādāšanai. Tomēr tikai niecīgu daļiņu no tām izmantoja nabaga ļaudis, kas iesāka ar cirvi, arklu un vienu zirgu. Visus šos ļaudis Grivs bija aizdzinis citu pēc cita, izņemot vienīgi šo Nilsenu, kas neļāvās iebiedēties, bet kur vien varēja, centās kaitēt Grivam. Vismaz tā apgalvoja tenkas, kas Emsam bija nākušas ausīs un par kuru pareizību viņš nu gribēja pārliecināties.

Norvēģī viņš atrada vienu no tiem ieceļotājiem, kas Rietumu labā veikuši daudz vairāk, nekā Griva šķiras ļaudis. Nilsenam bija glīts namiņš, piemīlīga sieva un divi braši dēli. Kaut taupīgi, viņš tomēr varēja dzīvot no savu lauku ienākumiem, bet uz priekšu nespēja tikt, jo sevišķas grūtības tam bija radītas lopkopībā. Ja Grivs būtu bijis godīgs cilvēks, viņš būtu atļāvis Nilsenam ganīt tā nedaudzās govis turpat tuvumā. Bet tagad viņam bija jādzen savi lopi kalnos, kur vilki aiznesa teļus, bet lopu zagļi — pieaugušos vēršus.

Norvēģis atzinās Emsam, ka ilgi viņš tā vairs nespēs izturēt. Viņa vienkāršais stāsts meta uz Grivu visai neiepriecinošu gaismu, turpretī Nilsens pats, viņa sieva un abi puisēni, ar kuriem Emss jau bija paguvis iedraudzēties, atstāja uz viņu vislabāko iespaidu.

«Tā? Grivs atgriezis jūs no ganībām?» viņš domīgi jautāja. «Kas tad to žogu uzcēla?»

«Tur nevajadzēja daudz žoga,» norvēģis atbildēja. «Vienā dienā, Grivs un viņa divi cilvēki, tika galā ar šo darbu.»

«Vai varat atcerēties, kas tie abi bija?»

«Protams. Viens no viņiem bija liels, garš tēviņš, kuru tie dēvēja par Karpenteru — tas pagājušajā gadā pilsētā tika nošauts; un otrs bija Briks Džonss, kas vēl tagad strādā pie Griva — tikai laikam citā saimē, ne tajā, kur esat jūs. Starp citu, viņš arī vēlāk vairākkārt bija šeit un aizskāra manu sievu.»

«Džonsu es pazīstu — tas strādā kopā ar mani. Šķiet, tas puisis ir gluži Griva gaumē … Kā tad viņš aizskāra jūsu sievu?»

«Viņš gribēja būt maigs pret to. Acīmredzot toreiz viņš bija iedzēris.»

«Un ko jūs tad darījāt, Nilsena kundze?» Emss jautāja.

«Man laimīga karta izdevās iebegt nama un aizbultēt durvis,» viņa smaidīdama atbildēja.

Emss noglāstīja jaunāko puisēnu, kas bija piekļāvies viņam, un piecēlās, lai ietu prom.

«Jums šeit ir ļoti jauks īpašums, Nilsen,» viņš sacīja, «un es varu tikai dot jums padomu: nesteidzieties to pārdot! Man ir nojauta, ka Grivam drīz vien kaut kas gadīsies …»

«Kā jūs to domājat?» Nilsens iztrūcies jautāja.

«Tāds tēviņš kā Grivs, nekad nevar būt drošs par savu dzīvību; tādam drīz vien var notikt kas ļauns.»

«Taisnību sakot, tā ir ļoti dīvaina valoda no Griva kalpotāja puses,» norvēģis domīgi piezīmēja.

«Es biju pie Griva, bet tagad vairs neesmu.»

«Ceru, ka neaiziesiet, nepateicis mums savu vārdu?»

«Pareizi, to biju pavisam piemirsis! Mans vārds ir Emss; ļaudis vēl mani dēvē par Arizonas Lauvu … Tātad, dzīvojiet sveiki! Neļaujiet aizdzīt sevi no šī zemes gabaliņa un sāciet labi drīz sūtīt puisēnus skolā.»

To teicis, viņš uzlēca zirgā un jāja projām, aizvezdams līdzi patīkamo apziņu, ka ir pamodinājis šo strādīgo, krietno cilvēku sirdīs cerību labākai nākotnei. Bija

taču tik viegli iedrošināt šādus ļaudis dažiem laipniem vārdiem. Tomēr viņam ar zināmu rūgtumu bija jāatzīst, ka šie daži vārdi tam uzlika zināmus pienākumus, kuru piepildīšana nebūt nešķita tik viegla.

Te nu viņš atkal bija nokļuvis pie problēmas, kas pēdējās dienās tik bieži bija viņu nodarbinājusi. Un pēkšņi viņš atskārta, ka patiesībā tā vairs nav pat problēma, jo sava apmeklējuma laikā pie Nilseniem, viņš jau bija atrisinājis savas attiecības ar Grivu. Emss bieži mēdza izdarīt savus slēdzienus kāda acumirklīga notikuma iespaidā, kā arī pēc ilgām un rūpīgām pārdomām. Bija taču skaidrs: šis Krevs Grivs bija šķērslis, kas vērtīgiem cilvēkiem aizsprostoja ceļu uz attīstību un laimi — piedauzības akmens, nezāle, kas traucēja un bez vajadzības aizkavēja čaklā arāja kājas, plosīja tās dadžiem un saindēja.

Jājot tālāk, pēkšņi viņš līdzenumā ieraudzīja biezus putekļu mākoņus; acīmredzot bija ieradušies Griva gaidīto lopu baru priekšpulki. Drīz viņš arī saskatīja garas vēršu rindas, kas virzījās uz iežogoto aploku pusi.

Emss iecirta zirgam, kas vecajam medniekam par godu, nesa Kepija vārdu — piešus, un pusstundas laikā sasniedza rančo. Gar staļļiem viņš iejāja klajā četrstūrī, kas izpletās starp tiem un kovboju dzīvojamiem namiem. Grivs bija pārbraucis, kovboji rosīgi skraidīja turp un šurp. Uz ceļa, kas veda uz kopējo ēdamtelpu, kuras priekšā dzīvi sarunājās grupa svētku drēbēs ģērbušies vīrieši, stāvēja vairāki pajūgi. Pēdējā no tiem Emss, sev par lielu pārsteigumu, ieraudzīja sēžam Griva kundzi, kas pati turēja grožus un acīmredzot kaut ko gaidīja.

Emss vienā acu uzmetienā pārredzēja visu notiekošo, un viņam šķita, ka pats liktenis to izveidojis tieši tādu. Viņš piejāja pie Griva kundzes ratiem, izlēca no segliem, pārmeta pavadu zirgam pār galvu un mazliet pārspīlēti laipni palocījās Emmas priekšā.

«Labrīt!» viņš mierīgi smaidīdams sacīja. «Liekas, šeit daudz kas noticis, kamēr biju prom.»

«Labrīt, Emsa kungs!» viņa līksmi atbildēja, bet tumši pietvīka. «Taisnību sakot, nu jau ir gandrīz pēcpusdiena, bet jūs neesat vienīgais, kas šodien ierodas pusdienās ar novēlošanos.»

Viņa pārvilka ar roku pār ratu segu un pagriezās tā, lai sēdētu ar muguru pret vārtos stāvošo vīriešu grupu.

Noteikti : — tā ir pilnasinīga sieviete! Emss sevī nodomāja, vērodams viņu. Cik veikli viņa bija noslēpusi savu

pārsteigumu, kad viņš tai bija tuvojies! Viņam grūti nācās zem šīs smaidošās maskas pazīt izmisušo, nevarīgo bērnu, kas vēl tikai pirms dažām dienām bija lūdzis viņa palīdzību.

«Tātad Grivs reiz pārbraucis?» viņš klusākā balsī jautāja.

«Jā, taču viņš mani nepārsteidza,» viņa tapat atbildēja. «Viņš ir skaidrā prātā un atvedis līdzi viesus, kas paliks šeit arī svētdien.»

«Un arī lopus viņš pārveda?»

«Nē, pirmais Teksasas lopu bars ieradās jau pirms viņa,» Emma paskaidroja. «Tie ir brīnišķīgi. Es biju aizbraukusi tos aplūkot un satiku Grivu.»

«Un kur viņš ir tagad?»

«Viņš stāv vārtos un vēro mani kā pūce, bet palieciet vien mierīgi šeit.»

«To es arī darīšu, jo man jums kas sakāms … Augšā pie strauta dzīvo kāda ienācēju ģimene — par Nilseniem sauc tos ļaudis. Krietns vīrs, glīta sieva un divi apburoši bērni. Grivs grib viņus izpostīt un ierīkojis žogu, lai viņi nevarētu laist savus lopus ganībās. Emma, es prasu, lai jūs apsolāt man, ka parūpēsieties par šiem ļaudīm un visiem spēkiem palīdzēsiet tiem, kad būsiet šeit kļuvusi vienīgā īpašniece!»

«Es — īpašniece?» viņa nesaprašanā nomurmināja.

«Jā, jūs! … Neuzlūkojiet mani tik neticīgi, bērns; labāk apsoliet man, ko es jums lūdzu!»

«Apsolīt? Jā, es jums to apsolu!» viņa ātri atbildēja. «Kā sauc tos ļaudis?»

«Nilseni… Tie ir dzimuši norvēģi, bet jau sen kopš dzīvo šeit. Katrā ziņā tie ir cilvēki, kādi Rietumiem visvairāk vajadzīgi.»

«Gaisā kaut kas jaušams!» viņa vēl klusāk sacīja, it kā nejauši uzmetusi skatu vārtos stāvošo vīru grupai. «Tagad labāk ejiet!»

«Es lai ietu jau prom? Taisnību sakot, es gribēju jums vēl kaut ko teikt.»

«Ko taci?»

«Ka jūsu un Lena priekšzīme atstājusi uz mani dziļu iespaidu! Ja tagad aiziešu prom no šejienes, es izstaigāšu visus Rietumus, kamēr atradīšu meiteni, kura būs līdzīga jums.»

«Tas taču man ļoti glaimojošs kompliments!» viņa atbildēja. «Bet kādēļ jūs gribat aiziet?»

Šajā brīdī ratiem tuvojās steidzīgi soļi. Emss pagriezās apkārt. Grivs pietvīkušu seju un aizdomās kvēlojošām acīm pienāca viņiem klāt.

«Labdien, Griv!» Emss mierīgi sacīja.

«Es nemaz nezināju, ka jūs tik labi pazīstat manu sievu!» Grivs drūmi teica.

«Diemžēl, pazīstu viņu tikai no izskata un nupat lūdzu viņu parūpēties par kādu man draudzīgu ģimeni. Starp citu, arī jums tie ļaudis nav sveši — viņus sauc par Nilseniem.»

«Jūs jau esat pavisam nekaunīgs puisis!»

Šādus vārdus Emss tikai bija gaidījis.

«Kā tā, nekaunīgs?» viņš skaļi iekliedzās, pielēkdams Grivam klāt. «Es neļaušu apvainot sevi jūsu kundzes un jūsu viesu klātbūtnē, nemaz jau nerunājot par kovbojiem, kas tur jau sāk plātīt mutes!»

Likās, viņu bija sagrābis īsts niknums.

«Es gribu zināt, kāda tur nekaunība, ja lūdzu jūsu kundzi parūpēties par maniem draugiem!» viņš arvien skaļāk rēca. «Nekā cita es neesmu darījis! Jautājiet taču viņai pašai!»

«Vai tas tiesa, Emma?» Grivs jautāja.

«Pats par sevi saprotams, kas gan vēl cits šim cilvēkam varētu būt runājams ar mani?» Emma, kas bija manāmi nobālējusi, atbildēja.

«Kopš kura laika tu pazīsti Emsu?» Grivs greizsirdīgi jautāja.

«Es taču viņu nemaz nepazīstu!» viņa apgalvoja.

«Jūs nedrīkstat tā kliegt uz savu kundzi manis dēļ!» Emss atkal iejaucās sarunā. «Es tikai zināju, ka viņa ir jūsu sieva un tā kā viņa esot laba pret nabagiem, es izmantoju šo gadījumu, lai lūgtu viņu palīdzēt maniem draugiem.»

«Tomēr tā ir nekaunība, ka jūs šeit uzbrūkat viņai!»

«Viņš bija ļoti pieklājīgs,» Emma nedroši iebilda.

«Turi muti!» Grivs plosījās, kļūdams arvien niknāks. Viņš nesaprata, kādēļ īsti Emss grib iesākt ar viņu ķildu, kaut nojauta, ka tieši to viņš vēlas.

«Liels paldies, Griva kundze,» Emss aizkustināts teica, «bet tas tiešām nav vajadzīgs, ka jūs mani aizstāvat.»

«Ems, ja jūs iedrošināsieties vēl kaut vienu vienīgu reizi uzrunāt manu sievu, es triekšu dūri jūsu nemazgātajā sejā!» Grivs kā neprātā kliedza.

Emss klusēdams uzmeta tam nicinošu skatienu. Viesi

vārtos nepacieītgi mīņājās no vienas kājas uz otru, kovboji klusu sačukstējās savā starpā. Grivs savās bezgalīgajās dusmās bija novedis lietu tiktāl, ka to vairs nebija iespējams atrisināt miera ceļā, jo vairāk tādēļ, ka viņu līdz ārprātam kaitināja kovboja nesatricināmais miers un nicīgais smīns.

«Es nemaksāju jums algu par to, lai jūs staigājat apkārt pa nabagu mājām un tenkojat, bet gan prasu no jums darbu!» viņš turpināja plosīties. «Jūs tiekat atlaists!»

Viņam šķita, ka ar to lieta būs izbeigta, tomēr Emss ātri atbildēja:

«Jūs nevarat mani atlaist!»

«Kas?» Grivs iekliedzās un balss tam gandrīz aizrāvās. «Nu, to mēs vēl redzēsim!»

«Nē! Jūs nevarat mani atlaist, jo es jau pats esmu izstājies no jūsu dienesta,» Emss paskaidroja, mierīgi aizsmēķēdams cigareti.

«Kā tā? Kad?»

«Šorīt.»

«Tā taču ir tukša pļāpāšana!»

«Nebūt — es varu jums to pierādīt. Pajautājiet tikai Nilsenam, es šorīt stāstīju viņam, ka aizeju no jums.»

«Nu, jo labāk! Katrā ziņā esmu sasodīti priecīgs, ka reiz tieku no jums vaļā.»

«Tas vēl ir jautājums, jo es vispirms gribu saņemt savu naudu un turklāt tūlīt pat.»

«Taisieties, ka tiekat prom no mana rančo!» Grivs aiz dusmām aizsmacis kliedza un paspēra soli uz priekšu, gribēdams paiet garām Emsam.

Ričs viegli iegrūda viņam dūri krūtīs, tā ka Grivs at- streipuļoja atpakaļ. Tad viņš atspieda to mazliet tālāk prom no ratiem, kuros bāla un sastingusi sēdēja Emma.

«Klausieties, Griv, kad būšu pateicis jums, kādēļ es aizeju, jums gribot negribot būs jātver revolveris!»

Viņa paceltā balss un ledainais izsmiekls, kas tajā izskanēja, lika visiem apklust. Kamēr daži vecākie kovboji, sevišķi Makkinejs un Sleims Zilais, bija jau nojautuši šādu iznākumu, Grivu pašu tas galīgi pārsteidza un samulsināja. Viņa viesi, pret kuriem Emss tagad pagriezās, steigā atkāpās.

«Neesiet pārāk pārliecināts, ka es to arī nedaru!» Grivs lielījās jau mazliet atjēdzies no pirmajām izbailēm.

«Taisni otrādi, es ceru, ka jūs to darīsiet! Ja jums nav klāt revolvera — aizņemieties no kāda, vai arī atnesiet savējo.»

Tas bija neslēpts izaicinājums, ko viņš iemeta Grivam sejā, un tas pēc Rietumu nerakstītiem likumiem prasīja lietas izšķiršanu ar ieročiem rokās.

«Es šorīt izstājos no vietas, lai pateiktu jums, ka jūs esat pavisam nelietīgs suns!» Emss dzēlīgi turpināja. «Tas ir ļoti labi, ka arī jūsu kundze, jūsu viesi un kovboji dzird, kā jums šeit, laikam gan pirmo reizi mūžā, tiek pateikta taisnība acīs. Tikai nožēloju, ka nevaru iemest jums sejā visus tos lamu vārdus, kādus esat pelnījis, jo dāmas klātbūtnē es negribu lādēties.»

Emss aizmeta cigareti, ko nupat bija piesmēķējis. Tā ka Grivs neatbildēja, viņš mēģināja vēl vairāk sakaitināt to.

«No visiem paklīdušajiem lopkopjiem, kādus man līdz šim gadījies redzēt, jūs noteikti esat vispaklīdušākais!» viņš kliedza tam sejā. «Jūs vispār neesat lopkopis, bet tikai smieklīgs lopu tirgotājs, kas pieņem darbā kovbojus un tad nokrāpj tiem viņu nopelnīto algu. Arī lopu zaglis jūs esat, kā man ļoti labi zināms, nožēlojams žūpa, nekrietns kā nēģeris un tikpat gļēvs!»

So nedzirdēto vārdu plūdu laikā, Grivs bija soli pa solim atkāpies līdz vārtiem. Tagad, juzdamies drošībā, viņš ierēcās:

«Tūlīt lasieties prom no mana rančo!»

«Labprāt, kolīdz būsiet izmaksājis man algu,» Emss zobojoši atbildēja.

«Jūs varat drīzāk nosprāgt, nekā dabūsiet no manis kaut dolāru!» Grivs kliedza, atkāpdamies uz ēdamzāles durvīm.

«Aizdodiet taču kāds viņam revolveri!» Emss uzsauca nedaudzajiem vīriem, kas vēl stāvēja vārtos, bet nu arī tie steigā atkāpās.

«Nāc ārā, gļēvuli!» Emss uzkliedza Grivam un gribēja steigties tam pakaļ, bet tas aizcirta durvis viņam deguna priekšā.

Brīdi Emss stāvēja un gaidīja. Tad viņš redzēja, kā Grivs atstāja namu pa otro izeju un aizzagās starp priedēm.

Emss mierīgi atgriezās pie sava zirga, saņēma to aiz pavadas un, viegli pamājis ar galvu jaunajai sievietei, kas bāla un satriekta sēdēja ratos, lēnām aizgāja.

* * *

Kad Emss brīdi vēlāk sēdēja savā istabā un domīgi smēķēja, ienāca Lens Preiss.

«Nu, nu, Rič, kur tad tu tik ilgi biji pazudis?» viņš līksmi jautāja. Acīmredzot viņš neko nebija ne redzējis, ne dzirdējis par uztraucošajiem notikumiem, kas nupat bija norisinājušies.

«Es? Ak, tāpat mazliet paklaiņoju,» Emss atbildēja. «Es apmeklēju Nilsenu, nabaga norvēģi.»

«Saimnieks pārbraucis, dīvainā kārtā pavisam skaidrā,» Lens dzīvi stāstīja. «Vai esi jau redzējis jaunos Teksasas lopus? Dievs tēvs, es būtu ar mieru atdot savu labo roku, lai tie piederētu man!»

«Labā roka tev vēl būs ļoti nepieciešama, mans krietnais Len,» Emss atbildēja. «Bez tam esmu pārliecināts, ka šis bars — vai vismaz tāds pat — drīz vien piederēs tev arī bez šāda upura.»

«Saki, Lauva, vai tu esi piedzēries?» Lens noraizējies apjautājās.

«Taisni otrādi — skaidrs kā pūce.»

«Tad tu esi traks!»

«Arī tas nē — kaut man nupat bija garāka saruna ar Emmu… Ļoti mīļa un glīta viņa izskatījās… Taisnību sakot, viņa ir pārāk laba priekš tevis.»

«Tu runāji ar Emmu?»

«Protams, nupat pirms dažām minūtēm.»

«Kur?»

«Tieši ēdamzāles durvju priekšā, Griva un viņa viesu, kā arī visu kovboju klātbūtnē.»

«Tas taču nav tiesa?»

«Tiešām tiesa! Bet tev nevajag kļūt greizsirdīgam, kaut arī esmu ar mieru tevi apskaust šīs sievietes dēļ. Es tikai lūdzu viņu parūpēties par Nilsenu ģimeni, kad viņa šeit būs kļuvusi par īpašnieci.»

«Viņa — īpašniece?» Lens nesaprašanā jautāja.

Sarunu pārtrauca smagi soļi un piešu šķindoņa aiz durvīm.

«He, biedri, vai esi mājās?» kāda aizsmakusi balss sauca.

«Jā, ja vien tu nāc miermīlīgā nolūkā,» Emss atbildēja.

Augstu paceltām rokām istabā ienāca Sleims Zilais. Viņam bāls un uztraukts sekoja Makkinejs.

«Nolaid taču rokas, vecais nelga!» Emss smiedamies sacīja.

«Es tikai gribēju pēc iespējas nepārprotamāk izrādīt tev savus miermīlīgos nolūkus,» Zilais atbildēja.

«Apsēdieties uz gultas malas, zēni. Durvis es labāk gribu paturēt acīs.»

«Labprāt, kaut arī tas nav vajadzīgs, jo Grivs sargāsies nākt šurp un viņam nav arī neviena cilvēka, kas pastrādātu šo darbu viņa vietā.»

Lens trieca dūri galdā.

«Dieva dēj, kungi, kas tad īsti noticis?» viņš jautāja.

«Tu, mazais, nejaucies vīru sarunās! Sēdi klusu un saki paldies, ka tev jauj klausīties.»

Makkinejs apsēdās uz gultas malas un noraizējies uzlūkoja Emsu.

«Sasodīti muļķīga lieta!» viņš apdomīgi ieminējās.

«Kā tā?» Emss jautāja.

«Nu — vienmēr taču viens un tas pats: tu atnāci, visi biedri tevi mīl, bet tad nāk brīkšķis — un tu aizej.»

«Mīļais Mak, pagaidām jau es vēl esmu šeit; un ja es pazīstu Grivu, tad jums vēl tik drīz nebūs jāatsakās no manas sabiedrības.»

«Nedomā, ka Sleims un es, esam nākuši tev kaut ko pārmest,» Makkinejs paskaidroja. «Mēs tikai gribam izteikt tev mūsu domas šajā lietā. Viss rančo dzirdēja, kā tu izaicināji Grivu; tas, ka klāt bija arī svešie kovboji, kas atdzina Teksasas lopus, nav tik ļauni — viņi taču nepaliks šeit. Bet Griva viesi ar riebumu steidzās atkal aizbraukt un es pats dzirdēju, kā viens no viņiem — vecs, cienījams lopkopis — teica otram: «Lai kā arī šī lieta nebeigtos, Grivam tikpat šeit vairs nav dzīvošana …» Protams, jau rīt pat visa apkārtne zinās, kas noticis.»

«Jā, tādā gadījumā krietnajam Griva kungam būtu vajadzējis izturēties citādi,» Emss piezīmēja, paraustīdams plecus.

«Tu proti labi jokot, Lauva!» Sleims smiedamies teica. «Bet saki, vai nu tu tomēr pats nenožēlo notikušo?»

«Kādēļ lai es to nožēlotu?»

«Griva dēļ jau nu, protams, ne!» Zilais zobojoši atbildēja.

«Sleims grib teikt, ka nu tev taču katrā ziņā būs jāšķiras no mums,» Makkinejs paskaidroja.

«Agrāk vai vēlāk, bet reiz draugiem tikpat jāšķiras,» Emss atbildēja.

«Maks un es arī aizejam un varu derēt, ka gandrīz visa saime pievienosies mums! Mēs vairs negribam strādāt priekš Griva.»

«Un kā ar jūsu naudu?»

«To lai velns rauj! Kam mums nauda?»

«Ļoti nožēloju, zēni, ka esmu izjaucis visu bandu, to es, protams, negribēju.»

«To mēs zinām, un tam jau ari nav nozīmes … Bet klausies, biedri! Es gribēju ieteikt tev jāt uz pilsētu un tur uzmanīt Grivu, jo agri vai vēlu viņš noteikti dosies turp, kaut vai tādēj, lai piedzertos. Tātad tur viņš nevarēs tev izbēgt, turpretī šeit tu vairs neesi drošībā. Tu jau zini, Grivs ir mednieks, un šautene sniedz sasodīti tālu; viņš katrā ziņā nošaus tevi no paslēptuves.»

«Par to es esmu domājis; to no viņa var sagaidīt,» Emss atbildēja. «Tomēr es vēl dažas dienas uzkavēšos šeit, jau tādēj vien, lai viņš nevarētu teikt, ka ir mani aizdzinis.»

«Labi,» Sleims piekrita. «Tikai esi, lūdzu, uzmanīgs. Bez tam, viens no mums pastāvīgi paturēs Grivu acīs, kolīdz tas atstās namu.»

Abi kovboji aizgāja. Emss mierīgi palika sēžot un pa vaļējām durvīm vēroja ceļu. Lens Preiss, bāls un uztraukts, apsēdās viņam līdzās.

«To tu esi izdarījis Emmas un manis dēļ!» viņš sacīja.

«Ko izdarījis?» Emss noņurdēja.

«So …. ķildu … iesācis,» Lens stostījās.

«Es? Liekas, tev galvā nav viss kārtībā, manu zēn. Neko es neesmu iesācis.»

«Tomēr! … Un nu es arī saprotu visu. Arī es zinu to lietu ar Nilsena sievu, kaut ne ar vienu nesmu par to runājis — pat ar Emmu ne. Tu biji pie Nilsena un uzzināji, ka Grivs mēģinājis atvilt tam sievu, bet nu, kad viņa to noraidījusi, grib Nilsenu izpostīt. Tādēļ tu uzsāki ķildu ar Grivu, jo zināji, ka tad tev radīsies izdevība viņu izaicināt. Tā tas ir bijis un ne citādi! Zēl tikai, ka manis tur nebija, bet gan jau Emma man visu izstāstīs.»

«Tu esi sasodīti gudrs puišelis, Len, tev nevar tik viegli apmānīt acis! … Bet ja jau nu reiz tā noticis, arī tu varētu mazliet palīdzēt uzmanīt Grivu. Tu taču dzirdēji, ko Sleims Zilais pirmīt teica un pakausī man diemžēl acu nav.»

«Patiesi, to es labprāt d.arīšu!» Lens aizkustināts apgalvoja un ātri izgāja no istabas.

Drīz pēc tam arī Emss atstāja namu, turklāt ievērodams vislielāko apdomību. Viņš vērīgi aplūkoja ikvienu koka stumbru, ikvienu krūmu un šķūni kas ienaidniekam varētu noderēt par paslēptuvi un tikai pārliecinājies, ka briesmas nedraud, gāja tālāk. Viņš pārmainīja arī savu parasto vietu pie kopējā pusdienu galda un nosēdās tā, ka varēja pārredzēt ēdamzāles abas durvis. Pie tam viņš izlikās, it kā būtu iegrimis dzijās pārdomās, bet patiesībā nekas nepagāja tam garām nepamanīts.

Otrā dienā, tuvojās jau pusdienu laiks un kovboju lielākā daja jau slaistījās ēdamzāles durvju priekšā — Emss lēnām nāca šurp no aploku puses. Netālu no durvīm viņš satikās ar Briku Džonsu, kalsnu puisi ar vāju, iesarkanu seju.

«Džons, es mekleju tevi,» Emss apsveica to.

«Tā? Es no savas puses nevaru to gluži apgalvot,» kovbojs smīnēdams atbildēja, kaut varēja manīt, ka tas nejūtas visai ērti.

«Saki man: ja es tev tagad iegāztu tā kārtīgi pa purnu, tad gan tu laikam tvertu pēc revolvera, vai nav tiesa?»

«Es … domāju gan, ka to darītu, ja vien man pēc tam vēl būtu ko tvert,» Džonss atbildēja, kļūdams gluži bāls. «Kas tad tev ir pret mani?»

«Tu taču palīdzēji uzcelt žogu, kas nogriež Nilsenam izeju uz ganībām?»

«To es darīju, kaut arī sasodīti nelabprāt, bet tu taču zini, ka kovbojs nevar pats izvēlēties sev darbu.»

«Vismaz šeit ne… Un kā ir ar Nilsena sievu? Pret to taču tu esi tzturējies visaugstākā mērā nelietīgi?»

«Nieki — nav nācis ne prātā!» Džonss ātri atbildēja, pietvīkdams kā novārīts vēzis. «Es biju mazliet iedzēris un gribēju ar viņu maigāk parunāt, bet viņa izsmēja mani un aizcirta durvis man deguna priekšā. Protams, tas nebija labi no manis, bet viņu apvainot es tiešām negribēju.»

Klausītāji zviedza aiz prieka. Emss bridi nolūkojās Džonsā, redzami apmierināts ar tā atzīšanos.

«Tātad, mīļais Brik,» viņš lēnām sacīja, «ja negribi nopietni saķildoties ar mani, tad tūlīt ej turp, nojauc žogu un atvainojies Nilsena kundzes priekšā. Vai saprati, mans dēls?»

«Protams, sapratu — es taču neesmu kurls!» Džonss atbildēja. «Man nav ne vismazākās vēlēšanās ielaisties ar tevi cīņā, bet tu mani nostādi sasodīti grūtas izvēles priekšā. Ja darīšu ko tu prasi, es noteikti pazaudēšu vietu!»

«Droši vien, bet tā kā gandrīz visi tavi biedri aiziet no šejienes, tu taču tikpat justos šeit visai vientulīgi.»

«Mak, vai tā ir?» Džonss pārsteigts un samulsis jautāja.

«Protams, ta ir!» Makkinejs mierīgi apliecināja. «Emss, Sleims, es un visi citi, kas bija klāt vakardienas izrādē, meklējam sev jaunas vietas.»

«Tātad Grivs jums izmaksājis algu? Tas taču vairāk kā dīvaini!»

«Tur tu atkal reiz uzminēji!» Sleims Zilais smiedamies teica. «Grivs samaksāja mums visu līdz pēdējam centam!»

«Tā, protams, cita lieta … Tātad labi, Ems, te mana roka! Rīt es jāju pie Nilsena, nojaucu sasodīto žogu un lūdzu Nilsena kundzi, lai viņa neļaunojas, ka esmu uzvedies kā muļķīgs nelga.»

* * ^

Vakarā Emss jau agri devās pie miera. Diena bija bijusi jauka un karsta. Arī tagad vēl gaiss bija diezgan smacīgs, jo spirdzinošais nakts vējiņš vēl nebija sacēlies. Visapkārt valdīja dziļš klusums. Bija dzirdama vienīgi varžu kurkstēšana.

Emss bija atstājis logu vaļā. Pēkšņi viņa asā dzirde uztvēra ārā klusu zāles čaukstēšanu un klusus soļus, kas uzmanīgi tuvojās logam. Ričs ātri izlēca no gultas. Pie palodzes tika klusu pieklauvēts. Viņš veikli pieliecās un klusā balsī sauca:

«Kas tur ir?»

«Tā esmu es — Emma,» sievietes balss atbildēja.

«Lielais Dievs, kas noticis?» viņš jautāja, pieiedams pie loga.

Viņa satvēra tā rokas. Emmas pirksti bija salti, tomēr netrīcēja.

«Es visu dienu biju ieslēgta savā istabā,» viņa aizelsusies čukstēja. «Bet man vajadzēja jūs brīdināt. Grivs šorīt jau pirms gaismas aizgāja. Diemžēl man tikai nesen iekrita prātā palūkoties pēc viņa šautenes. Viņš bija paņēmis to līdzi. Acīmredzot viņš visu dienu bija slapstījies, uzglūnēdams jums. Nupat viņš pārnāca. Dzirdēju viņu virtuvē lamājamies un lādamies, jo bija izsalcis. Un tad es ātri izlēcu pa logu, lai…»

«Jūs esat drošsirdīga meitene, Emma!» Emss aizkustināts pārtrauca to, spiezdams viņas roku. «Bet jūs nedrīkstējāt doties tādās briesmās. Un nu dodieties drīzāk atpakaļ!»

«Vai Lens ir šeit?» viņa uztraukta jautāja.

«Nē, vēl nav.»

«Tad nododiet viņam šo!» Emma sacīja, izņemdama no krūšu izgriezuma vēstuli. «Un Dieva dēļ, esiet uzmanīgs!»

To teikusi, viņa pazuda tikpat klusu, ka bija atnākusi. Ja viņam nebūtu rokā tās vēstule, Emss būtu nodomājis, ka ir tikai sapņojis.

«Kāds pārdrošs radījums!» viņš nomurmināja. «Tik traki riskēt, lai brīdinātu mani un nodotu savam Lēnam mīlestības vēstulīti!»

Nolicis vēstuli uz Lena pagalvja, viņš apģērbās, atslēdza durvis un izgāja ārā. Brīdi viņš ieklausīdamies staigāja turp un šurp, tad iegāja atpakaļ istabā, sasēja savas mantas sainī un nolika to kopā ar segliem zemē pie nama stūra. Pēc tam viņš nesteigdamies devās uz ganībām, kur viņa zirgs plūca zāli.

* * *

Vēl nebija atausis rīts, kad Emss slapstīdamies devās pāri uz rančo. Kad virs apvāršņa izšāvās pirmie saules stari, viņš nekustēdamies stāvēja aiz kādas priedes stumbra, tieši iepretī nama platajām durvīm. Pamazām kļuva arvien gaišāks; austrumos debesis sārtojās maigi rožainas.

Kaut kur sita pulkstenis. Emss klausīdamies stāvēja, kā ienaidnieku saodis briedis, sagatavojies lēcienam. Nama durvīs parādījās Griva masīvais stāvs. Ar šauteni rokā viņš uzmanīgi iznāca ārā un, pametis skatu pa labi un kreisi, ātriem soļiem tuvojās priedēm.

Emss iznāca viņam pretī.

«Labrīt, Griv!» viņš mierīgi teica. «Te jau ir tas, ko jūs meklējat!»,

Grivs atrāvās atpakaļ. Mirkli viņš nespēja pakustēties. Tad tas zibensātrumā pacēla šauteni pie vaiga, tomēr Emss aizsteidzās viņam priekšā un izšāva. Griva šautene sprāga; smagā lode ieurbās priežu zaros.

Viņš mēģināja piecelties, bet atkrita uz muguras un izstiepās zālē. Viņa melnā platmale aizripoja tālu sāņus.

Emss noliecās pār viņa pārvērsto seju. Grivs bija miris …

Dažas minūtes vēlāk Emss pajāja garām klusajiem kovboju namiņiem un devās pa ceļu lejup līdzenumā, kas rožainā rīta gaismā modās jaunam skaistumam. Neviena skata viņš nepameta atpakaļ, bet tuvākajā ceļa līkumā ļāva pavadai nokrist uz seglu loka un aizsmēķēja cigareti.

«Nu, Kepij,» viņš sacīja savam zirgam, kas klausīdamies izslēja ausis, «tas taču tev nav nekas jauns, ka mums tik pēkšņi jādodas atkal tālāk?… Skrej nu, nokratīsim Vomingas putekļus no kājām un cerēsim, ka Nezta nekad nedabūs neko zināt par mūsu piedzīvojumiem!»

9

Vasara valdīja Herikanas kalnāja sārti vizmojošajās augstienēs, kas paceļas tuksneša vidū. Neciešamais karstums, vējš un putekļi pārvērta šo apvidu īstā virszemes ellē. Vismaz tāds tas šķita jātniekam, kas vientuļš veica savu tālo ceļu.

No pat Lielā kanjona šo dzelteno, sārto un pelēko klinšu augstiene nevienmērīga kalnāja veidā stiepjas pāri Arizonas ziemeļu robežai, tālu Itajas iekšienē. Klinšu kailumu tikai retās vietās pārtrauc tumši meži.

Pēdējos desmit gados, kopš Ričs Emss klaiņoja no vienas vietas uz otru, viņam nekad vēl nebija gadījies redzēt tik cēlas vientulības ainavas, tā kā viņš gandrīz priecājās, ka nejaušība bija to atvedusi šajā apvidū.

Cik citāds šeit bija viss, nekā viņa iemīļotajā Tonto apgabalā! Cik labprāt viņš atkal reiz būtu skatījis tās mīļās vietas, cik ļoti tas ilgojās atkal reiz redzēt savu māsu Neztu ar tās mirdzošajiem, gaišajiem matiem un zilajām acīm!

Bet tur vēl dzīvoja vīri, kas tikai gaidīja, lai viņš atgrieztos. Viņš nedrīkstēja tik vieglprātīgi likt spēlē māsas laimi; un laimīga viņa bija — to Nezta pati vēl pirms diviem gadiem rakstīja savā pēdējā vēstulē. Samam darbs veicās, un abi dvīnīši, ko viņa bija tam dāvinājusi, auga spirgti un līksmi. Mazais Ričs — tā Nezta bija rakstījusi — laikam gan esot iedzimis krusttēva dabā, jo jau tagad mīlot mežus un strautus.

«Mans Dievs, jā, to mazo puisi es gan gribētu reiz redzēt!» Emss pusbalsī iesaucās.

Pēc katra ceja pagrieziena briesmas un grūtības šķita divkāršojamies. No Jaunmeksikas viņš pāri Baltajiem kalniem bija atkal nokļuvis Arizonā, bet kad tas bija sasniedzis Kvebeku, saruna ar kādu nejauši satiktu mednieku, bija pamudinājusi viņu pagriezties uz ziemeļiem.

Viljamsā, nelielā malkas cirtēju ciemā, viņš bija apstājies, lai iepirktu pārtiku un pārmītu vienu no saviem zirgiem pret mūli. Bet krogā viņu bija pazinis viens no četriem vīriem, kas pie galda spēlēja kārtis un skaļi iesaucies:

«Arizonas Lauva!»

Emss bija pasteidzies atstāt dzertuvi. Ārā viņš jautāja pusaudzim, kas bija apņēmies uzmanīt viņa zirgu:

«Saki, dēliņ, kurp tu dotos, ja gribētu bez pēdām pazust no šejienes?»

«Cauri kanjonam uz Itaju, pie mormoņiem!» zēns saprotoši smīnēdams atbildēja. «Tur neviens cilvēks jūs nepazīs un neatradīs.»

«Paldies par padomu,» Emss sacīja, iespiezdams tam saujā savu pēdējo sudraba dolāru.

Tad viņš bija pa Havasupi ceļu iejājis milzīgajā kalnu gravā, bija pārpeldējis dūņaino Kolorādo upi un pēc divu nedēļu ilga, bezgala grūta ceļojuma, beidzot atradās noguris un izsalcis, bez pārtikas krājumiem un bez mūļa, kaut kur Itajas robežas tuvumā. Viņš bija galīgi nomaldījies.

Sis apstāklis viņu tomēr maz uztrauca. Emss bija pārdzīvojis jau visu, izņemot vienīgi mīlu un nāvi. Nāve līdz šim vienmēr bija griezusi viņam ceļu un viņš — mīlai.

Emss turpināja jāt uz priekšu, cerēdams atrast kādu lopu iemītu teku, vai zirga pēdas, kas novestu to kādā nometnē, rančo vai ciemā. Kaut arī seglu somā tam bija vēl mazliet sāls un gabaliņš brieža gaļas, viņš tomēr apzinājās, ka nekad vēl nav bijis tik tuvu bada nāvei kā šobrīd.

Ar salviju pārklāts līdzenums mirdzēja pusdienas saulē, pelēki putekļu mākoņi kā milzīgas, apgāztas piltuves mirguļoja augstu virs tuksneša, veseli smilšu laukumi pārcēlās no vietas uz vietu. Tālu pie apvāršņa pacēlās kāds atsevišķs kalns, veselas priekškaļņu grēdas starpā, kuru virsotnes kā zāģa zobi rēgojās pret vara krāsas debesīm.

Rietumos skatu aizsedza Herikanas kalnājs. Emsa asais skatiens tomēr saskatīja tālu dienvidos ieplakas izplūdušās līnijas.

Gurdi viņš jāja tālāk, vērodams virzienu pēc saules stāvokļa. Viņš gribēja turēties ziemeļu virzienā, ja vien šī sasodītā vētra neaizpūtīs viņa zirgu sāņus. Visapkārt auga tikai izkaltušas salvijas; zāles šeit nepietiktu pat vispieticīgākajai kazai.

Putekļi un smiltis tik uzmācīgi sitās Emsam acīs, ka tas bija spiests satīt seju lakatā un ļaut zirgam skriet, kurp tas pats grib. Jo augstāk kāpa saule, jo niknāks kļuva viesulis; bija paredzams, ka tas norims tikai pret vakaru. Tomēr bija iespējams, ka Kepijs pats instinktīvi uzmeklēs kādu pret vēju aizsargātu vietu.

Pēcpusdienā Emss ievēroja, ka zirgam zem kājām nebija vairs smiltis, bet gan klinšaina zeme. Zemas kalnu sienas aizsprostoja ceļu vējam un putekļiem. Emss varēja izberzēt sūrstošās acis un noslaucīt sviedrus no sejas. Liels atvieglojums viņam bija arī tas, ka beidzot viņš bija nokļuvis ēnā. Viņš bija iejājis šaurā aizā, kas drīz tomēr kļuva platāka un dziļāka. Nu viņš pamanīja arī, ka viņa zirgs seko svaigām pēdām, kas skaidri bija saskatāmas zemē. Izlēcis no segliem, viņš pārliecinājās, ka tikai pirms dažām stundām šeit bija skrējuši četri apkalti zirgi.

Emss no jauna kāpa zirgā un, vērīgi lūkodamies visapkārt, jāja tālāk. Viņš bija redzējis jau simtiem ieplaku, bet nekad vēl tādas kā šī. Jau jūdzi aiz ieejas ielejā, tās sienas pacēlās vismaz tūkstoš pēdu augstumā; pēc otrās jūdzes šis augstums bija divkāršojies. Tā kā šīs sienas sastāvēja no kailām, stāvām, vietvietām alām izvagotām klintīm, nevienam cilvēkam, ne zirgam nebija iespējams uzrāpties pa tām. Ielejas dibens bija līdzens. Cauri visai gravai stiepās kāda izžuvuša strauta gultne zemiem krastiem. Vienīgais zaļums, kas šur un tur atdzīvināja klinšu vienmuļo pelēkumu, bija daži sīki kaktusi.

Emsa vērīgais skatiens pamanīja uz klintīm uzkrītošas zīmes, kas sevišķi bieži atkārtojās ēnainās vietās. Kādā vietā, kur ceļš veda cieši gar kādu alu, viņš pēkšņi ieraudzīja uz dzeltenās klints sienas vairākus asinssārtus rokas nospiedumus. Pārsteigts viņš apturēja zirgu.

«Pie velna,» viņš izbrīnā ieaucās, «vai tad man jau sāk rādīties halucinācijas?»

Viņš sāka tuvāk pētīt šos nospiedumus. Šīs asinssār- tās rokas šeit droši vien jau bija uzkrāsotas pirms gadu simteņiem. Bet kas to bija darījis un kādā nolūkā?

«Jocīga pasaule!» Emss pie sevis noteica. «Acīmredzot arī senāk tā bijusi tāda pati… Varbūt tas man ir brīdinājums griezties atpakaļ, jo arī manas rokas taču aptraipītas asinīm? Bet sirdsapziņa man ir tīra!»

Viņš jāja tālāk, un atrada arvien vairāk pazīmju, kas liecināja, ka šo apvidu reiz apdzīvojuši alu cilvēki. Viņš redzēja dīvainus, ar melnu un dzeltenu krāsu zīmētus zvērus un putnus, ar kuriem bija izraibinātas visas pret vēju aizsargātās vietas klintīs.

Saule rietēja un ātri uznākošā tumsa atgādināja Emsam, ka ir laiks pameklēt naktsguļai piemērotu vietu. Gar klinšu sienām šeit stiepās šauras zāles un zemu krūmāju strēmeles, un izžuvušā strauta gultnē vietvietām bija palikušas nelielas ūdens peļķes. Emss cerēja drīz vien atrast sev un zirgam piemērotu vietu.

Viņš vēl nebija ilgi jājis, kad ieplaka pēkšņi taisīja strauju pagriezienu un kļuva ievērojami platāka. Labajā klints sienā bija dziļš iegriezums, kura dibenā dega ugunskurs. Emsam bija jājāj tam garām.

«Rokas augšā» pēkšņi atskanēja barga balss.

Emss apturēja zirgu un pacēla rokas.

«Tā, tas nu būtu izdarīts,» viņš teica, glūnošu skatu vērodams klints bluķi, aiz kura slēpās viņa pretinieks.

Uz ceļa iznāca liela auguma vīrs, kailu galvu, atrotī- tām krekla piedurknēm un šauteni rokās.

«Kas jūs esat?» viņš jautāja.

«Katrā ziņā neviens no tiem, kurus atmaksātos aizturēt,» Emss smiedamies atbildēja.

«Ko jūs šeit gribat?»

«Vismīļāk krūzi kafijas un mazliet paēst.»

Viņa aukstasinīgā, mierīgā valoda, draudoši paceltā šautenes stobra priekšā noteikti atstāja iespaidu.

«Un ko vēl?»

«Gulēt — kaut uz kailas klints!»

«Nokāpiet no zirga!»

Emss paklausīja.

«Turiet rokas paceltas un ejiet man pa priekšu!»

«Pa kuru ceļu? Es šeit redzu divus,» Emss mierīgi sacīja.

«Pa labi!»

Emss paklausīja un devās uz ugunskuru, ap kuru stāvēja trīs vīri. Zem milzīga klints, izciļņa gulēja visādi saiņi un segli. Tuvāk piegājis, Emss saskatīja zemē

vairākas rūpīgi sakārtotas guļasvietas, kas liecināja, ka šī nometne ierīkota ilgākam laikam.

«Aplūko te šo cilvēku, Hedij!» tas, kurš bija Emsu sagūstījis, teica.

Emss paspēra vēl soli uz priekšu un palika stāvam ugunskura priekšā. Kāds slaida auguma, diezgan noskran- dis vīrs piegāja pie viņa un cieši ielūkojās tam sejā. Viņam bija miroņbāla seja un pelēkas vanaga acis.

«Neesmu viņu nekad redzējis,» Hedijs atbildēja. «Katrā ziņā tas nav mormonis.»

Nu arī Emsa pavadonis iegāja gaismas lokā un Ričs ieraudzīja tumšu, viltīgu seju mazām, dzīvām acīm, plānām lūpām un enerģisku zodu.

«Nu un jūs, Tobias un Nogen, — ko jūs domājat par viņu?» viņš jautāja, nolaizdams šauteni.

Pienāca abi pārējie. Tobiass bija sarkanmatains milzis ar kuplu, nekoptu bārdu; Nogens turpretī bija mazs, kalsns vīrelis, jau pāri pusmūžam.

«Stil, tas taču ir nevainīgs kovbojs!» Tobiass smiedamies iesaucās. «Tur tu nu atkal reiz esi velti izbiedējis zirgus!»

Nogens neteica ne vārda.

«Pastāstiet mums ko tuvāk par sevi!» Stils pavēlēja gūsteknim.

Emss, protams, jau sen bija sapratis, kādā sabiedrībā tas nokļuvis. Viņš ļāva rokām noslīdēt gar sāniem un sacīja:

«Tas atri izdarams… Es par Havasupi iejāju Lielaja ieplakā; pārpeldot Kolorado upi, pazaudēju mūli ar visiem pārtikas krājumiem un, nepazīstot šo Dieva nolādēto apvidu, esmu galīgi nomaldījies. Katrā ziņā būtu ļoti mīļi no jums, ja jūs dotu man ko ēst un dzert.»

«Vispirms vēl viens jautājums: kā jūs sauc?»

«Emss, ja šis vārds jums kaut ko izsaka.»

«Emss? Nezinu tāda … Nu labi — sēdieties. Ēdamā mums netrūkst. Tobiass pašreiz jau ir pagatavojis vakariņas.»

«Liels paldies! Vai drīkstu vispirms parūpēties par savu zirgu?»

«Lai tas paliek Es noņemšu viņam seglus un palaidīšu to ganīties — zāles un ūdens šeit netrūkst.»

«Tad jau viņš būs tikpat priecīgs kā es.,» Emss atbildēja.

Ieraudzījis mazgājamo bļodu un krūzi ar ūdeni, viņš ar īstu baudu nomazgāja seju un rokas.

«Mans Dievs, cik tas patīkami!» viņš piezīmēja. «Es jau domāju, ka debesis mani galīgi atstājušas.»

«Kādēļ īsti jūs esat ieradies šajā mormoņu apvidū?» Hedijs ziņkāri apjautājās. «Vai jums starp mormoņiem ir kādi paziņas?»

«Vienīgais mormonis, kuru jebkad esmu redzējis, bija liels lops,» Emss atbildēja, nosēzdamies pie ugunskura un izstiepdams kājas. «Citādi viņš varbūt bija gluži labs zēns, bet tieši deguna priekšā nocēla man meiteni, kurā biju iemīlējies!»

«Ha, ha, ha! Jā, ar sievietēm apieties — to mormoņi prot,» Hedijs smiedamies piezīmēja.

«Tā kā bija atgriezies arī Stils, Emss piegrieza visu vērību ēšanai. Resnajam pavāram par prieku viņš aprija gluži neticamu daudzumu barības.

«Vai gribat smēķēt?» Stils jautāja, kad vakariņas bija paēstas.

«Ar vislielāko prieku!» Emss atbildēja.

Visi, atskaitot pavāru, palika sēžot pie ugunskura.

«Tātad jūs sauc par Emsu?» Stils atsāka, vērīgi lūkodamies Ričam sejā. «Nē, es noteikti nekad neesmu jūs saticis. jo citādi jūsu seja man būtu palikusi atmiņā.»

«Tas var būt, jo es esmu bijis jau visur, tikai Itajā vēl ne.»

«Jums ir skaists zirgs,» Stils atzinīgi sacīja. «Kā viņu sauc?»

«Kepijs — par godu kādam vecam medniekam, kas bija mans draugs.»

«Un cik ilgi jums jau ir šis lops?»

«Septiņus gadus.»

«Vai jūs to pārdotu man?»

«Sakiet cilvēk, jūs gan laikam nekad neesat nevienu zirgu mīlējis?» Emss sašutis jautāja.

«Taisni otrādi — mana vienīgā vājība ir tā, ka man patīk skaisti zirgi,» Stils atbildēja.

Sie vārdi izvilināja viņa biedriem skaļus smieklus.

Emss it kā neviļus novērsa skatu, lai neizrādītu, ka ir sapratis Stila joku.

Sarunā iejaucās Hedijs.

«Jūs laikam meklējat vietu?» viņš jautāja.

«Jā un nē,» Emss uzmanīgi atbildēja.

«Mormoņi meklē krietnus kovbojus, tikai viņi maksā smieklīgi mazas algas,» Stils sacīja.

«Šī piezīme laikam gan liecina, ka jūs neesat mormonis?» Emss smiedamies iejautājās.

«Pareizi! Es, Tobiass un Nogens — mēs esam īsti, kristīgi ļaudis, bet Hedijs ir mormonis, tādēļ uzmanieties un nesāciet lamāt mormoņus viņa klātbūtnē, ha, ha, ha!»

Emss redzēja, ka Hedijam šis aizrādījums nebija pa prātam un tādēļ neatbildēja uz to.

«Vieta man katrā ziņā būs jāmeklē,» viņš sacīja, «vienalga pie mormoņa vai pie kāda cita, kurš vien nepievērš pārāk lielas vērības ieteikumiem.»

«Tad jau labāk pārdodiet savu zirgu! Es došu jums par to simts dolāru un vēl manu zirgu piedevām,» Stils ar dzimuša zirgu mijēja pārliecību, sacīja.

«Liels paldies, Stil,» Emss atbildēja. «Es vēl pārdomāšu šo lietu.»

Viņš labi zināja, ka šādos gadījumos tas ir vienīgais līdzeklis pagaidām izvairīties no nepatikšanām.

Stils tūlīt arī novirzīja sarunu uz citām lietām.

«Mēs esam no Nevadas,» viņš uzticīgi sacīja. «Es un Nogens esam kompanjoni un Tobiass ir mūsu pavārs. Augšā Virgīnijā mēs pazaudējām veselu baru zirgu, kurus tagad meklējam. Tādā kārtā mēs nokļuvām šajā apvidū, kur pieņēmām Hediju par pavadoni. Līdz šim mums tomēr nav laimējies — atrast šajā ellē zirgus ir tikpat grūti, kā siena kaudzē uzmeklēt adatu.»

«Jūsu zirgus laikam aizvilinājuši līdzi meža zirgi?» Emss jautāja, izlikdamies naivs, kaut labi zināja, ka Stils melo.

«Nē, zirgu zagļi,» Stils atbildēja. «Vai jūs varbūt protat atšķirt pēdas, ko neapkalti zirgi atstājuši klinšainā zemē?»

«Diemžēl nē,» Emss aukstasinīgi meloja. «Tie zirgi, ar kuriem man līdz šim bijusi darīšana, vienmēr bija apkalti.»

Stils iesmējās, tomēr Emss sāka žāvāties un staipīties.

«Esmu tik noguris un samiegojies, ka nespēju vairs turēties kājās,» viņš paskaidroja. «Vai jums ir kādi iebildumi, ka es liekos šeit gulēt?»

«Nē, nekādu.»

«Kur jūs likāt manus seglus un segas?»

«Turpat jau ir jūsu lietas,» Stils atbildēja, norādīdams

ar roku. «Starp citu, virsējā sega šeit nemaz nav vajadzīga, jo šajā bedrē visu nakti ir silts kā pirtī.»

Emss ierīkoja savu guļvietu labu gabalu no ugunskura un skaļi žāvādamies apgūlās. Viņš tiešām bija ļoti noguris, tomēr ne tik stipri, kā izlikās. Viņš pat sāka skaļi krākt, bet viņa asā dzirde uztvēra ikvienu vārdu, kas tika runāts pie ugunskura.

«Pie velna, kur gan es jau butu dzirdējis Emsa vārdu?» Stils klusu murmināja.

«Es teiktu: Soltleikas cietumā, ja vien šis puisis nebūtu godīgs kovbojs,» Nogens atbildēja.

«Godīgs? Kādēļ tu tā domā, Nogen?» Stils jautāja. «Tas zēns ir taisni tikpat līks kā tavs deguns!»

«Tu gan esi lielisks cilvēku pazinējs!» Nogens nicīgi atcirta. «Ja tu vēl labāk prastu šo mākslu, mums tagad nebūtu šeit jāslapstās.»

«Sasodīts! Ne tik skaļi; tu vēl uzmodināsi viņu!» Stils nikni norūca. Visa viņa izturēšanās liecināja, ka viņš bija bandas galva.

«Ko tad tu gribi ar viņu iesākt?»

«Gribu iegūt viņa zirgu,» Stils atbildēja. «Tāda lopiņa visā savā mūžā vēl nebiju redzējis.»

«Spriežot pēc viņa runas, viņš negribēs tik drīz šķirties no sava zirga, tā kā tev to vajadzēs nozagt, ja tu …»

«Gan jau viņš kļūs piekāpīgāks, kad sākšu runāt ar to nopietni,» Stils pašapzinīgi sacīja.

«Tev jau arī viss jāiegūst, ko vien tu ieraugi!» Nogens pārmetoši piezīmēja. «Bīstos, ka tu reiz pamatīgi apdedzināsi pirkstus. Ja nu šis Emss nemaz nav tas, par ko viņš izliekas?»

«Emss … Sasodīts, šis vārds man tomēr šķiet tik pazīstams … Es laikam kļūstu vecs! Bet kādēļ tu domā, ka viņš varētu būt kaut kas cits?»

«Pirmīt, kad tu atvedi viņu šurp, viņš man šķita pārāk aukstasinīgs, un tad man šis tas iekrita prātā.»

«Jā, viņš ir aukstasinīgs cilvēks … Bez tam, liekas, arī viņam sirdsapziņa nav gluži tīra. Mēģināsim izdibināt, kas tur īsti ir un tad vienkārši pieņemsim viņu savā bandā!»

«Tam es noteikti pretojos!» Nogens dedzīgi iesaucās.

«Kādēļ? Daži dūšīgi puiši mums ļoti labi noderētu.»

«Galu galā, tu jau esi saimnieks, tikai uzmanies — var gadīties, ka viņš izrādās pārāk dūšīgs!»

«Nogen, tu esi kā veca sieva! Aizej pie vecmāmiņas kapa un uzlej tam ūdeni!» Stils nicīgi norūca.

«Pagaidām es vispirms iešu gulēt,» Nogens atbildēja, un Emss dzirdēja to aizejam no ugunskura.

Stils nosēdās cieši līdzās Hedijam. Viņi sačukstējās tik klusi, ka Emss varēja uztvert tikai atsevišķus vārdus.

«Pie velna šo Nogenu! … Morgana zirgi… pārāk liels bars… uz Lendu vai Nevadu… šķērsām pāri ieplakai …»

Drīz arī viņi apklusa un apgūlās.

Emss vēl labu brīdi gulēja nomodā un pārdomāja. Bez šaubām, viņš bija iekļuvis zirgu zagļu bandā. Stilam acīmredzot bija lieli piedzīvojumi šajā arodā, tomēr bīstamākais no visiem bija Nogens, turpretī Hedijs, mormonis, droši vien bija iesācējs un tikai nesen sācis darboties bandā. Cik varēja vērot, viņu nākamais uzbrukums tika vērsts pret kādu mormoni, vārdā Morgans. Tā zirgu bars, laikam bija pārāk liels, lai viņi varētu dzīt to tieši uz Lendu vai Nevadu. Tādēļ viņi bija runājuši par ceļu šķērsām pāri ieplakai. Emss, kas nesen bija atnācis pa šo ceļu un vēl pārāk labi atcerējās dūņaino, viltīgo upi, ar ļaunu prieku sevī nodomāja, ka tur zagļi saņemtu pelnīto sodu, ja mēģinātu pārpeldēt to. Turklāt viņam atkal iekrita prātā Stila vēlēšanās iegūt Kepiju … Nē, acīmredzot, liktenis noteikti nebija lēmis šim Stilam pārāk ilgu mūžu!

Tad Emss sāka apsvērt, kas rīt būtu darāms, bet drīz vien atteicās no noteikta plāna izstrādāšanas. Šādos apstākļos bija lietderīgāk piemēroties katra acumirkļa vajadzībām. Ar šīm domām viņš aizmiga.

Emss pamodās diezgan agri, tomēr piecēlās pēdējais.

«Nu, spriežot pēc jūsu izskata, jājiens pāri ieplakai nav bijis patīkams!» Stils smiedamies apsveica viņu.

«Tā lieta pati par sevi nebija tik ļauna,» Emss atbildēja. «Nepatīkami tikai tas, ka esmu pazaudējis savus pārtikas krājumus. Ja jums nav iebildumu, es gribētu šodien vēl palikt šeit un mazliet atpūsties.»

«Taisni otrādi, es priecāšos par to! Man gribas dzirdēt no jums kaut ko tuvāk par gājienu pāri ieplakai. Izskatās, ka jums ļoti laimējies. Protams, jāņem vērā arī tas, ka jūsu zirgs ir ārkārtīgi labs.»

Emss labi saprata šīs piezīmes nozīmi un tādēļ atzina par labāku neatbildēt uz to. Viņš pamatīgi nomazgājās siltā ūdenī un noskuva bārdu, ko jau kopš nedēļām nebija varējis izdarīt.

Stils pētošu skatienu nolūkojās viņā.

«Dīvaini, ka nevaru atcerēties, kur esmu jau kādreiz jūs redzējis,» viņš domīgi sacīja.

«Labrīt, kungi!» Emss laipni apsveica pārējos.

Nogens bija vienīgais, kurš neatbildēja uz sveicienu tādā pat tonī. Tagad, dienas gaismā, viltīgā izteiksme viņa sejā bija vēl skaidrāk saskatāma, tāpat kā Stila sejā tā tumšie nolūki. Turpretī pavārs bija jautrs milzis, bet Hedijs šķita salauzts, no sliedēm izsists cilvēks, kurš reiz redzējis labākas dienas.

«Tobias, varu derēt, ka pavāra mākslu jūs neesat mācījies kovboju virtuvē,» Emss sacīja, kad lieliskās brokastis bija paēstas.

«Nē, to es mācījos kādā Misūri viesnīcā, ja gribat zināt.»

«Tas uzreiz redzams! Parasti es gan neesmu ziņkārīgs, bet šoreiz man tomēr būtu interesanti dzirdēt, kā jūs esat nokļuvis šajā tuksnesī?»

«Ak, tas ir bēdīgs stāsts,» Nogens atbildēja.

«Tad labāk nestāstiet man to!» Emss sacīja. «Citādi man varētu uznākt kārdinājums stāstīt arī par sevi.»

Emss neaicināts palīdzēja Tobiasam veikt nometnes dienišķos darbus. Kad viņš bija nogāzis un saskaldījis egli, Stils sacīja viņam:

«Jūsu dzimtenē ir daudz mežu.»

«Kādēļ jūs tā domājat?»

«To es redzu no jūsu ciršanas.»

«Arī es varu pateikt, no kurienes jūs esat,» Emss smiedamies sacīja.

«Nu, nu — tas taču ļoti interesanti.»

«No Kentuki.»

«Pie velna, kā tad jūs to zināt?» Stils pārsteigts iesaucās.

«To es spriežu pēc jūsu izrunas.»

«Tiešām, jūs esat interesants puisis, Ems! Arī tas, ka strādājot jūs nešķiraties no revolvera, runā jums par labu. Var domāt, ka ierocis pieaudzis jums pie miesas.»

«Tas tikai ieradums, jo man daudzkārt nācies pat gulēt ar revolveri rokā.»

«Tā, tā .. . Un vai ar šādu šaujamo jūs protat rīkoties tikpat veikli kā ar cirvi?»

«Pat vēl labāk!» Emss smaidīdams atbildēja. Viņš redzēja, ka Stils ir tikai ziņkārīgs, turpretī Nogens neuzticīgs.

«Vai divdesmit pēdu attālumā varat no sešām lodēm trīs iešaut pīķa dūzī?»

«Ar trim šāvieniem es izgriežu dūzi no kārts.»

«Vai jūs lielāties vai tikai jokojat?»

«Ne vienu, ne otru.»

«Tad man jāstāv klusu. Es to nespēju, kaut vienmēr biju iedomājies, ka esmu gluži pieklājīgs šāvējs.»

«Bez šaubām, tas jūs arī esat.»

Tagad sarunā iejaucās Nogens.

«Deru uz piecdesmit dolāriem, ka jūs to nevarat izdarīt!» viņš izaicinoši iesaucās.

«Diemžēl naudas man nav,» Emss mierīgi atbildēja. «Bet es lieku savu revolveri pret cigareti, ka izšaušu jūsu gaisā pamestajai platmalei divus caurumus, pirms vēl tā būs nokritusi zemē.»

Pirms vēl Nogens paguva atbildēt, Stils iesita ar plaukstu sev pa pieri.

«Nu es beidzot zinu, kas jūs esat!» viņš iesaucās.

«Tiešām?» Emss šķietami vienaldzīgi novilka.

«Jūsu priekšlikums sašaut Nogena platmali, man to atgādināja. Lai mani pakar, ja jūs neesat Arizonas Lauva! Redzējis es jūs līdz šim nebiju, bet esmu daudz dzirdējis par jums.»

«Tā? Un kur tad?» Emss jautāja.

«Acumirkli, ļaujiet man padomāt… Pareizi, tas bija pirms četriem gadiem. Toreiz es biju nokļuvis dienvidos un apmetos kādā mazā ciemā pie Vomingas robežas … Kā gan sauca to ligzdu?»

«Man šķiet, ka šoreiz es varēšu palīdzēt jūsu atmiņai,» Emss sacīja, redzēdams, ka nebūtu nozīmes liegties. «Vai tas nebija Keistonā?»

«Pareizi, Keistonā, nu es atceros!»

«Jā, jā, pasaule tomēr ir sasodīti maza .. . Un ko jūs Keistonā dzirdējāt par mani?»

«Tur bija kāds jauns kovbojs, kas gribēja apprecēt kāda maza lopkopja meitu. Vārdus es, protams, esmu jau aizmirsis… Nu, kāzu dienas rītā šerifa ļaudis apcietināja šo kovboju, jo viņš bija nozadzis vai arī nopircis zagtus zirgus — īsti vairs neatceros. Jauneklis zvērējis, ka neesot vainīgs. Tomēr neviens viņam neticēja. Bet tad atjājis kāds kovbojs skaistā zirgā… Tas, protams, bija tas pats zirgs, ar kuru jūs. vakar ieradāties pie mums?»

«Stāstiet vien tālāk — jūs taču redzat, cik ieinteresēti ir jūsu biedri!»

«Labi!» Stils turpināja. «Šis kovbojs — tātad jūs — pierādījis šerifa ļaudīm, ka viņi aizturējuši nevainīgu cilvēku, jo īstais zaglis esot viņš pats. Lai viņi' tūlīt atbrīvojot apcietināto… Ha, ha, ha, un tad jūs ar revolveri rokā izlauzāt sev ceļu un netraucēts aizjājāt!»

«Bet kā tad jūs zināt, ka es biju tas, kas iztaisīja šo mazo joku?»

«Tas taču pavisam vienkārši. Visa pilsēta runāja, ka kovbojs, kas nošāva trīs gūstītājiem zirgus, varējis būt vienīgi Arizonas Lauva, jo vienīgi viņš protot tā šaut, ko esot jau daudzkārt pierādījis, šaujot gaisā uzmestas platmales.»

«Jā, visi Rietumi patiesībā ir tikai viens liels ciems,» Emss domīgi piezīmēja. «Starp citu, es labprāt gribētu zināt, vai tas zēns toreiz arī tiešām apprecējās?»

«Jā, to es labi atceros. Visa pilsēta svinēja viņa kāzas.»

šis notikums spilgti notēlojās Emsa gara acu priekšā. Tas bija vienīgais traips, kas meta ēnu uz viņa vārdu, jo patiesībā zaglis, protams, bija aizturētais jauneklis un vienīgi jaunās meitenes dēļ Emss bija uzņēmies vainu uz sevi.

«Jums ir laba atmiņa, Stil,» viņš mirkli klusējis, sacīja. «Un nu sakiet: vai ļaudis Keistonā arī noticēja, ka vainīgais esmu es?»

«Protams!» Stils izbrīnā atbildēja.

Emss klusēja.

Stils domīgi glāstīja savu melno bārdiņu.

«Arizonas lauva,» viņš beidzot teica, «man šķiet, vis- prātīgāk būtu, ja jūs strādātu kopā ar mums.»

10

Emss jau bija šādu priekšlikumu gaidījis, tā ka tas viņu nepārsteidza. Stilam taču bija pilnīgs iemesls uzskatīt viņu par līdzīgu sev.

Turpretī Nogens, likās, redzēja Emsam cauri, tādēļ attiecībās ar to vajadzēja būt ļoti uzmanīgam.

«Es taču teicu jums, Stil, ka man nav dolāru,» viņš atbildēja.

«Tas jau arī nav vajadzīgs.»

«Ap ko tad lieta īsti grozās?» Emss jautāja.

«Ap zirgiem.»

«Ap cik?»

«Apmēram divi simti — visi ielauzti un gatavi pārdošanai.»

«Un kur tie atrodas?»

«Netālu no šejienes, pie Santaklāras, kādā rančo. Tie pieder mormonim Morganam, kurš dzīvo St. Džordžā. Hedijs senāk strādājis pie viņa.»

«Un kā jūs domājat to veikt?» Emss jautāja, aizsmēķēdams cigareti.

Nogens nervozi sakustējās.

«Saki, Stil, vai tiešām tu gribi atklāt savus noslēpumus pilnīgi svešam cilvēkam?» viņš jautāja.

«Svešam — protams nē,» Stils īgni atbildēja. «Bet es gribu iegūt Emsu mūsu lietai.»

«Tam es noteikti pretojos, es to vienkārši negribu!»

«Un kādēļ ne, ja drīkstu jautāt?»

«Man ir vairāki iemesli. Galu galā mēs nepazīstam šo cilvēku.»

«Bet es to pietiekami pazīstu un man viņš der!»

«Tu taču negribēsi viņam teikt, kas mēs esam?»

«Pie velna, arī viņš nav labāks par mums!»

«Tu esi kā mazs bērns!» Nogens sašutis iesaucās. «Tātad tu tiešām gribi atklāt viņam mūsu plānus?»

Stils neatbildēja viņam, bet no jauna pievērsās Emsam:

«Arizonas lauva, par ko jūs uzskatāt mūs? Atbildiet ātri un bez izvairīšanās! Šis Nogens ir tik sasodīti pārgudrs, ka man beidzot jāuzvelk citas stīgas. Un lai jūs zinātu, par ko es jūs turu: manās acīs jūs esat kovbojs, kurš pie izdevības gatavs vienu nošaut un otram kaut ko paņemt. Jūs taču nevarēsiet noliegt, ka mans spriedums ir pilnīgi pareizs?»

Emss pārlaida skatienu četriem vīriem un izņēma no mutes cigareti. Viņš ar nolūku to darīja ar kreiso roku, un redzēja, ka Nogens viegli sarāvās.

«Taisnību sakot neesmu par jums vēl īsti domājis,» Emss atbildēja. «Bet tā kā jūs tik klaji esat izteikuši savas domas par mani, tad arī es to darīšu … Hediju es uzskatu par dievticīgu stūrgalvi, kādi mēdz būt gandrīz visi mormoņi, tas ir cilvēks, kuram dzīvē nav laimējies un kurš gatavs izmantot ikvienu izdevību, lai tiktu atkal uz ceļa. Tobiass ir labsirdīgs puisis, kas reiz noslīdējiis no taisnā ceļa un kuram tagad viss ir diezgan vienaldzīgs … Un jūs, Stil, esat profesionāls zirgu zaglis, ja pat ne slavenais laupītāju virsaitis Brandess no Nevadas, par kuru jau tik daudz esmu dzirdējis.»

«Pareizi, es esmu Stils Brandess!» tas atbildēja. «Un nu tiešām gribu dzirdēt, ko jūs teiksiet par Nogenu.»

«Visai maz.» Emss atbildēja, labi apzinādamies, kādas sekas var būt šim izteikumam. Viņš tomēr bija pārliecināts, ka Nogens neiedrošināsies tam klaji uzbrukt. Likās, tāpat domāja ari Stils, ko pierādīja tā nicīgais smaids.

«Nu, tātad visi esam savu daļu saņēmuši un varam atgriezties pie veikalnieciskās puses,» viņš sacīja. «Ja esat ar mieru man palīdzēt šajā lietā, es došu jums piekto daļu no visiem zirgiem.»

«Stil, tu taču nevari saskaldīt peļņu vēl vairāk!» Nogens sašutis iesaucās. «Tu vēl no pagājušās reizes esi man parādā deviņus simtus dolāru, un tos tu solījies atdot šoreiz no savas daļas.»

«Man ne prātā nav nācis tev atdot visu summu uzreiz!»

«Tomēr, tev būs tas jādara vai arī visa šī lieta izjuks!» Nogens draudoši sacīja. «Kā tā?»

«Es to izjaukšu!»

«Pie velna, kā tu domā to izdarīt?» Stils uzkliedza viņam.

«Par to es vēl padomāšu!»

«Tikai apsver visu labi!» Brandess zobgalīgi atbildēja.

Nogens atstāja nometni un nozuda starp klintīm.

«Tagad mēs vēl kādu brīdi paliksim šeit, tā kā Noge- nam būs diezgan laika atjēgties,» Stils piezīmēja, paraustīdams plecus. «So izdevību es viņam katrā ziņā došu.»

«Liekas, tam puisim ir diezgan ciets pakausis,» Emss sacīja.

«Kā ēzelim! Ja viņš nezinātu, ka jūs esat Arizonas Lauva, viņš droši vien būtu uz jums šāvis.»

«Es jau biju tam sagatavojies,» Emss atzinās.

«Ha, ha, ha! Tātad arī jūs to bijāt pamanījis? … Muļķīgi, ka viņš tā ieēdies uz jums.»

«Saimniek, mums jāsagādā kaut kas pusdienām,» Tobiass pārtrauca viņu sarunu.

«Vai tad jau atkal esam visu gaļu apēduši? Es tūlīt apseglošu zirgus.»

«Es gan laikam drīkstēšu palikt mājās no medībām? Emss jautāja. «Manam zirgam nepieciešama atpūta un arī pats vēl jūtos noguris.»

Drīz vien Emss un mormonis palika nometnē divi vien. Viņš sāka veikli iztaujāt Hediju un drīz vien pārliecinājās. ka šis cilvēks tiešām pelna vairāk līdzcietības nekā nicināšanas.

«Kas īsti ir šis Morgans?» Emss jautāja.

«Lopkopis, kurš dzīvo St. Džordžā. Santaklārā viņš audzē zirgus, bet Virdžīnijā — vēršus.»

«Tātad bagāts vīrs?»

«Ak, nebūt! Senāk Dzimām Morganam piederēja lielas bagātības, bet viņš tik daudz izdāvinājis un tik bieži ticis apzagts, ka nu tas jau sen vairs nav bagāts. Ja viņš tagad pazaudēs arī vēl šos zirgus, viņš būs kļuvis tieši nabags.»

«Tik daudz izdāvinājis? Kā jūs to domājat? Man šķita, ka mormonis nekad neatdod otram to, kas viņam pieder?»

«Jums, pagāniem, vispār ir nepareizi uzskati par mormoņiem. Gandrīz visi mormoņi ir ļoti devīgi un it sevišķi Džims Morgans ir ārkārtīgi labs pret visiem. Ja jūs aizietu pie viņa, tas uzņemtu jūs tāpat kā mormoni.»

«Tā ir jauka viņa īpašība un tādēļ būtu negodīgi viņu apzagt — vai arī jums tā neliekas?»

«Pasakiet to šiem tēviņiem! Vai domājat, ka man šī lieta patīk?»

«Jā, bet kādēļ tad jūs ņemat tajā dalību?»

«Es satiku Stilu Brandesu Nevadā un viņš mani pierunāja … un šie ļaudis taču dod man ēst.»

«Vai jums ir ģimene?»

«Jā, sieva un divi bērni,» mormonis lēnām atbildēja. «Bet tagad jau vesels gads, kopš neesmu bijis mājās. Es neiedrošinos atgriezties, jo esmu nozadzis mazliet lopu, kaut arī mani droši vien neviens netur aizdomās.»

«Un jūsu ģimene tagad droši vien dzīvo trūcīgos apstākļos?»

«Protams.»

«Un senāk jūs strādājāt pie šī Džima Morgana?»

«Jā, un es katrā ziņā atkal dabūtu pie viņa darbu, ja aizietu pie tā … Bet nu es taisos uzlaist viņam laupītājus un atņemt tam pēdējos zirgus …»

«Vai gribat, lai pasaku savas domas par jums?»

«Lūdzu, taisnību sakot, es jau varu tās nojaust.»

Emss dziļi ievilka cigarets dūmus un cieši uzlūkoja mormoņu.

«Cilvēks, kuram ir sieva un divi bērni, bet kurš grib iet un apzagt savu senāko darba devēju, kas vienmēr bijis labs pret to, manās acīs ir nožēlojams nelietis!»

Mormonis plaši ieplestām acīm lūkojās viņā.

«Jūs taču gribējāt dzirdēt manas domas.» Emss savā parastajā balsī turpināja. «Vai šim Morganam ir vairākas sievas?»

«Nē. viņam vienmēr bijusi tikai viena sieva. Viņam ir arī trīs bērni, starp kuriem viens dēls, kurš jau sen aizgājis no tēva un ar savu dzīvi sagādā tam lielus sirds- ēstus. No divām meitām vecākā apprecējusies, bet jaunākā dzīvo pie tēva, kaut arī tai netrūkst precinieku. Pat kāds bīskaps lūdza viņas roku, bet viņa noraidīja to, jo negrib šķirties no tēva.»

«Un kā šo meitu sauc?»

«Lisbete.»

«Cik viņa veca?»

«Apmēram divdesmit viens gads. Tā ir glīta, spēcīga meitene, kas veic visus vīriešu darbus. Un jāt viņa prot brīnišķīgi!»

«Vai tad viņai patīk zirgi?» Emss ieinteresēts jautāja.

«Patīk — tas nav īstais vārds; viņa tos dievina! Tas viņai būtu smags sitiens, ja mēs tiešām nozagtu šos zirgus.»

Emss piecēlās.

«Iešu aplūkot savu zirgu,» viņš teica. «Vai esat to redzējis?»

«Jā, pirmīt, kad nesu ūdeni. Skaists zirgs! Kaut tikai Brandesam tas tik ļoti nepatiktu!»

«Vai to jūs sakāt tikai tāpat, vai gribat mani brīdināt?» Emss jautāja.

«Es … es teicu tikai tāpat,» mormonis atbildēja un ātri novērsās.

* * *

Emss atrada zirgu ganāmies pusjūdzes attālumā no nometnes.

Uzmeklējis ēnā piemērotu vietiņu, Emss atlaidās zālē, lai pārdomātu savu turpmāko rīcību. Gluži nemanot acis viņam aizvērās un tas iegrima dziļā miegā.

Kad tas atmodās, viņa seja un mati bija mitri. Emss bija nogulējis dienas lielāko daļu, jo saule jau stāvēja zemu rietumos.

Emss piecēlās un nesteigdamies soļoja atpakaļ uz nometni.

Nogens drūms staigāja alas dibenā turp un šurp. Laipnais smaids no Tobiasa sejas bija pazudis. Hedijs mulsi lūkojā savā priekšā, bet Brandess tikai ar pūlēm valdīja dusmas.

«Kur jūs bijāt?» viņš skarbi jautāja Emsam.

«Tepat tuvumā — kārtīgi izgulējos.»

«Nogens zvērēja, ka esat aizjājis, lai nodotu mūs Mor- ganam.»

«Nu, nu — vai tad jūs neredzējāt manu zirgu?»

«Redzēju — un tas mani nomierināja, jo es jau zināju, ka to jūs neatstātu šeit.»

«Pareizi, es nekādā gadījumā nešķirtos no Kepija,» Emss atbildēja.

«To nekad nevajag tik droši apgalvot,» Brandess piezīmēja. «Dzīvē dažreiz gadās pavisam negaidītas pārvērtības.»

«To es arī jau esmu novērojis, piemēram, izturēšanās pret kādu cilvēku.»

«Ha, ha, ha! Vai jūs vienmēr esat tik vēss un mīlīgs?»

«Diemžēl nē! Reizēm es pat visniecīgākā iemesla dēļ varu kļūt sasodīti nikns.»

«Nu, lai tas paliek. Pietiek jau ar to, ka Nogens un es saķildojāmies.»

«Ko jūs sakāt? Ceru, ka ne manis dēļ?»

«Katrā ziņā jūs bijāt mūsu ķildas iemesls, kaut arī šai lietai nav nekas kopīgs ar jums. Nogens tikai izmantoja jūs, lai būtu iemesls ar mani ķildoties.»

Izdzirdis savu vārdu, Nogens pēkšņi apstājās un pagriezās pret tiem.

«Brandes,» viņš iekliedzās, «tu taču nebūsi tik neprātīgs, lai stāstītu šim cilvēkam vēl vairāk?»

«Es stāstu, ko gribu!» Stils spītīgi atcirta. «Ja tev tas nepatīk, lasies pie velna!»

«Deru ar simtu pret vienu, ka tu drīzāk nokļūsi ellē, nekā es!»

«Tad jau nu gan man nebūs vairs ilgi jādzīvo, par ko gan es ļoti šaubos,» Brandess zobgalīgi atbildēja. «Tātad, kā jau teicu, Ems, mūsu ķildas iemesls nebijāt jūs, bet Nogena plāns … Pēc aroda viņš ir zirgu tirgotājs un uzpērk zirgus tur, kur viņu vēl nepazīst. St. Džordžai un Dienviditajai vēl nav bijis gods ar viņu iepazīties kā zirgu zagli, un viņa karstākā vēlēšanās ir pārdot kādam lopkopim zirgu baru, bet vēlāk atkal to nozagt. Un nu Nogens nāk klajā ar pavisam traku priekšlikumu. Lieta tāda, ka pirms gadiem viņš nopircis no Morgana dažus zirgus un pat ļoti pieklājīgi samaksājis par tiem; nezinu, kāds bijis viņa nolūks, bet fakts ir tas, ka Morgans pazīst Nogenu ar citu vārdu. Un nu Nogens kopā ar Hediju grib jāt pie Morgana un prasīt, lai tas pārdod viņam daļu no saviem zirgiem. Protams, tas ir tikai triks ar kura palīdzību viņš grib dabūt savās rokās Lisbeti…»

«Kas ir Lisbete?» Emss šķietami pārsteigts jautāja.

«Morgana meita — glīta meitene, kuru Nogens jau vairākkārt redzējis un kuras dēļ tas šķiet pazaudējis galvu. Viņš apgalvo, ka viņa vienmēr esot izturējusies pret to ļoti laipni; turpretī Hedijs, kurš labi pazīst Morganus, saka, ka viņa tāda esot pret visiem. Nogena plāns nu ir uzaicināt Morganu un viņa meitu nākt līdzi un parādīt zirgus, bet mums citiem pa to laiku jāaizved visi zirgi.»

«Ak tā … Un kas notiks ar Morganu un Lisbeti?» Emss jautāja tik vienaldzīgā balsī, it kā šādi noziegumi tam būtu visikdienišķākā lieta.

«Tas ir tas, kas man šajā lietā nepatīk!» Brandess domīgi atbildēja. «Nogens domā, ka to no Morgana ļaudīm, kurš nāks līdzi uz aploku, vajadzētu nošaut; turpretī veco viņš grib tikai apdullināt un sasiet, bet Lisbeti, protams, aizvest līdzi… Kā jums tas patīk?»

«Katrā ziņā šis plāns sasodīti atgādina Nogenu,» Emss sacīja un viņa balss pēkšņi skanēja neparasti skarbi, jo šajā brīdī viņš saprata, ka nepieciešams novākt Nogenu no ceļa.

«Bet tā taču nav atbilde uz manu jautājumu,» Brandess aizrādīja. «Katrā ziņā es būtu varējis pieņemt šo priekšlikumu, ja Nogens būtu ar mieru atteikties no tās naudas, ko esmu viņam parādā. Bet šis mantkārīgais blēdis grib ne tikai iegūt jauno meiteni un pusi no zirgu bara; viņš prasa, lai no šī paša darījuma atdodu tam arī parādu. Es, protams, cēlu iebildumus un tā mēs saķildojāmies.»

«Muļķīgi!… Bet Nogens jau arī ir pārāk neprātīgs; vai tad nevarat viņu atrunāt no šīm pārspīlētajām prasībām?»

«Ha, ha, ha Pamēģiniet jūs to izdarīt!»

«He, Nogen, panāciet mazliet šurp, dienasgaismā!» Emss uzsauca tam. «Jūsu acis varbūt pieradušas redzēt tādā tumsā, bet manējās tam ir par vājām!»

«Ko jūs gribat no manis?» Nogens jautāja, laikam pret Emsu tas juta vairāk bijības, nekā pret Stilu.

«Tas būs atkarīgs vienīgi no jums!» Emss mīklaini atbildēja.

Nogens uzmanīgi pienāca tuvāk. Viņa stiegrainās rokas nervozi raustījās. Laikam viņš arvien vēl baidījās, ka Emss ar kādu zobgalīgu vārdu varētu piespiest viņu tvert revolveri. Tomēr Emss pagaidām vēl nedomāja to darīt.

«Brandess man stāstīja par jūsu plānu,» viņš iesāka.

«To es dzirdēju,» Nogens norūca.

«Jūsu prasības man liekas neprātīgas.»

«Jūsu domas man ir pilnīgi vienaldzīgas, jo vairāk tādēļ, ka jūs šī plāna izvešanā nepiedalāties.»

«Līdz šim es vēl neesmu atteicies piedalīties.»

«Nē, bet es arī neesmu redzējis, ka jūs ar abām rokām būtu satvēris šo piedāvājumu.»

«Es nekad nemēdzu pārsteigties, bet katru priekšlikumu rūpīgi apsveru. Un ja Brandesa piedāvājumu es pieņemu, tad jūsu pārspīlētās prasības man nav pa prātam.»

Acīmredzot Nogens gribēja piespiest Emsu beidzot izteikties skaidri, jo viņš atbildēja:

«Labi, kad būsiet galīgi izšķīries par piedalīšanos vai nepiedalīšanos, mēs vēlreiz visu pārrunāsim.»

To teicis, viņš uzgrieza Emsam muguru.

11

Brandess Nogena pēdējos vārdos laikam saklausīja iespēju samierināties ar to vai arī galīgi saraut ar to visus sakarus un tādā veidā radīt gluži citu stāvokli.

«Labi, Ems,» viņš teica, «laika vēl diezgan — es nevienu nesteidzinu.»

«Jā, Stil,» Emss atbildēja, «ikviens veikals labi jāapdomā.»

Vakariņas ēdot, Brandess Emsam jautāja:

«Sakiet, Ems, vai jūs varat orientēties apvidū, kur reiz esat gājis?»

«Protams!» Emss atbildēja.

«Un vai jums šķiet, ka četri vīri var pārdzīt zirgu baru pāri Lielajai ieplakai un pārvest to pāri upei?»

«Četri vīri?» Emss jautāja.

«Jā, četri: es, jūs, Hedijs. un Tobiass.»

«Protams, mēs varētu to izdarīt, ja vien zirgi nav pārāk mežonīgi.»

«Vai ūdens upē bija ļoti augsts?»

«Nē, tieši otrādi.»

«Un kā viņā pusē ir ar zāli un ūdeni?»

«Pirmās divas dienas būs pagrūtāk, bet tad būs tik lieliski, cik vien varam vēlēties.»

«Vai zināt, cilvēk, man tiešām šķiet, ka pašas debesis jūs man atsūtījušas… Bet vai viņpus ieplakas arī varēsim zirgus pārdot?»

«Arizonā mormoņu zirgus? Cik vien vēlaties — neviens jums nejautās, kur esat tos ieguvis.»

«Tobias, vai mūsu krājumu pietiek divām nedēļām?» Brandess jautāja pavāram.

«Ja mazliet pietaupīsim — pat trim.»

«Hedij, līdz Morgana aplokiem taču ir tikai dienas jā- jiens?» Stils pievērsās mormonim, kas stingu skatienu lūkojās savā priekšā.

«Jā, zināms.»

«Labi. Tātad rīt agri dosimies ceļā — vienalga vai Nogens piedalās vai nē!» Brandess nolēma.

«Un kā uz šo lietu lūkosies Nogens?» Emss jautāja.

«Tas man gluži vienalga,» Brandess augstprātīgi atbildēja. «Nedomājiet, ka es esmu sevišķi liels draugs viņam. Tieši otrādi — es pat nezinu viņa īsto vārdu, kaut arī man ir aizdomas, ka tas ir Bils Akers. Jūs taču būsiet dzirdējis par to?»

«Šis vārds man šķiet ļoti pazīstams. Kas tad ir Bils Akers?»

«Visā Nevadā pazīstams krāpnieks un kāršu spēlmanis, kas nekur nemēdz ilgi uzturēties. Viņam esot vesela banda palīgu, un tas piekopjot arī vēl citus veikalus. Es nekad vēl neesmu to puisi redzējis, bet Nogens apgalvo, ka viņš to pazīst.»

«Kādēļ jūs viņam nepasakāt acīs, ka turat to par Bilu Akeru un nenovērojat pie šiem vārdiem viņa seju?»

«Tas man nebija ienācis prātā. Tā tiešām nav slikta ideja!»

Sarunu pārtrauca Nogena atgriešanās. Emss sakārtoja savu guļvietu un atlaidās tajā, cerēdams vēl kaut ko noklausīties.

Pretēji paradumam, Brandess nerunāja ne vārda. Vienīgi Hedijs un pavārs, iesaiņodami pārtiku, klusu sačukstējās savā starpā.

«Ko tad jūs tur darāt?» Nogens beidzot iejautājās. «Vai jau kravājat mantas?»

«Tu taču to redzi!» Stils atbildēja un viņa tonis liecināja par pieaugošo atsvešināšanos starp abiem vīriem.

«Kad dosieties ceļā?»

«Vēl pirms rītausmas.»

«Un kurp?»

«Es jau visu ar Emsu norunāju. Tas zina tuksnesī kādu vietu, kur mēs varēsim saplūkt puķītes.»

Nogens zobgalīgi iesmējās.

«Varu tev apgalvot,» viņš nikni kliedza, ka tev pārietu viss prieks uz puķītēm, ja tu zinātu, kas šis cilvēks patiesībā ir!»

«Tā? Un kādēļ tad?» Brandess sapīcis jautāja.

«To tu arī pats varēsi iedomāties. Vai varbūt tava iedomu spēja tikpat vāja kā tavs saprāts?»

«Es nekad neesmu apgalvojis, ka esmu baznīcas svece.»

«Es atļāvos tev pajautāt, kurp tu gribi doties?»

«To es dzirdēju.

«Hedij, kādēļ jūs sakravājat pārtikas krājumus?»

«Tādēļ, ka saimnieks mums pavēlēja noglabāt visus saiņus klinšu spraugās.»

«Kādam nolūkam?»

«Lai citi tos neatrod. Vēlāk šie krājumi mums ļoti noderēs, kad iesim pāri ieplakai.»

Nogens lēkāja kā blusa uz karsta skārda.

«Brandes, tu gribi mani piekrāpt!» viņš kliedza.

«Kā tā? Vai tādēļ, ka gribu ķerties pie lietas savādāk? Pats par sevi saprotams, es, kā jau bija norunāts, paņemšu Morgana zirgus, bet tad dzīšu tos uz Kolorado upi.»

«Kuram tad īsti pieder visas šīs lietas ideja? Kurš izdomāja šo plānu?»

«Tas biji tu — šo godu es tev labprāt atstāju, kaut sīkāku paskaidrojumu tu nekad man neesi sniedzis. Es taču neesmu muļķis, lai ļautos iebiedēties no sievu tenkām un tādēļ vienkārši eju pats savu ceļu.»

«Un ko es lai iesāku?»

«Man nav ne vismazāko dāvanu mīklu minēšanai.»

«To tikai tas sasodītais Arizonas blēdis izdomājis un sakūdījis tevi pret mani un iestāstījis tev šādus niekus!»

«Nē, pie velna, tā ir mana ideja! Vai tev šķiet, ka arī es reiz nevaru kaut ko izdomāt? Ja tev šī lieta nepatīk, nepārmet to Emsam, bet vaino vienīgi pats sevi.»

«Vārdu sakot: man jāpaliek tukšām rokām?»

«Tā gandrīz izskatās,» Stils mierīgi atbildēja.

«Tā? Un ja nu es brīdinu Morganu?»

«Tas nekādā ziņā nenāktu par labu tavai veselībai,» Brandess drūmi atbildēja. «Turklāt tu arī nevari mums kaitēt, jo ceļš uz Morgana rančo ir pus dienas jājienu tālāks, nekā uz ieleju, kur stāv viņa zirgi.»

Nogens klusu lādējās pie sevis, jo uzskatīja, ka Stilam taisnība. Ar to ķilda bija galā un, pēc Emsa domām, abu pretinieku samierināšanās galīgi izslēgta. Sī apziņa sagādāja Emsam lielu gandarījumu. Cik viņš pazina šādus tēviņus, tie tagad noteikti mēģinās iznīcināt viens otru.

Otrā rītā Emsu uzmodināja zirgu pakavu rīboņa. Kad viņš piegāja pie ugunskura, Brandess un Nogens vēl nebija piecēlušies. Vienīgi Tobiass īsi apsveica viņu.

Emss atveda savu zirgu un apsegloja to. Tad viņš it kā nejauši iejautājās Tobiasam:

«Vai nevarat iedot man daļu no saviem pārtikas krājumiem?»

Labsirdīgais pavārs bez vārda runas iedeva viņam dažus sausiņus, mazliet sāls, gabalu žāvētas gaļas un sauju kaltētu ābolu.

Beidzot pie ugunskura ieradās arī Brandess. Viņš bija sapīcis un mazrunīgs un tūlīt pavēlēja Hedijam apseglot viņa zirgu.

Pavārs sāka pusbalsī dziedāt kādu dziesmiņu, bet Brandess skarbi apsauca to. Tādā veidā diena iesākās ne visai līksmi. Vīri steigā paēda brokastis, nerunādami ne vārda.

«Nu, tad uz priekšu!» Brandess beidzot pavēlēja.

Emss slepeni vēroja Stila un Nogena sejas.

«Vai nāksi mums līdzi?» Brandess beidzot jautāja No- genam.

«Tas taču tev būtu jāzina, tu blēdi!» Nogens nikni atcirta.

«Cik tālu?»

«Tā mana darīšana!»

«Labi. Bet tad, lūdzu, vācies uz priekšu pie Hedija, kurš uzņemsies vadību!» Stils ar ledainu izsmieklu atbildēja.

Emss uzlēca seglos un sekoja Brandesam, kamēr Nogens ar mormoni jāja pa priekšu. Gājienu noslēdza pavārs Tobiass.

Straujos rikšos viņi devās cauri ielejai, jo ceļš, kas visu laiku veda pa izžuvušās upes gultni, bija labs.

Pēkšņi ieleja kļuva ievērojami platāka. Hedijs izlēca no segliem un veda zirgu augšup pa kādu klinšainu nogāzi. Nogens sekoja viņa priekšzīmei.

«Tagad sāksies sasodītā kāpelēšana!» Brandess ievaidējās.

Emsam šī lieta nebija tik nepatīkama. Šaurā, maz izmantotā teka, līkumiem veda augšup. Brandess turējās cieši aiz Nogena. Kolīdz Hedijs palika stāvam — kas gadījās diezgan bieži —, bija jāapstājas arī pārējiem. Kāpšana turpinājās gandrīz stundu, kuras laikā neviens nerunāja ne vārda.

Tikai sasnieguši augstieni, vīri sāka paklusu lādēties. Viņi atkal kāpa zirgos un turpināja ceļu. Pa to laiku saule jau bija uzlēkusi. Emss, kas bija iegrimis ainavas aplūkošanā, pēkšņi ievēroja, ka vadītājs bija apturējis savu zirgu.

«Šeit ceļi šķiras,» Hedijs sacīja, norādīdams ar roku. «Tas tur ved uz ieleju, kur ganās zirgi; līdz turienei mums jājāj četras stundas, bet ceļš visu laiku iet lejup. Otrā teka, kas ir daudz ērtāka, divreiz tik ilgā laikā noved Morgana rančo.»

«Tātad šeit mūsu ceļi šķiras!» Brandess sacīja.

Viņa vārdi un dzēlīgais tonis, kādā tie bija izrunāti, piespieda visus pavērties Nogenā. Emss bija pārliecināts, ka pienācis izšķirošais mirklis, jo Brandesa zobgalīgo piezīmi Nogens nekādā ziņā nevarēja atstāt bez atbildes.

Tomēr šoreiz Emss bija maldījies. Nogens palika nesatricināmi mierīgs.

Brandess nolēca no zirga un palika ieplestām kājām stāvam.

«Stil, vai gribi vienoties ar mani attiecībā uz medījuma sadalīšanu?» Nogens jautāja.

«To vēl nezinu. Tu tomēr vari pateikt, kā īsti esi šo lietu iedomājies.»

Nogena zirgs nemierīgi dejoja turp un šurp. Tomēr Nogens pats palika pilnīgi mierīgs. Viņa balss skanēja draudoši, kad tas teica:

«Es vēlos saņemt pusi no tavas daļas un ceturto daļu no visa laupījuma.»

«Nē! Turklāt par ceturto daļu taču nevar būt runas. Vai tad tu neproti skaitīt? Mēs esam pieci!»

«Nē, mēs esam tikai četri, jo Emss droši vien nepiedalīsies, ja dabūs zināt, ka es esmu Bils Akers.»

«Tu esi Bils Akers?»

«Katrā ziņā!»

«Nu, varu derēt, ka Emsam tas tikpat vienaldzīgi kā man — kaut tu arī tiešām būtu Bils Akers.»

«Labāk pajautā viņam pašam, vai viņš vēl grib piedalīties?»

Brandess strauji pievērsās Emsam.

«Ems, pasakiet taču šim nelgām, ka Bils Akers jums ir tikpat vienaldzīgs kā man, un ka jūs tomēr nāksiet man līdzi!» viņš nikni kliedza.

«Ļoti nožēloju,» Emss mierīgi atbildēja. «Nogens spriež pareizi: es nepiedalos.»

«Tā? Un kāda iemesla dēj jūs pēkšņi esat grozījis savu lēmumu?»

«Man nekad nav bijis nodoma piedalīties.»

«Nolādētais suns! Nost no zirga!» Brandess iekliedzās un tvēra pēc Emsa zirga pavadas.

Tajā pašā brīdī norībēja Nogena revolvera šāviens. Brandesa niknā sejas izteiksme pēkšņi izmainījās, skatiens kļuva stings. Emss vienā lēcienā bija zemē no zirga. Te Nogens izšāva vēlreiz. Emss metās uz vēdera zemē. Viņš redzēja, kā Brandess nokrita. Zibens ātrumā Emss izrāva revolveri un izšāva. Lode ķēra Nogena zirgu, kas izslējās pakaļkājās un tad nogāzās zemē, aizraujot līdzi arī jātnieku.

Nogens novēlās putekļos, bet neticami veikli atkal pietrūkās kājās un pavērsa revolvera stobru pret Emsu. Tomēr pēdējais aizsteidzās tam priekšā. Viņa revolveris izšāva mazliet agrāk. Nogens tvēra ar rokām gaisu un nokrita uz muguras.

Emss pietrūkās kājās un pieskrēja pie Nogena. Viņš redzēja, kā tas vēlreiz izstiepās, tad palika nekustīgi guļam. Viņa revolveris bija aizripojis kādu gabalu sāņus.

Tobiass pa to laiku bija savaldījis savu izbiedēto zirgu. Hedijs bija piejājis pie zemē gulošā Brandesa.

Emss iebāza ieroci atpakaļ makstī. Tobiass uzmanīgi tuvojās viņam. Hedijs nolēca no zirga un noliecās pār Brandesu. Arī Emss piegāja tuvāk un redzēja, ka Nogena lode bija ieurbusies Brandesam tieši deniņos.

«Beigts,» Hedijs aizžņaugtā balsī noteica.

«Jā, un otrs arī,» Emss piebilda.

«Vai jūs zināt, ka atradāties par mata tiesu no nāves?» mormonis nodrebēdams jautāja.

«Protams. Bils Akers gandrīz aizsteidzās man priekšā. Ja es nebūtu nošāvis tā zirgu …»

«Mans Dievs, cik pēkšņi tas viss notika! Vai jūs varējāt kaut ko tamlīdzīgu iedomāties?»

«Es biju jau uz to sagatavojies.»

Tobiass apmēram piecdesmit soļu attālumā apturēja zirgu un sauca:

«Ems, ceru, ka jums nav naida pret mani?»

«Protams, nē, Tobias, nāciet vien tuvāk!» Emss atbildēja. «Bez tam, es taču nebiju iesācējs. Hedij, ejiet un pārmeklējiet Nogena kabatas!»

Tobiass nokāpa no zirga. Seja tam bija bāla kā mironim, un šausmās viņš uzlūkoja abus kritušos.

Brandesam bija klāt tikai nedaudz naudas, pulkstenis, nazis un revolveris.

«To visu jūs varat paturēt,» Emss sacīja Tobiasam.

Pa to laiku arī Hedijs bija paveicis savu uzdevumu. Viņš atnesa Nogena revolveri, pulksteni, ādas kabatas portfeli, naudas maku un sudrabā apkaltu pīpi. Mormonim acis kvēloja, uzlūkojot visas šīs mantas.

«Liekas, viņš nav dzīvojis visai trūcīgi,» tas piezīmēja.

«Tā izskatās … Rādiet šurp!» Emss atbildēja un, paņēmis smago naudas maku, atvēra to.

Bez prāvas summas zelta naudā, makā bija arī vēl krietns žūksnis banknošu.

«Ceru, ka jūs pratīsiet to izmantot lietderīgāk, nekā viņš būtu to darījis,» Emss sacīja, pasniegdams maku mormonim.

Kabatas portfelī atradās vienīgi papīri, kurus Emss paturēja, lai vēlāk tos aplūkotu.

«Paņemiet sev visu, kas var jums noderēt, Hedij,» viņš teica.

«Viņa seglus es labprāt paturētu,» mormonis atbildēja.

«Nu, un jūs, Tobias? Ko jūs tagad iesāksiet?»

«Ja jums nav iebildumu, Ems, es ņemšu Brandesa zirgu un mēģināšu nokļūt atpakaļ Nevadā.»

«Pret'to man nav ko iebilst,» Emss atbildēja. «Tikai ceru, ka turpmāk jūs izvēlēsieties sev labāku sabiedrību.»

«Nu, tad palieciet sveiki!» pavārs īsi noteica un, satvēris Brandesa zirgu aiz pavadas, straujos rikšos aizjāja atpakaļ.

«Tā, Hedij, es tagad došos uz Morgana rančo un izstāstīšu viņam visu, kas noticis,» Emss sacīja mormonim. «Vai jāsiet man līdzi?»

«Jā, ja vien nedzīsiet mani prom.»

«Vai gribat atgriezties pie sievas un bērniem, un turpmāk kļūt godīgs cilvēks?» Emss bargi jautāja.

«To es jums zvēru!» mormonis uztraukts iesaucās. «Vienīgais, kā man līdz šim trūka, bija mazliet naudas, ar ko nomaksāt parādus un uzsākt kādu veikalu … Šajā makā vajag būt tūkstošiem dolāru — vai negribat? .. .»

«Nē, nē, varat tos mierīgi paturēt — naudai manās acīs nav nozīmes.»

«Lai Dievs jums to atlīdzina! Līdz pat savai nāvei es neaizmirsīšu Arizonas Lauvu!»

12

Kamēr Emss ar mormoni apraka abus laupītājus, sāka plosīties negaiss. Tikai vēlā pēcpusdienā abi jātnieki sasniedza ieleju, kas atgādināja krāšņu oāzi tuksneša vidū. Visapkārt izpletās ziedoši augļu un vīna dārzi, bet glītas birzs vidū pacēlās liela akmens ēka.

Hedijs pirmais iegāja namā un brīdi vēlāk iznāca no tā kopā ar kādu cienīga izskata sirmgalvi, kura sejā mirdzēja divas jauneklīgas acis.

«Ems, tas ir Morgana kungs,» Hedijs iepazīstināja.

«Priecājos iepazīties ar jums, kungs,» Emss sacīja, sniegdams vecajam vīram roku.

«Šķiet, man ir vēl vairāk iemesla priecāties, ka varu jūs šeit apsveikt,» Morgans atbildēja, kratīdams Emsa roku. «Lūdzu, ienāciet namā.»

Neizlaizdams Emsa roku no savējās, viņš veda to augšup pa akmens kāpnēm.

«Arī mana meita grib jūs apsveikt… šis pagāns izskatās daudz rāmāks, nekā tu biji iedomājusies.»

Emsam tuvojās slaida, jauna meitene sārtiem, ziedošiem vaigiem, kas ar neslēptu interesi aplūkoja viņu.

«Šis ir tas kungs, kurš izdarījis mums tik lielu pakalpojumu — Emsa kungs, mana meita Lisbete.»

«Priecājos iepazīties ar jurns, Emsa kungs,» viņa sacīja, sniegdama tam roku.

Morgans piebīdīja Emsam vecu šūpuļkrēslu.

«Lūdzu, sēdieties . .. Un arī jūs, Hedij,» viņš sacīja, pats apsēzdamies uz sola. «Lisbete, pasaki Kledža kundzei, ka mums pie galda būs viesi . . . Ems, jūs gan izskatāties noguris un novārdzis, tomēr es lūgtu jūs jau tūlīt izstāstīt man to neparasto lietu, par kuru Hedijs jau īsumā ieminējās. Pēc tam varēsiet nomazgāties un atpūsties.»

«Ko tad īsti Hedijs jums stāstījis?» Emss jautāja, nolikdams sombrero un cimdus sev līdzās zemē.

Pa to laiku bija atgriezusies arī jaunā meitene. Viņa nosēdās tieši iepretī Emsam un visu laiku nenovērsa no tā acis.

«Kā viņš nokļuvis laupītāju bandā, kas piespiedusi to uzņemties pavadoņa lomu, un ka bez jūsu iejaukšanās es atkal būtu aplaupīts, varbūt pat nonāvēts, bet Lisbete aizvesta gūstā.»

Emss īsumā atstāstīja visu notikušo.

«Tātad abi laupītāji miruši?» Morgans jautāja, kad viņš bija beidzis.

«Nogens nošāva Brandesu, bet es Nogenu, jo citādi tas būtu nošāvis mani.»

«Paldies Dievam, ka tas nav noticis!» Morgans uztraukts iesaucās. «Kādi nelieši! Ems, jūs esat krietns, drošsirdīgs jauneklis — pateicos jums no visas sirds! Ceru, ka mēs kļūsim draugi, kaut arī neesam ticības brāļi, jo es vienmēr cienu ikviena cilvēka reliģisko pārliecību.»

Emss diezgan vienaldzīgi noklausījās sirmgalvja atzinībā, bet tad viņš nejauši uzmeta skatienu jaunajai meitenei, viņa miers tika manāmi satricināts. Lisbetes lielās, pelēkās acis bija šausmās iepletušās vēl platākas, seja tai bija nobālējusi un mute stāvēja pavērta.

«So portfeli mēs atradām Nogena kabatā,» Emss turpināja. «Līdz šim vēl neesmu tuvāk aplūkojis tā saturu, tomēr esmu pārliecināts, ka Nogena īstais vārds bija Bils Akers.»

«Bils Akers? Nē, nē, tas nevar būt!» Morgans iesaucās. «Akeru es pazīstu ļoti labi, jo tam es reiz pārdevu zirgus… starp citu, viņš ļoti pūlējās iegūt manas meitas labvēlību — vai nav tiesa, Lisbete?»

«Jā, bet tas notika pret manu gribu,» meitene klusu atbildēja. «Aprakstiet mums viņa izskatu!»

«Viņš bija ne visai liela auguma, apmēram četrdesmit gadus vecs,» Emss sacīja. «Seja tam bija šaura, diezgan glīta — atskaitot acis, kas bija pārāk mazas un viltīgas.»

Morgans uzmeta meitai jautājošu skatienu.

«Spriežot pēc jūsu apraksta,» viņa teica, «man šķiet, ka šis bandīts un Bils Akers tiešām ir viena un tā pati persona.»

«Tam es vienkārši nespēju ticēt!» Morgans uztraukts iesaucās.

«Nu, es esmu piedzīvojis arī vēl dīvainākas lietas,» Emss sausi piezīmēja.

Pārbaudot portfeļa saturu, izrādījās, ka visi dokumenti tiešām ir uz Bila Akera vārda.

«Nu, tātad!» Emss piebilda, it kā noslēgdams šo jautājumu. «Var jau būt, ka šis cilvēks uzdevies dažādos vārdos, tomēr viņa īstais vārds bijis Bils Akers.»

«Es nekad neesmu viņam uzticējusies,» meitene atviegloti sacīja.

«Vai šis cilvēks bija jums parādā?» Emss jautāja.

«Nē, tieši otrādi — viņam vēl pienācās no manis diezgan prāva summa,» Morgans atbildēja.

«Šo parādu dzēsis pats liktenis,» Emss pieceldamies sacīja. «Ja atļausiet, es tagad gribētu savest mazliet kārtībā savu ārieni.»

«Protams,,» Morgans laipni atbildēja. «Hedij, parūpējieties par Emsa kungu. Ievediet viņu mazajā piebūvē — tur vienmēr viss stāv sagatavots viesu vajadzībām. Es pa to laiku gādāšu par jūsu zirgiem.»

Ceļā uz mājīgi iekārtoto piebūvi, Hedijs iečukstēja Emsam:

«Vai ievērojāt šīs lielās, ilgpilnās acis?»

«Ilgpilnās acis, cilvēk? Kuram tad tādas bija?»

«Lisbetei — viņa taču gribēja jūs aprīt saviem skatieniem!»

«Hedij, mans dēls, jūs, liekas, neesat vairs pie pilna prāta,» Emss atbildēja, kaut arī mormoņa piezīme to dīvaini aizkustināja. «Jums laikam necerētā bagātība sakāpusi galvā un sagrozījusi to?»

«Nē, man vēl visi pieci prāti kārtībā. Es pazīstu Lisbeti jau sen, bet jūs esat pirmais vīrietis, kuru tā uzlūko tādām acīm.»

«Mans Dievs, tādu sentimentālu muldēšanu es tiešām nebiju no jums gaidījis,» Emss sacīja.

«Vai tad viņa jums nepatīk? Vai viņa nav skaista?»

«Pat vēl vairāk un ja nemaldos, viņa ir labs cilvēks,» Emss atbildēja.

Viņi iegāja mājīgajā viesu istabā, kur stāvēja divas gultas, krēsli, galds un rakstāmpults.

Turpmāko pusstundu abi vīri pavadīja daudzmaz sa- vedot kārtībā savu ārieni. Emss pirmais tika ar šo darbu galā un, izgājis ārā, apsēdās uz soliņa līdzās durvīm. Brīdi vēlāk viņam pievienojās arī Hedijs. Mormonis staroja laimē.

«šodien es vēl palikšu šeit, bet rīt jāšu mājup,» viņš sacīja. «Ceļos es izlūgšos no sievas piedošanu, un tad stāstīšu viņai par kovboju, kas izglāba mani no viskļūmīgākā stāvokļa visā manā mūžā.»

«Labi, dariet to — tikai nepārspīlējiet manus nopelnus,» Emss smaidīdams atbildēja.

«Sakiet, Emsa kungs … vai jūs tiešām esat tikai kovbojs?»

«Protams, un turklāt vēl kovbojs bez darba.»

«Ja jau jūs pats to sakiet — man jātic … Es apsolīju jums, ka turpmāk palikšu uz taisnā ceļa un šo solījumu arī turēšu. Ticiet man — neviens cilvēks nevarētu lietderīgāk izmantot Nogena naudu, kā es to darīšu.»

«Nu, es priecāšos par to, ja vien turēsiet vārdu.»

«Noteikti! … Un ko jūs darīsiet?»

«Divas, trīs dienas atpūtīšos šeit, tad iešu tālāk. Varbūt pie gadījuma St. Džordžā jūs apmeklēšu.»

«Par to es ļoti priecātos. Tad jūs varētu arī pateikt manai sievai, ka es neesmu ne aplaupījis banku, ne arī izdarījis kaut ko citu tamlīdzīgu, jo sākumā viņa katrā ziņā tā nodomās … Bet jūs taču varētu palikt kādu laiku šeit. Seit ir tik jauki, un jūs varētu mazliet palīdzēt vecajam vīram darbā. Esmu pārliecināts, ka viņš piedāvās jums vietu, ja vien jūs tiešām esat kovbojs.»

«Tas es esmu, Hedij.»

«Tad palieciet taču šeit — kaut vai Lisbetes dēļ!»

«Kā tā?» Emss īgni jautāja.

«Neraujiet man tādēļ tūlīt galvu nost — es taču nedomāju neko ļaunu … Redziet, Lisbete ir krietna un laba meitene, bet viņa nav pārāk ticīga — un tas laikam arī ir iemesls, kādēļ viņa vēl nav apprecējusies. Mormoņu kovboji, tirgotāji, lopkopji un sprediķotāji, pat viens bīskaps, visi viņi pūlējušies iegūt Lisbetes roku, bet neviens no tiem nav pratis to iekarot.»

«Tas laikam tādēļ, ka šī jaunā dāma uzstāda pārāk augstas prasības?»

«Nē, bet viņai vispirms jāmācās mīlēt.»

Emss izbrīnā uzlūkoja Hediju, it kā nebūtu to sapratis.

«Es pazīstu mormoņu meitenes, bet Lisbete nav tāda, kā citas. Viņai vajag vīrieti, kas būtu maigs pret to, kas to glāstītu, skūpstītu un apskautu.»

«Nu, klausieties, tas taču par traku, ko jūs tur murgojat!» Emss sašutis iesaucās, juzdams, ka tumši pietvīkst.

«Jūs esat dīvains cilvēks,» Hedijs mierīgi atbildēja. «Vai tad jūs nesaprotat, kādēļ es tā runāju ar jums?»

«To es nesaprotu, bet redzu, ka jūs esat nekaunīgs puisis, kam nav ne vismazākās cienības pret sievieti!»

«Tā tas nebūt nav,» mormonis atbildēja. «Bet ticiet man, jūs sagādāsiet Lisbetei vienīgi prieku, ja būsiet mazliet mīļš pret to.»

«Mans Dievs, man jau galva sāk griezties no jūsu pļāpāšanas!»

«Galva jums griežas nevis no manas pļāpāšanas, bet gan tādēļ, ka jūs tomēr domājat par Lisbeti… Un nu klausieties, es atklāšu jums kādu noslēpumu: Lisbetes māte nebija mormone, kaut viņa pati to nezina.»

«Bet kāda tam visam nozīme? Lisbetei es taču esmu tikpat vienaldzīgs, kā jebkurš svešs vīrietis, kuram nejauši gadās iet šeit garām.»

«Labi — dariet kā zināt,» Hedijs sacīja, paraustīdams plecus. «Es tikai gribēju dot jums mazu mājienu un jūs droši vien nenožēlosiet, ja paklausīsiet man.»

«Lisbete ir pārāk laba priekš manis. Es tomēr pateicos jums par jūsu labo nodomu.»

Šajā brīdī atskanēja zvans un Emss izdzirda maigu, patīkamu balsi, kas sauca:

«Emsa kungs, vai drīkstu lūgt pie galda?»

Hedijs uzjautrināts iesmējās.

«Redziet, mani viņa jau ir pavisam aizmirsusi! Nāciet, Arizonas Lauva!»

Ieejot istabā, kur bija klāts galds, Emss uzreiz ievēroja, ka Lisbete bija pārmainījusi savu vienkāršo audekla apģērbu pret baltu tērpu, kas darīja to vēl apburošāku.

Morgans apsveica viņu laipni, bet ar svinīgu cienību, kā jau cilvēks, kam viesmīlība ir sirdslieta. Lisbete izskatījās bikla un uztraukta un izvairījās Emsu uzlūkot.

Morgans noskaitīja īsu lūgšanu un visi sēdās pie galda. Kāda vecīga, laipna izskata sieviete ienesa ēdienu, kas šodien, viesiem par godu, bija neparasti gards. Emss pielika visas pūles, lai būtu laipns pret meiteni.

«Vai jūs esat pirmo reizi Itajā?» Morgans pēkšņi jautāja viņam.

«Jā un nokļuvu šurp pateicoties kādai dīvainai nejaušībai.»

«Lisbetei un man tā katrā ziņā bijusi ļoti laimīga nejaušība … Kā tad īsti tas gadījās?»

«Es ilgāku laiku nevarēju atrast darbu, un tad kāds pusaudzis Viljamsā deva man padomu izmēģināt laimi viņpus Lielās ieplakas.»

«Tā Kunga ceļi ir brīnišķīgi! … Ja iedomājos, ka kāda zēna nejauši izteikti vārdi atveduši jūs šurp, lai novērstu mums draudošās briesmas — tad taču vairs nevar šaubīties par Dieva gribas visvarenību.»

Sarunā iejaucās Lisbete:

«Jums ir brīnišķīgs zirgs, Emsa kungs!» viņa sajūsmināta sacīja. «Ak, es tik ļoti mīlu zirgus. Vai atļausiet man kādreiz izmēģināt viņu?»

«Ar vislielāko prieku, ja vien varēsiet jāt ar to.»

«Es varu jāt ar jebkuru zirgu,» viņa dedzīgi atbildēja.

«Jā, jā, Ems, tā tiešām ir! Mana Lisbete, tā sakot, dzimusi seglos. Jums jāzina, ka es visu mūžu esmu nodarbojies ar zirgiem. Ja nemaldos, arī jūs interesējaties par zirgiem?»

«Katrā ziņā saprotu no tiem tikpat daudz, cik no vēršiem,» Emss neapdomīgi atbildēja.

«Tad jau jūs varbūt pieņemtu vietu pie manis?» vecais mormonis jautāja.

«Es … Liels paldies par jūsu laipno piedāvājumu, Morgana kungs,» Emss apjucis atbildēja. «Bet ar mani nav viegli sadzīvot.»

«Tam es neticu! Arī es mazliet pazīstu cilvēkus, un jūs nebūt neizskatāties pēc dzērāja un kaušļa.»

«Tas es arī neesmu,» Emss atbildēja, uzmezdams ātru skatienu Lisbetei. «Bet man piemīt sevišķs talants tikt iejauktam citu ļaužu nepatikšanās, tur es neko nevaru sev līdzēt.»

«Morgana kungs,» Hedijs iejaucās sarunā, «Emsam pareizāk vajadzētu teikt, ka viņš mēdz uzņemties citu cilvēku krustu.»

«Redziet, Hedijs tēlo jūs kā kristīgo mocekli, vai jums tas patīk, vai ne,» Morgans smiedamies piezīmēja. «Starp citu, es gribētu uzdot jums kādu visai nekautru jautājumu, ja vien jūs to atļausiet.»

«Lūdzu — jautājiet, ko vien gribat!» Emss smaidīdams atbildēja, kaut sirds tam krūtīs sāka pukstēt straujāk.

«Vai jūs slapstāties no tiesām?» vecais mormonis ļoti nopietni jautāja.

Emss mierīgi izturēja viņa skatienu.

«Nē. Pirms vairākiem gadiem es gan nošāvu kādu cilvēku, lai glābtu savas māsas godu. Tad es reiz — un tas nav tik sen — uzņēmos uz sevis vainu zādzībā, kuru bija izdarījis kāds jauns kovbojs, kas gribēja apprecēt apzagtā lopkopja meitu. Tā kā viņa to patiesi mīlēja, es ticēju, ka viņa spēs no tā izveidot krietnu cilvēku … Bet tas arī ir vienīgais traips, kas guļ uz mana vārda, Morgana kungs.»

Tik daudz Emss nekad vēl nevienam nebija stāstījis par savu pagātni, bet viņš gribēja pārliecināt Morganu, ka viņam nav ko pārmest sev.

«Pateicos jums, Ems,» vecais mormonis sacīja. «Lūdzu, neaizmirstiet, ka vietu es jums piedāvāju jau pirms šī personīgā jautājuma uzdošanas… Tas, ko jūs nupat stāstījāt, tikai pavairo manu interesi pret jums un manu vēlēšanos paturēt jūs šeit… Un tagad nāciet, kamēr vēl nav pavisam satumsis, es parādīšu jums savus laukus.»

Viņi devās cauri augļu dārziem uz druvām. Tas bija ļoti auglīgs zemes stūrītis, kas šeit gulēja tuksneša vidū, un Morgans gluži dibināti varēja lepoties, ka ar savu darbu pārvērtis to «zemē, kur piens un medus tek.»

Kad viņi jau krēslā gāja atpakaļ mājup, Emss gluži negaidot atradās līdzās Lisbetei. Jaunā meitene stāstīja, cik ļoti viņa mīlot šo rančo un zirgus, un par saviem skolos gadiem Soltleikā.

Pēc kāda laika jau bija pilnīgi satumsis un pie debesīm uzpeldēja liels, dzeltens mēnesis. Vientuļās ielejas klusais skaistums dziļi aizkustināja Emsu. Kāda laime būtu palikt uz visiem laikiem šajā miera ostā!

Kad viņi beidzot palika vieni lielajā istabā, Emss pēkšņi atjēdzās, ka visu laiku tas nebija runājis ne vārda. Viņš vēl lauzīja galvu, pūlēdamies atrast kādu piemērotu tematu, kad Lisbete negaidot teica:

«Pirmīt pie galda jūs ieminējāties par savu māsu. Kā viņu sauc?»

«Nezta. Viņa ir mana dvīņu māsa.»

«Kāds skaists vārds! Pastāstiet man kaut ko par viņu.»

Emsam uzreiz atraisījās mēle, un viņš izstāstīja Lisbetei Neztas dzīvesstāstu, kāds tas bija uzglabājies viņa sirdī.

Jaunā meitene sajūsmā mirdzošām acīm klausījās.

«Vai jūs kādu dienu atgriezīsieties tur, lai redzētu māsu un viņas puisēnu, kuru tā nosaukusi jūsu vārdā?» viņa jautāja.

«Protams! Un nu, kad esmu redzējis jūs, es tikai vēlos, lai šī diena pienāktu drīzāk!»

«Vai es līdzinos Neztai?»

«Jā — dažā ziņā jūs man atgādināt viņu.»

Emsu pēkšņi sagrāba neprātīga vēlēšanās apskaut Lisbeti. Varbūt viņa spētu aizpildīt mokošo tukšumu, kādu tas sajuta savā dvēselē. Viņš gandrīz padevās vilinošajam kārdinājumam.

«Manam tēvam jūs ļoti patīkat,» viņa pēkšņi sacīja.

«Tā liekas, un es priecājos par to, jo jūtu, ka arī man viņš ļoti patīk.»

«Vai negribat palikt šeit un strādāt kopā ar viņu?»

«Tas būtu ļoti jauki, tikai baidos, ka tas nebūs iespējams. Es nekad nevaru ilgi uzturēties vienā vietā — un tad …»

«Bet pie mums jūs varbūt tomēr varēsiet?» viņa nedroši iebilda.

«Varbūt, bet galu galā …»

Emss mulsi aprāvās.

«Mums gan ir vairāki kalpi, bet nav neviena īsta kovboja — un tēvam tāds būtu ļoti vajadzīgs.»

«Es jau labprāt paliktu, bet…»

«Mums reiz jāsacenšas jāšanā!»

Emss izbrīna uzlūkoja viņu. Viņš juta, ka viņa pretošanās arvien vairāk zūd.

«Jā, es jāšu ar jūsu zirgu un jūs ar manu,» viņa dedzīgi turpināja. «Tam jābūt brīnišķīgi!»

«Meitene — jūs pati nenojaušat, cik bīstams ir jūsu priekšlikums!»

Likās, viņa bija pilnīgi sapratusi tā domas.

«To es zinu,» viņa lēnām teica. «Un tomēr es atkārtoju to.»

«Bet es taču esmu tikai klejojošs kovbojs,» viņš aizrādīja. «Vienīgais, kas man pieder, ir mans zirgs … un šis asinīm aptraipītais revolveris. Turklāt, jūs esat mormone, bet man nav nekādas ticības — jūsu ļaudis nekad neuzņems mani savā vidū.»

«Jūs esat vīrs; tēvs un es — mēs jūs uzņemsim!»

Emss skumji ielūkojās viņas sejā.

«Palieciet!» viņa kvēli čukstēja.

Mirkli viņš šaubījās. Bet tad no jauna iznira sen pagājušo dienu ēnas un nostājās viņa acu priekšā. Nē, viņš nedrīkstēja kļūt vājš!

«Lisbete, ja es paliktu, es bez šaubām nopietni iemīlētos!»

«Vai tad tas būtu kas briesmīgs?»

«Jā, priekš manis, un arī jums, jo jūs pati nezināt, ko prasāt no manis. Pat ja izdotos nojaukt šķēršļus, kādus starp mums uzceļ jūsu ticība — tur tomēr nekas labs neiznāktu, jo man pasaulē ir daudz ienaidnieku un kāds no tiem ik brīdi varētu gadīties man ceļā … Nē, meitene, būs labāk, ja es jau rīt agri došos tālāk.»

«Bet jūs taču teicāt, ka es atgādinot jūsu Neztu!»

* * *

Šis maigais, neatvairāmais ilgu sauciens visu nakti skanēja Emsam ausīs. Tas nebija apklusis arī vēl tad, kad viņš rīta krēslā slepeni, kā zaglis, aizjāja no rančo.

Vienīgais, kas viņu vēl stiprināja, bija apziņa, ka viņš bija rīkojies pareizi.

13

Saules dedzinošie stari kvēloja pār Treblsomas ieleju.

Mutuļojošā, putojošā straume, kas kā rāms strautiņš iesākās kaut kur Kolorado augstienēs, šeit jau kā lepna upe vijās starp kailajiem, ar zāli apaugušajiem pakalniem. It kā lielā steigā aizjoņojusi garām vienīgai šī apvidus apdzīvotajai vietai, Helztida rančo, tā izlēja savus ūdeņus zaļā kalna gravā.

Pirms daudziem gadiem ugunsgrēki šeit bija izpostījuši visus mežus. Izdegušajā vietās auga tikai zemi osīši, zaļoja zāle un ziedēja puķes.

Kopš tā laika, kad Estere Helztida bija atstājusi Den- verā skolu, lai aizvietotu tēva namā savu agri nomirušo māti, zāle izdegušajās vietās ar katru gadu auga kuplāka un puķes krāšņākas, un Estere bija pārliecināta, ka jaukāka stūrīša zemes virsū nemaz vairs nevar būt.

Ar zināmām bažām Esteres skatiens kavējās pie rudens krāsās mirdzošajiem pakalniem, jo ziema šajā augstienē bija gara un auksta un saistīja cilvēkus mājās. Kaut viņai arī patika novērot milzīgos stirnu barus, kas klaiņoja pa nogāzēm, un kalnu kazas, kas kopā ar briežiem nereti atklīda līdz pat dārzam, — viņa ne visai mīlēja Kolorado ziemu. Arī pavasaris šeit bija vēss, mitrs, vējains un drūms, bet toties vasara bija jauka un sevišķi brīnišķīgs bija rudens.

Esterei katrā ziņā bija jāsaņem maza atmaksa par savām pūlēm tēva rančo un par dzīvi vientulībā. Viņa bija dzimusi un uzaugusi Misūri, kur no sestā līdz divpadsmitajam gadam bija apmeklējusi skolu. Tad ģimene mātes slimības dēļ bija pārgājusi uz Denveru, un tur Estere bija

turpinājusi izglītību, kāmēr Džonu Helztidu, viņas tēvu, Jampas zelta lauki bija atvilinājuši šurp, Kolorado mežonīgajā ziemeļrietumu apvidū. Laimīgā kārtā viņš tomēr bija nācis pie atziņas, ka ir izdevīgāk apstrādāt un izmantot zemi, nekā meklēt tajā noslēptās bagātības.

Piecpadsmit gadu vecumā Estere bija ieradusies Trebl- somā, lai uzņemtos rūpes par tēva saimniecību. Nu viņa jau bija sasniegusi deviņpadsmito gadu. Vecākais brālis bija par diviem gadiem vecāks. Tomēr tas netika viņai līdzi, vismaz vīriešu darbos no viņa nebija nekādas palīdzības; vienīgi medījumus galdam tas piegādāja. Fredam nepatika dzīve rančo un ar to viņš bija sagādājis tēvam lielu vilšanos. Viņš gandrīz pastāvīgi klaiņoja kopā ar šaubīgiem jaunekļiem no Jampas zelta laukiem, kas atradās dienas jājiena attālumā no Treblsomas. Bez viņa ģimenē vēl bija sešus gadus vecais Ronalds, septiņus gadus vecais Bobs un māsiņa Ģertrūde, kam gāja jau devītais gads. Šos trīs Esterei vajadzēja uzraudzīt un mācīt, tomēr visgrūtāk viņai bija gādāt, lai mazie ārā pārāk netrakotu. Un šis uzdevums prasīja nenogurstošu modrību un nepielūdzamu bardzību.

Vienīgi ziemā Esterei gadījās izdevība kārtīgi noturēt ar mazajiem mācību stundas, pārējos gadalaikos viņi piesavinājās vienīgi to, ko viņiem mācīja pati daba. Ronalds bija dzimis mednieks, bet Bobs — kaislīgs makšķernieks, kamēr Ģertrūde visvairāk mīlēja puķes, kas Treblsomā auga neskaitāmos veidos.

Apstākļi, kādos dzīvoja Helztidu ģimene, nebija slikti, kaut arī Esterei pēdējā laikā reizēm uzmācās rūpes. Viņiem bija pavārs, vārdā Džo Kebels. Tas bija īsts sava amata meistars, cilvēks ar zelta sirdi un sevišķi attīstītu humora izjūtu, vienmēr jautrs un līksms. Diemžēl viņam piemita kāda slikta īpašība: viņš nevarēja izrunāt ne vārdu, lai nelādētos. Un Esterei par lielām šausmām, abi puisēni pamazām bija piesavinājušies šo netikumu. Bez pavāra Helztids pašlaik nodarbināja vēl kučieri, kalpu un divus kovbojus. Neraugoties uz to, viņam pašam tomēr nācās strādāt vairāk kā visiem viņa kalpotājiem.

Rančo nams, kas stāvēja strauta krastā uz neliela pakalna, bija izveidots no vairākām baļķu būdām, kuras senāk šeit bija uzcēluši mednieki. Helztids bija tās izlabojis, paplašinājis un tieši ģeniālā kārtā apvienojis kopējā ēkā. Tā bija diezgan vienkārša un rupja celtne, bet lielajai ģimenei tajā bija papilnam vietas. Nams bija visai ērts,

tomēr bez kādas greznības, ja par tādu negribēja uzskatīt ledusauksto ūdeni, kas bija ievadīts visās telpās.

Septembra pirmās dienas jau bija atnesušas salnu — vismaz augstienēs, kas Esterei vienmēr šķita tik tuvu.

No vietas, kur viņa pašreiz stāvēja kalna zāļainajā nogāzē un no kurienes tā varēja novērot arī bērnus, atklājās lielisks skats uz Treblsomas ieleju, kas šajā gadalaikā atgādināja brīnišķīgu gleznu. Dzidrais strauts čalodams tecēja pār akmeņiem, cauri sulīgajām ganībām.

Ronalds ar suņiem vajāja kādu nelaimīgu trusīti, kamēr Bobs makšķerēja. Strauts mudžēja no lielām forelēm. Tomēr tās gandrīz ikreiz norāvās Bobam no makšķeres, jo viņš vēl neprata izmest tās krastā, kaut arī tēvs un pavārs Džo jau neskaitāmas reizes bija viņam rādījuši, kā tas darāms. Viņš tomēr negribēja ļaut pieaugušajiem sevi mācīt, bet centās visu sasniegt pats ar saviem spēkiem. Kā jau dzīvē parasti mēdz būt, godkāre prasīja upurus, kas šajā gadījumā, par laimi, izpaudās vienīgi norautos makšķerāķos un auklās.

Šorīt viņš jau vairākas stundas bija makšķerējis sevišķi nesekmīgi. Savā vecumā viņš izrādīja apbrīnojamu pacietību, un viņa sports tam, protams, bija daudz svarīgāks par brokastīm, kurās Estere jau tik daudz reižu viņu bija aicinājusi, ka nu beidzot nopietni saskaitās.

Beidzot mazajam nerātnim labpatika viņas saucienu sadzirdēt. Samircis un netīrs, viņš pavērsa seju pret māsu un atkliedza:

«Pie velna, liec taču mani mierā — es vēl nesmu noķēris ne asakas!»

Estere zināja, ka nebūtu nozīmes mazo palaidni vēlreiz saukt, tādēļ viņa tikai piedraudēja tam ar sodu par to, ka bija atkal lādējies. Mazais nicīgi smīnēdams novērsās, bet tieši šajā brīdī kāda forele nelaimīgā kārtā piekodās un strauji parāva makšķeri. Šis grūdiens bija tik negaidīts, ka Bobam, kas stāvēja uz apsūnojušā akmens, izslīdēja kāja un tas ar troksni ievēlās ūdenī.

Estere zināja, ka viņas mazais brālis peld kā zivs, tomēr sirds viņai uz mirkli apstājās aiz bailēm. Bet Bobs jau bija izbridis krastā. Kad Estere piesteidzās nelaimes vietā, viņa redzēja, ka Bobam vienīgās bēdas sagādāja nozaudētā makšķeraukla, jo kātam pats tievgals bija no- lauzjs un ar straumi aiznests.

Ūdens tecēja no viņa drēbēm, seja un drēbes tam bija pārklātas zaļganām, lipīgām dūņām, bet acis mirdzēja.

«Deviņi simti deviņdesmit deviņi pērkoni, tāda sasodīta nelaime!» viņš plosījās. «Bet tā ir vienīgi tava vaina, Ester, ka es pazaudēju ne vien zivi, bet arī makšķeri, āķi un pludiņu!»

Estere šausmās sarāvās. Ko lai viņa iesāk ar šādu palaidni? Viņš katrā ziņā bija jāsoda un Džo Kebels, kurš tam bija šādus vārdus iemācījis, noteikti bija jāatlaiž… Bet jau tajā pašā mirklī viņa saprata, ka sodam tikpat nebūtu panākumu, un ka Džo atlaišana bija pilnīgi neiespējama.

«Redzi, Ester, tur kāds nāk» Bobs pēkšņi iesaucās, norādīdams ar roku. «Vai tas tēviņš piesūcies vai tikai iedzēris?»

Estere palūkojās turp un ieraudzīja kādu jaunu vīrieti, kurš streipuļodams nāca lejup pa nogāzi, vezdams zirgu pavadā. Viņas pirmā doma bija steigties namā un pasaukt Džo, jo klaidoņi un noziedznieki šajā apvidū nebija' retums, kādēļ tēvs arī nekad neļāva viņai jāt vienai. Vērīgāk ielūkojoties, Estere tomēr redzēja, ka nācējs nebija piedzēries, bet tikai kliboja un šķita galīgi novārdzis. Arī viņa zirgs likās līdz pēdējam noguris.

Viņa jau gribēja steigties tam pretī, bet iedzimtais biklums to atturēja. Tā kā nācējs tuvojās ļoti lēnām, viņai bija laika to novērot. Viņas ziņkāre pamazām pārvērtās apbrīnošanā un dzīvā interesē par svešinieku. Tas noteikti bija visskaistākais vīrietis, kādu viņa jebkad bija redzējusi — laikam kovbojs. Viņš bija liels un vingrs, pie garajiem zābakiem šķindēja pieši, pie jostas karājās liels revolveris, kas ejot šūpojās turp un šurp. Ģērbies viņš bija pelēkā uzvalkā; platmaļu sombrero pa pusei aizsedza tam seju, tomēr šajā sejā bija kaut kas tāds, kas Esteri valdzināja.

Acīmredzot viņš bija pamanījis jauno meiteni, jo jau notālēm noņēma sombrero. Kad viņš to uzlūkoja, Esterei neviļus pārskrēja trīsas. Gaišie, gandrīz sudrabkrāsas mati nekārtīgi krita pār viņa augsto, balto pieri, divas zilas acis pētoši vērās viņā. Viņa sejas apakšējā daļa bija iekritusi un noaugusi ar netīru, izspūrušu bārdu.

«Labdien, jaunkundzi» nepazīstamais lēnām sacīja klusā, aizsmakušā balsī. «Vai… šī ir … Helztida rančo?»

«Jā, kungs,» Estere bikli atbildēja.

«Paldies Dievam … kaut arī man ikviens cits rančo būtu tikpat mīļš,» viņš sacīja un, uzmetis zirgam pavadu pār galvu, smagi atslīga uz viena no lielajiem akmeņiem

strauta malā, it kā tam būtu grūti nostāvēt kājās. «Sevis dēļ es vēl… nekā neteiktu … bet biju nopietni nobažījies Kepija dēļ …»

Zirgs stāvēja nekustēdamies, nokāris galvu, kamēr viņa iekritušie sāni smagi cilājās.

«Acīmredzot, jūs nākat no tālienes,» Estere ātri sacīja. «Vai esat slims, vai varbūt jums gadījusies kāda nelaime?»

«Nē, jaunkundze — mēs abi esam tikai… stipri novārguši,» viņš izdvesa, atbalstīdams seju rokās.

Estere ziņkāri aplūkoja lielos, sudraba meksikāņu piešus, melno ādas maksti ar lielu sudraba burtu «E», no kuras rēgojās ieroča ziloņkaula rokturis, kuru uzlūkojot Esterei neviļus bija jānodreb, kaut arī viņa bija pieradusi redzēt vīriešus apbruņotus.

«Atvainojiet mani… vienu mirkli, jaunkundz,» svešais sacīja. «Nedomājiet, ka esmu … pilnīgi aizmirsis pieklājību … tūlīt būšu … tiktāl atspirdzis … ka varēšu sniegt jums paskaidrojumus.»

«Nevis jums, bet man jāatvainojas,» Estere ātri atbildēja. «Biju pilnīgi piemirsusi aicināt jūs namā. Ja jums kaut kas vajadzīgs …»

«Pateicos, jaunkundze… esmu tikai bezgala noguris… un pusē nomiris badā … kaut izsalkuma nejūtu.»

«Vai jūs nākat no tālienes un vai jau sen kopš neesat ēdis?» Estere līdzcietīgi jautāja.

«Nezinu vairs cik ilgi… un cik tālu,» viņš atbildēja. «Katrā ziņā . . . pārjāju augstienes .. .»

«Tik tālu? Bet tas taču šausmīgi!»

«Jā, tā bija … Augšā es satiku … kādu mednieku … tas parādīja man … ceļu uz Helztida rančo … bet es … nomaldījos.»

Sajā brīdī mazais Bobs, kurš līdz šim bija slēpies aiz māsas muguras, iznāca priekšā un, nostājies iepretī svešajam, svarīgi jautāja:

«Sakiet, kungs, jūs varbūt esat ievainots?»

«Hallo, jaunais cilvēk… tevi es nemaz neredzēju… Nē, es neesmu … ievainots.»

«Bet sasodīti noguris gan jūs izskatāties,» Bobs līdzjūtīgi turpināja.

«Tācls es arī esmu.»

«Vai jūs visu laiku nācāt gar mūsu strautu?»

«Jā, no pat avota.»

«Vai redzējāt tajā lielas foreles?»

«Redzēju, dēliņ .. . sevišķi tur augšā … dīķos.»

«Cik lielas?»

«Tādas, kā mana roka … Tu laikam esi liels makšķernieks? Liekas, zvejojot esi iekritis ūdenī?»

«Makšķerējot — es? Nekā tamlīdzīga! Estere — tā ir mana māsa — sauca mani, un tā es neuzmanījos un turklāt man bija uzkodusies forele īstas valzivs lielumā, un tad es slīdēju uz tā Dieva nolādētā debessuņa no akmens …»

«Bet, Bob!» Estere viņu pārmetoši pārtrauca. «Tu taču nedrīksti lietot tik neglītus vārdus!»

Svešais izbrīnā pacēla galvu un sāka sirsnīgi smieties.

«Tiešām, dēliņ… tavā vecumā tas bija visai stipri teikts!»

«Viņš ir nelabojams,» Estere nokaunējusies sacīja. «To viņš, tāpat kā otrais brālītis, iemācījies no mūsu pavāra.»

«Nu, gan jau jaunie kungi atkal atmetīs šo ieradumu,» Emss labsirdīgi piezīmēja. Viņa balsī bija kaut kas, kas Esterei ārkārtīgi patika. «Tātad jums ir pavārs, kas lādas?»

«Pavisam šausmīgi, bet šeit ir grūti atrast citu. Turklāt viņš ir ļoti spējīgs savā arodā un krietns, uzticams cilvēks — tikai no lādēšanās tas nevar atradināties.»

«Sakiet, jaunkundz, vai šo pavāru nesauc par Džo Ke- belu?»

«Jūs pazīstat Džo?» Estere pārsteigta iesaucās un viņa pati nesaprata, kādēļ šis apstāklis to iepriecināja.

«Protams, pa daļai,» viņš smaidīdams atbildēja. «Vai jūs būtu tik laipna, jaunkundz, un palūgtu Džo iznākt pie manis?»

«Zināms, ar vislielāko prieku,» Estere sirsnīgi teica. «Bet vai nebūtu vienkāršāk, ja jūs tūlīt nāktu man līdzi? Džo taču tikpat aicinās jūs namā.»

«Diemžēl, to es nevaru — man visi locekļi ir kā sastinguši.»

«Es jums palīdzēšu — nāciet, atbalstieties pret mani!» Estere dedzīgi iesaucās. «Man ir lāča spēks — vismaz tēvs vienmēr to apgalvo.»

Viņš uzlūkoja jauno meiteni, it kā tikai tagad redzētu to pirmo reizi.

«Jūs esat ļoti laipna, jaunkundz, bet…»

«Labi, tādā gadījumā es pasaukšu Džo,» viņa to ātri pārtrauca. «Ko lai saku viņam, kas jūs esat?»

«Sakiet viņam, ka atnācis viņa vecais draugs — Ričs Emss.»

Jaunā meitene gandrīz skriešus devās uz namu, jau notālēm saukdama:

«Džo!… Hē, Džo!»

Viņa aizelsusies iegāja gaišajā, spodrajā virtuvē, kurai šīs abas iepriecinošās īpašības piemita tikai kopš tā laika, kad te sāka rīkoties Džo Kebels. Pavāra virtuvē nebija, bet viņa dzirdēja to svilpojam ēdamistabā, kas atradās turpt līdzās. Estere atrāva durvis.

«Vai tad jūs nedzirdējāt, ka es jūs saucu?» viņa aizelsusies jautāja.

Mazais, ne visai jaunais pavārs ar lielo degunu un uzticīgām suņa acīm, vienmēr nopietnajā sejā, valkāja apžilbinoši baltu cepurīti un tādu pat priekšautu.

«Nē, Esteres jaunkundze! … Kas tad, triju velnu vārdā, īsti noticis, ka esat tik neparasti uztraukta?» viņš smaidīdams jautāja.

«Tur atnācis kāds svešinieks,» viņa stāstīja. «Viņš ir pavisam novārdzis un sēž ārā… Laikam viņš tālu jājis, jo viņa zirgs ir tuvu sabrukšanai… Nāciet, Džo, viņš apgalvo, ka pazīst jūs.»

«Nu, tādēļ jau jums nevajag tik stipri nosarkt,» viņš mierīgi atbildēja. «Mani pazīst velnišķīgi daudz cilvēku, kādam miljonam esmu jau vārījis ēst.»

«Bet šis cilvēks ir pavisam citāds … Nāciet taču ātrāk, Džo!»

«Nu, nu, jaunkundz, tik uztrauktu es jūs nekad vēl neesmu redzējis! . . . Tātad viņš ir citāds kā visi?» pavārs jautāja, neizrādīdams ne vismazāko interesi par viesi.

«Jā, arī slims viņš ir un nevar paiet. Jums jāpalīdz viņam.»

«Un droši vien tāds ļoti jauns zēns, ko?»

«Nē, gluži jauns viņš nav. Bet viņš esot jums ļoti labs draugs. Viņa vārds ir Ričs Emss.»

«Ričs Emss?» pavārs iekliedzās, un piena kanna, ko tas turēja rokā, dārdēdama noripoja zemē.

«Tātad jūs viņu pazīstat?»

«Svētais bimbam, protams, pazīstu!»

Priekšautam plandoties, viņš izmetās no istabas. Estere gribēja tam sekot, bet tad viņai ienāca prātā, ka nu viņai taču vairs nav iemesla izrādīt tik lielu steigu. Viņa gāja lēnām, pūlēdamās noslēpt savu interesi. Ārā viņa satika Bobu, kas lepni pavadā veda svešinieka zirgu, kamēr Džo drīzāk nesa savu viesi, nekā atbalstīja to. Tomēr visvairāk Esteri pārsteidza pavāra sejas izteiksme: bez

pārspīlēšanas — šis citkārt neglītais cilvēks priekā bija kļuvis skaists.

«Esteres jaunkundz,» viņš sacīja tai, «es gribu ievest viņu savā būdā. Bobs pa to laiku novietos stallī viņa zirgu.»

«Labi, Džo. Ja jums kas vajadzīgs, pasakiet man. Es palīdzēšu Bobam.»

Aizejot viņa vēl dzirdēja Džo sakām Emsam:

«Pie velna, man šķita, ka ausis mani viļ, kad viņa teica, ka Ričs Emss esot atnācis! Vai tiešām tas esi tu, Arizonas Lauva, tu, sasodītais, mīļais debessuns? . . . Vai zini, kā tev trūkst? Nekā cita, kā viena kārtīga viskija! Tev jādzer, vecā klaburčūska, kamēr deguns tev sāk spīdēt — gan tad tu atkal tiksi uz kājām. To mēs tūlīt izdarīsim, dēls, un lai velns mani aizrauj pa daļām, ja es nedzeru tev līdzi kā senajās dienās!»

Estere priecājās, kad nevarēja vairs sadzirdēt pļāpīgā pavāra vārdus, jo baidījās, ka tas varētu vēl vairāk aizrauties un sākt lietot izteicienus, kas nav piemēroti jaunas meitenes ausīm. Viņa steidzās pakaļ brālim, tomēr Bobs kategoriski atteicās atdot viņai Emsa zirga pavadu. Tikai stallī viņš beidzot atļāva viņai piepalīdzēt, jo Džeds, kučieris, bija aizvedis tēvu uz Jampu. Estere atzina par labāku pasaukt puisi Smitu un likt tam pienācīgi apkopt līdz nāvei novārgušo zirgu un tādēļ aizsūtīja Bobu pēc viņa. Palikusi viena, viņa sāka glāstīt zirgu, ko tas viņai labprāt atļāva.

Bobs atnāca atpakaļ viens pats.

«Tas Dieva nolādētais cūkassuns, protams, nekur nav atrodams!» viņš paziņoja.

«Ja tu vēlreiz manā klātbūtnē lietosi šādus izteicienus, es tevi sodīšu — saproti?» Estere gluži izmisusi sacīja.

«Dieva vārds, es nemaz nedomāju neko ļaunu!» Bobs taisnojās.

«Labāk atnes svaigu sienu. Parūpēsimies paši par Ke- piju, lai viņa kungam nav jāraizējas tā dēļ.»

Estere labi prata apieties ar zirgiem, jo bieži mēdza kopt pati savu. Viņa ieveda Kepiju tukšā steliņģī, iedeva tam vispirms mazliet ūdens un auzu, notīrīja un nosukāja viņu, pakaisīja jaunus salmus un beidzot piepildīja redeles ar smaržīgu sienu. Šodien darbs viņai sagādāja sevišķu prieku.

«Nāc nu, Bob,» viņa sacīja, kad viss bija padarīts. «Tev jāpārģērbjas un pamatīgi jānomazgājas.»

«Nemaz neuztraucies — arī tu neizskaties labāka. Kā Freds smietos, ja redzētu tevi tīram tā svešā tēviņa zirgu! Par Freda zirgu tu droši vien nebūtu tik ļoti rūpējusies!»

«Fredam tev nav par to jāstāsta,» Estere viegli pietvīkusi, atbildēja.

«Bet tad tev jādod man vismaz divi gabali cepuma; vienu tu man jau tā esi parādā, jo tavas muļķīgās klaigāšanas dēļ es pazaudēju makšķeri.»

Viņa smiedamās to apsolīja.

Ejot atpakaļ uz rančo, viņi satika Ronaldu, kas turēja aiz ausīm trusīti.

«Redzat, ko es noķēru!» viņš jau notālēm lepni sauca.

Ronalds bija kluss, mazliet sevī noslēdzies puisēns, kuru vieglāk varēja savaldīt kā Bobu. Vairāki jauni, gar- ausaini suņi lēkāja ap viņu.

Tā kā abi brāļi uzsāka vienu no savām nebeidzamām debatēm par zvejas un medību priekšrocībām, Estere atstāja tos stāvam un iegāja dzīvojamā istabā, kas bija vismodernāk un ērtāk iekārtotā telpa namā. Viņas pašas istaba, kuru tā apdzīvoja kopā ar māsu Ģertrūdi, senāk bija bijusi atsevišķa būda. Tajā bija divi logi un atklāts, no dzelteniem akmeņiem mūrēts kamīns, kura priekšā būdas senākie iedzīvotāji kādreiz droši vien bija stāstījuši par savām dēkām bebru medībās. Estere bija pielikusi visas pūles, lai padarītu šo telpu pēc iespējas mājīgāku, un arī vēl tagad turpināja to izdaiļot.

Ģertrūde — tumša, glīta meitene, kas šejienes vientulībā bija uzaugusi kā nezāle — sēdēja noliekusies pār rokdarbu, ko Estere bija tai uzdevusi, jo abas māsas valkāja gandrīz vienīgi pašu šūtas drēbes; arī par mazo brāļu uzvalkiem viņām bija jārūpējas. Šūšana Ģertrūdei bija visienīstākais darbs pasaulē, kādēļ tā arī nepiegrieza vērību vecākās māsas ienākšanai, kaut Estere labprāt būtu pastāstījusi viņai par Džo viesi. Viņas domas atkal un atkal pievērsās dīvainajam svešiniekam, turklāt sirds tai ērmotā kārtā pukstēja arvien straujāk.

Lai cik liela arī nebija viņas nepacietība, viņa tomēr nocietās un negāja virtuvē, tā ka pavāru tā satika tikai ēdamlaikā. Bet arī tad viņa nevarēja vien beigt brīnīties par to, jo labais, citkārt tik pļāpīgais Džo, ne ar vārdu nepieminēja savu viesi, tā ka Estere beidzot bija spiesta apjautāties:

«Kā tad nu klājas jūsu draugam, Džo?»

«Tas pagaidām nav pasaulei runājams,» pavārs atbildēja. «Es iedevu viņam stipru groku, bet nepaguvu pat noaut tam zābakus, kad viņš jau bija cieši aizmidzis. Es nupat palūkojos, ko viņš dara. Viņš guj kā akmens, un droši vien nogulēs visu dienu un nakti, varbūt pat vēl ilgāk. Viņa pēdējais jautājums bija par zirgu. Ceru, jūs taču būsiet nodevusi to Smita gādībā?»

«Nē, mēs nekur nevarējām viņu atrast un tādēļ es pati apkopu Emsa kunga zirgu … Sakiet, Džo, kas īsti ir jūsu draugs?»

«Jūs taču dzirdējāt viņa vārdu,» pavārs izvairīgi atbildēja. «Starp citu, viņš ir kovbojs.»

«Vai jūs jau sen kopš viņu pazīstat?»

«Es iepazinos ar viņu Jaunmeksikā, kur mēs kopā strādājām — jā, tas bija pirms pieciem gadiem… Cik ātri gan aiziet laiks!»

Esterei par lielu vilšanos, Džo Kebels pat nedomāja pastāstīt vienu no savām interesantajām dēkām, kurā Emsam šoreiz droši vien būtu piekritusi galvenā loma. Džo vispār bija ļoti pārvērties, ko Estere gan vairāk nojauta, nekā redzēja.

Bērni ķildojās trusīša dēļ, ko pavārs bija tiem izcepis, un uzmācās māsai ar visdažādākiem jautājumiem, tā ka Esterei pat neatlika laika sakopot domas. Tikai, kad viņa pēc ēšanas palika viena, tā varēja mierīgi pārdomāt par cilvēku, kurš bija tik ļoti viņu ieinteresējis.

Turklāt viņai iekrita prātā, ka arī Džo Kebela ierašanās Helztida rančo bija norisinājusies gandrīz tādos pašos apstākļos kā Emsa Riča atnākšana. Toreiz neviens cilvēks neko nezināja par Džo, un arī vēl šodien par viņu bija zināms vienīgi tas, ko viņš pats bija par sevi stāstījis — un tas bija visai maz. Un tomēr viņš šo divu gadu laikā bija pratis kļūt šeit gandrīz nepieciešams.

«Man šķiet, es tikai tagad, pēc šī Riča Emsa ierašanās, sāku pienācīgā mērā cienīt Džo,» Estere pie sevis sacīja. «Kas tad nu īsti noticis ar mani?»

14

Abi puisēni, Ronalds un Bobs, gulēja kādas noliktavas bēniņos, kurp tie nokļuva pa kāpnēm no priekšnama pagalma pusē. Sī telpa bija pilnīgi noslēgta no visa pārējā nama, bet tā atradās tieši virs Esteres loga, tā ka Estere tomēr varēja zināmā mērā kontrolēt mazos brāļus un vajadzības gadījumā tie varēja viņu pasaukt. Lieta tā, ka dienās abi zēni bija visai drošsirdīgi, bet tumsai iestājoties viņu drosme vienmēr stipri sašļuka.

Kā visi laucinieki, arī Helztidi vakaros agri gāja gulēt, bet šovakar abi zēni bija mazliet ilgāk aizkavējušies.

Estere sēdēja savā istabā un mēģināja lasīt, kad pēkšņi tā izdzirda ārā klusu čaukstēšanu. Varbūt tās bija tikai iedomas, jo svešinieks, no kura viņa nespēja novērst domas, bija to padarījis mazliet nervozu.

Viņa piegāja pie loga un palūkojās ārā. Nakts bija skaidra un zvaigžņota. Troksnis, ko viņa pirmīt bija dzirdējusi, atkārtojās. Nebija nekas neparasts, ka lapsas, ko- joti, lāči un pat kalnu lauvas naktīs apciemoja rančo, bet tādos gadījumos suņi mēdza riet.

«Nav jau nekas vairāk, kā kāds sasodīts sesks!» Boba balss iesaucās.

«Pie svētā lielgabalstobra, kādas nolādētas nejēdzības tu tur pļāpā!» Ronalds atbildēja.

Estere aizspieda ausis, lai nebūtu jādzird brāļu šausmīgie izteicieni. Tikai pēc laba brīža viņa atkal ļāva rokām noslīgt gar sāniem. Pa to laiku viņas acis jau bija apradušas ar tumsu, un viņa redzēja, ka viens no tās brāļiem stāvēja kāpņu vidū, kamēr otrais acīmredzot vēl atradās augšā.

«Nāc taču un palīdzi man notvert to Dieva nolādēto maitu!» Bobs sacīja.

«Nenāk ne prātā — pasauc sev palīgā kādu vecu tirgus sievu!» Ronalds atcirta.

«Nekrietnais suns!»

«Nožēlojamais gļēvuli!»

«Par to es tevi rīt piekaušu, tu, paklīdušais karātavu putns!»

«Es vienkārši nelaidīšu tevi atpakaļ augšā, tu vecā kla- burčūska, — guli ārā!»

«Nu, uzgaidi tikai — kad būšu noķēris to trīskārt sasodīto lopu, es izrēķināšos ar tevi, tu vaimanu princi!»

Bobs izskrēja cauri priekšnamam un nozuda. Estere dzirdēja, kā tas tumsā lādējās un svieda ar akmeņiem. Pēkšņi viņš šausmās iekliedzās un skriešus metās atpakaļ uz kāpnēm.

«Ronaldin, laid mani iekšā, tas zvērs dzenas man pakaļ!»

«Jā, tiešām — saredzēt es viņu vēl nevaru, bet toties saožu!»

«Miljons zibeņu un pērkonu, kaut nu man būtu šautene!»

Estere nu jau bija noklausījusies labu daļu no Džo Ke- bela lamu vārdiem. Kaut viņa zināja, ka mazie pie tam nekā ļauna nedomā, viņa tomēr atzina par vajadzīgu iejaukties.

«Puikas, vai jūs tūlīt neizbeigsiet šo riebīgo lādēša- nos!» viņa draudoši uzkliedza tiem.

Iestājās dziļš klusums. Abi ļaundari sastinga un nekustējās.

«Nemaz neizliecieties — es skaidri redzēju jūs un visu dzirdēju!»

«Tev vajadzētu labāk izbāzt degunu pa logu, Estere! Ja mēs nebūtu uzmanījuši, tas smerdelis būtu piegānījis ar savu elpu visu namu!» Bobs pašapzinīgi sacīja, kamēr Ronalds apmierināts ņirgājās.

Estere tikai ar pūlēm valdīja smieklus.

«Kur tad jūs vispār tik vēlu bijāt?» viņa jautāja.

«Nieki, Ester, mēs godīgi gulējām!»

«Nemelojiet!»

«Mēs nemelojam, tas Dieva nolādētais zvērs mūs uzmodināja!»

«Puikas, to es noteikti pastāstīšu tēvam!» Estere brīdināja, un šie draudi arī šoreiz nepalika bez iespaida.

«Ak, lūdzu, nē!» Bobs ubagoja.

«Es tas nebiju, Estere, — tas bija Bobs!» Ronalds vaimanāja.

«Kaunies novelt vainu uz citu!» Estere sacīja. «Un nu ātri, kas noticis?»

«Bet vai tu mūs nenodosi?»

«To nevaru apsolīt, kamēr nezinu, kas īsti noticis. Tātad, ko jūs atkal esat izdarījuši?»

«Mēs slepus aiznesām Fredam ko ēst!»

«Fredam? Kādēļ? Kur tad viņš ir?»

«Taisnību sakot, tas nebija Fredam pašam, bet tiem diviem vīriem, kas viņu pārveda; tie lūdza, lai mēs pagādājot viņiem ko ēst.»

«Kur tad viņi ir?»

«Stallī.»

«Vai Freds bija piedzēries?»

«Nezinu — bija tumšs, un viņš tūlīt iekrita sienā, bet abi svešie vīri sūtīja mūs pēc ēdiena.»

«Labi — un nu ejiet gulēt. Tēvam es neko neteikšu,» Estere sacīja un, aizvērusi logu, nogūlās līdzās Ģertrūdei. Tomēr apziņa, ka stalli kopā ar Fredu atrodas divi sveši cilvēki, viņu stipri uztrauca.

Sī bija jau otrā reize, kad Freds tika pārvests mājās šādā stāvoklī. Kādu dienu tēvs tomēr dabūs zināt, kā uzvedas viņa vecākais dēls. Freda rīcība sagādāja Esterei lielas bažas. Līdz šim viņa nebija gribējusi ticēt neglītajām baumām par Freda uzvešanos, bet nu arī viņa bija spiesta nostāties šī fakta priekšā, kas kopā ar dažiem citiem apstākļiem draudēja padarīt ģimenes stāvokli ļoti draudošu.

Kad Estere Helztida beidzot aizmiga, viņas spilvens bija mitrs no asarām.

* * *

Estere uzmodās ar viņai pavisam svešu sajūtu: viņa bija salauzta un satriekta, un gandrīz nožēloja, ka tai bija lemts piedzīvot šo jauno dienu.

Brīdi viņa vēl palika vaļējām acīm guļam gultā un klusībā pārmeta sev savu apkaunojošo mazdūšību.

Viņa dzirdēja, kā abi puisēni augšā sarunājas un tad pēc iespējas klusāk nokāpa lejā. Ģertrūde piecēlās, apģērbās un sāka zoboties par lielās māsas slinkumu; tomēr Esterei trūka apņēmības atstāt gultu un doties pretī draudošajai nelaimei, kuras tuvošanos viņa tumši nojauta.

Beidzot viņa tomēr piecēlās, kaut juta, ka nespēs pienācīgi pretoties tam, kam vajadzēja nākt. Ģērbjoties, viņa pēkšņi ievēroja, ka šodien tā piegriež savai ārienei daudz vairāk vērības kā citkārt.

Domīgi viņa aplūkoja sevi spogulī. Viņa zināja, ka ir glīta, bet šodien tā vēlējās būt sevišķi pievilcīga, kaut citkārt piegrieza savam izskatam visai maz vērības. Pēkšņi tumšs sārtums iešalca viņai vaigos un Estere pati sadusmojās par to.

Brokastīs viņa ieradās par vēlu. Bērni jau bija paēduši un atkal aizskrējusi. Bet toties viņa, sev par lielu pārsteigumu, satika ēdamistabā Fredu. Viņš apsveica māsu neparasti silti, tomēr Estere palika mierīga un vēsa. Freds bija rūpīgi noskuvies, apģērbis tīru kreklu un apsējis jaunu kaklasaiti, tomēr viņa saulē iedegusī seja izskatījās gurda un novārgusi.

Džo, kas ienesa Esterei brokastis, apsveica to vārdiem:

«Labrīt, Esteres jaunkundzi Šodien jūs esat pamatīgi nokavējusies — gan laikam tādēļ, ka esat tik ļoti uzcirtusies … Fredam par godu?»

«Labrīt, Džo!» Estere īsi atbildēja un sāka ēst. Viņu pārsteidza pavāra tonis, un viņa ziņkāri gaidīja, ko Freds atbildēs uz tā piezīmi.

«Džo stāstīja man par kādu svešinieku, kas vakar esot ieradies,» Freds iesāka, kad pavārs bija izgājis. «Kas tas īsti ir par cilvēku?»

«Kā lai es to zinu? Pajautā Džo, jo šis Ričs Emss taču ir viņa draugs!»

«To es arī darīju, bet krietnais Džo šorīt ir tik mazrunīgs, ka pat atmetis savu parasto lādēšanos. Kā tad šis Emss izskatās?»

«Nu .. . tas ir kāds kovbojs — ne visai jauns … Turklāt viņš bija tā novārdzis un viņam bija uzaugusi tik liela bārda, ka grūti būtu pateikt, kāds viņš izskatās parastos apstākļos.»

«Man šī lieta nepatīk… Es jau pateicu Džo, ka būtu labāk, ja viņa draugs pēc iespējas ātrāk atkal aizietu no mums.»

«Bet kādēļ tā, Fred?» Estere sašutusi iesaucās. «Vai tiešām viesmīlība tev ir tik sveša lieta? Sis cilvēks taču bija novārdzis līdz nāvei un galīgi izsalcis!»

«Tu, protams, esi gatava iekrist uz ikvienu komēdiju, ko kāds tev tēlo priekšā!» Freds zobgalīgi atbildēja.

«Paldies Dievam, Helztida rančo tev vēl nav nekādas noteikšanas!» Estere tādā pat tonī atcirta. Tad viņa pievērsās pavāram, kas šajā brīdī ienāca un piebilda: «Džo, nepievērsiet ne vismazāko vērību naidīgajam stāvoklim, kādu Freds acīmredzot domā ieņemt attiecībā pret jūsu draugu. Izturieties pret Emsa kungu tā, it kā šis būtu viņa paša nams.»

«Liels paldies, Esteres jaunkundz!» pavārs vienkārši atbildēja. «Es tikpat būtu lūdzis jūsu atļauju to darīt, jo man būtu sasodīti nepatīkami izturēties pret šo cilvēku nelaipni.»

Estere uztvēra skatienu, ko viņš uzmeta Fredam, un šis skats tai sagādāja nemieru. Freds norija kādu piezīmi, kas ar varu lauzās tam pār lūpām.

«Kas tad īsti bija tie divi cilvēki, kas vakar pārveda tevi mājās?» Estere apjautājās brālim.

«Kas tev to stāstīja?» tas norūca. «Acīmredzot, man vajadzēs atkal reiz pataustīt, cik bieza āda ir maniem brāļu kungiem.»

«Ja tu tikai pieskarsies viņiem, es pastāstīšu tēvam, ka tu jau divas reizes esi pārvests mājās piedzēries.»

«Pie velna!» Freds nikni iekliedzās, pietrūkdamies kājās. «Ja gribi nolasīt man sprediķi, tad vismaz iznāc ārā, lai pavārs nedzird visu, ko runājam!»

Viņš izskrēja no istabas. Tomēr Estere nebūt nesteidzās, un mierīgi turpināja ēst. Brīdi vēlāk no jauna ienāca Džo. Viņa sejā bija nopietnas bažas.

«Esteres jaunkundz,» viņš sacīja, «es neesmu pļāpa, bet man jums kaut kas jāpastāsta, ja negribu pārsprāgt.»

«Man šķiet, šīs pūles varat aiztaupīt, Džo,» viņa ātri atbildēja. «Jūs laikam gribējāt man teikt, ka divi sveši vīrieši atkal reiz pārveduši Fredu piedzērušos?»

«Nē, kaut arī tā ir gluži jauka lieta … Es gribēju jums pastāstīt, kas tie bija par puišiem,» pavārs sacīja, kļūdams nopietns. «Kad viņi atnāca, es biju ārā un redzēju tos.»

«Nu, un kas tad tie bija?» Estere nepacietīgi jautāja.

«Viens no viņiem bija Baršs Henslers; arī otro es jau reiz esmu redzējis Jampā, bet viņa vārdu nezinu.»

«Henslers? Tas taču ir viens no bīstamākajiem lopu zagļiem, uz kuru tēvs ir tik nikns?»

«Pareizi — Henslers dzīvo Jampā un pieder pie Kleva Benarda bandas.»

«Un Freds satiekas ar šādiem ļaudīm … Tas taču ir šausmīgi!»

«Tikai neuztraucieties, Esteres jaunkundz,» Džo Kebels mierīgi atbildēja. «Freds dvēselē nav slikts cilvēks, viņš tikai ir vieglprātīgs, mīl iedzert un spēlēt kārtis, bet visļaunākais ir tas, ka viņš nevar daudz panest. Un tā kā jūsu tēvs diemžēl pievērš viņam pārāk maz vērības, tad šis Henslers viegli var pakļaut Fredu savam iespaidam.»

«Dieva dēļ, Džo, ko mēs tagad lai iesākam?» Estere bez padoma jautāja.

«Man šķiet… es gribēju pārrunāt šo lietu ar Emsu, ja jau viņš tik jocīgā kārtā gadījies rančo,» Džo atbildēja, un viņa dziļi iekritušās acis dīvaini iemirdzējās.

«Taisnību sakot, man nemaz nepatīk, ka jūs gribat šajā lietā iejaukt mums pilnīgi svešu cilvēku … Un kādēļ jums šķiet jocīgi, ka Emsa kungs tieši tagad ieradies Treblsomā?»

«Apstākļi šeit ņēmuši diezgan bīstamu virzienu, Esteres jaunkundz, un jocīgais šajā lietā ir tas, ka Ričs Emss ir tieši īstais vīrs, kas spēj šo lietu atkal nokārtot.»

«Kādēļ tad tieši viņš?» Estere ziņkāri jautāja.

«To pateikšu jums, ja man izdosies pierunāt viņu palikt šeit, kaut gan bīstos, ka tas nebūs iespējams.»

«Kādēļ? … Tēvs taču varētu nodarbināt viņu kā kovboju,» Estere ātri sacīja, sajūsmināta par šo pēkšņo ideju.

«Ticiet man: jūsu tēvs darīs visu iespējamo, lai paturētu manu draugu šeit, ja vien Emss man atļaus pateikt, kas viņš īsti ir.»

«Bet tas taču ļoti vienkārši, Džo. Runājiet ar tēvu, iepriekš neko nesakot savam draugam.»

«Jā, tā nav slikta ideja,» Džo iepriecināts piezīmēja. «Tomēr esmu gandrīz pārliecināts, ka Emss dosies tālāk, kolīdz būs mazliet atspirdzis.»

«Kurp tad viņam tik ļoti jāsteidzas?» Estere mazliet aizskarta jautāja. «Vai tad mēs esam tik briesmīgi cilvēki?»

«Nē, bet jums jāzina, ka vienīgais, no kā Emss bēg, ir glītas meitenes!»

Estere tumši pietvīka.

«Kā tā? Vai tad jūsu draugs ir tik liels sieviešu ienaidnieks?» viņa mulsi jautāja.

«Nē, un tomēr viņš bēg no ikvienas glītas meitenes.»

«Tik bikls viņš nemaz neizskatās .. . Cik vecs viņš īsti ir?»

«Nezinu, bet salīdzinot ar mani, tas vēl ir ļoti jauns.»

«Bet deniņos viņam jau sirmi mati, un arī citādi tas izskatās jau stipri padzīvojis.»

«Dzīve ganībās viņu tādu padarījusi, bet patiesībā viņam vēl nevar būt ne trīsdesmit gadu . .. Bet nu es iešu.»

«Palieciet vēl, Džo!» Estere viņu aizturēja. «Jūs vienmēr esat bijis man labs draugs un padomdevējs. Un man šķiet, ka tieši šobrīd man jūsu draudzība nepieciešama, kā vēl nekad.»

Džo sajūsmā tik cieši saspieda viņas pasniegto roku, ka Estere tikai ar pūlēm savaldīja sāpju kliedzienu. Laipni uzsmaidījusi krietnajam pavāram, viņa izgāja no istabas, lai uzmeklētu Fredu.

Viņš jau gaidīja to, drūmi saraucis uzacis.

«Tev gan sasodīti daudz kas runājams ar šo pavāru!» viņš īgni norūca.

«Katrā ziņā, Fred, viņš jau arī ir man daudz vairāk brālis kā tu!»

Freds sarāvās un pietvīka.

«Tev mēle šodien asa kā nazis, māsiņ,» viņš piespiesti smiedamies sacīja.

«Atmet šo toni, Fred. Es jau tā neesmu visai labi noskaņota pret tevi.»

Viņš kļuva nopietns.

«Klausies, Ester: man katrā ziņā nepieciešama nauda …»

Jaunā meitene skarbi iesmējās.

«Ko tu saki!»

«Vai tev varbūt nav vēl mazliet no savas kabatnau- das?»

«Ir gan, bet to es paturēšu sev! No manis tu vairs nedabūsi dzeršanai un spēlei ne dolāra.»

«Bet man taču katrā ziņā jāsamaksā, ko esmu palicis parādā.»

«Kam?»

«Tas taču nevar tevi interesēt.»

«Tu vienkārši kaunies man teikt šī cilvēka vārdu. Bet es jau pati to zinu!»

«Tā? Un kas tas būtu?» Freds izaicinoši iesmējās.

«Baršs Hensl…»

Freds zibens ātrumā aizspieda ar roku viņas muti un ievilka to līdzi dzīvojamā istabā. Estere sašutusi izraisījās no brāļa rokām.

«Ko gan tu iedrošinies?» viņa iesaucās.

«Tur bija kāds cilvēks, viņš stāvēja tieši aiz tevis,» Freds atbildēja. «Tas droši vien bija tas pats tēviņš, kuru Džo pieņēmis pie sevis.»

«Es neviena neredzēju,» Estere salti sacīja. «Izej taču un pārliecinies pats, kas tas tāds bija.»

«Tu taču dosi man naudu, Ester, vai nav tiesa?» viņš lūdzoši jautāja.

«Cik tev vajag?»

«Trīssimt dolāru.»

«Žēlīgais Dievs! Pat ja gribētu, es nevaru tev tik daudz dot,» Estere atbildēja un iegāja savā istabā, aizvērdama aiz sevis durvis.

Apsēdusies uz gultas malas, viņa sāka pārdomāt. Kad brīdi vēlāk viņa atgriezās dzīvojamā istabā, tur bija tikai Ģertrūde.

«Ģerta, vai neesi redzējusi Fredu?»

«Jā, vēl nupat viņš šeit sēdēja, atbalstījis galvu rokās, kad es iejautājos, vai viņš nav iemīlējies, viņš tikai uzmeta man niknu skatu un izskrēja ārā.»

«Un kur palikuši puikas?»

«Bobs ar kādu liela auguma, svešu kovboju aizgāja pie strauta. Drīz viņiem piebiedrojās arī Džo.»

Estere izgāja ārā, cerēdama kaut notālēm pavērties dīvainajā svešiniekā, bet viņa vietā iepriecināta ieraudzīja tēvu, kas tuvojās namam. Viņa skriešus metās tam pretī, bet ieraugot tēva seju, viņas prieks pārvērtās dziļā nemierā.

«Jau mājās, tēvs?» viņa iesaucās. «Cik ļoti es priecājos!»

«Labdien, meit,» viņš atbildēja un, sirsnīgi noskūpstījis Esteri, iedeva tai vienu no daudzajiem saiņiem, kas tam bija rokās. «Tas tev un mazajiem… Hallo, Ģerta!» viņš apsveica jaunāko meitu, kas arī bija izskrējusi tam pretī. «Kur tad zēni?»

«Ja nemaldos, pie strauta,» Estere atbildēja. «Vai lai pasaucu tos?»

«Nē, tam vēl laika diezgan … Kādi tev šodien sārti vaigi, meitenīt!»

«Tu ved sliktas ziņas, tēvs?»

«Kas gan tev nāk prātā!» viņš māksloti līksmi iesaucās.

«Saki taču man patiesību, tēvs,» Estere nopietni teica. «Esmu taču jau pietiekoši liela, lai palīdzētu nest tavas rūpes.»

«Lai nu kāds paklausās, kā runā mana deviņpadsmit gadus vecā meita!» Helztids smējās. «Ģerta, ņem šos saiņus. Un pasaki Džo, ka rati ir pilni ar pārtikas krājumiem, lai Džeds palīdz viņam tos ienest… Vai kovboji jau atgriezušies no ganībām?»

«Nē, vēl ne.»

«Vai Freds pārnācis?»

«Jā, vakarvakarā.»

«Vai viņš bija piedzēries?»

«Viņš apgalvo, ka nē,» Estere vilcinādamās sacīja, tad piebilda: «Šorīt viņš katrā ziņā bija skaidrā prātā.»

Tēvs vairs nekā nejautāja, bet iegāja savā istabā. Estere sakārtoja saiņus un dažus no tiem ienesa savā istabā. Viņas tēvs vienmēr bija bijis devīgs, bet tik izšķērdīgi viņš nekad vēl nebija iepircies un šis apstāklis sagādāja viņai zināmas bažas.

Pārējās lietas viņa ienesa virtuvē, kur Džeds rīkojās ap milzīgiem pārtikas krājumu saiņiem.

«Kur tad pavārs?» viņš jautāja.

«Pie strauta,» Estere atbildēja. «Kā bija Jampā, Džed?»

«Diezgan labi vieniem, bet ne visai jauki kādai zināmai ļaužu sugai,» kučieris smiedamies atbildēja.

«Kā tā? Vai tad atkal notika šaušanās?»

«Arī tā, tomēr tikai nenozīmīga. Bet es runāju par kāršu spēli Bosomera krogā. Parasti arī es mīlu piedalīties, bet šoreiz sargājos to darīt, jo tur bija gandrīz visa Kleva Benarda banda, un tie puiši kaisīja naudu pilnām saujām.»

«Tas bija ļoti prātīgi, ka jūs nespēlējāt, Džed,» Estere sacīja un atgriezās savā istabā, kur to gaidīja kāds steidzams rokdarbs. Viņas domas darbojās tikpat ātri kā pirksti ar adatu, un tomēr viņas dzirde uztvēra visu, kas norisinājās dzīvojamā istabā, kur Ģertrūde pašreiz teica zēniem:

«Te ir jūsu konfektes … Tev, Ronald, tēvs pārvedis mazu šauteni, bet to tu dabūsi tikai tad, kad būsi atmetis lādēšanos.»

«Svētais bimbam, tādā gadījumā es nekad nedabūšu to sasodīto rīku,» Ronalds sapīcis atbildēja.

«Jā, un arī Bobam tēvs pārvedis veselu kaudzi dažādu rīku makšķerēšanai, bet ar to pašu noteikumu.»

«Rīki? Kas tie par rīkiem?»

«Makšķerāķi un auklas un .. .»

«Un to šis sievišķis sauc par rīkiem! Nu, jā, ko tāds ķēms saprot no šādām lietām?… Nāc, Ronald! Ņem savu saldo ēsmu līdzi, iesim atpakaļ pie Emsa.»

«Vai zini ko? Man ir lieliska ideja! Mēs vienkārši pateiksim Emsam, lai viņš iegūst mums šīs lietas ar varu. Lai es nosprāgstu uz vietas, ja viņš to neizdarīs!»

Zēni aizskrēja, bet Estere nopūzdamās no jauna iegrima darbā …

Šajā priekšpusdienā notika arī vēl citas ievērojamas lietas. Estere dzirdēja, ka Helztida kovboji esot pārjājuši un tiem bijusi ilga saruna ar viņas tēvu tā istabā.

Beidzot atskrēja Ģertrūde un ziņoja māsai, ka pusdienu zvans jau nozvanījis otro reizi. Kad Estere iegāja ēdamistabā, pie galda, viņai par lielu vilšanos, sēdēja vienīgi ģimenes locekļi.

«Kur tad Emsa kungs?» viņa jautāja pavāram.

«Viņš vēlāk ēdīs kopā ar kovbojiem un mani,» Džo paskaidroja.

Estere viegli pietvīka un pievērsās tēvam:

«Vai esi jau apsveicis Emsa kungu?» viņa jautāja.

«Nē, bērns, man vēl nav bijis laika. Man bija maza izskaidrošanās ar tavu brāli, un tad vēl arī ar Stīvensu un Meklinu.»

Tie bija abi Helztida kovboji.

«Neņem tik ļoti to pie sirds, tēvs!» Estere sacīja. «Es jūtu, ka galu galā viss vēl būs labi!»

«Tā — tev tā šķiet?» tēvs pārsteigts jautāja, uzmezdams viņai pateicīgu skatienu.

Pieceļoties no galda, viņš sacīja Džo:

«Tātad vēlāk, kad būsiet paēduši, atvediet pie manis savu draugu.»

Pie galda Freds nebija runājis ne vārda, un visu laiku nebija pacēlis acu no sava šķīvja. Palikusi viena ar brāli, Estere jautāja tam:

«Kas tad īsti noticis starp tēvu un tevi?»

«Ak, vienmēr tā pati vecā lieta,» viņš īgni norūca.

«Tam es neticu … Vai tad viņš jau zina par tavu parādu …»

Freds brīdinoši pamāja ar galvu uz virtuves durvīm un izgāja ārā. Estere sekoja tam.

«Ja tēvs kaut ko arī zina, tad viņš to neizrāda,» Freds sacīja. «Bet ari bez visa tā, viņš pamatīgi izmazgāja man galvu.»

«Vai šorīt tu- runāji ar šo Bāršu Hensleru?» Estere jautāja.

«Jā … Viņš pat piedraudēja man. Bet ko lai daru? Ļaunākais vēl tas, ka es jau iepriekš zināju, ka viņš spēlē negodīgi. Bet kolīdz esmu iedzēris dažas glāzītes, man jau šķiet, ka mani neviens nevar apvest ap stūri.»

«Jā, mīļais Fred, pamazām tu, liekas, sāc nākt pie prāta, bet tad jau viss vēl nav zudis.»

Viņš aizskrēja neatbildējis. Estere iegāja savā istabā un atkal nosēdās pie darba. Durvis viņa gluži neapzināti bija atstājusi tikai pievērtas un drīz vien dzirdēja tēvu un Fredu ienākam dzīvojamā istabā.

«Katrā ziņā tas bija lieki, tēvs, ka tu nostrostēji mani kovboju un arī vēl šī svešinieka klātbūtnē,» Freds diezgan izaicinoši sacīja.

«Kas par to?» Helztids salti atbildēja. «Vai tad tu esi daudz bažījies par manām jūtām? … Bet nu ir par vēlu runāt par to. Lūdzu, atstāj tagad mani vienu. Mans stāvoklis ir tik kļūmīgs, ka man tas jāapspriež ar vīriem!»

Freda šļūcošie soļi tik gaiši liecināja par tā dziļo izmi- kumu, ka Esterei kļuva viņa žēl.

Te ēdamistabā ieskrēja Džo.

«Saimniek,» viņš aizelsies sacīja, «es atnācu agrāk, jo gribu jums kaut ko jautāt.»

«Runājiet vien, Džo,» Helztids atbildēja.

«Lieta tā,» pavārs nopietni turpināja, «vai jūs pietiekami uzticaties man, lai atļautu man iejaukties jūsu ģimenes lietās, vai arī.. .»

«Protams, es uzticos jums, Džo. Ja es jau agrāk būtu jums paklausījis …»

Viņš aprāva teikumu.

«Liels paldies, saimniek! Tā kā jūs man uzticaties, es gribēju galvot jums par šo Emsu un …»

«Man pietiek ar to, ka viņš ir jūsu draugs!»

«Lieliski! Šis Emss ir īstais vīrs, kas varētu izravēt šīs nezāles Treblsomā ar visām saknēm!»

«Tā? Kas tad viņš īsti ir par cilvēku?» Helztids mazliet neticīgi jautāja.

«Vajadzētu pārāk daudz laika, lai to izskaidrotu. Bet ja jums ar to pietiek, teikšu īsi un skaidri: viņš ir visno- lādētākais tēviņš, kādu jebkad esmu redzējis, un tas kaut ko nozīmē! Ja jums izdodas pierunāt Emsu palikt šeit, jūs uzreiz būsiet brīvs no visām rūpēm!»

«Tas taču ir neiespējami Kā gan viens vienīgs cilvēks varētu to izdarīt?»

«Viņš to spēj!»

«Bet, mīļais Džo, es esmu nabags, gandrīz pilnīgi izpostīts — kaut šis cilvēks arī paveiktu to, es pat nevarētu viņu atalgot.

«Pie velna! Kas tad šeit runā par atalgojumu?» Džo iesaucās tādā tonī, kādā Estere nekad vēl nebija dzirdējusi to runājam. «Pašreizējos apstākļos Emss nepieņemtu no jums pat parastās kovboja algas! Pat starp mums, Rietumu vīriem, Arizonas Lauva ir izņēmums!»

«Kas? … Tavs draugs ir Arizonas Lauva?»

«Katrā ziņā!» Džo lepni atbildēja.

«Jā, cilvēk, kādēļ tad jūs jau tūlīt to neteicāt? Par viņu arī es esmu dzirdējis!»

«Nu, tādēļ! Tad jau jūs arī zināsiet, kā tas mēdz rīkoties ar lopu zagļiem un citiem neliešiem! Tikai viena nelaime ir šajā lietā, un tā — atvainojiet, ka jums to saku — ir Esteres jaunkundze! Emss ir ļoti bikls pret sievietēm, un Esteres jaunkundze turklāt ir tik sasodīti skaista … Jums jāiztēlo Emsam šī lieta visai spilgtās krāsās: jāsaka, ka jūs ik dienu var nošaut, un ka Esteres jaunkundze tad paliktu viena pasaulē …»

«Jūsu padoms gan ir diezgan jocīgs, Džo, bet es to tomēr pieņemu,» Helztids smiedamies sacīja. «Turklāt man nemaz nevajadzēs pārspīlēt, jo mans stāvoklis tiešām ir diezgan ļauns.»

«Tādā gadījumā Emss paliks! Saimniek, un ja tad vēl Klevs Benards, Baršs Henslers un tie citi suņi nozags jums kaut vienu vienīgu teļu — lai tad es pats palieku par suni!»

«Jūsu paļāvība tiešām sāk pielipt arī man,» Helztids smaidīdams piezīmēja.

«Jā, Emss ir brīnišķīgs tēviņš un ar viņu jūs piedzīvosiet vēl dažu labu pārsteigumu! Piemēram, šorīt pat. Viņš aizgāja zēniem līdzi pie strauta un, kamēr mazie makšķerēja, mazliet pastaigājās gar strautu. Te viņš ierauga uz ceļa divus jātniekus un jūsu dēlu, kas iet tiem pretī. Redzēdams, ka Freds negrib tikt pamanīts, viņš uzmanīgi pielien tuvāk, lai varētu aplūkot, kas tie īsti ir par puišiem . .. Pēc viņa apraksta, viens no tiem bijis — Baršs Henslers.»

«To jau es nojautu,» Helztids aizžņaugtā balsī sacīja. «Un kas tālāk?»

«Vairāk nekas. Bet man šķiet, Emsam jau ir savas domas šajā lietā, jo vēlāk viņš sasodīti vērīgi uzlūkoja Fredu … Un tad — jūsu abi kovboji, kas tūlīt pēc izskaidrošanās ar jums ienāca virtuvē. Zināms, viņi bija ļoti uztraukti, bet tas vēl neattaisno visu to, ko viņi tur samuldēja. No Meklina es vispār nekad nesmu turējis lielu lietu. Kad viņi bija aizgājuši, Emss sacīja man: «Džo, šis Mek- lins ir blēdis — vai esi to jau novērojis?» Un tad es viņam atbildēju, ka domāju tāpat.»

«Meklins? Vai tas var būt? Viņā gan ir kaut kas tāds, kas modina neuzticību pret to … Un kā ar Stīvensu?»

«Tas jau ir sarežģītāks jautājums! Emss domā, ka tas esot vai nu ļoti viltīgs vai arī godīgs cilvēks … Bet nu es atsūtīšu jums viņu pašu.»

«Labi, Džo, tikai nelieciet man ilgi gaidīt.»

Kebels aizsteidzās un Helztids iegāja savā istabā.

Estere nolika darbu uz galda. Viņai bija jādomā par visu, ko tā nupat bija dzirdējusi.

«Ja Emss paliks šeit, viņš izglābs tēvu,» viņa vairākas reizes sevī atkārtoja, it kā gribētu cieši iegaumēt šo teikumu. Tātad viss atkarīgs vienīgi no Emsa palikšanas vai nepalikšanas.

Kad Estere beidzot piecēlās, viņa jau bija tikusi pilnīgi skaidrībā par savām attiecībām pret nākamo Treblso- mas glābēju.

«Ja tēvam neizdosies — es pratīšu viņu pārliecināt,» viņa sacīja sev. «Protams, mans sirdsmiers tādā gadījumā būs uz visiem laikiem pazaudēts.»

Viņa piecēlās un, nostājusies spogu|a priekšā, sakārtoja matus.

15

Esterei vairs neatlika daudz laika pārdomām. Kolīdz viņa spogulī bija pārliecinājusies, ka viņas āriene ir kārtībā, dzīvojamā istabā jau atskanēja soļi.

Helztids aprāva savu apsveikumu pusvārdā, kad atvērās durvis un istabā ienāca Estere.

«Skat', Esteres jaunkundze!» Džo iesaucās, uzlūkodams viņu.

Estere smaidīama tuvojās viņam.

«Nepūlieties stādīt man priekšā jūsu draugu,» viņa sacīja. «Mēs jau esam pazīstami.»

Viņa sniedza Emsam roku.

«Labdien, Emsa kungs,» viņa laipni turpināja, ārēji pilnīgi mierīga. «Es gan nevaru jūs vairs pazīt, tomēr esmu pārliecināta, ka jūs tas esat.»

Tiešām, šajā cilvēkā būtu bijis grūti pazīt vakarējo netīro, līdz nāvei novārgušo jātnieku.

«Priecājos, ka šodien varu parādīties jums pieklājīgākā izskatā,» Emss mierīgi atbildēja. «Starp citu, ja jūsu vārdi domāti kā kompliments — varu ar vismierīgāko sirdsapziņu atbildēt jums ar to pašu.»

«Pateicos jums, Emsa kungs, — mana piezīme tiešām bija domāta kā kompliments,» viņa smaidīdama sacīja, tad piegāja pie tēva, kas ar neslēptu lepnumu, uzlūkoja viņu.

«Meitiņ, tu jau izskaties gluži apburoša,» viņš beidzot sacīja. «Bet mēs taču neesam šurp nākuši dejot.»

«To es zinu,» Estere atbildēja, noskūpstīdama viņu. «Bet tu taču atļausi arī man ņemt dalību jūsu kara apspriedē — vai nav tiesa, tēvs?»

«Tātad Džo tev stāstījis par to?»

«Viņš tikai atbildēja man uz dažiem jautājumiem, un to tu nedrīksti viņam pārmest.»

«Cik ļoti tu pašlaik atgādini savu māti!» Helztids aizkustināts iesaucās. «Nu, labi, Estere, — tu jau esi pieaugusi … Kā ir, Džo, vai kovboji nāks?»

«Nē, kaut es visiem spēkiem centos tos pierunāt. Mek- lins saka, ka esot savu ziņojumu nodevis un vairāk neko

tas nevarot darīt. Stīvenss sākumā vilcinājās, bet tad tomēr pievienojās viņam.»

«Nu, tad iesim manā istabā,» Helztids sacīja un ieveda Esteri lielā, vienkārši, bet ļoti mājīgi iekārtotā telpā.

«Lūdzu, sēdieties, Ems,» viņš uzaicināja. «Protams, arī jūs, Džo.»

Esterei viņš piebīdīja vecu atzveltnes krēslu. Tad tas piegāja pie rakstāmgalda un turpināja:

«Es nevaru runāt, ja nesmēķēju. Vai vēlaties cigāru?»

«Pateicos, es pat nezinātu, ko ar to iesākt,» Emss atbildēja. «Dažreiz ceļā vai ganībās, kad esmu izsalcis, es izsmēķēju cigareti, bet cigāri nekad nav bijuši manā gaumē.»

Viņš stāvēja pie kamīna un bija tik liels, ka ērti varēja atbalstīt elkoni uz tā dzegas. Estere apbrīnodama vēroja viņa smalki veidoto seju, bet ātri novērsa skatu, kolīdz tas pacēla acis uz viņu.

«Džo man stāstīja,» Helztids iesāka, aizsmēķējis cigāru, «ka jūs esot izjājis cauri visai Treblsomai. Kādas ir jūsu domas par manām ganībām?»

«Vai visa šī ieleja ir jūsu īpašums?»

«Jā, pavisam kopā vairāk nekā divi tūkstoši morgenu.»

«Tas ir prāvs īpašums un auglīgs apvidus … Vai tuvumā ir arī vēl citi lopkopji?»

«Nē, mans tuvākais kaimiņš ir Džims Vuds, kura rančo atrodas desmit jūdžu attālumā no šejienes.»

«Tad šis katrā ziņā ir viens no vislabākajiem apvidiem, kādu es jebkad esmu redzējis,» Emss sacīja.

«Kam? Varbūt vienīgi briežiem un stirnām, medniekiem un zvejniekiem, par kādiem reiz laikam kļūs mani puikas, un arī Esterei, kas mīl puķes.»

«Var jau būt, ka tas ir ļoti piemērots arī šādiem radījumiem,» Emss atbildēja, saprotoši uzsmaidīdams Esterei. «Šoreiz es tomēr runāju vienīgi par vēršiem.»

«Uz kā jūs dibināt savus novērojumus?» Helztids jautāja. Acīmredzot viņš bija gaidījis, ka Emss pievienosies viņa uzskatam un atzīs ieleju par nekam nederīgu.

«Meža ugunsgrēki šeit plosījušies pirms četriem vai pieciem gadiem, un …»

«Pirms pieciem,» Helztids viņu pārtrauca. «Tieši gadu pirms tam, kad es nopirku šo ieleju no Blidža, kas bija mēģinājis audzēt šeit aitas .un vēršus. Sākumā Blidžam veicās gluži labi, bet tad meža ugunsgrēks viņu izpostīja, un tādā kārtā es varēju izdevīgi iegūt šo gabalu.»

«Tad jums uzsmaidījusi reta laime, jo pēc ugunsgrēka Blidžam katrā ziņā būtu veicies vēl daudz labāk: tieši pateicoties ugunsgrēkam, zeme šeit kļuvusi noderīga ganībām. Zāle šogad ļoti laba, un tāda tā paliks vēl daudz gadu, kamēr mežs atkal ataugs.»

«Ko jūs sakāt! Tad taču iznāk, ka man ir labas ganības, kaut es visu laiku esmu uzskatījis tās par visai vājām?»

«Pat ļoti labas! Ja vien jūs pareizi iesāksiet, piecu gadu laikā šī ieleja jūs padarīs par bagātu cilvēku, un pēc desmit gadiem jūsu bagātība jau būs divkāršojusies.»

«Ja Džo Kebels nebūtu man pateicis, kas jūs esat, es tagad tiešām sāktu skaļi smieties,» Helztids neticīgi piezīmēja.

«To jūs arī varat darīt — tikai citā nozīmē!»

«Taisni otrādi, es varētu kaukt… Iedomājieties: kopš sniegs nokusis, es esmu pazaudējis jau vairāk nekā divus simtus vēršu, kas bija saēdušies kādu indīgu nezāli, no kuras tie uzpampa un neglābjami nobeidzās. Pagājušajā gadā zaudējumi bija pat vēl lielāki.»

«Tie bijuši «bruņinieku pieši» .. . Un neviens no jūsu kovbojiem nav pratis šo nelaimi novērst?»

«Bruņinieku pieši? Kas tad tie tādi?»

«Es zinu, tēvs,» Estere iejaucās sarunā. «Tās ir vienas no tām puķēm, kuras es sevišķi mīlu.»

«Jums taisnība, Helztida jaunkundz,» Emss apstiprināja. «Lai cik skaistas šīs puķes arī neizskatās, lopiem tās ir visstiprākā inde… Tie laiki nu gan jau pagājuši, jo tagad ir zināms, kā cīnīties pret šo nelaimi. Apēdot šo augu, lopa zarnās attīstās kāda gāze, un ja viņam nekavējoties nepārdur vēderu, lai gāze varētu izplūst, lopi nobeidzas.»

«Pārdurt vēderu?» Helztids galīgi pārsteigts jautāja.

«Jā, protams. Tiek ņemts garš, tievs instruments un ar to vienkārši iedur slimajam lopam vēderā. Šādā veidā, ja vien palīdzība nenāk pārāk vēlu, tiek izglābti visi, jo pēc šāda dūriena dzīvnieki atkal loti drīz atspirgst. Bez tam daži kovboji vienā vasarā var izravēt visus bruņinieku piešus.»

«Bruņinieku pieši, ha, ha, ha!» Helztids smējās. «Patiesi, Estere, ja šeit nebūtu tevis, es tagad sekotu Džo priekšzīmei!»

Viņš tomēr nelādējās. Aizsmēķējis jaunu cigāru, viņš sacīja:

«Pie velna, es nu gan esmu krietns lopkopis!»

«Jums nevajag šo lietu ņemt tik ļoti pie sirds,» Emss pamācīja.

«Man šķiet, jūs tiešām esat tāds vīrs, kāds man vajadzīgs,» Helztids atbildēja. «Varbūt es vēl varētu reiz tikt uz kājām … Bet pusi no saviem lopiem — vairāk kā piecsimt galvu, no tām simts vienā vienīgā nedēļā, kā redzams no Meklina ziņojuma — es esmu pazaudējis zagļu dēļ. To es, protams, nevaru izturēt; vēl viena šāda zādzība un es esmu pazudis!»

«Es dzirdēju jūsu kovbojus runājam par to,» Emss mierīgi piezīmēja, «un ieguvu ciešu pārliecību, ka šajā gadījumā nav rīkojušies laupītāji.»

«Laupītāji? Vai tad tas ir kaut kas cits nekā lopu zagļi?»

«Protams, starpība ir milzīga. Kur strādājis lopu laupītājs, jūs nekad neizdibināsiet, kas bijis vainīgais; turpretī parastais lopu zaglis viegli nodod sevi, ja pilsētā tas dzer kopā ar jūsu kovbojiem un …»

«Jā, un ar manu dēlu!» Helztids tumši pietvīcis pārtrauca viņu. «Zaglis, par kuru šeit varētu būt runa, saucas Klevs Benards, un viņa palīgs ir Baršs Henslers, kas dzīvo Jampā. Ciktāl viņi jau samaitājuši Fredu, manu dēlu, nezinu, bet tas, ko esmu par viņu dzirdējis, ir pilnīgi pietiekoši, lai sagādātu man sasodītas bažas.»

«Šorīt es redzēju jūsu dēlu uz ceļa sarunājamies ar kādu cilvēku, kurā Džo, pēc mana apraksta, pazina šo Hensleru,» Emss sacīja. »Vēlāk novēroju viņu, kad tas pagalmā nervozi staigāja turp un šurp, gaidot māsu. Kad iznāca Esteres jaunkundze, man gribot negribot bija jānoklausās sarunā, kas droši vien nebija domāta svešām ausīm, starp citu arī par kādu prāvāku naudas summu, ko jūsu dēls esot parādā kādam. No visa dzirdētā es nācu pie slēdziena, ka Freds gan ir vieglprātīgs puisis, bet iekšēji tomēr godīgs cilvēks. Protams, viņš stingrāk jāsaņem rokās, un ja gribat, es labprāt parunāšos ar viņu. Tālāko paveiks Džo — vai nav tiesa, Džo?»

«Pats par sevi saprotams — uz mani tu vari droši paļauties,» Džo apgalvoja.

«Mans Dievs, Ems, jūs tiešām noveļat man milzīgu smagumu no sirds; sirsnīgi pateicos jums par to!» Helztids sajūsmināts iesaucās.

Estere pietrūkās kājās. .

«Arī es pateicos jums, Emsa kungs,» viņa sacīja. «Tikai neatstājiet mūs nelaimē …»

Viņa pēkšņi aprāvās un apklusa.

«Uztraukumam vēl nav iemesla,» Emss atbildēja, tad smaidīdams turpināja: «Ļaunākais visā lietā ir tas, ka mans labais Džo iemācījis jūsu zēniem veselu kaudzi niknu lamu vārdu …»

«Bet, cilvēk, tos taču viņi nebūs iemācījušies no manis!» Džo Kebels dedzīgi protestēja.

«Bet arī šajā lietā var līdzēt,» Emss turpināja, nepievērsdams vērību Džo iebildumiem. «Ja audzināšanu iesāksim no Boba, Ronijs pats no sevis atmetīs neglīto ieradumu.»

«Tātad jūs paliksiet un palīdzēsiet mums šajā lietā, Emsa kungs?» Estere jautāja, pati pārsteigta par savu nepiespiesto toni.

«Vienu mirkli, meit!» Helztids iesaucās. «Pirmais, kas Emsam jādara — jāatbrīvo mani no šiem lopu zagļiem!»

«Protams, tie ir vēl ļaunāki kā bruņinieku pieši,» Emss smaidīdams piekrita.

Helztids piecēlās un, piegājis pie Emsa, strauji satvēra tā roku.

«Jā, ja mēs strādāsim kopā, no manis kādreiz varbūt vēl iznāks gluži lietojams rančers … Es taču drīkstu cerēt, ka jūs paliksiet pie mums Treblsomā?»

«Jūs pārāk zemu vērtējat pats sevi… Es labprāt reiz parunāšos Jampā ar šiem Benarda un Henslera kungiem, bet tad es jums vairs nebūšu vajadzīgs. Ar bruņinieku piešiem jūs paši tiksiet galā, jo vairāk tādēļ, ka šeit taču paliek Džo, kas …»

«Atļauj, biedri,» Kebels viņu pārtrauca. «Es šeit vispār neskaitos līdzi. Visu, ko esmu varējis darīt, es esmu darījis: Esteres jaunkundzei un Helztida kungam es teicu, ka visas rūpes viņiem tiks noņemtas, ja vien tiem izdosies tevi pierunāt palikt šeit.»

«Tātad tu esi piekrāpis savu veco draugu, kas īstenībā to nemaz nav pelnījis?» Emss pārmetoši sacīja.

«Jā, Rič, to es esmu izdarījis!» Džo dedzīgi atbildēja. «Bet lietai ir vēl otra puse. Redzi, Ems, nu tu jau četrpadsmit gadu tā klīsti pasaulē. Vai tad tev arvien vēl nepietiek … nu, tu jau zini, ko es gribu teikt.»

«Nepietiek? O, protams! Un ja es tikai reizi varētu redzēt Tonto un Neztu un viņas dēlu, es labprāt būtu ar mieru apmesties kaut kur uz visiem laikiem.»

Viņš piegāja pie loga un sāka lūkoties ārā. Estere uzmanīgi novēroja viņu. Nezta? viņa domāja. Acīmredzot tur vajadzēja kaut kam slēpties.

Pēkšņi viņa pamanīja, ka Džo māj tai ar galvu. Viņa tūlīt saprata un, piegājusi pie Emsa, uzlika savu trīcošo roku tam uz elkoņa.

«Es gribētu vēlreiz jautāt jums: vai jūs tomēr nepaliktu šeit?» viņa klusu jautāja.

Viņš pievērsa tai seju.

«Es lai paliktu šeit Treblsomā?» viņš smaidīdams jautāja.

«Ja, lai glābtu mus,» Estere droši atbildēja. «Protams, ja vien neesat jau saistīts kaut kur citur.»

«Es nekur neesmu saistīts, Esteres jaunkundz.»

«Bet šī… Nezta?» viņa uztraukta stostījās. «Jūs tik dīvainā balsī izrunājāt viņas vārdu.»

«Nezta ir mana dvīņu māsa, kuru neesmu redzējis jau gandrīz četrpadsmit gadu. Kad pirms diviem gadiem saņēmu no viņas pēdējo vēstuli, viņai klājās labi un tā bija laimīga.»

«Jūsu dvīņu māsa? Kā es priecājos par to! … Tad palieciet taču, lūdzu, pie mums! Kaut pazīstu jūs tikai īsu brīdi, es tomēr jūtu, ka drīkstu jums uzticēties.»

«Nezinu, vai esmu to pelnījis, bērns, — es …»

«Es vairs neesmu bērns!» viņa pārtrauca to.

Emss uzlūkoja to. Nē, viņa tiešām vairs nebija bērns …

«Diemžēl,» viņš sacīja. «Es vēlētos, kaut jūs vēl būtu Ronalda gados… Sakiet, kādus laupītāju stāstus šis smieklīgais Džo jums sastāstījis par mani?»

«Viņš apgalvoja, ka jūs esot bikls un bēgot no ikvienas glītas meitenes,» viņa atbildēja. «Tādēļ es apģērbos, cik labi vien spēdama, lai redzētu, kas notiks.»

«Nu, un ko jūs redzējāt?»

«To, ka no manis jūs nebēgat! Tātad es esmu pavisam neglīta, un jūs mierīgi varat šeit palikt.»

«Sātans — tā nodot mani!» Emss iesaucās. «Nu es tiešām gribētu palikt šeit, bet… šī lieta tomēr diezgan bīstama, Esteres jaunkundz!»

«Ak, jūs domājat — lopu zagļu dēļ?» viņa ātri jautāja.

«Jā, protams — kaut tos es biju gandrīz aizmirsis.» Viņš brīdi klusēdams lūkojās ārā, tad lēnām sacīja: «Man šķiet, es tomēr palikšu, Esteres jaunkundz… kaut jūs arī zināt, ka esmu Arizonas Lauva.»

«Kā lai pateicos jums par to?» Estere uztraukta iesaucās.

Septembra vidus bija atnesis brīnišķīgas, vecu sievu vasaras dienas.

Jau tas apstāklis, ka Estere nu drīkstēja viena pastaigāties apkārtnē, liecināja, ka Helzteda rančo daudz kas bija mainījies.

Sasniegusi mazo ošu birztalu neliela pakalna virsotnē, Estere nosēdās zālē un nolika cepuri, saplūktās puķes un tālskatu sev līdzās zemē.

Viņai pēkšņi uzmācās jautājums: kā un kad īsti viņa bija iemīlējusies Arizonas Lauvā?

Kā — tas drīz vien bija noskaidrots: viņa taču bija sieviete, un ikvienai sievietei vajadzēja iemīlēties tādā cilvēkā, kāds bija Ričs Emss. Turpretī otrais jautājums bija daudz sarežģītāks.

Tikai vēlā pēcpusdienā Estere gāja atpakaļ uz mājām.

16

Strauta krastā, netālu no nama, Estere satika Džo, kam pēcpusdienā mēdza atlikt dažas brīvas stundas, kuras tas mīlēja pavadīt svaigā gaisā, visbiežāk kopā ar abiem zēniem.

«Patiesi, es vairs nezinu, kas ir skaistāks — jūs, vai jūsu puķes!» viņš apsveica jauno meiteni.

«Vecais glaimotāji» viņa smiedamās teica. «Varu iedomāties, cik traks jūs senāk esat bijis pēc meitenēm!»

«Taisni otrādi — es vienmēr esmu bijis ļoti rāms zēns.»

«Tam lai tic, kas grib! .. . Cik mīļāko tad jums ir bijis?»

«Tikai viena vienīgā — un to es apprecēju, kad mēs bijām astoņpadsmit gadus veci. Bērnu mums nebija, bet laimīgi mēs tomēr bijām, kamēr viņa nomira. Viņas nāvi es nekad neesmu varējis aizmirst.»

«Atvainojiet, Džo, ka es pirmīt pajokoju,» Estere nožēlodama sacīja.

«Nekas .. . Vai labi izstaigājāties?»

«Brīnišķīgi! Man tur augšā ir maza birztaliņa, no kurienes es varu pārredzēt visu, pati paliekot nepamanīta.»

«Vai tikai jūs nemaldāties? Es zinu vairākus pārus vanaga acu, kas jūs tur redzējušas.»

«Viens no šiem pāriem bijis jūsu, bet kam tad pieder

otrs?» viņa jautāja, kaut pati to labi zināja. «Vai tēvam?» «Nē.»

«Fredam? … Ģertrūdei? … Puisēniem?»

«Trīskārt nē!»

«Nu, tad es nevaru uzminēt.»

«Otrais pāris pieder vissmagāk ar mīlu saslimušajam puisim, kādu jebkad esmu redzējis!»

«Tiešām? … Nabaga cilvēks!» Estere liekulīgi nopūtās.

«Nāciet, apsēdīsimies mazliet tur uz tā lielā akmens,» Džo pēkšņi nopietni sacīja.

«Bet ir taču jau tik vēls — man vēl jāpārģērbjas pirms vakariņām,» Estere vilcinādamās iebilda.

«Šovakar jums nav jāpārģērbjas — pie galda būs vienīgi jūsu tēvs un bērni.»

«Tā? Bet Freds taču solījās būt šodien atpakaļ?» viņa jautāja, nojauzdama ko ļaunu.

«Nē, viņš šodien neatgriezīsies … Jūs taču zināt, ka sestdien viņš aizjāja pie Vudiem, lai pavadītu tur dažas dienas, jo viņš ir iemīlējies Betijā Vudā. Bet šodien jaunais Vuds jāja šeit garām un pastāstīja, ka Freds uzkavējies pie viņiem tikai dažas stundas … bet toties viņš atkal redzēts kopā ar Hensleru.»

«Dieva dēļ, kādēļ jūs man to stāstāt?» Estere iztrūkusies iesaucās.

«Domāju, ka būs labāk, ja ļaunās ziņas jūs saņemsiet no manis, nekā no citiem ļaudīm.»

«Ļaunas ziņas?» Estere atkārtoja.

«Diemžēl jā. Sakožiet ciešāk zobus, meitenīt. Arī jūsu tēvs varonīgi panesa tās.»

«Žēlīgais Dievs, kas tad noticis?»

«Viņi atkal reiz nozaguši mums lopus … Stīvenss turklāt sašauts …»

«Sašauts? Estere šausmās iekliedzās. «Un Emss?»

«Viņa tur nebija, tā kā Stīvensam vienam nācās ciest. Par laimi, ievainojums nav pārāk bīstams.»

«Nabaga cilvēks! Cerēsim un lūgsim Dievu, lai viņš paliktu dzīvs… Tātad tomēr atkal lopu zādzība! Tēvs gan laikam ir galīgi satriekts?»

«Nē, vecais kungs tieši pārsteidza mani ar savu neparasto mieru,» Džo atbildēja. «Man šķiet, šī lieta viņam nebūt nav tik nepatīkama, jo nu Emss var iejaukties. Stī- vens nevarēja daudz runāt, tomēr paguva pateikt, ka arī Baršs Henslers un Meklins tur bijuši.»

«Baršs Henslers? Un jūs sakāt, ka Freds redzēts kopā ar to?» Estere šausmās iekliedzās.

«Jā, diemžēl… Emss teica jūsu tēvam: «Helztid, nepārsteidzieties ar spriedumu — nogaidiet, kamēr visu būšu noskaidrojis.» Un arī jums nevaru dot labāku padomu, bērns. Varbūt attiecībā uz Fredu lieta nemaz nav tik ļauna, kā izskatās. Arī nolaupītais lopu bars nav visai liels. Ronalds bija tas, kas ar savu aso skatu redzēja Stīvensu nogāžamies no zirga. Jūsu tēvs un es, mēs pārsējām Stīvensa ievainojumu, un tad ieradās Emss.»

«Un kas tad notika?» Estere jautāja, trīcēdama aiz uztraukuma.

«Tad, protams, viņš ņēma visu lietu savās rokās un lika Džedam iejūgt zirgus. Seglodams savu zirgu, viņš uzsauca man: «Džo, steidzies tūlīt pie Esteres, viņa ir tur augšā, mazajā ošu birztalā. Pasaki viņai, ka lieta ļoti ļauna, bet lai viņa neuztraucas, kaut Freds arī būtu iejaukts šajā lietā …»

«Mans Dievs, kā gan viņš tā var runāt?»

«Ļaujiet taču man izteikt! Pasaki Esterei,» viņš teica, «ja tie tēviņi būs piedzirdījuši Fredu un tā iejaukuši viņu šajā lietā — es gādāšu, lai viņa vārds tiek atkal nomazgāts.» Jā, tā viņš teica.»

«Vai pastāstījāt to arī tēvam?»

«Protams . .. Vai jūs jau zināt, ka jūsu tēvs piedāvāja Emsam turpmāk strādāt kopā ar viņu, kā pilntiesīgam līdzīpašniekam?»

«Nē, tas man nebija zināms.»

«Jā — un šis sasodītais stūrgalvis noraidīja šo priekšlikumu!»

«Noraidīja?» Estere pārsteigta atkārtoja.

«Jā, es dzirdēju to pats savām ausīm! Emss atzina, ka priekšlikums esot viņam ļoti izdevīgs, bet apgalvoja, ka pagaidām viņš nevar to pieņemt. «Trīs velnu vārdā, kādēļ ne?» jūsu tēvs sašutis kliedza. «Jūs taču redzat, kas šeit notiek!» Emss nobāla. «Helzted,» viņš teica, «ja jau gribat zināt, kādēļ nevaru, tad klausieties: es mīlu jūsu meitu. Es palikšu šeit, kamēr lieta būs nokārtota, bet tad aiziešu. Esmu jau trīsdesmit divus gadus vecs un Estere nevar neko just pret mani, kaut arī jums nebūtu iebildumu pret mani kā pret znotu. Tātad šī lieta ir pilnīgi neiespējama un es lūdzu jūs nerunāt vairs par to.»

Estere sēdēja kā pārakmeņojusies. Tikai kad Džo roka saudzīgi pieskārās viņai, tā strauji sarāvās.

«Man gan laikam nevajadzēja jums to stāstīt?» pavārs nožēlodams jautāja. «Piedodiet!»

«Es uzvedos tik neprātīgi, Džo, man taču nav ko jums piedot.»

«Nu, tad piedodiet man to, ko tagad jums pateikšu: es zinu jūsu noslēpumu!»

«Noslēpumu?»

«Jā, Džo Kebels ir sasodīti viltīgs maita, un viņš jau sen ievērojis, ka jūs mazliet mīlat Arizonas Lauvu.» «Jā.»

«Pat mazliet vairāk?»

«Arī to es nevaru noliegt,» Estere klusu atbildēja.

«Redziet, Ester, tas ir labi. Bet tas jums pašai jāpasaka viņam, jo vēlreiz iejaukties viņa darīšanās es tomēr neiedrošinos.»

Trīs dienas vēlāk pārbrauca Džeds. Kad Estere izsteidzās no nama, viņas tēvs un Džo pašreiz izcēla no ratiem Stīvensu, kas vēl bija pārāk vājš, lai varētu paiet; labā roka viņam bija pakārta saitē. Tikai tad viņa ieraudzīja savu brāli Fredu, kura seja izskatījās gandrīz tikpat bāla kā pārsienamais ap viņa pieri.

«Saimniek, te nu mēs atkal esam,» Džeds sacīja. «Emss ir stallī.»

«Ienāc namā, tēvs, un arī tu, Ester,» Freds sacīja. «Man jums daudz kas stāstāms.»

Viņi iegāja dzīvojamā istabā.

«Tu esi ievainots, Fred?» Estere jautāja.

«Jā, bet tas nav tik ļauni, kā varēja būt — lode man izurbās tikai cauri ausij.»

«Lode cauri ausij?» Helzteds kā nemaņā atkārtoja. «Kas tad tevi sašāva?»

«Emss.»

Estere nespēja izrunāt ne vārda.

«Zēn, ko tu tur runā?» tēvs neticīgi jautāja.

«Pilnīgu patiesību,» Freds atbildēja. «Emss mani, protams, nepazina, bet noturēja par vienu no Benarda ļaudīm. Viņa lode norāva man no galvas platmali un tad viņš mani pazina … Lai kā, es nu esmu uz visu mūžu iezīmēts.»

«Bet kā tad tas viss notika?» Helzteds gribēja zināt.

Esterei vajadzēja apsēsties; viņa juta, ka ceļi tai ļo- dzās.

«Labi, tēvs,» Freds iesāka, dziļi ievilkdams elpu. «Es stāstīšu visu, nekā nenoklusēdams. Sestdien es gribēju apmeklēt Betiju Vudu, bet atradu tur priekšā Džesu Te- beru. Tas mani sakaitināja, kaut es zinu, ka Betija ļoti maz viņu ievēro. Es tūlīt jāju atpakaļ uz mājām, bet ceļā satiku Bāršu Hensleru, Meklinu un Džimu Ketu. Viņi pierunāja mani jāt tiem līdzi, un dusmodamies uz Betiju es iedzēru vairāk, nekā varu panest. Kad atjēdzos, bija jau par vēlu … Kā miegā atceros, ka mēs kaut kur jājam. Dzirdēju Stīvensu iekliedzamies, kad Meklins izšāva uz to. Pēc tam mēs visi kopā dzinām prom lopus .. . Otrā rītā atmodos kādā tukšā būdā, desmit jūdžu attālumā no Vuda rančo, kurp tie tēviņi bija aizdzinuši lopus.»

Freds apklusa un aizsedza ar roku acis. Tad viņš turpināja:

«Izgulējies, es sapratu, ko esmu izdarījis: Meklins nu varēja uzstāties pret mani un apliecināt, ka arī es esmu zaglis… Sākumā gribēju nošauties, bet man pietrūka drosmes; tad apņēmos nošaut Meklinu, bet tas bija aizgājis satikties ar Benardu un pārējo bandu, bet ceļā nokļuvis Emsa rokās, kas piespiedis to izstāstīt visu patiesību … Protams, to visu es uzzināju tikai vēlāk .. . Be- nards atjāja kopā ar diviem puišiem. Redzot, ka tur ir tikai pussimts lopu, viņš sāka plosīties un lādēties. Pa to laiku jau bija satumsis. Mēs pieci vīri nosēdāmies būdas priekšā un sākām spēlēt kārtis. Te pēkšņi no būdas stūra iznāca Emss ar paceltu revolveri rokā dzīdams sev pa priekšu Meklinu. Es ierāvu galvu plecos un uzmaucu platmali dziļāk uz pieres. Meklins tikko turējās kājās. Emss vēlreiz ietrieca tam ar revolvera rokturi pa galvu, tā ka tas saļima zemē. Tad viņš pievērsās Hensleram un uzkliedza tam:

«Jūsu spēle nu ir galā, Hensler, — Meklins man izstāstīja.

«Pie velna, kas tad jūs tāds esat?» Benards ierēcās.

«Mans vārds ir Emss.»

«Arizonas Lauva!» Benards izsaucās.

«Jā gan, un jūs laikam esat Klevs Benards?»

Benards pat neiedrošinājās atbildēt. Bet šis idiots Henslers tvēra pēc revolvera . .. Nu, un tad lieta norisinājās sasodīti ātri. Emss izšāva — un Henslers novēlās zemē ar caurumu pierē. Tad norībēja vēl daži šāvieni un pēdējais no tiem ķēra mani. Pazinis mani, Emss uzrāva mani kājās un pieslēja pie sienas. Biju pārliecināts, ka viņš mani nošaus . .. Tikai pamazām sāku saprast, kas noticis. Henslers bija miris, arī Benards šķita beigts, kāds cits kliegdams vārtījās zemē, ceturtais pašreiz nogāzās kā maiss, bet Meklins vaidēdams rāpoja ap būdas durvīm … Arī Emss bija ievainots plecā. Man vajadzēja viņu pārsiet un turklāt viņš man pateica kaut ko tādu, ka es to neaizmirsīšu līdz pat nāvei… Tad mēs izgājām uz ce|a un Emss lika Džedam ar ratiem braukt atpakaļ uz būdu. Meklins bija aizbēdzis. Benardu, kas vēl izrādījās dzīvs, mēs iecēlās ratos un aizvedām uz Jampu, kur Emss paskaidroja, ka Henslers un Benards esot piespieduši mani piedalīties lopu zādzībā mana tēva rančo, un ka vecās būdas tuvumā esot notikusi cīņa… Vēlāk noskaidrojās, ka Benards gan paliks dzīvs, bet pilnīgi nekad neatveseļo- sies. Viņš, protams, tiks ievietots cietumā …»

«No kura Emss tevi izglābis, dēls!» Helzteds iesaucās.

«Jā, tēvs, viņš izglāba mūsu vārdu no negoda,» Freds pazemīgi atbildēja. «Bet es taču neesmu bijis zaglis! Dieva dēļ, tēvs, nedomā taču tā par mani!»

«Protams, to es nedomāju … Vai šī mācība nu reiz izveidos no tevis vīru?»

«Noteikti, tēvs! Emss izdziedējis mani uz visiem laikiem!»

Estere klusu izzagās savā istabā, lai sakārtotu domas. Tikai, kad bija jau satumsis, viņa atkal iznāca, lai priekšnamā uzglūnētu Emsam, kaut tas bija kopā ar Džo.

Viņa nezināja, par ko Emss runāja ar to, un viņā bija tikai viena vienīga vēlēšanās — apskaut to un cieši piekļauties tam.

«Tikai vienu es vēl gribētu zināt,» viņa beidzot, pēc mulsa klusuma brīža sacīja.

«Varu jau iedomāties, kas tas ir,» Emss atbildēja savā mierīgajā, labsirdīgajā balsī, ko viņa tik ļoti mīlēja tajā. «Protams, es uzreiz pazinu Fredu un tikai izlikos, ka esmu to noturējis par vienu no Benarda ļaudīm, jo gribēju izmantot šo izdevību, lai uz mūžu izdziedētu viņu no vieglprātības … Tas taču bija tas, ko jūs gribējāt man jautāt?»

* * *

Oktobrī uznāca naktssalnas un iestājās vēsas dienas.

Svētdiena, kad Freds pārveda Helzteda rančo Betiju Vudu un klaji paziņoja par savu saderināšanos, kļuva arī Esterei liktenīga.

Pie pusdienu galda Helzteds svinīgi paziņoja, ka Emss beidzot esot pieņēmis viņa priekšlikumu un kopš šī brīža skaitoties par pilntiesīgu rančo līdzīpašnieku.

* * *

Estere pilnīgi piekrita Džo, ka Emss nekad nenāks uz domām, ka arī viņa to mīl, ja viņa pati to tam nepateiks. Viņa nolēma ņemt šo lietu savās rokās.

Kādā svētdienas pēcpusdienā Estere veikli iekārtoja tā, ka palika dzīvojamā istabā viena ar Emsu.

Uzmanīgi piezagusies tam no mugurpuses, viņa pēkšņi aizspieda tam ar rokām acis.

«Vai protat labi minēt?» viņa jautāja.

«Diemžēl, nē. Kas tā ir par rotaļu?»

«Tā saucas: «Ko jūs darītu, ja? …»»

«Tas laikam ir apmēram tāpat kā «aklā govs».»

«Jā, apmēram.»

«Un kas man jādara?»

«Pagaidām tikai jābūt aklam,» viņa smiedamās atbildēja. «Tātad iedomājieties, ka jūs esat pavisam bikls, kautrs un neko nesaprotošs kovbojs …»

«Dieva dēļ, tik jocīgs augs es taču vēl savā mūžā neesmu bijis!» Emss viņu pārtrauca.

«Es taču jau teicu, ka jums tas tikai jāiedomājas… Tātad pavisam bikls kovbojs, kam nekad vēl nav bijis… mīļākās. Viņš dzīvojis smagu, vientuļu dzīvi, klejojis pasaulē starp ļauniem cilvēkiem, kuri domā tikai par cīņām un asinīm, un turklāt viņam nav laika atlicis meklēt un atrast sev sievu …»

Viņa lēnām atlieca atpakaļ tā galvu, tā kā tā tagad piekļāvās viņas krūtīm.

«Vai jūs klausāties un iegaumējat rotaļas noteikumus?» viņa jautāja.

«Protams, ka klausos, jo jūs taču to gribat,» viņš mulsi atbildēja. «Man tomēr jāatzīst, ka tā ir visai ērmota rotaļa.»

«Jums tā šķiet? … Mana loma tajā ir vēl daudz grūtāka kā jūsējā, jo man jātēlo pavisam nekautra meitene, kas ļoti iemīlējusies biklajā kovbojā. Viņš, protams, to nenojauš … Rotaļas gaita nu ir tā, ka nekautrā meitene piezogas kovbojam no mugurpuses un rokām aizsedz tā acis, un noglāsta viņam vaigu, un noskūpsta to uz auss, un jautā viņam« Ko jūs darītu, ja es? .. «Ko tad?» viņš notrīcēdams čukstēja.

«Ja es tagad teiktu: «Rič Ems, es mīlu tevi no visas, visas sirds,» kā es to tagad daru?»

«Ester, ja tā ir rotaļa, tad tā ir nežēlīga rotaļa,» viņš rūgti sacīja.

«Bet tā taču nav rotaļa — tu, mīļais, muļķa zēn! Tā ir patiesība — īsta, tīra patiesība!»

Emss pietrūkās kājās un pievilka viņu sev klāt. Ilgi viņi stāvēja, cieši apskāvušies, aizmirsuši laiku un visu ap sevi — līdz pēkšņi viņus iztraucēja Ronalda griezīgā balss, kas gluži pārbijies kliedza durvīs:

«Bob, nāc ātri — Arizonas Lauva grib aprīt Esteri!»

Bobs atsteidzās un nostājās līdzās brālim.

«Muļķi!» viņš pārliecinoši noteica. «Miljons pērkonu, kā es priecājos — jau sen bija laiks tam notikt!»

Un viņš gavilēdams metās prom, lai pastāstītu arī citiem priecīgo ziņu.

Vakarā, kad citi ģimenes locekļi un saime jau sen gulēja, bet mēness lēja pār Treblsomas ieleju savu sidraboto gaismu, Emss turēja Esteri rokās un stāstīja tai par Neztu.

«Redzi — tava rotaļa šodien pēcpusdienā un šī vēstule mani bagātīgi atalgo par visu, ko esmu pārcietis,» viņš nobeidza savu stāstu. «Ja mēs drīz apprecēsimies, tad varēsim apmeklēt Neztu.»

«Un vienīgi tādēļ mums drīz jāprecas?» viņa jautāja, izlikdamās sašutusi.

«Nē taču, Estere, protams, ne jau tādēļ vien … Tikai neļaunojies, ka nācu klajā ar tik nekaunīgu priekšlikumu!»

«Tu, mīļais, muļķa zēn!» viņa iesaucās, noskūpstīdama to. «Vai tiešām domā, ka es gribu vēl ilgi gaidīt?»

«Brīnišķīgi!» Emss priekā starodams iesaucās. «Turklāt oktobris taču ir visjaukākais mēnesis Tonto apgabalā!»

Estere smējās — un tad viņam bija jāstāsta tai par dzīvi Tonto.

Cik citāds taču tur bija viss, nekā šeit Treblsomas ielejā. Estere garā redzēja milzīgās, robainās kalnu muguras, melnās kalnu grēdas, ko citu no citas šķīra salas ielejas; redzēja dzintarkrāsas Tonto upi un drūmo dīķi, kur nelaimīgā Nezta reiz bija gribējusi noslīcināties. Viņa redzēja visu šo mežonīgi skaisto, kalnaino apvidu, kuru Emss reiz bija atstājis, lai kļūtu Arizonas Lauva un — Esteres dzīves laime.

Content

Greijs Zena Rietumu likums. Arizonas lauva

RIETUMU LIKUMS

Pirmā nodaļa

Otra nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturta nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Desmita nodaļa

Vienpadsmitā nodaļa

Divpadsmita nodaļa

Trīspadsmitā nodaļa

Četrpadsmita nodaļa

Piecpadsmita nodaļa

ARIZONAS LAUVA

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16