Sūzena Džeklina

Mana dārgā Džozefīne

Džeklina Sūzena

Mana dārgā Džozefīne

...

Fakti

Es pamodos rītausmā, lai ieslēgtu televizoru. Džozefīne paskatījās uz mani tā, it kā es būtu jukusi. Bija 1962. gada 20.februāris. Pulkvedis Džons Glenns uzlidoja kosmosā, nācija aizturēja elpu un uzņēma garo vāķēšanu. Džozefīne tikai pablisināja acis, nožāvājās un aizmiga no jauna.

Tas tāpēc, ka Džozefīne zina: velti tiek izniekots laiks, nauda un pūliņi. Neviena valsts mums nevar uzbrukt. Un pacelšanās kosmosā mūs ne no kā nepaglābs. Mūsu liktenis jau ir izlemts un apzīmogots: drīz jo drīz mēs nonāksim Augstākās rases pilnīgā verdzībā — tās augstākās rases, kas lēnītēm vien pakļauj mūs un drīz būs pakļāvusi sev visu zemeslodi.

Tālab nav jābrīnās, ka Džozefīne un viņai līdzīgie laiski noraugās, kā mēs niekojamies ar raķetēm un atombumbām. Džozefīne zina, ka ar bumbām un raķetēm nepietiek, lai kaut ko pa īstam iekarotu. Augstākā rase, protams, ir apveltīta arī ar augstāko saprātu. Tā mūs iekaro ar mīlestību un pieķērību.

Jau tagad, jau šo pašu brīdi, tai piederīgie iefiltrējas katrā prāvākā Savienoto Valstu un Eiropas pilsētā, daži pamanījušies pat iespraukties aiz Dzelzs priekškara.

Tie uzrodas diplomātu viesistabās, ielavās visslepenākajās konferencēs, un Vašingtonā diezgan skaļi sačukstas par to, ka viens eksemplārs — skaistule, kuras sprogas ir melnas kā kraukļa spārns, — esot manāms kāda ļoti populāra senatora buduārā.

Tātad… aizmirstiet bumbu, netriecieties kosmosā! Par vēlu.

Mēs jau esam sagūstīti. Par sevi es to zinu skaidri. Un jocīgākais ir tas, ka man nemaz nav žēl. Es ne mirkli neesmu tam pretojusies. Staigāju pa pasauli, stulbi, vientiesīgi smaidīdama. Esmu kļuvusi par brīvprātīgu gūstekni vienam sīkam Augstākās rases loceklītim. Franču pundurpūdelītim.

Jūs varbūt cerat tikt sveikā cauri? Jūs jau kopš dzimšanas esat suņu nīdējs? Jūs esat nejūtīgs pret viņu paslepenajām burvestībām? Nē, nē, nekad viņi nespēšot jūs aizkustināt…

Saderēsim?

Piemēra labad — mans vīrs Ervins Mensfīlds. Dzimis Bruklinā, pabeidzis koledžu, ieguvis grādu, kļuvis par ievērojamu producentu televīzijā, pilns spožu ideju, komerciāli veiksmīgs. Otrā pasaules kara laikā kalpojis Gaisa karaspēkā. Godam izturējis tuvcīņas ar Medisona avēnijas reklāmas aģentūrām, ar sponsoriem no kosmētikas firmām un pat ar Mūziķu apvienību. Pārcietis divas kuņģa čūlas un palicis dzīvs, turklāt piecus gadus, bojā neaiziedams, noturējies "ciešā kontaktā" ar Arturu Godfriju. Tātad jūs skaidri redzat, ka tāda rakstura cilvēks pieder pie komandējošā sastāva. Katrā ziņā viņš nav no tādiem, ko spēj nogāzt gar zemi mazs franču pūdelītis.

Pārbaudot viņa izcelsmi un dzīvi bērnībā, jūs neatradīsiet ne mazāko tendenci uz jebkādu pakļaušanos. Nekādu ciešu brāļošanos ar suņiem, nekādas karaspēles ar Spotu vai Roveru. Kaimiņos viņam nebija neviena tāda cilvēka, kurš būtu regulāri apmeklējis Vestminsteras suņu izstādes. Viņš nenoliedz, ka šad tad viņa mājokļa tuvumā iemaldījies pa kādam plušķainam krancim. Bet pundurpūdeļi gan nekad nav redzēti. Ko nu — ja būtu kādreiz parādījies kaut kas līdzīgs tādam pūdelēnam, viņa māte droši vien būtu to izvārījusi.

Tāda bijusi Ervina saskarsme ar suņiem zēnībā. Kad viņš pieauga un pārcēlās uz Manhetenu, kad studēja koledžā un vcliīk pārvērtās par to, kas ir tagad, viņam gadu gadiem nebadījās ieraudzīt suņus. Ak jā — dažreiz gan tādos restorānos kā "21" vai "Pie Sardī" viņa skatiens pakavējās pie priekštelpā ai latiem un piesietiem vilnainiem kamoliem ar dārgakmeņiem rotātām siksniņām ap kaklu. Taču viņam ne mirkli neienāca prātā, ka tie ir suņi.

Arī es savos bērnības laikos neesmu sastapusies ar suņiem. Augu Filadelfijas priekšpilsētā un nelaimīgā kārtā man tur gadījās pazīstamas meitenes, kuru tēvi bija vai nu naftas atradņu īpašnieki, vai AI Kapones gangsteru bandas locekļi, jo šīs nežēlojamās sīkalas jādelēja uz Šetlendas ponijiem. Tad jūs varat gan iedomāties, kurp tiecās manas vēlmes. Atceros, kā veselu nedēļu spārdījos histērijā, lai tiktu pie ponija. Zināmu uzvaru es tiešām izcīnīju. Dabūju persiešu runcīti.

Runčuks man patika, un es tam ziedoju veselas divas nedēļas savas dzīves. Tad vienā jaukā dienā, nepateicis ne tik kā "Uz drīzu redzēšanos!", viņš aizdrāza pakaļ drausmīgi neizskatīgai kaķu dāmai. Jādomā, ka viņi dzīvo laimīgi līdz šai baltai dienai, jo man nekad vairs nav gadījies ieraudzīt ne vienu, ne otru. Tāda nekrietnība satrieca mani tik dziļi, ka es visu dzīvniekiem veltīto mīlestību sviestin pārsviedu uz tuklu puišeli, vārdā Hermanis, kas manī raudzījās tā, it kā es patiesi būtu visīstākā "mis Amerika". Tā, lūk, pagāja mana bērnība. Neviens noklīdis suņuks vai kaķītis pa ceļam man nepiesitās un nesekoja pa pēdām. Vienīgi Hermanis vai kāds cits tikpat valdzinošs personāžs.

Ņujorkā es ierados kā jauna, cerīga aktrise. Un ikviens gan zina, ka jaunas, cerīgas aktrises pirmajos gados daudz vairāk staigā, nekā tēlo. Diendienā tās no deviņiem rītā līdz pieciem pievakarē apstaigā visu producentu un aģentu kantorus, cik vien to pilsētā ir.

Tāpēc jūs sapratīsiet, ka pastaigas ar sunīti izkustēšanās nolūkā man nekad pat prātā neienāca. Un, kad biju cik necik pakāpusies pa karjeras kāpnēm un man būtu pieticis laika nodoties suņukam, es sastapu Ervinu.

Tagad jums viss skaidrs. Gan par Ervinu, gan par mani. Nekādu bērnībā izveidojušos suņmīlības priekšnoteikumu. Nekādu slēptu vājību. Divi pieauguši stingra rakstura cilvēki, saliedēti ciešā pieķērībā viens otram, viena ceļa gājēji karjerā, pārliecināti viesnīcu iemītnieki, nemitīgi klejoņi starp Ņujorku un

Kaliforniju. Mums bija viss, kas nepieciešams. Vienīgi varbūt noderētu vēl kāds drēbju skapis, mazliet vairāk miega un ietilpīga virtuve.

Bet nepavisam un nemaz mums nebija nepieciešams franču pundurpūdelītis.

Kā es uzķēros uz āķa

Man labprāt gribētos, kaut es varētu sacīt, ka tas gluži vienkārši bija negadījums — vai liktenis. Es, teiksim, būtu izgājusi pastaigāties, man pa ceļam būtu piesities svešs pūdelītis un nācis līdzi uz mājām. Bet pirmkārt sveši pūdelīši neskraida savā vaļā apkārt pa Centrālparka Dienvidu galu. Un, ja tāds svešs pūdelis būtu sācis nākt man līdzi uz mājām, tad tam katrā ziņā pa pēdām būtu dzinusies histēriska saimniece un piedevām vēl policists. Tāpēc ņemiet vērā — ikreiz, kad redzat, ka pūdelis velk sev pavadā līdzi gūstekni, tad atcerieties: gūsteknis pats no laba prāta ir iebāzis galvu cilpā. Pūdelis nekad īpaši neiet meklēt upuri. Upuris iet meklēt pūdeli.

Ikvienam pašapmierinātam indivīdam, kas vēl nedalās viņam novēlētajos šāspasaules labumos ar pūdeli un zina, ka viņam nekad nekas tāds nevar uzbrukt, es padoma vietā teikšu tikai divus vārdus: — ESI MODRS!

Briesmas piezogas nemanot. Jebkurš visnenozīmīgākais atgadījums var izraisīt sprādzienu. Bums! — un jūs piepeši izdzirdat "aicinājumu". Izjūtat neremdināmu tieksmi atteikties no visiem zemes priekiem un turpmāk savu dzīvi ziedot vienīgi pundurpūdelītim, to aprūpējot un audzinot.

Ar mani tā notika kādā dienā, kas bija gluži tāda pati kā visas citas dienas. Biju ieturējusi azaidu kopā ar savu labu draudzeni Dorotiju Strelsinu. Vēlāk pēcpusdienā aizgāju viņai līdzi uz mājām. Viņa gribēja man parādīt dažas jaunas gleznas, ko bija iegādājusies. Tiklīdz Dorotija atvēra durvis, pretim drāzās mazs, pinkains radījums un, uz pakaļkājām dancodams, ārkārtīgā sajūsmā metās viņu apsveicināt.

— Tas ir Tinkers, — Dorotija ļoti maigā balsī sacīja. Tad pacēla ap trīs mārciņas smago suņa kamoliņu rokās; tas ķepurojās kā negudrs un tūliņ sāka Dorotiju bez atmaņas mutēt. Es klusēdama stāvēju nomaļus, kamēr Dorotija minūtes piecas pārcieta šos karstās mīlestības uzplūdus. Tad viņa nolika šuneli uz grīdas, un mēs iegājām dzīvojamā istabā; Tinkers mums sekoja, mīdams Dorotijai uz papēžiem un aizrautīgi spiegdams aiz līksmes par viņas klātbūtni. Dorotijas vīrs Alfrēds, kurš tobrīd lasīja avīzi, pacēla galvu un sacīja: — Sveika, mīļā! Sveika, Džekij! — un atkal nogrima avīzes lasīšanā. (Ļoti normāla precēta vīra uzvedība.)

Es labi zinu, kā ir tad, kad es pārnāku vēlu vakarā un Ervins skatās ziņu pārraidi, — tad viņš neizdvesīs pat to pašu "Sveika, mīļā!". Godīgi sakot, viņš pat nepamana manu pārnākšanu līdz tam brīdim, kamēr Čets nav novēlējis arlabunakti Deividam un Deivids nav atbildējis: "Arlabunakti, Čet!" Tikai tad es saņemu paviršu smaidu un "Sveika, mīļā!".

Nē, man nav nekāda naida pret "Sveika, mīļā!". Ir ļoti patīkami to dzirdēt. Un brīnišķīgi ir arī tas, ka pa māju knosās vīrs. Bet pēc tam, kad biju redzējusi Dorotiju kopā ar Tinkeru, man arī iegribējās pašai savu mazu pielūdzēju. Iegribējās, lai kāds drāžas pie durvīm mani sagaidīt, nosedz man visu ģīmi ar mazām, jūsmīgām bučiņām un pēc tam, uz papēžiem minot, nāk līdzi dzīvojamā istabā. Lai cik stipri Ervins mani mīl, viņš tomēr nav no tiem dancenīgajiem uz papēžiem minējiem.

Es sāku prātot. Prātot par pūdeļiem. Un pieradu apstāties un skatīties, tiklīdz ieraudzīju kādu pūdeli. Un — jo vairāk skatījos, jo ciešāk iegaumēju: VISI, ITIN VISI pūdeli lūkojas uz saviem saimniekiem ar nepārprotamu dievināšanu. Šo skatienu jūs noteikti esat pamanījuši. Tā jauns gleznotājs raugās uz Rembrantu vai Ticiānu. Tā Liza Teilore raugās uz Ričardu Bērtonu. Tā daiļavas raugās uz ūdeļādām. Un tieši tā pūdelis raugās uz savu saimnieku.

Sāku pētīt sīko mājas lutekļu veikalu logus. Bet ne vairs kā * skatītāja. Nu es jau biju kļuvusi par potenciālu pircēju. Ko tur " vairs liegties. Es biju "uzķērusies uz āķa".

Es vēl joprojām nezinu, kā viņi to panāk. Varbūt tā ir masu psihoze. Pūdeļi netic, ka ar atomkaru var pakļaut pasauli. Pūdeli tic, ka "valstību iemantos atjautīgie".

Pēkšņi es biju kļuvusi par "pūdeļa pircēju" visā nopietnībā. Bet tas nav viegli izdarāms. Pūdelis nav nopērkams tā vienkārši, pa roku galam, kā jūs, piemēram, varat nopirkt rolsroisu vai sabuļādas kažoku. Tas ir kaut kas tāds, ar ko jums vajadzēs kopā dzīvot. Un ievērojiet — es sacīju: ar ko jums vajadzēs kopā dzīvot, nevis — kas dzīvos kopā ar jums, noteikti ne.

Bez tam es apzinājos, ka pastāv divi ļoti nopietni kavējoši faktori.

Pirmais kavēklis

Pūdeļus nepārdod Vūlvorta universālveikalā kā kanāriņus. Pūdeļa cena svārstās no simt līdz sešsimt dolāriem.

Atrisinājums

Atteikšos no iknedēļas masāžas. Viena masāža maksā desmit dolāru. Gadā ietaupīšu piecsimt divdesmit dolāru. Tas ne tikai nosegs pūdeļa pirkšanas cenu, bet arī ļaus mazliet atlicināt nelielai iemaksai fondā, ko iedibināt pūdelīša vecumdienām. Un mana figūra no masāžas trūkuma necietīs. Par to parūpēsies pūdelītis. Galu galā pūdelītis ir jāizskraidina. Mums abiem kopā sanāks brīnišķīga rīta vingrošana Centrālparkā. Skriesim kalnā, pūdelis dzīsies pakaļ baložiem un vāverēm, es dzīšos pakaļ pūdelim. Tas nevar neizdoties.

Otrais kavēklis

Ervins.

Ervins nav suņmīlis. Un, ja vispār ir kāds suns, kas Ervinam patīk vēl mazāk nekā citi suņi, tad tas ir pūdelis. Un šeit, kur mēs dzīvojam, pūdeļu ir vairāk nekā cilvēku.

Atrisinājums

Nav.

Laid darbā itin visu! Pamēģini piesaukt Dievu. Vai savu uzticību. Vai arī krīti histērijā*

Tā nu 1954gada martā es uzsāku lielo meklēšanu, lai atrastu Augstākās rases pārstāvi, kas vēl nenieka nenojauta, ka es gribu, lai tas mani savāc, pieņem un patur savā īpašumā.

Liela meklešana

Pirmais solis. Uzziniet visu par šķirni.

Procedūra. Iedraudzējieties ar dažiem

pudeļu īpašniekiem. Viņi jums pastāstīs diezgan daudz par šķirni. (Faktiski viņi gandrīz ne par ko citu nerunā.)

Nodrošināšanās pret risku. Izvairieties no cilvēkiem,

kam pieder citu šķirņu suņi.

Piemērs.

Paziņa, kam pieder Jorkšīras terjers, stundām ņemsies jums stāstīt, kāpēc pūdeļi iet ārā no modes. Takša īpašnieks aizrāvies cildinās un teiks savas šķirnes gudrību un citas izcilās īpašības. Nu, un tad vēl ir nepārspētais individuālists, kas, ceļos krizdams, lūkos jūs pārliecināt, lai izšķiraties par vienīgo suni, ko cilvēkam vērts turēt. Proti — par bokseri.

Jūs sēžat un izbrīnā noskatāties uz viņa siekalaino mīluli, klausoties, ka bokseris nu gan ir "īsts suns". Un — nenovērtējiet par zemu siekalainā briesmoņa inteliģenci! Saimnieks vēl nav visu izteicis līdz galam, kad šis arī grib no savas puses teikto apstiprināt. Uzbrukumu nepiesakot, tas ielec jums klēpī un uzspiež taisni uz mutes šļakstīgi slapju buču. Labākais, ko jūs šajā mirklī varat darīt, ir piesardzīgi paglābt savu degunu un muti no viņa vērā liekamajiem žokļiem un pazemīgi apliecināt šā briesmekļa burvību. Jums nav izvēles. Viņš ir divreiz lielāks par jums!

Vienīgais glābiņš ir izlikšanās. Nosolieties visu apsvērt un pārdomāt un lēnītēm virzieties uz tuvāko izeju. Tad noglaudiet

uzbrucējam galvu, izmanieties ārā pa durvīm un joziet prom, ko kājas nes.

Taču pat tad, ja jūs drošības labad ievadāt sarunas vienīgi ar pudeļu īpašniekiem, situācija var sarežģīties.

Jūs saņemat pārāk daudz padomu. Katrs stāstītājs zina vislabāk. Ikviens ieteic vienīgo iespējamo pudeļu audzētavu Vestčesterā, Derjenā vai Ņujorkas ārmalā. Un katram stāstītājam ir pudeļu šķirnes brīnums ar zīmogotiem dokumentiem, kas pierāda, ka šis dzīvnieks ir tiešs Petit Cheri pēcnācējs. Tā paša čempiona Petic Cheri, kas izcīnīja pirmo vietu skatēs Anglijā, Francijā un Rietumberlīnē.

Ja šie apliecinājumi dibinās uz faktiem, tad daudzinātais Petit Cheri pilnīgi aizēno Ēģiptes karali Faruku, turklāt ir apveltīts arī ar nelaiķa Erola Flinna neaprakstāmo šarmu un Cārlija Čaplina hormoniem.

Gudrs cilvēks, protams, neklausās nevienā. Tas iztēlē izveido tieši tādu pudelīti, kādu vēlas, aiziet un to nopērk. Es ieklausījos visos. Es arī izpētīju un noskatīju visus augumus, veidus un krāsas.

Tas vislabāk ir darāms Piektajā avēnijā, kur visai parasts ir skats, kad viena sieviete izved pastaigāties trīs pūdeļus, kas "zarojas" no vienas importētas (Itālija) ādas pavadas. (Mūsdienās viss ir itāliešu, tikai ne paši pūdeļi.)

Es pie galīgās izvēles nokļuvu ar atsijāšanas paņēmienu.

Lielais pūdelis un arī mazais pūdelis man šķita augumā pārāk lieli — tie mūsu divguļamajā gultā aizņemtu pārāk daudz vietas.

Toipūdelīši būtu burvīgi. Lai atceramies Vilburu, balto toipūdeli, kurš kļuva par čempionu Medisonskvērgārdenā. Taču diemžēl ne visi toipūdeļi līdzinās Vilburam. Vismaz neviens no tiem, ko man gadījās redzēt tipinām pa avēniju, tāds neizskatījās. Visi jaunie šķita slimojam ar Bazedova kaiti, bet vecie stipri atgādināja Pīteru Lorri. Tā nu iespējas saruka līdz pundurpūdelītim. Atlika padomāt par krāsu.

Es izšķīros uzreiz tai mirklī, kad ieraudzīju Talulahu. Viņa sēdēja mūsu viesnīcas izsūtāmajam zēnam klēpī un laizīja tam ro-

ku, kamēr tas maigi čubināja viņai ausi. Talulaha bija sniega baltumā, viņai bija melna bārdiņa un viena melna auss. Tāds pūdelītis būtu īstais! Atšķirīgi īpatnējs, tomēr labas gaumes robežās.

Apvaicājos zēnam, kur viņš Talulahu pircis.

Puika palūkojās manī ar nepārprotamu nosodījumu. — Ko jūs, misis Mensfīlda, Talulaha ir jauks sunītis, viss, kā nākas. Bet jūs jau nu gan viņu nepirktu. Viņa ir pārija.

Es nesapratu, ko nozīmē "pārija", bet pēc zēna balss noskaņas varēju spriest, ka tā ir nopietna sabiedriska kaite. Un ir arī. Snobisms.

Vai jūs zinājāt, ka arī pūdeļu vidū pastāv segregācija?

Es domāju, ka tas ir riebīgi, bet kas gan es tāda esmu, lai iedomātos karot ar Amerikas kennelklubu? (Amerikas kennelklubs tādas pāriju jeb nestandarta krāsas pūdeļus nereģistrē un neļauj tiem piedalīties suņu izstādēs.) Pūdelim jābūt vienlaidu melnam, baltam, brūnam, pelēkam, kakao krāsā, aprikožu krāsā — vienalga, kādam, lai tikai tas būtu vienkrāsains.

Man šķiet, ka pašā sākotnē pūdeļi ir bijuši balti, melni un varbūt brūni. Trijās vienkāršās pamatkrāsās. (Vai tad ūdeles reiz sapņoja par to, ka pienāks laiks, kad viņu kažoks iegūs gaiši violetu lavandas toni?)

Un pūdeļiem laikam klājās tāpat. Tie dzīvoja labu dienu, būdami balti, melni un brūni, līdz kādam suņaudzētājam radās neprātīga iedoma visu pārveidot. Viņš sapāroja balto ar melno. Voilā! Pelēki bērniņi. Tad viņš sapāroja pelēko ar balto — jā, jūs uzminējāt pareizi. Sudrabaini! No brūnā un baltā iznāca kakao krāsas kucēni. Protams, dažkārt barā iespruka arī kāds balts mīļumiņš ar brūnu ausi. Bet arī tas atmaksājās, jo viņa brālis un māsiņa bija aprikožu tonī. Taču baltbrūnais nebija derīgs, tātad — tas jāupurē. Ai, es tiešām nedomāju, ka tas, tikko piedzimis, būtu jānoslīcina vai jāizliek tuksnesī. Nē, neba tik vienkārši. Īpašnieks taču arī par to varēja iekāst naudiņu un pārdeva to par vienkāršu mājā turamu sunīti, kam uz visu mūžu liegta iekļūšana Amerikas kennelklubā. Vai jūs maz zināt, cik dziļi tas pūdeli spēj ievainot? Ja arī saimnieks slēpj un neatklāj

nabadziņam šo kauna traipu, gan jau parkā pagadīsies kāds balamutīgs pūdelis, kurš viņam apskaidros rūgto dzīves patiesību.

Ir jau, protams, izveidojusies pretošanās kustība, kuras dalīb' nieki sastopas pagrīdē protesta mītiņos. Viņi pat deleģē savus kongresmeņus ar parakstītām petīcijām, pieprasot pārijiem vienlīdzīgas tiesības, taču šimbrīžam iekļaušanās Amerikas kennelklubā vēl nav panākta.

Turklāt pāriju iegūt ir ārkārtīgi grūti, sīko mājdzīvnieku veikalos tos gandrīz nekad neizstāda.

Nu labi, līdz ar to jautājums par nestandarta krāsas mīļumiņa iegādi bija izsmelts.

Melnu es negribēju neparko. Baltu noturēt vienmēr tīru nāktos pārāk grūti. Aplūkojot brūnos, es neizjutu nekādu "aicinājumu". Turklāt es nolēmu, ja jau es esmu nodomājusi iegādāties pudeli, kālab gan tam nebūt kādā ekstravagantā krāsā?! Oranžā, sudrabainā, bēšā vai pat fuksij krāsā.

Taču galīgi izšķīros tad, kad sastapu Diperu. Viņš bija spīdīgs, šiks, sudrabpelēks. Viņa īpašniece Edīte Kotlova sacīja, ka Dipera mātei pēc apmēram septiņiem mēnešiem būšot jauns metiens, ja es vēloties, es varot pierakstīties gaidītāju rindā. Bet es neesmu no pacietīgajiem. Man nelikās pieņemami pārvērsties par vārdu kaut kādā sarakstā un tad gaidīt, līdz piedzims pūdelēni. Es zināju, ka šajā pašā brīdī kaut kur sēž pūdelītis un gaida, kad es viņu ieraudzīšu. Un es viņu atradīšu!

/

Tas, protams, būs "viņš". Nebūs viegli piedabūt Ervinu dzīvot kopā ar vienu pūdeli. Tāpēc jau tam jābūt vīriešu dzimuma, pie tam ar noslieci uz vecpuisību — izaudzis liels, viņš Ervinam būs dēls un biedrs. Nekādā ziņā nevar ņemt pūdeļmeitiņu, kas viņu ik gadu no jauna padarītu par vectētiņu!

Mēs ar pūdelīti — divas…

Kad biju iepazinusies ar Diperu un izšķīrusies par sunīša krāsu un izmēriem, man šķita, ka nu ir tikpat kā viss padarīts, pārējais — tīrais nieks. Atliek vienīgi izdejot no mājas ar čeku vienā rokā un atgriezties mājup ar pudelīti otrā.

Bet tik vienkārši vis negāja. Zooveikalos pārdošanai eksponētie pūdeļi domāti "tūristiem". Ja esat "lietpratējs", jūs savu pūdeli iegādājaties no pūdeļu turētāja, kam ir pašam sava audzētava.

Tā nu es paņēmu mazo sarakstiņu, piegāju pie telefona un sāku pēc alfabēta apzvanīt audzētavas. Mana pirmā kandidāte bija kāda misis Edisona Vestčesterā. Sacīju misis Edisonai, ka pēcpusdienā aizbraukšu pie viņas. Vai viņai, lūdzu, būtu jauki, sudrabpelēki vīriešu dzimuma pūdelīši, ko man parādīt?

— Lūdzu, pagaidiet mirkli, — sacīja misis Edisona.

Likās, ka misis Edisona vispirms grib iztaujāt mani, pirms man radīsies iespēja iztaujāt pūdelīti. Viņa nejautāja neko sevišķi personīgu, vienīgi uzdeva dažus puslīdz oficiālus jautājumus. Piemēram, kura misis Mensfīlda es esot. Kas mani rekomendējis? Ko es domājot par senatoru Berriju Goldvoteru?

Likās, ka viss gāja gludi līdz tam brīdim, kad viņa apvaicājās, vai man esot nodoms pūdeli parādīt.

Es teicu — protams, es noteikti to parādīšu visiem saviem draugiem. Man nepavisam nav prātā to noslēpt skapī.

Tas misis Edisonu mazliet apkaitināja. Ļoti pamācīgā balsī viņa piebilda: — Es gribēju zināt, vai suns tiks rādīts publikai.

Es jutos glaimota, jo sapratu, ka misis Edisona laikam mani redzējusi televīzijas raidījumos un pieder pie maniem faniem. Bet kāpēc gan šī briesmīgā tīkošana pēc skatuves? Es domāju, ka tikai man pašai vajadzētu izlemt, vai manam sunim ir aktiera dotības vai nav. Tāpēc es sacīju, ka pūdelītis varbūt šad tad parādīsies ekrānā kopā ar mani, bet es nekādā ziņā nedomāju to saistīt ar stingru līgumu.

Misis Edisona steidzās paskaidrot, ka viņai ne prātā nenākot

runāt par uzstāšanos televīzijā. Un tad viņa teica nemirstīgos vārdus: — Mums ar misteru Edisonu nekad mājās nebūs televizora. Pat mūsu bērniem tas būtu neinteresants laika nositējs.

Pēc tam Šī jaukā sieviete turpināja apgaismot mani, sacīdama, ka runājot par sporta pasākumiem. Par suņu izstādēm.

Es savukārt viņai jūsmīgi pavēstīju, ka šāda veida suņu apskates esmu manījusi vienīgi tad, kad redzēju Lesiju televīzijā, un esmu nolēmusi tāpat dzīvot arī turpmāk.

Pat telefons man lāva sajust, kā saviļņojas misis Edisonas krūtis, viņai dziļi ievelkot elpu. Viņai pat balss aizrāvās, kad viņa apspieda dusmas.

— Ja jūs nedomājat pūdeli izstādīt, kāpēc tad jums vajadzīgs suns no Edisonu audzētavas?

Kad es iebildu: — Tāpat vien, lai to turētu un mīļotu, — misis Edisona neatbildēja.

Misis Edisona bija nolikusi klausuli.

Ko gan citu… jāiet tālāk.

Izmēģinājos ar visiem F un G sarakstā. Kad nokļuvu pie K, misis Kosgrouva man ieteica aiziet uz veikalu un nopirkt kanārijputniņu, ja man esot vajadzīgs vienīgi mājās turams dzīvnieciņš.

Es biju jau galīgi beigta, kad nokļuvu pie mistera Zasmena. Arī viņa pūdeļi bija "jāizstāda". Taču viņš bija ļoti laipns kungs un pat atzinās, ka viņam mājās ir televizors. Un viņš centās man ieskaidrot, ka suni izstādīt esot tīrais prieks. Un tas esot tik vienkārši. Es klausījos. Ko gan citu es būtu varējusi darīt? Viņa uzvārds bija pēdējais manā sarakstā.

Likās, ka pats pirmais darbs ir piereģistrēt suni Amerikas kennelklubā. (Griezies, uz kuru pusi gribi, šis vārds pastāvīgi rēgojas acu priekšā.) To darot, jums jāaizsūta Amerikas kennelklubam vairāki varianti suņa vārdam. Proti — ja kādam citam sunim jau ir jūsu izraudzītais vārds, jūs savam šo vārdu vairs nevarat iegūt. (To es sapratu gluži labi — aktieri pakļauti gluži tādiem pašiem noteikumiem.)

Nākamais gājiens bija apmācība paklausībā. Misters Zasmens neliedza paskaidrojumu. Sunim jāiemācās iet.

(Visi suņi, ko jūs redzat jautrā garā cilpojam pa ielu, tikai iedomājas, ka iet. Tie ir galīgi lempji salīdzinājumā ar suni, kuram ir iemācīts, kā jāiet.)

Aste jātur noteiktā leņķī. Galva jānes pareizi un cēli. Sunim jāiemāca dažādi iešanas veidi — gan soļiem, gan rikšiem; parasti tas apgūstams pusgada ilgās nodarbībās.

Es visu laiku pacietīgi klausījos, brīžiem pat pārtraukdama misteru Zasmenu ar kādu "Vai tiešām?" un "Cik interesanti!". Galu galā tas viss daudz neatšķīrās no parasto valdzinošas uzvedības un kustību kursu reklāmas sludinājumiem. Tas nozīmētu, ka man būtu ļoti smalkās manierēs apmācīts pūdelis.

Tad misters Zasmens izšāva smago lādiņu.

— Jums, protams, apmācības jāapmeklē kopā ar suni.

Skaidrs — es nedomāju, ka sunim, uz skolu ejot, pašam jānes sava grāmatu soma, taču, no otras puses, es netaisījos sēdēt viņam klāt visās mācību stundās. Vai tad nevarētu noorganizēt autobusus atvešanai un aizvešanai, kā tas, piemēram, notiek glaunākajās pirmskoliņās?

Misters Zasmens sacīja: — Bet tur taču iešanā apmācīs arī jūs!

Tā tikai vēl trūka!

Es paskaidroju misteram Zasmenam, ka mana gaita varbūt nav nesasniedzams sapnis Brižitai Bardo, bet es tomēr esmu spējusi parādīties dažās Brodveja teātra izrādēs un ejot neapgāzt mēbeles. Un, ja arī vairumā televīzijas pārraižu man ir jāsēž, pagadās arī reizes, kad iznāku skatītāju priekšā un aizeju aiz kadra.

Bet, kā jau sākumā minēju, misters Zasmens bija pacietīgs cilvēks. Viņš paskaidroja, ka man jāiemācās pavisam citāda gaita, lai ietu pa izstādes ringu.

Citiem vārdiem sakot, izstādē suns ir "solists". Reprezentējas suns, jūs tikai lipināt pavadas viņā galā, jums ir pakārtota loma.

Un turpinājumā misters Zasmens apcerēja, kā gan izskatītos, ja suns ietu kā hercogiene un neiegūtu godalgu vienīgi tāpēc, ka pavadas otrā galā kūņojas neveikls lamza. Protams, ja es to nespēju, vienmēr jau varot nolīgt vedēju.

Lūdzu, nevajag mani izaicināt! Esmu tā izstaidzināta Miltona Berles agrīnajos uzvedumos, ka rings suņu izstādē nudien nespēj mani nobiedēt.

Nolēmu pagaidām nestrīdēties un darīt visu pēc kārtas. Tāpēc sacīju misteram Zasmenam, ka nākamajā dienā aizbraukšu pie viņa, un vēl piebildu:

—            Un skatieties, lai manējais būtu ar ūsām un bārdu. Tie pliki izcirptie ģīmīši man briesmīgi nepatīk.

Man būtu vajadzējis izbeigt sarunu īstajā brīdī.

Nu misters Zasmens drausmīgi apjuka. — Ar ūsām un bārdu? Vai jūs tiešām iedomājaties holandiešu cirpumu?

Es atteicu, ka tieši to domāju — ar kupli apaugušiem pleciem un dibengalu.

—    Aizmirstiet to, —sacīja misters Zasmens.

—    Kas man jāaizmirst?

—            Holandiešu cirpums. Izstādes sunim ir iespējams vienīgi izstādes cirpums.

Es pavaicāju, kāds tas "izstādes cirpums" ir.

Misters Zasmens man to paskaidroja.

Kaut jel es nebūtu vaicājusi!

Es tiešām esmu redzējusi dažus piesmietus, apkaunotus "izstādei apcirptus" pūdeļus. Tie ir dzīvnieki, kurus ieraugot jūs neviļus apstājaties, nespējat nolaist no tiem acis un šausmās iesaucaties: "Žēlīgais Dievs! Kas tas tāds?" Galvas virsu sedz milzīgas lauvas krēpes, zem tām rēgojas sīks, nožēlojams ģīinītis. Ķermenis no vidus uz astes pusi noskūts gluži kails, atstāti vienīgi mazi, smieklīgi vilnas bumbulīši ap kāju apakšējām locītavām un astes galā.

Kad saule zeltīja Ņujorkas debesskrāpju kalnu skaistās virsotnes, es pa telefonu atvadījos no mistera Zasmena.

Es nebiju vienkārši dūšu zaudējusi un satriekta, es biju histēriska.

Apzvanīju visus tos "draugus", kuri bija iedevuši suņaudzētāju uzvārdus manam sarakstam, un pieprasīju, lai viņi izstāsta, kā gan iespējams, ka viņi staigā apkārt ar holandiski cirptiem pūdeļiem, ja šos pūdeļus pirkuši minētajās audzētavās.

Es, protams, dabūju dzirdēt dažādus alibi. Daži teica, ka savu pūdeli neesot iegādājušies tieši no pašas audzētavas, viņu sunītis esot tās audzētavas pūdeļa dēls. Gadījās arī pāris tādu, kas sacījās apguvuši visas tās mācības un demonstrējuši suņus izstādēs. Viņiem pat bija apliecinājums, kas pierādīja, ka viņu suns tiešām ir čempions. Bet nebija tāda likuma, kas noteiktu, ka, iekļuvis čempiona godā, suns nedrīkstētu likties mierā, ataudzēt nocirpto spalvu un dzīvot kā jebkurš civils pūdelis.

Izskatījās gandrīz tā, ka man nebūs citas izejas kā vien gaidīt, kamēr Edītes Katlovas pazīstamajai pūdelienei sāksies jauns romāns.

Taču gadījās, ka Džoisa Metjuza (Billija Rouza kundze) tieši ap šo laiku atgriezās no Eiropas. Un Džoisai piederēja pūdelis. Billijs pirms gada viņai to bija uzdāvinājis. Tanī laikā es vēl nebiju sasirgusi ar "pūdeļkaiti", tāpēc pūkaino kunkuli tikai mīļi noglaudīju un noskatījos, kā tas tuntuļu tuntuļiem izvēlās no istabas.

Tagad es nospriedu, ka Džoisas atgriešanās ir nepārprotams likteņa pirksts. Viņas pūdelis ap šo laiku jau ir pilnīgi pieaudzis. Viņa zinās visas atbildes. Un es patiesi neatcerējos kādreiz dzirdējusi, ka viņa vai Billijs būtu mācījušies kaut kādos paklausības kursos.

Un, ja Džoisai ir pūdelis, tad tam jābūt labam pūdelim. Galu galā ikviens taču zina, ka Billijs Rouzs pieder pie tiem cilvēkiem, kas izvēlas tikai vislabāko. Viņam pieder lielākā savrupmāja Ņujorkā. Ja viņam ziemā sagribas saules, viņš vis neniekojas ar Floridu. Viņš ņem un nopērk krietnu riku Britu Vakarindijas. Un, kad pienāk laiks padomāt par vasaras mītni uz laukiem, tad vis nenotiek kaut kāda gruntsgabala pirkšana. Viņš pabrauc gabaliņu tālāk un nopērk veselu salu.

Tāpat visiem ir zināma Billija labā gaume. Ja jūs kādā no Billija mājām pie sienas ieraugāt van Gogu, tad varat būt drošs, ka tā nav reprodukcija par sešdesmit deviņiem centiem. Un, ja Indriķa Astotā galda sudrabā pamanāt kādu skrambu, tad ziniet jel, ka nevīža, kas to ieskrampis, bijis Indriķis, nevis Billijs.

Kad Billijs braukā no ciemiem uz ciemiem, tad viņš to dara rolsroisā.

Un, kad precējās, tad par sievu apņēma Džoisu Metjuzu, kura bija viena no skaistākajām meitenēm pasaulē, un ari to izdarīja ar šiku. Viņš Džoisu ir apprecējis divreiz (līdz šim laikam, kad rakstu šīs rindas).

Lūk, atrisinājums! Kur gan es atrastu vēl gudrāku padomdevēju pūdeļu jautājumā? Vai gan tāds vīrs kā Billijs ievestu mazvērtīgu pūdeli tādā interjerā?

Turklāt Billijs nav arī no tādiem, kas, gatavodamies pirkt pūdeli, nodos dažādus uzticības zvērestus. Es būtu ar mieru jebkuru brīdi palaist viņu cīņā ar misis Edisonu un viņai līdzīgajiem.

Lieki nekavēdamās, piezvanīju Džoisai. Viņa klusēdama noklausījās manā stāstā par Vestčesteras dāmu. Dīvainā kārtā Džoisa visu par viņu zināja; šis vēl esot tīrais nieks, sacīja Džoisa. īsti baigā esot dāma Viltonā. Tomēr neviena nevarot līdzināties misis Dodžai-Higinsai Raijā.

Džoisa visus šos sāpju ceļus bija izstaigājusi. Tāpēc arī šo lietu nokārtot esot uzdevusi Billijam. Galu galā, kad Billijs divdesmitajos gados pārvaldīja naktsklubus, viņam ne vienreiz vien iznāca sastapties ar tām slavenībām, kuru biogrāfijas aprakstītas krājumā "Neaizskaramie", un tomēr Billijs tam visam bija izgājis cauri ar veselu ādu. Un, lai jūs neiedomātos, ka Billijs ir rupjš dūru varonis, atgādināšu, ka arī Pārka-Berneta galerijās viņš jūtas kā mājās.

Arī tas ir viens punkts "pūdeļa pirkšanas" labā. Billijs Džoisas lūgumu neatstāja bez ievērības. Stundu pēc uzdevuma saņemšanas viņš pārnesa mājās pudelīti.

Kāds bija viņa lielais noslēpums? Viņš vienkārši bija iegājis zooveikalā un kucēnu nopircis.

Viņam nebija nepieciešami nedz misis Edisonas padomi, nedz arī sīksmalkās instrukcijas, ko viņš būtu saņēmis no Amerikas kennelkluba. Galu galā producentam, kas bija Akvakādi pārvērtis no sapņa īstenībā, dekorējis un pārdekorējis teātrus un cilvēku mitekļus, jādomā, ir pietiekami asa acs, lai novērtētu tikko ieraudzītu pūdelēnu. Apvaicājos, vai Billijs būtu ar mieru atnākt man līdzi uz to pašu veikalu un palīdzēt izvēlēties pūdelīti.

Džoisa atteica: — Protams, ja tu tiešām to vēlies. — Kaut kā viņas balsī pietrūka. Man šķiet, es nespēju tur saklausīt entuziasmu.

Piebildu, ka man gribētos redzēt Billija izraudzīto tagad, kad tam jau ir gads. Džoisa aicināja, lai es braucot vien turp. Viņa un izraudzītais būšot visu dienu mājās.

Kad es ierados, Džoisa guļamistabā izkravāja ceļasomas. Izraudzīto gan tuvumā nekur nemanīja. Džoisa palūdza istabenei, lai to atved.

Meitene sastinga. — Es?

Džoisa palocīja galvu. Kalpone aizgāja — kā likās, visai noraizējusies. Apvaicājos, kā Džoisa suni nosaukusi. Viņa atteica, ka neesot vēl līdz šim izdomājusi vārdu.

—    Bet viņš taču ir pie tevis jau gandrīz gadu!

—    Vārdam kaut kā "jāsadzīvo" ar pašu suni, — Džoisa atteica. — Paskaties, varbūt tev kaut kas ienāk prātā. Es nemāku neko izdomāt.

Tad atgriezās istabene un ievilka sev līdzi kaut ko līdzīgu krokodilam. Tas veikli ielēca gultā, nogrūzdams no naktsgaldiņa nelielu lampu.

—    Viņš ir krietni izaudzis, vai ne? — es pieklājīgi ieminējos.

Džoisa palocīja galvu. Papīri liecināja, ka šis suns ir tīršķirnes

pundurpūdelis. Taču viņam bija pašam sava galva, un viņš bija nolēmis augt. Dieniņ manu, kā viņš bija izaudzis! Pa atsevišķām daļām! Galva viņam bija kā lielajam pūdelim, augums kā mazajam, bet kājas kā taksim. Turklāt šis suns, laikam pārāk aizņemts ar augšanu, bija piemirsis apklāties ar spalvu. Šur tur bija pa tādam kā kožu saēstam vilnas kušķītim, kas varbūt iederētos erdeļa kažokā, bet pūdelim izskatījās diezgan nepiedienīgi.

—     Billijs liedzas atzīt, ka ir kļūdījies, — Džoisa paskaidroja. — Viņš saka — tā būšot tikai jaunsuņa periodā, pēkšņi vienā dienā šis pārvērtīšoties par skaistu pūdeli.

(Viņas balsī nebija dzirdama īsta pārliecība.)

—    Viņam ir skaistas acis. (Kaut ko taču man vajadzēja sacīt. Suns nenovērsies skatījās uz mani.)

—     Kādā vārdā tu viņu nosauktu? — Džoisa jautāja.

—    Varbūt par Pūciņu vai par Sprodziņu?

Suns šausmās panira zem gultas. Man ienāca prātā, ka vajadzētu padomāt par kādu raupjāku franču vārdu. Varbūt viņam piederētos kāda izcila franču literatūras varoņa vārds vai kaut kas tamlīdzīgs. Džoisa tūliņ kā šautin izšāva: —'Kvazimodo!

Es iebildu, ka man viņš drīzāk atgādina Tulūzu — Lotreku. Un acis viņam ir gandrīz kā Hosē Fereram.

Pēc Džoisas sejas izteiksmes spriedu, ka esmu trāpījusi desmitniekā. — Tulūzs, — viņa iedūdojās. Tad paskrapstināja ar pirkstiem pa grīdu. — Kur tu esi, Tulūz? Tev nu ir vārdiņš.

Vārdu ieguvušais, ērti un omulīgi pagultē ierīkojies, ņēmās pusdienu tiesai cītīgi gremot vienu no maniem ādas cimdiem. Es noliecos to glābt, bet tiku saņemta ar sirdīgu rūcienu.

—     Neuztraucies, — Džoisa mani mierināja. — Nekas nenotiks. Viņam ir dzelzs iekšas.

Pēdējā apliecinājumā varēja saklausīt zināmu mātes lepnumu.

—    Un viņš nav slimojis ne ar vienu no tām mazbērnu kaitēm, ar ko izslimojas gandrīz visi pūdeļi, — viņa turpināja.

—     Kad viņš bija salauzis kāju, biezais ieģipsējums viņu nepavisam netraucēja. Ar visu klibumu viņš paguva sapostīt istabu līdz nepazīšanai.

Es atskārtu — lai kāds ērms, tas tomēr bija viņas suns, un viņa to mīlēja. Kaitēšanās par viņa izskatu nebija vērā ņemama. Viņa gribēja ticēt, ka vienā jaukā dienā viņš izskatīsies tāds pats kā visi pūdeļi. Un, būdama laba draudzene, es bezgodīgi meloju un sacīju, ka, tuvāk iepazīts, viņš tiešām ir visai pievilcīgs. Ka viņam nudien piemīt savdabīgs šarms un dienās viņš būs īsti lielisks.

Tad es manīju, ka esmu pāršāvusi pār strīpu.

Džoisa skatījās manī kā brīnumā. Bet drīz vien viņa klāja vaļā visus uzkrājušos sirdēstus. Viņa, protams, sunīti mīlot, bet kādi pazemojumi viņai diendienā esot jāizcieš! Ikreiz, kad vien viņi izejot pastaigāties, cilvēki blenžot kā nejēgas un parasti vēl noprasot: "Kas tas tāds?"

Šveicari un viesmīļi arī esot bezsirdīgi. Piemēram, tai pašā klubā "21". Greznajā viesistabā, kas kalpo par uzgaidāmo telpu, nav nekas neparasts redzēt pie krēsliem piesietus, lentēm rotātus pūdelīšus, kuri gaida, līdz viņu saimnieki ēdamzālē būs beiguši pusdienot. Zināms, arī Džoisa viendien paņēmusi uz turieni līdzi savu lolojumu. Viņas parādīšanās izraisījusi kluba apmeklētājiem parasto elpas aizraušanos, sastingušo skatienu un mūžīgo jautājumu: "Kas tas tāds?" Taču tādā vietā kā "21" uz to varēja atbildēt ar nievīgu skatienu no savas puses.

Džoisa to arī darīja, kaut gan īstenībā nebūt nejutās braši, un zāles pārzinis padevās. Viņam nebija citas iespējas kā paklausīgi piesiet suni pie krēsla, it kā tas būtu visparastākais pundurpūdelītis.

Džoisa šejienes kastu sistēmu pārzināja labi — te, gluži tāpat kā restorānā El Marocco, puse viesu bija īstie un puse bija gadījuma apmeklētāji. Un viņai vajadzēja bezspēcīgi noskatīties, kā zāles pārzinis viņas mīluli augstprātīgi piesien zāles tālīnākajā stūrī — nevis pie priekšējiem krēsliem, kur sēž eleganti pūdeļi.

Man bija tik gauži žēl gan Džoisas, gan Tulūza, ka es rīkojos tā, kā rīkotos ikviena uzticama draudzene. Es pakasīju Tulūzam aiz auss un atdevu savu otru cimdu desertam. Taču mana problēma ar to atrisināta netika. Es vēl joprojām biju bez pūdeļa.

Džoisa man ieteica aiziet uz zooveikalu un nopirkt gadu vecu pūdeli. Tā būtu visdrošākā garantija — suns pilnīgi pieaudzis, es skaidri redzētu, ko pērku.

Es šo domu nekavējoties noraidīju. Ikvienam zināms — ja adoptē bērnu, tad vislabāk to darīt, kad bērniņš ir piecas vai sešas dienas vecs. Tad tas tiešām ir jūsu bērns. Un patiesi — ļoti bieži tāds bērns izaug no vaiga līdzīgs jums, jūsu vīram vai jūsu bagātajai tantei Emmai.

Zināms, jūs riskējat. Katrs mazulītis sāk dzīvi ar bezzobainu muti un podziņdegunu. Ko darīt, ja vēlāk viņam izaug tāds deguns kā Sirano de Beržerakam? Ir taču plastiskā ķirurģija. Un ja zobi tam veidojas līdzīgi nošu atslēgām? Nav ko raizēties — var tak ielikt skaviņas vai uzmaukt zobam micīti. Mūsdienās ikviens var kļūt skaists. Kas galvos, ka mazulītis, kam ir jūsu pašu miesa un asinis, neatsitas kādā neglītā radiniekā no jūsu vīra puses? Ar maziem bērniem vienmēr ir risks. Tāpēc, ka jaukie mīlulīši vienmēr izaug par pieaugušiem cilvēkiem. Un tomēr jūs nesēžat un negaidāt, kamēr izraudzītajam mazulim ir divdesmit pieci vai trīsdesmit gadi, pirms jūs to adoptējat.

Un man likās, ka ar pūdeli ir gluži tāpat. Neatlika nekas cits kā riskēt. Es nemaz nedomāju, ka sunītim vajadzētu izskatīties pēc Ervina vai līdzināties man. Protams, pēc tam, kad biju redzējusi Tulūzu, man vairs nebija ne prātā pērkot pakļauties acumirkļa impulsam. Varbūt es beigu beigās būšu ar mieru izciest to paklausības apmācību un Vestčesteras mocības. Bet katrā ziņā es vismaz panākšu, lai man būtu pūdelis, kas restorānā "21" tiek piesiets pie priekšplāna krēsla kājas.

Tā kā mans nodoms bija "vienīgi apskatīties", es iegriezos pirmajā zooveikalā, kas gadījās ceļā. Tagad šī veikala sen vairs nav, bet toreiz tā skatlogi bija bāztin piebāzti ar pūdeļu kucēniem.

Trīs mēnešu vecumā neviens pūdelis neizskatās pēc pūdeļa. Tie visi ir debešķīgi pūku kamoliņi. Un visi bez izņēmuma izskatās tā, it kā būtu stingri apņēmušies izaugt par skaistiem pūdeļiem. Taču, nespēdama izdzēst no atmiņas Tulūza tēlu, es sev kategoriski aizliedzu paļauties pūkaino kamoliņu hipnozei. Veikala īpašniekam es sacīju, ka esmu ienākusi tikai apskatīties un interesējos galvenokārt par sudrabpelēkiem vīriešu dzimuma pundurpūdelīšiem. Viņš nolika man priekšā uz grīdas vairākus melnus kunkulīšus. *

Es viņam atgādināju, ka lūdzu parādīt sudrabainos. Atbildes vietā viņš pašķīra kucēntiņa vilnu, un — tavu brīnumu! — pie saknēm spalva gandrīz collas tiesu bija sudrabaina, gluži kā blondīnei, kam jāpabalina saknes, — tikai otrādi. Viņš paskaidroja, ka visi sudrabainie agrīnā bērnībā esot melni.

Man tie visi šķita jauki, bet ne no viena es nevarēju sagaidīt "zīmi". (Nezin kāpēc biju iedomājusies, ka, ieraudzījusi savu pūdelīti, izjutīšu kaut ko sevišķu. Jūs jau zināt — to vārdā nenosaucamo saskarsmi, ko mēs abi izjustu, viens otru ieraudzījuši.)

Ieteicos par to arī veikala īpašniekam. Viņš atbildēja, ka caur viņa rokām izgājuši pūdeļu simti, bet viņš nekad neesot saņēmis kādas "zīmes". Un saskatoties viņš ar tiem visiem ik dienu. Tā šīs lietas neesot darāmas. Pūdeli izraugoties pēc ārējiem dotumiem un ciltsrakstiem. "Zīmi" es saņemšot krietni vēlāk, kad būšot ar suni kopā padzīvojusi.

Viņš man izrādīja pūdelēnu ciltsrakstus. Ļoti iespaidīgus. Bet arī Tulūzam ir iespaidīgi ciltsraksti, un es sāku gudrot, kā ar godu tikt no veikala ārā. Lēnītēm kāpos tālāk pie sienas, gar kuru no vienas vietas bija salikti krātiņi, un sacīju, ka visi sunīši ir burvīgi un ka man nu jādodas mājup un līdz rītam jāpadomā.

Vienu sunīti veikala īpašnieks uzteica jo sevišķi, pacēla to rokās man acu priekšā un bužināja kažociņu. Es teicu, ka tas patiesi ir lielisks, bet man vēl jāpadomā. Viņš brīdināja, ka līdz rītdienai tas varbūt jau būšot pārdots.

Piepeši no viena krātiņa puses kaut kas pieskārās manam plecam. Es pagriezos, un maza ķepiņa atkal pastiepās pretī un rotaļīgi man pieskārās. Es pajautāju veikalniekam, kas ir tas zvēriņš. Viņš atbildēja, ka tas esot pūdelis. Palūdzu, vai viņš nevarētu izcelt to ārā un parādīt man.

Viņš atteica, ka tam nebūtu nekādas jēgas, jo šis kucēns "visādā nozīmē" esot tieši tāds, kādu es nevēloties. Pirmām kārtām tas esot neapšaubāmi melns. Māte tam esot pundurpūdelīte, ber tēvs toipūdelis. Šis būšot mazāks par vidusmēra pundurpūdeli un pārāk liels, lai ierindotos toipūdeļu klasē. Turklāt tā esot kucīte. Neesot prātīgi uz to pusi pat skatīties. Ar divkāršu centību viņš atsāka bužināt kucēnu, ko turēja rokās, un slavēt tā skaistumu.

Es vēlreiz palūdzu viņam izcelt no krātiņa to, ko es "visādā nozīmē nevēlos". Viņš izlikās nedzirdam un nosauca jaunu, pieņemamāku cenu tam, ko turēja rokās. Es savukārt pa otram lāgam norādīju uz krātiņu. Plecus paraustījis, viņš atvēra krātiņu, sacīdams, ka tā esot veltīga laika tērēšana — es nekādā ziņā neizraudzīšoties šo kucēnu.

Es atteicu — man liekas, ka viņš izraudzījies mani.

Viņš nolika sīkaliņu uz grīdas pie pārējiem kucēniem, kas bija par to divreiz lielāki. Tas, ne mirkli nekavēdamies, pašāvās uz priekšu un pagrāba mantiņu, ar ko "pelēkie" bija spēlējušies. Nu visi trīs nikni metās tam virsū. Tas varonīgi noturējās: paņēmis mantiņu mutē, pacēla cirtienam gatavu ķepiņu. Trīs lielākie atkāpās.

Tad TAS pagriezās uz manu pusi, paskatījās, kā uzslavu gaidīdams, un nometa mantiņu man pie kājām. Es TO pacēlu, un TAS ar mazo, sārto mēlīti sāka sparīgi laizīt man vaigu.

īpašnieks bilda, ka kucēns tiešām esot vēl pārāk maziņš, lai varētu skaidri pateikt, kāds tas izaugs. Tam esot tikai astoņas nedēļas, un tas varot izaugt par lielu lamzu. Man prātā pazibēja krāsains Tulūza attēls.

Es klusībā brīdināju sevi, ka veikalnieks nerunā tukšu. Tāds pūkains vilnas kamoliņš tiešām augs. Es nedrīkstu pieļaut, ka sārtās mēlītes mazo bučiņu burvība man pilnīgi laupa sajēgu. Es negribu melnu pūdeli. Es nedrīkstu aplaisties ar kucīti. To visu rūpīgi pārdomājusi, es sacīju:

— Es ņemšu šo sunīti.

Veikalnieks vienā mirklī pilnīgi pārvērtās. Viņš sāka minstināties. Sacīja, ka nedēļas beigās gaidot vēl dažus ļoti skaistus sudrabpelēkos kucēnus. Kāpēc man nepienākt ap to laiku vēlreiz? Viņš pastiepa roku, lai paņemtu mazo, melno kamoliņu, ko es turēju rokās. Es to piespiedu ciešāk klāt. Viņa man pateicībā uzspieda buču uz vaiga. Es apjautājos par cenu.

Veikalnieks nosauca summu, ko varētu pielīdzināt gada iztikas naudai. Es teicu, ka tas ir ārprātīgs skaitlis. Viņš piekrita, ka tā patiešām esot, un no jauna pastiepa roku pēc kucēna. Es turēju to ciet. Tas man aši piešāva mēlīti pie vaiga. Stāvējām abas kā strupceļā iedzītas.

Veikalnieks sacīja: —Jūs tak redzat, cienīgā, ka viņai kaklā nekarājas zīmīte ar cenu. Es jums viņu neuzspiežu. Vai nu maksājiet, ko prasu, vai lieciet atpakaļ krātiņā.

Es mēģināju pretoties. — Bet tā taču ir neprātīga cena par pundurpūdelīti, turklāt kucīti!

Viņš to nenoliedza. Un tad spruka ārā īstā patiesība. Viņš nemaz negribot to pārdot. Viņā rit tādas asinis, viņa cēlusies no tādas cilts līnijas, kas dod ļoti krāšņu apmatojumu. Viņš to gribot paturēt un izaudzēt. Viņas kucēni būšot pasakainā cenā. īpaši, ja viņa tikšot sapārota ar toipūdeli. Tad kucēni būšot tīri toipūdeļi, bet ar varenu kažoku.

Manas acis kā piekaltas kavējās pie mazulītes, kura jau tagad ir notiesāta kļūt par nerimtīgu pēcnācēju ražotāju šī nešķīstā sīkbodnieka labā, kas nolēmis tirgoties ar viņas miesu un kažociņu. Man bija jāglābj mazais, nevainīgais eņģelītis.

Es sāku kaulēties ķā francūziete zivju tirgū, nikni un neatlaidīgi. Bodnieks tikpat nikni un neatlaidīgi kaulējās pretī. Suņi sāka riet, cilvēki — uz mums blenzt. Bet nebija citas izejas. Prasīto naudu es samaksāt nespēju, toties biju cieši apņēmusies neļaut, ka mazo pūdeļeņģelīti padara par balto verdzeni.

Veikalnieks atlaida piecdesmit dolārus. Jo nu jau pat kanārijputniņi sāka čiepstēt uz nebēdu. Tomēr vēl aizvien viņš prasīja divdesmit piecus dolārus virs manas maksimālās iespējas. Es neatlaidos un turpināju stīvēties.

Viņš uzstāja, ka viņam, šeku, esot tiesības prasīt, kādu cenu gribot par kucēnu ar tik lielisku kažoku. To teikdams, viņš centās izraut to man no rokām. "Lieliskais kažoks" iecirta asus piena zobiņus viņam pirkstā. Sodīdamies viņš atlaida pēdējos divdesmit piecus dolārus, reizē izteikdams cerību, ka viņam nekad mūžā vairs nevajadzēšot skatīties ne uz vienu no mums.

Iedevu viņam čeku, pabāzu mazulīti azotē zem mēteļa, ielēcu taksometrā un braucu mājup. Biju atradusi savu pudelīti. Taču kaut kur sirds dziļumos jutu, ka īstenībā viss noticis otrādi. Nedēļu vai ilgāk pūdelīte bija sēdējusi tanī krātiņā, gaidīdama vecākus. Viņa bija atradusi mani!

…un tētiņš trešais pulka

Panika sākās ar to brīdi, kad biju nokļuvusi mājās un nostatījusi savu dārgo guvumu dzīvojamās istabas vidū. Šinī mirklī kāda sīka balštele kaur kur dziļi manī piepeši iespiedzas: "Ko nu?"

Tiešām: "Ko nu?" Ar šo operāciju es biju izbeiguši tīkamu draudzību ar Manhetenas krājbanku, iemainot to pret trim brīnum brīnišķīgām pūdeļmārciņām. Nekad es to nenožēlošu, jo biju jau neprātīgi iemīlējusies savā pudelītē. Un es skaidri zināju, ka viņa tikpat neprātīgi ir iemīlējusies manī. Bet vairāk es arī neko nezināju.

Tā kā atvadas no veikala īpašnieka nebija iznākušas visai maigas un sirsnīgas, man pēkšņi kā pa pieri iesita atskārta, ka esmu aizskrējusi no veikala, nenoskaidrojusi dažus svarīgus faktus. Piemēram, ar ko mazo mīļumiņu barot? Un kad?

Un tad — Ervins! Viņam vēl nebija ne jausmas par pārsteigumu, kas viņu sagaidīs. Kā Ervins reaģēs? Man diemžēl ir ļoti dzīva iztēle. Es zināju, kā Ervins reaģēs. Iedzēru nomierinošu tableti.

Tad nolēmu, ka tomēr jāpiezvana zooveikala īpašniekam. Lai viņš rēc. Es rēkšu pretī. Tā būs gluži laba iesildīšanās gaidāmajai sarunai ar Ervinu. Bet saruna ar veikalu sākās labāk, nekā biju gaidījusi. Pa telefonu atsaucās īpašnieka palīgs. Viņš rādījās visai priecīgs, ka esmu piezvanījusi. Viņš gribēja uzzināt manu adresi.

Es pajautāju — kādēļ? (Galu galā — mēs dzīvojam Ņujorkā. Piesardzība nekad nenāk par ļaunu.)

—    Vai tad jūs negribat saņemt viņas dokumentus? — viņš jautāja. — Un Amerikas kennelkluba anketu? Jūs taču viņu piereģistrēsiet, vai ne?

Es atteicu, ka īstenībā man ir vienalga — reģistrēt vai nereģistrēt.

—    Bet, nepiereģistrējot viņu kennelklubā un nesaņemot ciltsrakstus, jūs tak nedabūsiet pieklājīgu suni viņai par partneri pārošanai!

Partneris pārošanai! Viņai vēl nav izauguši visi piena zobi… Cik labi, ka es viņu izglābu! To veikalu taču vada divi īsti seksuālmaniaki!

Tad viņa balsī ieskanējās lūgums: — Cienīgā, kad jūs viņu pārosiet, atstājiet mums priekšroku uz kucēniem. Un, ļoti lūdzu, pakonsultējieties ar mums par partneri. Mēs būsim priecīgi jums pakalpot, sameklējot piemērotu suni.

Es ieteicos, ka pirms šo nākotnes plānu īstenošanas mums vispirms jāparūpējas par pašreizējo brīdi — piemēram, par rītdienas brokastīm. Ar ko šī daiļava jāpacienā?

To viņš tūliņ pateica: — Jādod kapāta gaļa ar kondensētu pienu.

—    Brokastīs?

—     Brokastīs, pusdienās, launagā un vakariņās. Četrreiz dienā.

Labi, labi, gan jau. Bet ir lietas, kas jānokārto vispirms. Drīz mājās pārnāks tētiņš. Un pirmajam iespaidam jābūt tīkamam.

Ļoti svarīgs ir pareizs novietojums. Vai tad Tifanija juvelierveikala skatlogā dažkārt netiek izlikts viens vienīgs briljants uz melna samta pamatnes? Vispirms es savu mazo dārgakmeni mēģināju eksponēt dzīvojamā istabā uz tahtas. Nebija efekta — abas melnas. Nē, vislabāk būs guļamistabā. Baltais muarē gultas pārvalks būs brīnum skaista pamatne. Ieliku pūdelīti pašā gultas vidū. Viņa tūliņ nostiepās, tad apmetās uz muguras un vārtījās kā tāda maza princese. Viņa tiešām bija maza princese. īsta maza princesīte. Un es nevilcinādāmās nosaucu viņu par Džozetīni. Viņa savukārt nevilcinādamās atvieglojās uz baltās muarē segas.

Es sev atgādināju, ka nav tūliņ jākrīt panikā. Mums ir brīnišķīga tīrītava. Tur to pārsegu padarīs par jaunu. Pagaidām es to aši norāvu no gultas un paslēpu skapī.

Mēs pārcēlāmies atpakaļ uz dzīvojamo istabu. Es apsēdos sarkanajā klubkrēslā un paņēmu viņu klēpī. Džozefīne neizcēlās gluži tik efektīgi kā uz baltā muarē, tomēr skats bija visai valdzinošs. Pēc minūtēm desmit es apmainīju kleitu un sāku mazliet uztraukties par viņas nierēm.

Pagāja vēl stunda, un dzīvoklis bija pārvērties gandrīz līdz nepazīšanai. Grīdsega līdz pēdējai kvadrātcollai nosegta ar avīzēm. Jebkurš graužams un gremojams priekšmets, piemēram, čības, telefona vadi, spilveni, uz kuriem apsēsties, no grīdas nozuduši. Un pašā vidiņā sēdējām mēs, gaidot Ervinu un brīdi, kad viņš ieraudzīs šo godību.

Tieši šajā dienā Ervins bija nolēmis atgriezties vēlu. Un, vērojot notikumu gaitu, es vairs nejutos īpaši droša, ka Džozefīne nodzīvos līdz viņa pārnākšanai.

Likās, ka jēdziens "būt kopā" šim sunim ir fetišs. Tiklīdz es dzīvojamā istabā apsēdos kādā krēslā, viņa tūliņ uzgūlās uz manas kājas un tajā pašā mirklī aizmiga. Pēc pāris minūtēm iezvanījās telefons. Es piecēlos un devos turp. Džosija pamodās un tecēja man pakaļ, apmetot tikai pavisam mazu līkumiņu, lai atvieglotu pūsli uz paklāja tajā vienīgajā vietiņā, kur virs tā nečaukstēja avīze. Tūliņ pēc tam viņa atkal apgūlās man uz kājas un turpināja pārtraukto nomiedzi. Es noliku klausuli un, atvainojusies Džosijai, steidzos saglābt paklāju. Viņa nāca talkā, mezdamās virsū sūklim, apgāzdama ūdensbļodu un uzsākdama karaspēles ar maniem svārkiem. Kamēr es aizskrēju uz virtuvi sameklēt kādu lupatu, ar ko uzslaucīt izgāzto ūdeni, Džosija pirmo reizi bija pametusi mani un viena pati aizgājusi atpakaļ uz guļamistabu; es ierados vēl īstā laikā, lai redzētu, ka viņa kož ziepju gabalā kā kūkā. Nekur nemanīja arī sūkli, līdz beidzot ieraudzīju dažas šīs uzkodiņas kripatas sunītim ūsās.

Beidzot mēs atgriezāmies dzīvojamās istabas atpūtas krēslā, un viņa atkal nodemonstrēja savu otro lielāko talantu — spēju vienā mirklī aizmigt. Telefons zvanīja, es necēlos augšā, lai atsauktos, un minūtes desmit aizritēja itin jaukā, mierīgā noskaņā, līdz viņa piepeši nolēma atlaist atpakaļ ziepes. Tām sekoja sagrauztā sūkļa gabaliņi.

Kad mēs vispēdīgi vēlreiz atgriezāmies dzīvojamās istabas krēslā, nebija droši pasakāms, kura no mums aizmigs pirmā, taču nākamā skaņa, ko nu izdzirdu, bija durvju vēršanās, Ervinam pārnākot.

Uzreiz varēja dzirdēt, ka viņš aizvadījis veiksmīgu dienu. Viņš svilpoja. Es sēdēju pilnīgi sastingusi. Džosija bija drosmīgāka. Viņa pieslējās no guļvietas man uz kājas un devās izlūkgājienā uz priekšnamu. Ervina svilpošana apklusa. Viņš lēnām ienāca dzīvojamā istabā.

Es vārgā balstiņā iepīkstējos: — Džosij, tas ir tētiņš.

Viņa to uzreiz saprata pareizi. Drāzās viņam klāt tādā ātrumā, ka apmeta kūleni. Ervins šķita sastindzis kā bronzas statuja. Džosija papūlējās būt vēl mazliet valdzinošāka. Jāteic, viņa lika lietā visu, ko vien mācēja. Pasūkāja Ervina kurpju auklas, atmetās uz muguras un pavārtījās. Uzspēlēja policistus un zagļus ar viņa bikšu galiem. Un pat piespiedās iztaisīt peļķīti uz avīzes.

Beigu beigās Ervins tomēr atguva valodu. Viņš ierunājās:

— Kas tas ir? Un kam tas pieder? (Es gribētu zināt — vai tiešām viņš iedomājas, ka visi sīkie pūdeļi staigā apkārt, uzrunādami viņu par tētiņu?)

Es novirināju plakstus, maksimāli sadrebinot skropstas, un visburvīgākajā balsī iedūdojos: — Šis sunītis, mīļais, ir mūsu .

Ervins sacīja: — Vāc viņu projām — tūliņ uz vietas! — Tad viņš, kājas augstu celdams, ieslāja guļamistabā.

Nu… nebiju gaidījusi, ka būs tik viegli. Es tūdaļ sagatavoju glāzē viskiju tieši tā, kā viņam vislabāk iet pie sirds, un ienesu to guļamistabā. Es teicu saviļņojošu runu par to, ka pūdelītis vienīgi vairos mūsu laimi. Aicināju viņu padomāt par priekiem, kas mūs gaida, daloties pajumtē ar dzīvu, mīļu radījumu, kura vienīgais dzīves mērķis ir ļaut mums gozēties tā nebeidzamajā mīlestībā un pieķērībā.

Vīrs atbildēja — varbūt tas mani pārsteigšot un satriekšot, bet mazāk par jebko pasaulē viņš tvīkstot pēc gozēšanās pūdeļa mīlestībā un pieķērībā. Es veltīju viņam savu vismīļāko smaidu. (Kā redzat, esmu lasījusi Artēnas Frensisas grāmatu par valdzināšanas prasmi. Viņa apgalvo, ka ar šarmu varot kalnus izkustināt.) Ervinu man ar to ne izkustināt, ne aizkustināt neizdevās.

Pēc desmit absolūti neveiksmīgām minūtēm beidzu nodarboties ar valdzināšanu un sāku uzvesties dabiski. Man uznāca histērija. Neņemos apgalvot, ka panākumi bija žilbinoši, tomēr es piesaistīju vīra uzmanību. Nākamās desmit minūtes viņam vajadzēja ziedot, lai mani nomierinātu un apliecinātu man savu mīlestību. Protams, viņš neizmetīšot mazu, nevarīgu kucēnu tūliņ šovakar uz ielas. Ber rīt viņš to uzdāvināšot Florensei Luscigai, lai tā iepriecina savu mīļo, mazo puisīti. Kucēnam tur būšot laba dzīve, un es varēšot viņu apciemot, cik bieži vien vēlēšoties. Viņš aizkūpināja cigareti un pasniedza man. Pēc viņa domām, krīze bija pārvarēta un jautājums nokārtots. Viņš svētlaimīgs atsāka lasīt avīzi, iedzerdams pa malciņam viskija. Taču īsti priecīgs viņš neizskatījās, un es klusēju. Nenovērsu no viņa acu.

Viņš nolika avīzi un balsī, kas nozīmēja "tā es esmu teicis, tā arī notiks", sacīja:

— Skaidrs, Džekij, viņai ir jāpazūd! Ne ar kādām asarām tu mani nepiespiedīsi šo lēmumu grozīt. — Viņš izaicinoši skatījās uz mani. Es tāpat pretī. Bet viņam bija taisnība. Šī nebija īstā reize asarām. Šoreiz es noģību.

Grūtais laiks

Un tad es ieguvu laiku atelpai. Ervins bija pārdevis jaunu televīzijas uzvedumu, ko paredzēts pārraidīt no Kalifornijas vasarā. Uz Kaliforniju mums jāpārceļas jūnija beigās. Līdz tam laikam es drīkstēju Džozefīni paturēt. Bet tad man vajadzēs to atdot Florensei Lustigai par dāvanu viņas puišelim Kreigam.

Man bija rakstveidā Ervinam jāapliecina, ka sakarā ar šo šķiršanos es nerīkošu ne vismazāko tracīti. Es labprāt to parakstīju. Līdz ar to es ieguvu trīs mēnešus. Trijos mēnešos varēja notikt itin viss. Varēja pat gadīties, ka anulē to uzvedumu.

Protams, es par tādu iespēju neieminējos ne zilbīti. Vārdiem "atlikt" un "anulēt" Medisona avēnijā ir nejēdzīga pieskaņa. Tos varētu salīdzināt, piemēram, ar vēsti, ka krievu tanki šķērso Džordža Vašingtona tiltu.

Bez tam man vajadzēja pakļauties šādiem stingriem noteikumiem:

I. Viņš nekad neizvedīs Džosiju pastaigā, nedz arī rādīsies ļaudīs kopā ar mani, kad es pudelīti būšu izvedusi pastaigā. (Ja es gribot rīkot kumēdiņu izrādi, izejot ļaudīs ar to smieklīgo ērmu pavadas galā, tā esot mana darīšana.)

2.   Viņš nekad neuzslaucīs nevienu peļķīti.

3.    Visi ar suni saistītie izdevumi man jāsedz no savas kabatas. (Protams, tas neattiecas uz Džosijas ātras un pēkšņas nāves gadījumu. Tad viņš sarīkošot vislepnākās bēres.)

4.   Nekur un nekad tā nedrīkst pīties viņam pa kājām.

Mēs šo līgumu apstiprinājām ar rokas spiedienu, un uz šīs vienošanās pamata sākās Džozefīnes ģimenes dzīve ar Mensfīldiem.

Ervina tēvišķīgo jūtu trūkums nepavisam nenomāca Džosijas možumu un nemazināja burvību. Viņa vērtās ar katru dienu jaukāka. Pirmajā dienā viņa iemācījās riet, tikko ārā aiz durvīm kaut kas iegrabējās. Viņa rēja arī visu nakti. Otrā dienā viņa iemācījās ielēkt gultā un rītausmas stundā pamodināt tētiņu ar mīļām, slapjām bučām. Trešajā dienā viņa iemācījās izgrauzt caurumu sienas apmetumā. Ceturtajā dienā viņa iemācījās raustīties krampjos.

Ervins domāja, ka viņa ieēdusi kaut ko nelabu — līmlenti, viņa golfa zeķi, kādu plastmasas pudeles aizbāzni vai vizuļus no manas vakarsomiņas, kuru es domājos nolikusi drošā, Džosijai neaizsniedzamā vietā. Steigšus pa telefonu uzklausītā konsultācijā, ko sniedza zooveikala īpašnieks, es uzzināju, ka vairākas viegla caurejas līdzekļa devas nodibinās kārtību divdesmit četru stundu laikā.

Dabiski, ka šāda notikumu ievirze kombinācijā ar kucītes spēcīgo nieru darbību viņai īslaicīgi liedza uzturēšanās iespēju dzīvojamā istabā un mūsu guļamtelpā. No vieglajiem caurejas līdzekļiem es izvēlējos Flečera rīcineļļu (reklāmā tak raksta, ka bērni to lūgšus lūdzoties). Virtuvi es pārveidoju par Džozefīnes buduāru. Tā bija tipiska viesnīcas virtuve — neliels kambaris ar izlietni un ledusskapi. Grīdu es dāsni noklāju ar avīzēm, noliku pudelīti vidū, bet visapkārt tai iekārtoju ierasto iedzīvi — guļamgroziņu, ūdens trauciņu, mantiņas un kārumiņus. Tad ielēju viņai Flečera caurejas eļļu un pastāstīju, ka, tiklīdz viss būs kārtībā, viņa atkal varēs skraidīt pa dzīvokli. Tad nomutēju viņu, novēlēju arlabunakti un aizvēru virtuves durvis.

Džozefīne nekavējās atklāt vēl kādu līdz šim slēptu talantu. Šī meičiņa bija apveltīta ar tādu rīkli, par kādu Marija Kallasa nevarēja ne sapņot. Es atvēru durvis, un ārija tajā pašā mirklī apklusa. Tās vietā kā uz burvju mājiena sākās jūsmīga astes kulstīšana un starojoši smaidi. Es iedomājos, ka Flečera zāles varbūt jau savu paveikušas. Kamēr es paliku pārbaudīt virtuvi, Džozefīne priecīgi ietipināja dzīvojamā istabā. Virtuvē — nekādu pēdu. Visas noklātās The New York Times lapas brīnišķīgā kārtībā un tīrībā. Es brīnīdamās noskatījos, kā viņa dzīvojamā istabā dzenā bumbiņu. Likās, ka viņa jūtas labi. Un pēc piecām minūtēm Džosija jutās vēl labāk — viņa bija atlaidusi atpakaļ visu Flečera eļļu.

Salēju Džosijai rīklītē jaunu porciju eļļas un aiznesu viņu atpakaļ uz virtuvi. Sacīju, ka tas nav uz mūžīgiem laikiem. Rīt pat izbeigsim eļļas dzeršanu un aiziesim pie daktera. Bet šonakt viņai jāguļ virtuvē. Likās, viņa to saprata un itin omulīgi iekārtojās pītajā groziņā. Es skaidri manīju, ka Džosija ir saprātīgs suņuks.

Līdz tam brīdim, kad aizvēru durvis. Tūliņ pēc tam sākās priekšnesumi. Viņa izdziedāja tādas notis virs augstā do, kādas vispār vēl nav izgudrotas. Es steidzos meklēt palīdzību grāmatā, ko nule biju iegādājusies. Tās autors, šķiet, vada vairākas suņaudzētavas. Apsēdos un izstudēju grāmatu no vāka līdz vākam, kamēr Džozefīne ņēma cauri visu Pučīni repertuāru. Autors mācīja: "Esiet nelokāmi… ja nepieciešams, rīkojieties bargi. Nekautrējieties suni nopērt. Lai tas jūs respektētu. Viņam jājūt, ka esat viņa priekšnieks… viņa kungs un saimnieks… turiet prātā pastāvīgi… jūs esat viņa pavēlnieks. Ja viņš ēd ko nelabu, sitiet pa purnu… ja viņš liedzas pakļauties vai paklausīt, sitiet pa pēcpusi." Es vairākkārt no jauna apskatīju grāmatas vāku, lai pārliecinātos, ka tā bija grāmata par to, kā audzināt un mīlēt suni, nevis Ādolfa Eihmaņa atmiņu krājums.

Zooveikala īpašnieks, kurš nu jau bija man kļuvis tuvs kā asinsradinieks, bija ieteicis nolikt viņai blakus modinātājpulksteni. Kucēniem nepatīkot palikt vieniem. Taču, dzirdot pulksteņa skaļo tikšķēšanu turpat blakus, tie domājot, ka kopā ar

viņiem kāds ir. Tā bija sacījis veikala īpašnieks. Džosijai apkārt tika salikti trīs modinātājpulksteņi, bet viņa gan bija gudrāka par to bodnieku. Viņa ļoti labi prata atšķirt pulksteņus no cilvēkiem.

Pulksten divos uz rīta pusi viņas balsī vēl nekādu gurdenumu nemanīja. Ervins apvaicājās, vai es neesot nolēmusi kaut ko darīt lietas labā. Es, protams, nelikos ne zinis. Pulksten trijos piezvanīja viesnīcas direktors un palūdza, lai es kaut ko darot. Nu es vairs nevarēju nelikties ne zinis. Nesapratu, ko darīt. Sacīju Ervinam, ka ir divas iespējas. Paņemt Džosiju pie mums guļamistabā (tā noteikti bija arī viņas galvenā doma) vai man pārcelties uz virtuvi un pārgulēt pie viņas. Ervins vienā mirklī atrisināja dilemmu, noraidot pirmo iespēju. Es uzslēju telti virtuvē. Tiklīdz piebiedrojos Džosijai, viņa pārtrauca vokālos priekšnesumus un visu atlikušo nakti nogulēja ciešā miegā. To es skaidri zinu, jo visu laiku sēdēju un viņu uzmanīju. No rīta mūsu viesnīcas izsūtāmais zēns man ieteica ļoti labu veterinārārstu. (Izsūtāmie zēni zina visu.)

Es šo iestādi saukšu par doktora Vaita suņu un kaķu slimnīcu. Un, ja tiešām pasaulē sastopams šāds doktors Vaits — dzīvs vai miris, tad tā ir pilnīgi nejauša sagadīšanās. Galu galā — kāpēc gan Džozefīnei vajadzētu atdot visu par šo grāmatu saņemto honorāru, lai tiesātos ar pretenziju cēlējiem!

Es, protams, nedabūju redzēt pašu doktoru Vaitu. Viņš bija operāciju telpā. Mani aizsūtīja pie cita šās iestādes dziednieka— doktora Bleķa. Viņš apskatīja Džozefīnes rīkli un drūmi sarauca pieri. Paskatījās viņai ausīs un nogrozīja galvu. Es iejautājos, vai kaut kas nav kārtībā.

Viņš atteica: — Stāviet rāma, kamēr neesmu pabeidzis izmeklēšanu. (Āre — kāds stingrs dakteris.)

Beidzot viņš bija visu apskatījis un pārlūkojis pēc sirds patikšanas. Tad noprasīja: — Cik ilgi jums tas suns jau ir?

Atbildēju, ka tieši šodien svinam sesto kopā pavadīto dienu.

Viņš caur pieri palūkojās manī. — Kur jūs viņu pirkāt?

Es nosaucu attiecīgo zooveikalu.

— Nesiet viņu atpakaļ! — noskanēja strupa pavēle.

2- 33

Nest viņu atpakaļ?!

Viņš drūmi man visu izskaidroja: — Šitais kucēns par agru atņemts mātei. Viss organisms vīrusu pārņemts. Tos viņa sadabūjuši pirms nedēļām divām. Reizēm, ja vīrusus laikus atklāj, tos var pieveikt, bet viņas kaite stipri ieilgusi. Ejiet un dodiet suni atpakaļ, pieprasiet savu naudu vai citu suni. Ja šie pretosies, piezvaniet man. Es par to ziņošu Amerikas kennelklubam. Viņi jums pārdevuši suni, kas nav dzīvotājs.

Tad viņš sakliedza asistentu, lai atnes man kādas dzīvinošas zāles. Kad cik necik biju atguvusi spēkus, es sāku kliegt pilnā balsī. Es negribu dabūt savu naudu atpakaļ! Man nevajag cita suņa! Šis, vienīgi šis ir mans suns! Viņa taču ir mana miesa un mana āda. Viņa ir jāizglābj!

Džosija saprata, ka notiek kaut kas svarīgs, un piepalīdzēja no savas puses, turklāt vareni. Viņa vienlaikus spiedza un vēma. Suņi, kas bija iesprostoti krātiņos citās slimnīcas telpās, aiz līdzjūtības arī piebalsoja. Vairāki apmeklētāji, kas sēdēja uzgaidāmajā telpā, sagrāba savus suņus un steigšus metās projām.

Vispēdīgi dakteris bija ar mieru Džosiju paturēt un ārstēt. Viņš teica, ka cerību esot maz. (Man šķita, ka šai brīdī viņam vispār bija viena vienīga cerība — tādā veidā drīzāk dabūt mani ārā no savas iestādes.) Viņš piedevām mani brīdināja arī par to, ka viņas ārstēšana izmaksāšot dārgi.

Nauda! Tādā brīdī kā šis! No nicinošā skatiena, ko es viņam uzmetu, varēja iedomāties, ka es esmu pasakaina bagātnieka vienīgā dzīvā mantiniece. Bet augstā maksa nebija viņa vienīgā prasība. Būs jāievēro šādi noteikumi:

1.  Nedēļa viņai jāpavada slimnīcā.

2.    Šīs nedēļas laikā es nekādā ziņā nedrīkstu spert kāju pār slimnīcas slieksni.

3.   Ik dienu man vienreiz jāpiezvana, un neatkarīgi no informācijas, ko saņemšu, es nedrīkstu izteikt nekādus draudus vai izturēties histēriski.

Pēc tam viņš piespieda zvana pogu. Sanitārs steigšus aiznesa Džozefīni uz rentgena kabinetu, bet man tika parādītas durvis.

Nākamā nedēļa bija garākā manā mūžā. Ervins gan teica, ka dienas aizritot ļoti ātri. Nē, nē, viņam neesot nekādu personisku iebildumu pret Džozetlni, viņš paskaidroja. Viņš vēlot tai drīzu izveseļošanos un vispār visu to labāko, bet tomēr esot daudz patīkamāk staigāt pa paklāju nekā pa Times lapām. Es ik dienu zvanīju uz slimnīcu. Man gaužām gribējās aci pret aci sastapties ar to sadistisko medicīnas darbinieku, kurš izgudrojis sekojošas frāzes: "pacienta stāvoklis bez pārmaiņām", "pacients turas", "pacients, šķiet, pavadījis mierīgu nakti".

Es pat nezinu, kas bija ļaunāk — šīs neko neizteicošās frāzes vai teikums, ko izdzirdu septītajā dienā: "Doktors vēlētos jūs sastapt." Un vairāk ne zilbes. Nekāda paskaidrojuma. Tikpat izteiksmīgi un satraucoši kā meteoroloģiskā biroja informācija pa telefonu.

Ervins mani notvēra, kad es jau drāzos ārā no dzīvokļa. Viņš piespieda mani apsēsties un mirkli "no sirds aprunāties". Skaidrs, ka vārdus "doktors vēlētos jūs sastapt" viņš bija iztulkojis tieši tāpat kā es.

Sarunu viņš iesāka ar: — Klausies, Džekij… (Tas vienmēr nozīmēja: "Esi jel prātīga!")

— Klausies, Džekij, es gribētu, lai tu man kaut ko apsoli…

Es truli pamāju. Man prātā bija vienīgi drīzāk tikt uz slimnīcu. Savā vismierinošākajā tonī viņš skaidroja: ja gadījumā dakteris nolēmis Džosiju "iemidzināt uz visiem laikiem", lai es nekrītot histērijā, nedraudot nogalināt dakteri un nesākot plosīties. Lai atceroties, ka šis ārsts nav personīgi iecerējis Džosijas slimību kā sazvērestību pret mani. Man esot jāpatur prātā, ka šis dakteris ir gājis koledžā, mācījies un ieguvis grādu tāpēc, ka mīl dzīvniekus un vēlas, lai tie būtu sveiki un veseli. Man esot mierīgi jāpieņem viņa lēmums un, galvenais, jāpatur prātā, ka Džosija ir tikai sunītis. Un kā suns viņa piedzīvojusi un izbaudījusi piecas ļoti piesātinātas, brīnišķīgas dienas kopā ar mums. Cik pasaulē daudz tādu suņu, kuri visā mūžā neiepazīstot ne mirkli jaukas dzīves un mīlestības! Un tad ar augstsirdīgu un cēli iejūtīgu žestu viņš man pasniedza tukšu, tikai parakstītu čeku.

Es stingi raudzījos uz viņu. Cik viņš jauks! Viņš gribēja, lai es

•2- 35 tūliņ uz karstām pēdām jožu nopirkt jaunu suni. Telepātiju nekad nevajag novērtēt pārāk zemu. Uzmetis man satrauktu mirkli, viņš piebilda:

— Tas čeks domāts samaksai par slimnīcu. Tur droši vien būs sadzīvots krietns rēķins. Un vēl būs jāmaksā, ja tie būs nolēmuši viņu iemidzināt. Es zinu, ka uzstāju, lai tu maksā visus ar sunīti saistītos izdevumus, bet, ja viņai no šīs pasaules jāaiziet, es gribu, lai viņa aiziet ar godu.

Dziedināšana majas apstākļos

Nokļuvusi slimnīcā, es nedabūju apsēsties uzgaidāmajā telpā. Mani tūliņ aizveda uz doktora Vaita kabinetu. No doktora Vaita tur, protams, nebija ne vēsts. Viņš atradās operāciju zālē. Mani sagaidīja vecais draugs doktors Bleks. Nekas nebija mainījies. Pat viņa burvīgā laipnība. Viņš tūliņ runāja tiešu valodu:

— Misis Mensfīlda, jūs pati zināt, cik slims bija jūsu suns, kad to atvedāt šurp. Stāvoklis bija bezcerīgs. Trīs dienas viņa liedzās uzņemt barību. Mums nācās ķerties pie piespiedu barošanas. (Man jābūt mierīgai. Vismaz viņa vēl ir dzīva.)

Pie viņas augu nakti speciāli dežurēja ārsts. Vīrusu savaldījām ar penicilīna palīdzību. Bet jūs jau saprotat, ka bez barības un ūdens suns nespēj dzīvot. (Varbūt viņa nemaz vairs nav dzīva.)

Mēs izmēģinājām intravenozās injekcijas, bet no tām nebija nekāda labuma. Neko mēs neatstājām neizmēģinātu. (Viņa ir pagalam.)

Tāpēc es lūdzu jūs atnākt, misis Mensfīlda… (Kaut es nenoģībtu, kad viņi ienesīs mazo Šķirstiņu!)

Esam darījuši visu, kas mūsu spēkos. Kā jau sacīju, vīruss ir savaldīts. Bet viņai nepieciešama barība un ūdens. Ja viņa ēdīs kādam par prieku, tad varbūt jums. Tāpēc mums liekas, ka būs labāk, ja paņemsiet viņu uz mājām.

Paņemt uz mājām! Viņš sāka bļaut pēc palīdzības, kad es klātin noklāju ar skūpstiem viņa debešķīgo seju. Mīlas pilnām acīm es noraudzījos uz viņu, kad viņš, izlauzies no manām skavām, sāka rakstīt receptes un ēdināšanas noteikumus. Viņš brīdināja nepaļauties kažoka mānīgajam kuplumam. Viņa esot izkāmējusi līdz pēdīgam — kauli un āda. Mans pienākums esot uzdabūt viņai pienācīgu svaru.

Tad kalpotājs ienesa Džosiju. Aiz mīlestības un sajūsmas viņa gandrīz eksplodēja. Pīkstēdama, spiegdama viņa ņēmās mani mutēt; mazais augumiņš kratījās tādā aizrautībā, ka man likās — es dzirdu grabam viņas ribas. Laikam jau spiedzu un gulgoju arī es. Šoreiz dakteris pacietīgi izturēja Džozefīnes un manu ārkārtīgi dramatisko atkalredzēšanos.

Kad mēs beidzot mitējāmies skūpstīties un spiegt, es brīdi pakavējos, lai aizpildītu Ervina tukšo čeku un noklausītos doktora Bleķa pēdējās instrukcijas. Pēc desmit dienām man viņa vēlreiz jāatvedot uz injekcijām un vispārēju izmeklēšanu. Nekādā ziņā viņa nedrīkstot ne solīti spert ārpus telpām līdz maijam — ja vien viņa līdz maijam nodzīvošot. Ja es nespēšot viņu piedabūt pie ēšanas, tad viņa varot būt pagalam jau pēc četrdesmit astoņām stundām. Par to es nepavisam neraizējos. Zināju, ka manis labad Džosija darīs visu. Kamēr es viņu turēju, klausīdamās dakterī, viņa nudien jau bija dabūjusi pilnīgu pusdienu maltīti, nolaizīdama man no ģīmja visu kosmētiku.

Kad Ervins tovakar atgriezās mājās un ieraudzīja ar hJeuis un Mirror lapām izklāto grīdu, viņu pārņēma klusas, stingas šausmas. Viņš pat nedalījās ar mani sajūsmā, kad es izstāstīju, ka Džosija apēdusi veselu jēra karbonādi un iztukšojusi šķīvi ar rīsu pudiņu. Viņš tikai stipri gribēja zināt, kur es tik pēkšņi esot iemantojusi tādu kulināres māku. Jo viņš pārlieku bija pieradis, ka ik rītu es viņu pacienāju ar šķīstošo kafiju.

Es izbrīnījusies palūkojos uz vīru. Vai viņš tiešām nebija nekad dzirdējis par maltīšu pasūtīšanu istabās? Kaut kādā neizprotamā veidā mani vārdi viņam atsauca atmiņā neaizpildīto čeku. Viņš pieprasīja to atpakaļ! Jā gan, kad vajadzējis rīkot bēres, viņam naudas nemaz nav bijis žēl. Bet viņa nodomos nekad neesot ietilpusi Džosijas sponsorēšana, viņai dzīvai esot. Turklāt vēl izlaidīgas gardēdības apmaksāšana!

Kamēr Ervins runāja, Džozefīne bija pieslīdējusi viņam tuvāk un nolaizīja viņa roku. Un, kad es pateicu, ka čeku esmu iztērējusi, viņa sāka laizīt divtik intensīvi. (Sitais sunītis skaidri zināja, no kuras puses gaidāma nākamā restorāna virtuves maltīte.)

Es, protams, cirtu pretī visai asas piezīmes. Apmēram tādas: "Vai tev tiešām sirds nav krūtīs?" — "Vai tu neredzi, cik viņa jauka?"

Jā, viņš sacīja, jauka gan, bet kas viņam no tā? Ko viņa vispār varot nozīmēt mūsu dzīvē? Dzīvs, kustīgs, neērts nieks, it kā tāpēc vien pasaulē nākusi, lai caurām naktīm brēktu, atņemtu viņam blakusgulētāju, sapostītu dzīvokli, laupītu dvēseles mieru. Un beigu beigās viņas dzīvesveids izmaksātu vairāk nekā kadiljaka uzturēšana.

Visas šīs garās tirādes laikā Ervins neapzināti bužināja Džosijas galviņu, un viņa glaudās viņam pie liela. Kad es viņam to aizrādīju, viņš apskaitās.

— Ko tad man, tavuprāt, vajadzēja darīt? Vilkt viņai pa galvu ar beisbola nūju? — Tad, slādams ārā no istabas, viņš pavērsās atpakaļ. — Vai tavu spilvenu un segu tūliņ aiznest uz virtuvi vai pagaidīt nakti, kad viņa atkal laidīs vaļā savu spožo dziedāšanu?

Taču Džosijai bija pašai savi plāni šai naktij. Ervina liekulīgais smaids, ko viņš Džozetīnei veltīja, nespēja pudelīti apmānīt. Viņa skaidri zināja visu par Florensi Lustigu un tās puišeli Kreigu. Bez tam viņa domāja, ka visa tā vīrusu būšana ir Ervina ideja. Viņa taču ne mirkli nav bijusi slima!

Bet viņš? Par to vien, ka viņa vienreiz paskaļāk palaidusi balsi, sūdzēdamās par netīkamiem naktsguļas apstākļiem, šis viņu bija "izsūtījis" uz tādu nejauku vietu, kur viņa ieslodzīta krātiņā un durstīta ar adatām, kur viņai bija jāpārcieš tik daudz nejēdzību un pazemojumu! Nē, viņa bija stingri apņēmusies, ka nekas tamlīdzīgs otrreiz vairs nedrīkst notikt.

Džosija bija visu izskaitļojusi. "Viņa mani mīl. Viņš — ne.

Tādas tās lietiņas. Tātad — ja viņa mani noliks virtuvē, lai tad ari tā būtu, virtuve ir daudz patīkamāka nekā tas būris, ko nule pametu. Un virtuvē neviens vis nakts vidū nenāks un negrūdīs man adatu pēcpusē." Tā viņa visu bija apsvērusi. (Bet kas man to būtu teicis?)

Tā nu Džosija, kad noliku viņu virtuvē zemē, tikai nolaizīja man roku, saprotoši pamāja ar galvu, ierausās savā par divdesmit dolāriem pirktajā midziņā un neizlaida pat mazītiņu izmēģinājuma pīkstienu, kad es aizvēru durvis.

Apgūlos gultā līdzās Ervinam, nodzēsu gaismu, un mēs abi sākām gaidīt pirmo āriju. Taču tā, zināms, neatskanēja. Pēc piecām minūtēm Ervins nožāvājās. — Paldies Dievam, viņa būs nolēmusi ļaut mums pagulēt. — Sekoja desmit minūtes pārāk klusa klusuma.

Beidzot es pačukstēju: — Ervin, vai tu vēl esi nomodā?

Ervins: — Nevis vēl, bet nu jau atkal esmu.

Es: — Kā tev šķiet — ko viņa tur dara?

Ervins: — Varbūt patlaban cep omleti spāņu gaumē. Vai nav vienalga, ja vien viņa stāv klusu?

Es: — Bet ir tik nedabīgi kluss. Kā tu domā — vai man nevajadzētu palūrēt?

Ervins: — Redzi, es tiešām īpaši neturu viņas kanti, bet — kur viņai taisnība, tur taisnība. Tas nabaga šunelis beidzot dara to, ko tu no viņas gribēji. Guļ. Bet tev nu vajadzēs iet turp un viņu iztramdīt. Viņa taču nodomās, ka tu esi ķerta.

Es: — Labi. Arlabunakti.

Ervins: — Vai es varu uz to paļauties?

Es: —Jā. Arlabunakti. Es tevi mīlu.

Ervins: — Es tevi arī. Arlabunakti.

(Desmit minūtes vēlāk.)

Es: — Ervin..,

Ervins: — Vai zini, man vajadzēja izlikt tevi virtuvē un paņemt viņu šeit sev blakus.

Es: — Bet, Ervin, viņa taču vēl nemaz nav īsti vesela! Dakteris pat sacīja, ka vēl aizvien viņas dzīvība karājas mata galā.

Ervins: — Arlabunakti.

(Divas minūtes vēlāk.)

Ervins: — Ko tas nozīmē — dakteris sacīja, ka viņas dzīvība karājas mata galā?

Es: — Vīruss tagad ir savaldīts. Bet izārstēta viņa nav. Viņa var izdzist kuru katru brīdi.

Ervins: — Nu, es teiktu, ka dzisēja tik braši neturētos.

Es: — Viņa tak vēl ir mazītiņš bērniņš. Viņa neapjēdz, cik viņa īstenībā slima. Bez tam viņa drausmīgi centās tev izpatikt. Bet tagad viņa ir pārāk klusa. Varbūt viņa cieš mokas, tikai baidās saukt palīgā, jo negrib tevi sadusmot.

Ervins (sliedamies augšā no gultas): — Labi. Tu paliec tepat, bet es aiziešu paklausīties pie durvīm.

Es: — Ervin! Tev viņa rūp!

Ervins: — Man rūp tikt pie iespējas pāris stundu nogulēties.

(Pēc divām minūtēm Ervins atgriežas.)

Es: — Ko tu dzirdēji?

Ervins (kāpdams gultā): — Neko. Ko gan pēc tavām domām man vajadzēja dzirdēt? Dejošanu uz puantēm? Viņa guļ ciešā miegā. Kā es viņu apskaužu!

Es: — Bet kucēni nemaz nemēdz nogulēt visu nakti cauri.

Ervins: — Kad no rīta viņu satikšu, es viņai to pateikšu.

Es: — Ervin, ko mums darīt?

Ervins: — Iespējams, ka tev tas liksies smieklīgi, bet es esmu nolēmis gulēt. Tagad. Tūliņ. Arlabunakti.

Es: — Nav jau tev uzreiz jākļūst tik riebīgam.

Ervins: — Vai gribi, lai es aizvācos gulēt uz virtuvi un atdodu guļamistabu viņai un tev?

Es: — Arlabunakti.

(Stundu vēlāk, apmēram divos naktī.

Es klusītēm izkāpju no gultas.)

Ervins (pilnīgi nomodā, ledainā balsī): — Un kurp tu tagad dodies?

Es (augstprātīgi): — Kurp gan cilvēks parasti iet, nakts vidū piecēlies no gultas?

Ervins: — Es zinu, kurp cilvēks parasti tādā gadījumā iet. Bet kādi ir tavi plāni?

Es (dodamās uz vannasistabu): — Man slāpst! (Tad atgriezusies gultā.) Nu tu esi apmierināts? Tad — arlabunakti.

(Pulksten pustrijos.)

Es: — Ervin, vai tas esi tu?

Ervins: — Nē, tas ir Rosano Brāzi.

Es: — Uz kurieni tu ej ?

Ervins: — Varbūt tev tas nekad nav ienācis prātā. Bet es ari esmu cilvēks un eju uz vannasistabu.

(Pulksten trijos.)

Es: — Ervin, vai tu guli?

Ervins: — Protams, ne. Visu nakti neesmu ne aci aizvēris.

Es: — Varbūt viņa tur jau ir pagalam.

Ervins: — Kas nu tādu laimi dos!

Es: — Arlabunakti.

(Piecas minūtes vēlāk.)

Ervins (pieceldamies sēdus): — Kālab tu tam ārstam nepajautāji, vai viņa var nogulēt visu cauru nakti?

Es: — Kurš gan varēja iedomāties, ka tā notiks?

(Aizrit dažas minūtes.)

Ervins (pieceldamies sēdus): — Paklau, es to nespēju izturēt. Tas jāizbeidz!

Es: — Neesmu taču bildusi ne vārdiņa.

Ervins: — Bet tu domā! Es to jūtu un tāpēc nevaru iemigt.

Es: — Nez, ko tad es tā domāju?

Ervins: — Tāpat vien — šo to. Piemēram, ka es esmu bezsirdīgs nelietis, kas pamet mazu, nevarīgu kucēntiņu vienu pašu virtuvē, lai tas tur dabū galu.

Es (pietraukdamās sēdus): — Tu tātad arī domā, ka viņa ir pagalam!

Ervins: — Es domāju, ka esmu precējies ar idioti. Bet varam jau aiziet un apskatīties. Bet pēc tam — vienalga, vai viņa ir dzīva vai pagalam, — es beidzot gribu gulēt!

(Uz pirkstgaliem mēs aizzogamies līdz virtuvei. Ervins klusiņām atver durvis. Džozefīne izlec no savas klūgu midzinās, nožāvājas, kulsta astīti un tad mundri skatās mūsos, it kā jautādama: "Nu, kas tagad būs?")

Ervins: — Nu, labi. Nes viņu iekšā.

Es: — Nest viņu iekšā'

Ervins: — Šī viņai ir pirmā nakts atkal mājās. Varbūt nebija īsti labi pamest viņu vienu pašu. Slimnīcā viņa tomēr bija vismaz citu suņu sabiedrībā.

(Beidzot mēs visi trīs iekārtojamies guļamistabā. Džozefīne par vietas maiņu ir sajūsmā. Neapnikusi viņa ņemas mūs mutēt un pēdīgi ieritinās Ervina azotē un aizmieg.)

Pēc kādas stundas es klusām izslīdēju no gultas. Šoreiz man patiesi kārojās nodzerties. Ervins kļuva zvērīgi nikns.

— Vai tev tiešām nemaz nav saprašanas? Dieva dēļ — tu taču viņu uzmodināji!

Laba uzvedība un vēl šis tas

Šai neaizmirstamajai naktij sekoja trīs ne mazāk satraucošas nedēļas. Es pārtraucu pildīt visas sabiedriskās saistības, savam aģentam paziņoju, ka neesmu sasniedzama, un kā īstena žēlsirdīgā māsa Florense Naitingeila nodevos Džozefīnes kopšanai. Un man likās, ka mani sasniegumi būtu jāpielīdzina olimpiskā čempiona sasniegumiem.

Šaubos, vai doktors Defo veltīja tik daudz rūpju un spēka slavenajiem piecīšiem, cik es nopūlējos, kopdama savu trīs mārciņas smago pūdelīti. Nav galu galā nekāda dižā māksla iebāzt bēbim mutē piena pudelītes pupiņu, lai zīž. Bet vai esat kādreiz mēģinājuši iestumt pūdelim mutē tabletes vai iebērt zāļu pulveri?

Procedūra ir šāda: pūdeli nosēdina uz izlietnes malas. Ar vienu roku tur vaļā pūdelīša muti, bet ar otru iepurina tur jauko rozā peptobismolu. Tad jāmet pie malas viss (protams, tikai ne pats pūdelis) un jātur šim mute ciet. Pēc tam varat stāvēt un bezpalīdzīgi nolūkoties, kā rozā peptobismols liegi iztek laukā pa abiem mutes kaktiņiem. (Pūdeļa mutei piemīt gluži šizofrēniskas īpašības. Piemērs: ja pūdelis dabūjis mutē kaut ko tādu, ko tas vēlējies dabūt mutē, mute sakniebjas un ir cieta kā dzelzs; bet, ja jūs iebāžat pūdelim mutē kaut ko tādu, ko vēlaties jūs, tā mute vienā mirkli kļūst caura kā siets.)

Bet jāmēģina no jauna. Šoreiz jūs zāles cenšaties iemānīt no sāniem. (Pieredzējuši pūdelisti zvēr, ka tas esot absolūti drošs paņēmiens.) Praktiski tam jānotiek tā: pielieciet pūdeļa galvu sānis, ja nepieciešams, piepalīdziet ar ceļiem. Saspiediet ciet pūdelim muti un lūkojiet iedabūt peptobismolu pa spraudziņu tajā vietā, kur sākas dzerokļi. Tad pavisam aizspiediet muti un turiet to trīs minūtes. Peptobismols atpakaļ neplūst, bet nevar jau zināt, kas notiek pūdelīša rīklē. Pēc minūtēm piecām, kad jūs gādīgi masējat kakliņu un izskaidrojat pūdelītei, ka viss notiek viņas pašas labā, pūdelīte sirsnīgā priekā izspraustā peptobismolu uz jūsu blūzes. Vismaz ar Džosiju un mani vienmēr notika tieši tā.

Taču, neatlaidīgi pūloties, jums tomēr izdodas panākt, lai kāda daļiņa peptobismola paliek pūdeli. Man šo pūliņu rezultātā bija rozā izlietne un trīs bikšu pāri ar rozā punktiņiem. Bet beigu beigās pēc četrām nedēļām Džozefīnes abi gali darbojās normāli.

Un es jutos laimīga, varēdama paziņot, ka visas šīs četras nedēļas mūsu mazā mīlulīte ēd kā zirgs. (Mēs, protams, neuzdrošinājāmies dot viņai parastus ēdienus. Viņa dabūja īpašu suņu barību — ēdienkarti speciāli viņai bija sastadljis ārsts.)

Es pati gan laikam nebūtu spējusi izdzīvot bez The New York Times un Herald Tribime. Tieši šiem laikrakstiem es devu priekšroku, kaut gan Ņems, Mirror, Journal un Post bija daudz interesantāki. Bet ar Times un "Tribune" milzīgajām lapām es varēju no sienas līdz sienai nosegt visu priekšnamu un virtuvi, turpretī tie citi deva krietni mazāku efektu.

Pavasaris togad sākās agri — jau aprīlī. Es noraudzījos burvīgajā zālītē Centrālparkā. Bet tas arī bija viss. Mūsu tīrasiņu dārgumam vēl veselu mēnesi tika liegts iet ārā neveselīgajā gaisā. Es ar žēlumu iedomājos veselīgos, spēcinošos pārgājienus, ko biju iecerējusi mums abām. Nevarēja, protams, sacīt, ka es no kustību trūkuma būtu aptaukojusies. Audzējot pūdelīti, nekad nepietrūkst sportisku nodarbību arī četrās sienās. Mans vidukļa apjoms saruka par divām collām un pakausī man ieauga trešā acs.

Protams, ja jūs šādā periodā esat ieplānojuši pārtapsēt dzīvokli un iegādāties jaunas mēbeles, tad tas uz neilgu laiku jā' atliek, un jūs pat uz īsu brīdi varat iziet no mājas, atstājot pū' dēlīti vienu. Bet mēs tikko bijām iegādājušies jaunu istabas iekārtu, tā ka es pat to mirkli, kamēr tīrīju zobus, varēju justies droša vienīgi tad, ja Džozefīne sēdēja man blakus.

Tagad nu man dažs labs var pajautāt: "Kā tad ritēja jūsu sabiedriskā dzīve pa to laiku, kad jūs nemētājāt pūdelim bumbiņu vai nespēlējāt ar viņu karaspēles?"

Citas sabiedriskās dzīves man nebija. Varēju vienīgi uzaicināt cilvēkus, lai nāk apciemot mani un pūdelīti. (Ai, cik ātri tā var iepazīt īstos draugus!)

Ja pie jums atnākuši ciemiņi, stingri jāievēro daži obligāti noteikumi. (Tas ir, ja gribat saglabāt nedaudzos atlikušos draugus.)

1.   Lai cik saistoša un interesanta saruna risinās, ne mirkli neizlaidiet pūdeli no acīm.

2.     Modri uzmaniet, vai kaut kur neparādās vai neatskan briesmu signāls (pēkšņa paniršana zem gultas, piepešs, dziļa miera apdvests klusums, Jaunu vēstījošā skaņa "kriukt, kriukt").

Pēkšņā paniršana zem gultas nozīmē, ka pūdelītis izplēsis kādu gardu gabalu no viešņas aligatorādas rokassomiņas un nu grib to mierīgi notiesāt. Un nelāgie "kriukt, kriukt" nekad neliecināja, ka tiek grauzta pūdeļa zobiem piemērota rotaļlieta vai kauls. Vienmēr tas bija kāds matu rullītis, skujamo asmenīšu paciņa vai ūdeņraža pārskābes flakons.

Piepešais, dziļa miera apdvestais klusums nozīmē, ka pūdelītis plāno viltīgu uzbrukumu tam nesasniedzamā vietā noliktajam viešņas ūdeļādas apmetnim vai viņas vīra tikko nopirktajai platmalei. Tiešām jābrīnās, kādu sprintera ātrumu iespējams attīstīt, drāžoties pār istabu, lai no adatām līdzīgajiem zobiņiem paglābtu viešņas importa šifona šalli, un kādu pārliecinošu spēku iespējams paust, kad cenšaties viešņai iestāstīt, ka cauruinu var prasmīgi aizlāpīt. (Un tai brīdī jūs klusībā nospriežat: nav taču svarīgi, vai viešņa ir Redlija Herisa, Holivudas avīžu ievērojamākā feļetoniste, — jūs jau neesat kinozvaigzne.) Protams, ir divtik žēl, ja tieši šī šallīte ir nelaiķes slavenās Ģertrūdes Lorensas dāvana un veikals, kur tā pirkta, sagrauts vācu uzlidojumos Londonai 1940. gadā.

Ara gaisā Džosija tika vienīgi tad, kad, segā ievīstītu, viņu taksometrā aizveda uz ārsta kabinetu, kur viņa īsti spartiskā panesībā izturēja kārtējo nežēlīgo injekciju. Šajās reizēs Džosija nonāca dažādu šīs slimnīcas ārstu rokās: viņu izmeklēja gan doktors Grejs, gan doktors Grīns, gan doktors Brauns un, protams, dižpūšļotājs doktors Bleks. Taču nekad mums nelaimējās sastapt pašu doktoru Vaitu, kura vārds bija rakstīts uz izkārtnes. Viņš allaž bija operāciju zālē.

Kādu dienu aprīļa nogalē, kad temperatūra jau bija sasniegusi divdesmit grādus, piezvanīju un vienam dakterim (nezinu gan, kuram) pajautāju, vai es drīkstētu izvest Džosiju uz īsu brītiņu ārā paskrieties pa parku.

— Nekādā ziņā, — viņš sacīja.

Es skumji paraudzījos uz parku. Pūdeļi tur ņudzēt ņudzēja. Piezvanīju Ervinam, lai lūgtu padomu. Viņš ieteica paklausīt ārstam. Viņš gribot jūnija beigās Florensei Lustigai nodot veselu sunīti. Kā redzat, Ervins pieder pie tiem cilvēkiem, kuri nekad nelauž solījumu, jo sevišķi to, ko devuši paši sev. Viņam piederēja kalendārs, kurā 1.jūlijs bija apvilkts ar sarkanu zīmuli. Bez tam tur bija ierakstītas divas piezīmes — "Kalifornija" un "S.A.D.". Viņš priecīgi man paskaidroja, ka S.A.D. nozīmējot "Suņa aiziešanas diena".

Liekas, tas bija īstais iemesls, kāpēc es notikumu virzīšanu pārņēmu savās rokās. Mums bija atlicis tik maz laika. Kāpēc lai Florenses Lustigas puikam vienam tiktu visa jaukā skriešanās un plosīšanās ar Džosiju.7 Man arī gribējās dzīvot!

Es pārvērtu domu par darbību. Sacīju: — Džosij, mēs iesim pastaigāties!

Viņa, protams, nezināja, ko nozīmē "pastaigāties". Šo vārdu viņa nekad nebija dzirdējusi, tomēr saprata, ka kaut kas briest.

Viņa tūliņ pameta sēžamspilvenu zīda pārvalkā, ko bija skrubinājusi, un pilnīgi pievērsās man.

Parādīju viņai pavadiņu. (Es, protams, biju nopirkusi pavadiņu. Neviens man nebija ieteicis iegādāties invalīda braucamkrēslu.) Džosija ieinteresēta skatījās uz pavadu. Skaidrs — kaut kas notiks. So mantu viņa vēl nebija redzējusi. Viņa to apostīja, taču tās būtību neizprata. Tomēr šis suns bija ar mieru manis labā darīt visu, tāpēc paklausīgi grasījās ķerties pavadiņai klāt un ēst to nost. Es uzmaucu viņai kakla siksniņu.

Nu viņa piepeši pārvērtās par virpuļojošu dervišu. Viņa lēca, vārtījās, laida darbā visas četras kājas, lai atbrīvotos no nejaukās cilpas ap kaklu. Skaidrs, ka šī bija pirmā reize, kad mums abām ar Džozefīni radās nopietna "nesakritība uzskatos".

Paņēmu viņu ar visu pavadiņu rokās un aiznesu uz parku. Es zināju: viņa visu sapratīs, kad redzēs, ka citi suņi ir tāpat izrotāti. To viņa saprata, kad trīsreiz bija gandrīz nožņaugusies. Bet, kolīdz Džosija atskārta, ka pavada kopā ar mani bija vienīgi viņas pašas pagarinājums, viņa nomierinājās un pieskaņojās notikumu ritmam.

Džozetīne apostīja solus, zāli un paošņājās pat ap koku stumbriem. Es viņu apsēdināju un atklāju viņai visus zāles un koku noslēpumus. Tie nebija rotājumi vien. Es biju izšķērdējusi divus dolārus par viņas licenci. Tas viņu padarīja par nodokļu maksātāju. Šis parks piederēja viņai. Tāpēc viņa nekautrējoties drīkstēja izmantot zāli un kokus. Lietot tos, kad vien viņai tas liktos vajadzīgs. Tad The Neiv York Times lapas vairs nebūtu nepieciešamas.

Līdz tam viņa tomēr nespēja aizdomāties. Taču es zināju, ka viņai trūkst tik vien kā uzskatāmas priekšzīmes. Es aši viņu aizvedu pie kāda boksera, kurš patlaban gatavojās parādīt šādu priekšzīmi pie atkritumu tvertnes. Tā bija drausmīga kļūda. Es gaidīju normālu norisi, nevis paisuma vilni. Mēs abas metamies bēgt, ko kājas nes.

Tūliņ pēc tam ļāvu viņai noskatīties uz skotu terjeru, kas pieklājīgi pacēla kājiņu pie koka. Džosija nebija iztrūkusies, tikai uzskatīja tādu izrādīšanos par pretīgu un bezgaumīgu.

Vēlāk viņa noskatījās, kā šo rituālu izpilda asspalvainais foksterjers, divi kokeri un Maltas sunītis. Viņa garlaikota nožāvājās. Pēc boksera šie tikai blēņojās vien.

Izstaigājāmies pa āru minūtes divdesmit. Viņai ļoti patika. Bet tas arī bija viss. Patika, vairāk nekā. Tiklīdz mēs nokļuvām atpakaļ mājās, viņa lēkšiem metās uz virtuvi pie The New Yorlc Times.

Es tomēr nemaz nejutos vīlusies un cerības zaudējusi. Džosija bija ļoti atjautīga. Es droši ticēju, ka vajadzēs vēl tikai reizi iziet ārā un Times un Tribune vairs nebūs nepieciešamas. Viņa parka nozīmi būtu izpratusi jau pirmajā reizē, ja vien aplamais bokseris būtu bij is apvaldītāks.

Gardēde

Kad Ervins tovakar pārnāca mājās, es viņam sniedzu pilnīgu pārskatu par mūsu "Parkā pavadīto dienu". Džosija kulstīja astīti, it kā gribēdama apliecināt katru manu vārdu. Mēs abas izskatījāmies tik laimīgas, ka Ervins piekāpās: varbūt tiešām mātes instinkts esot pareizāks nekā daktera vērtējums. Šoreiz es, kā likās, biju uzminējusi trāpīgi. Taču nākamajā rītā Džosijai sākās dizentērija.

Mēs, zināms, tūdaļ drāzāmies pie ārsta. Man viņš nolasīja lekciju, bet Džosijai iedūra dibentiņā injekcijas adatu. Tad aizsūtīja mūs abas atpakaļ uz mājām pēc peptobismola. Ar Džozefīni peptobismols dara brīnumus. Nākamajā dienā viņa dizentēriju bija pieveikusi. Un, kad es viņu pēc nedēļas nosvēru, viņa bija pieņēmusies svarā par veselu mārciņu.

Es sāku atkal mest acis uz parka pusi. Pat dakteris bija noskaņots optimistiskāk. Mēs saņēmām oficiālu atļauju — ja nekas neparedzēts negadīsies tuvākajās četrdesmit astoņās stundās, mēs atkal drīkstēsim uz brīdi iziet lielajā pasaulē. Es nospriedu, ka nu mēs esam zirgā. Ja viss turpināsies, kā sācies, tad nekāda kļūme nevarētu notikt. Bet Džozefīne tomēr atkal kaut ko izgudroja. Proti, viņa pārtrauca uzņemt barību.

Tieši tā. Diena sākās gluži tāpat kā visas citas dienas. Noliku viņai priekšā trauciņu ar jauki pēc izrakstītās receptes sagatavoto suņa barību un sacīju: — Mīļumiņ, nāc brokastīs! — Mīļumiņš pienāca, paostīja cienastu, tad nepatikā novērsās un aizgāja.

Tas pats notika pusdienās, launagā un vakariņās. Es nezvanīju dakterim, bet sāku rīkoties pati. Man ļoti negribējās viņai nodarīt pāri, bet es izmēģināju "piespiedu barošanu". Viņai arī ļoti negribējās man nodarīt pāri, bet viņa drīzāk bija gatava nomirt nekā norīt kaut kumosu. Es piezvanīju ārstam. Tas teica, ka varbūt derētu pārmainīt barību. Iespējams, viņa esot jau tiktāl atlabusi, lai mēs varētu receptē paredzēto suņa barību nomainīt ar "palieciņiem no galda". Pret "palieciņiem no galda"?

Es paskaidroju, ka neesmu paradusi uz sava elektriskā pavarda cept rostbifus un tītarus. Man ne vien ir viesnīcas virtuve, bet šī virtuve vienlaikus kalpo sunītei par guļamistabu un vannasistabu. Dakteris sacīja, ka tā neesot viņa darīšana. Viņš esot veterinārārsts, nevis pavārs. Ēdienu pienešana viesnīcas numurā nebūs iespējama. Es neuzskatu sevi par sīkstuli. Bet — no restorāna nesta maltīte četrreiz dienā?! Ierunājos par to Ervinam.

Sākumā Ervins nelikās ieinteresēts. Viņš apvaicājās:

— Ko tad īsti man vajadzētu darīt? Uzmaukt galvā pavāra mici un stāties virtuvē pie pankūku cepšanas?

Taču Ervins nebija tāds cilvēks, kas neziņā mīņāsies un ļaus kādam nomirt badā. Un, ja vien Ervins grib, viņam izdomas nepietrūkst. Viņš nogāja lejā mūsu viesnīcas restorānā un īsi, bet lietišķi apspriedās ar trim izsūtāmajiem zēniem. Tika pārmīti daži vārdi, no rokas rokā pārceļoja kāds mazumiņš naudas, un jau pēc stundas milzīga turza ar rostbifu un maigiem fileja gabaliņiem atceļoja uz mūsu mitekli. Džozefīnei tas varen gāja pie sirds. Viņa ne tikai nolaizīja šķīvi tīru un spožu, bet palūdza vēl.

Līdz ar jauno diētu Džosija plauktin uzplauka, un pirmajā maijā es saņēmu visu doktora Vaita iestādes dakteru atļauju. Džosijai pavērās Centrālparks. Ai, kā viņai parks patika! Viņai patika ari Piektā avēnija. Un tomēr viņa palika uzticīga Times un Tribune lapām. Šī meitene nu reiz bija pieradināta pie papīra un bija nolēmusi no tā neatradināties.

Pēc dažām dienām kādā pievakarē pie mums ciemos iegriezās Medža Evansa un viņas laulātais draugs Sidnejs Kingslejs, pazīstams dramaturgs. Medža un Sidnejs ārkārtīgi mīlēja suņus. Viņiem pašiem allaž bija kādi divi vai trīs. Džozefīni viņi nevarēja vien beigt apjūsmot. Ervins sacīja, ka no pirmā jūlija tā būšot dabūjama.

Medža uzmeta Ervinam iznīcinoši ledainu skatienu. Tad viņa sāka cildināt Džozefīnes jaukumus. Acis pūdelītei ir ieslīpas un nav izvelbtas. Viņai uzaugs vienreizējs kažoks. Astīte pareizā garumā. Un ausis būs fantastiski garas. Patiesībā vispār neesot iespējams saskatīt viņā kādu trūkumu. Viņa izaugšot par visīstāko skaistuli. Pēkšņi visīstākā skaistule sāka klepot.

Medža sacīja: — Viņa klepo!

Sidnejs piebilda: — Suņi nedrīkst klepot.

Es atteicu: šitais sunītis iedomājas, ka drīkst visu. Sidnejs sacīja, ka suņiem tomēr nav jāklepo. Ja tie klepo, tad tas uz kaut ko norāda.

—    Uz ko?

—    Uz suņu mēri!

(Un Sidnejs ir uzrakstījis lugu "Cilvēki baltos virsvalkos"!)

Es negribu apgalvot, ka tas izjauca visu ciemošanos, bet sarunas aprāvās vismaz uz piecām minūtēm. Dzirdama bija vienīgi Džozefīnes raupjā iekāsēšanās ik pa brītiņam. Par spīti savam jaunākajam sasniegumam, Džozefīne bija visbrīnišķīgākajā omā. Kad vien nebija jāklepo, viņa nepagurusi nesa mums klāt bumbiņu, lai mēs to metam.

Neviens neko neteica. Visi skatījāmies uz Sidneju, gaidīdami, lai jel viņš kaut ko saka? Beidzot viņš jautāja: — Vai tev ir savs ārsts?

Vai man esot ārsts! Tomēr slimnīcā automātiskais atbildētājs

mani informēja, ka visi ārsti būs darbā no rīta pulksten deviņos. Slimnīcā ir vienīgi slimie suņi un automātiskais atbildētājs.

Medža un Sidnejs atvadoties mani mierināja, ka suņu mēris ne vienmēr nes nāvi. Viņiem esot zināmi vairāki suņi, kas izdzīvojuši. Zobi gan tiem izkrituši, un tie mazliet raustoties, bet citādi tiem nekas nekaitot.

Tiklīdz viņi bija projām, vadību pārņēma Ervins. Viņš izraudzījās pozitīvo variantu. — Nieki, līdz rītam klepus būs pārgājis.— To pavēstījis, viņš ērti ierīkojās un pievērsās aizraujošai piedzīvojumu filmai.

Vēlā raidījuma laikā Džozefīnes klepus pieņēmās gan ilgumā, gan spēkā. Pat Ervins sāka tam pievērst uzmanību. Viņš izslēdza visvēlīno raidījumu — dievīgu mūziklu ar Tobiju Vingu.

Viņš skatījās uz Džozefīni. — Vai Medža sacīja, ka viņai izbirs visi zobi?

Es noskumusi pamāju ar galvu.

Viņš nopūtās. — Ko lai dara. Varbūt Florense Lustiga nodomās, ka pūdeļiem zobu vispār nav.

Es nebildu ne vārda. Es tikai prātoju, vai izdotos pārliecināt zvērinātos, ka noziegums izdarīts afekta stāvoklī.

Pagrābu Džosiju un tūliņ pēc tam aizstiepu savas gultas drēbes uz lieko istabiņu. (Šāda rīcība katram precētam vīrietim nozīmē tikai vienu: "Es rīt piezvanīšu savam advokātam, piezvani tu savējam.") Tā kā Ervins taisījās šķirties no Džozefīnes, nevis no manis, viņš sāka meklēt izlīgumu.

Ervins: — Neesi jel tāda muļķe! Tu zini, ka es tevi mīlu.

Es: — Man nav suņu mēra. Man tava iejūtība nav nepieciešama. Viņa ir tā, pret kuru tu izturies bezsirdīgi. (Džozefīne iejaucas, divreiz čerkstoši ieklepodamās.)

Es (ar Džosiju rokās skriedama uz virtuvi): — Nāc, mīļumiņ, mammīte tev iedos medutiņu. Tavam kakliņam uzreiz būs vieglāk. (Salēju viņai mutē medu. Viņai tas patīk.)

Ervins (vērodams šo operāciju): — Man arī reiz bija klepus. Bet tu toreiz tikai noteici, lai es atmetu smēķēšanu.

Es: — Tev nebija suņu mēra.

Ervins: — Kā tu zini? Ja tagad sāku atcerēties, arī man topavasar vajadzēja izraut vienu dzerokli, un tu gluži labi zini, ka deguns man lāgiem noraustās.

Es: — Deguns tev raustās jau kopš tiem laikiem, kad mēs iepazināmies.

Ervins: — Liecies tak mierā, apguldi viņu virtuvē, mums visiem jāatpūšas.

Es: — Nevaru atstāt viņu vienu pašu virtuvē, zinot, ka viņai ir suņu mēris.

Ervins: — Ne nu tu to zini, nekā.

Es: — Sidnejs teica, ka ir.

Ervins: — Tas vien, ka Sidnejs ir uzrakstījis lugu "Cilvēki baltos virsvalkos", nenozīmē, ka viņš spēj noteikt veterināras diagnozes.

Es: — Viņš to ir pētījis. Viņš zina.

Ervins: — Viņš uzrakstījis arī lugu "Detektīvstāsts", bet es nedomāju, ka Policijas prezidijs ik rītu viņam lūdz konsultācijas.

(To sacījis, viņš paņem Džozefīni rokās un ieliek klūgu midziņā. Džosija nolaiza viņam roku un svētlaimīgi aizmieg.)

Nākamajā rītā jau pašā agrumā mēs ar Džosiju bijām doktora Vaita slimnīcā. Šoreiz mūs pieņēma doktors Silvers. Doktors Vaits bija operāciju zālē. Doktors Silvers sīki izlasīja viņas desmit lappušu garo slimības vēsturi. Tad viņš aizsūtīja pēc doktora Bleķa.

Pēc pamatīgas izmeklēšanas doktors Bleks mani nomierināja, ka Džosijai nav suņu mēra. Ka viss skatāms sakarā ar viņas "kondīciju". Kaut arī vīruss tagad esot savaldīts, viņa nebūt vēl neesot izārstēta. Tagad kaite uzbrukusi augšējiem elpošanas ceļiem. Klepus turpināšoties, līdz viņai paliks pilni seši mēneši. Tad — vai nu viņai, vai klepum pienākšot gals. Kad manas acis atkal bīstami iegailējās, ārsts brīdinot pacēla roku.

— Misis Mensfīlda, es nekad neesmu garantējis, ka šī meičiņa nodzīvos līdz sirmam vecumam. Ja viņa pieņemsies svarā un spēkā un pārkāps sešu mēnešu slieksni, tad būs dzīvotāja. Bet tagad ejiet mājās un uzaudzējiet kucēnam mazliet miesas ap kauliem.

Kad mēs ar Džosiju drasējām ārā no ambulances, viņš vēl piebilda: — Un jums pašai ari nekaitētu mazliet vairāk miesas ap kauliem.

—     Es uzstājos televīzijā. Man jābūt tievai, — es vīzīgi atcirtu.

—     Ja pati gribat nobadoties līdz nāvei, tā ir jūsu darīšana. Bet neplānojiet no viņas iztaisīt otru Lesiju. Pariīpējieties, lai viņa top mazliet tuklāka.

Es viņam vairs pat lāga skatienu neuzmetu.

Šķiršanas no The New york times t

Un tā nu mēs nomierinājāmies un pieradām dzīvot ar visu klepu. Un, spriežot pēc ikdienas norisēm, likās, ka mums būs jāpierod arī dzīvot ar The New York Times uz grīdas. Nezinu, vai Džozefīne bija neiedomājami stūrgalvīga vai pārlieku bikla, bet viņa joprojām uzskatīja Centrālparku par rekreācijas zāli, nevis par publisku mazmājiņu.

Taču kopumā maijs bija satraukumu pilns mēnesis. Džozefīne pirmoreiz bija pa pūdeļu modei apcirpta, un mūsu viesnīcas restorāns remonta dēļ tika slēgts. Es pat neņemos droši teikt, kas to pārdzīvoja smagāk — izsūtāmie zēni vai es. Ervins problēmu atrisināja, iegriezdamies īsā vizītē pie Denija Haideveja, kurš ar prieku uzņēmās kļūt par Džozefīnes jauno pavāru.

Bet attiecībā uz cirpumu, ko Ervins uzskatīja par katastrofu, viņš nespēja līdzēt nenieka. Viņš man pārmeta, ka es nevainīga izskata kucēntiņu esmu pārvērtusi par ērmu un izdzimumu. Apsūdzību viņš beidza ar šādiem vārdiem:

— Nav nekāds brīnums, ka viņa tik neatlaidīgi turas pie The Neiv York Times. Ar tādu cirpumu viņai kauns ārā rādīties.

Es iebildu, ka viņa veselu mēnesi cilpojusi necirpta pa āru, bet šai ziņā nekas nav mainījies.

Viņš turējās pretī. — Tas tāpēc, ka tu visu to pacel nezin kādos augstumos. Tā ir tikai tava vaina, ka viņa neizprot Centrālparka iespējas. Tev sakarā ar šo lietu radies drausmīgs komplekss, un tu esi ietekmējusi arī viņu.

—   Jādomā, ka tu to paveiktu labāk.

—    Bez šaubām! — viņš atcirta.

Nu man pietika. Es sāku kliegt: — Ja jau tu esi tāds meistars un tik apdāvināts, tad man gribētos redzēt, kā tu viņai parādīsi, kādai vajadzībai Dievs radījis kokus!

Dieva vārds — tas līdzēja. Aklas, stulbas vīrieša iedomības apmāts, viņš atkliedza pretī: — Nu, un redzēsi arī! — Viņš pagrāba Džosiju un sārtiem mākslīgajiem briljantiem rotāto pavadiņu un izdrāzās no dzīvokļa. Viss norisa tik strauji, ka man tā likās drīzāk tīri refleksīva, nevis prāta diktēta rīcība.

Kad es, apmierināti vīpsnādama, apsēdos, manas lielās dusmas pagaisa, jo es iedomājos, kādas šausmas Ervinu pārņems, kad viņš atskārtīs, ka gaišā dienas laikā pastaigājas ar pliku nocirptu pudelīti, kam ausīs iesietas sarkanas lentes. Kad aizritēja piecas minūtes un viņš vēl nebija atgriezies, es jutu sirdī ieplūstam prieka vilni. Varbūt viņam izdevies piepildīt iecerēto un viņš lepojas ar Džosiju! Kad bija pagājušas veselas piecpadsmit minūtes, bet no viņa vēl nebija ne vēsts, es vai gavilēju aiz sajūsmas. Kad bija pagājusi stunda, es grasījos zvanīt policijai.

Pirms spēru šo ārkārtējo soli, apzvanīju visus mūsu draugus. Visi man vienā balsī apgalvoja, ka Ervins ļoti stingri ievērojot luksofora signālus. Viņš taču diendienā ejot uz savu biroju un atgriežoties mājup, bet nekad vēl neesot pakļuvis zem autobusa vai ievēlies kādā kanalizācijas caurumā. Tas izklausījās visai saprātīgi. Es pagaidīju vēl stundu.

Tikko biju norijusi trešo tableti nervu nomierināšanai, izdzirdu noskrapstam atslēgu. Precīzi aprēķinot, viņi bija pavadījuši ārpus mājas trīs stundas un divpadsmit minūtes. Džozefīne metās uz avīžlapām tādā steigā, it kā baidītos pārsprāgt. Ervins stāvēja turpat blakus un nolūkojās uz viņu, stulbi smaidīdams. Es jautāju, kur viņi bijuši. Vai viņam izdevies gūt panākumus pie kokiem? (Slaucīdama pārplūdušo virtuves grīdu, sapratu, ka nekādu panākumu vis nebūs bijis.) Vai viņam neienāca prātā, cik ļoti es uztraukšos? Kur viņi visu laiku klīduši? Bet viņš nelikās ne zinis, tikai stāvēja un stulbi smaidīja.

Pēdīgi viņš tomēr ierunājās: — Nu, vai zini! Ar viņu pastaigāties ir tas pats, kas iziet uz ielas ar dzīvu reklāmu.

Es nesāku viņu izprašņāt, ko tāda valoda nozīmē, jo "dzīvā reklāma" pakrita turpat uz grīdas, mirklī aizmiga un sāka krākt. Sešus mēnešus veci kucēni nekrāc! Ervins ieminējās — varbūt viņa krācot tāpēc, ka nostaigājusi kādus sešdesmit kvartālus. Iemasēdama viņai pēdiņās olīveļļu, jautāju, kāpēc Ervins grib viņu nogalināt.

Nešķirdamies no idiotiskā smaida, viņš man visu sīki izskaidroja. Likās, katrā kvartālā vismaz trīs vai četras daiļas meitenes apstājušās un teikušas: "Ai, cik dievīgs sunītis!" Dabiski, arī viņam vajadzējis apstāties, lai nekļūtu nepieklājīgs. Tad meitenes, protams, vaicājušas, kā pudelīti sauc. Un, kad viņš pateicis "Džosija Mensfīlda", vairākas meitenes tūliņ iesaukušās: "O, jūs esat Ervins Mensfīlds, televīzijas producents?" (Tā vien likās, ka vairums šo meiteņu stiepa līdzi lielas somas ar milzumu fotogrāfiju, lai pierādītu, ka tās visas ir fotomodeļi, un tvīktin tvīka nokļūt televīzijas ekrānā. Tāpēc viņas tūliņ teikušas Ervinam, kā viņas sauc, un tas, protams, aizņēmis daudz laika.) Es piebildu, ka neatceros redzējusi Centrālparkā drūzmējamies fotomodeļus.

Izrādījās, ka viņi nemaz nebija staigājuši pa Centrālparku. Parkā esot slapjš, bet Ervinam kājās esot bijuši jaunie itāliešu mokasīni. Parka avēnijā esot koks pie koka.

Tā viss noticis. Jo tālāk viņš gājis, jo vairāk cilvēku viņu uzrunājuši. Viņam iznācis parunāties arī ar dažiem pazīstamiem cilvēkiem. Piemēram, ar Rūdolfu Bingu.

—    Bet tu taču Rūdolfu Bingu nepazīsti! — To nu es zināju pavisam skaidri.

—   Tagad es viņu pazīstu. Viņa suns ļoti intīmi saostījās ar Džosiju.

Pēc tam Ervins mierīgi nostiepās uz tahtas atpūsties. Varbūt viņš cerēja, ka arī viņa pēdas es ieberzīšu ar olīveļļu. Bet es sēdēju un vārījos aiz dusmām. Ļaut man uztraukties un raizēties līdz nāvei, kamēr pats brīnum patīkami kavē laiku ar manu suni!

Piepeši viņš ierunājās: — Zini, kad nākamreiz vedīsi Džosiju apcirpt, pasaki, lai viņai ausīs iesien dzeltenas lentes. Džeina Mensfīlda sacīja, ka dzeltenas viņai brīnišķīgi jauki izskatītos.

—    Džeina Mensfīlda!

—   Jā, arī viņa apstājās, lai papriecātos par Džosiju.

Es neteicu ne vārda. Es tikai drūmi blenzu uz vīru.

Viņš sāka aizstāvēties. — Ko man vajadzēja darīt? Apmētāt viņu ar akmeņiem? Starp citu, Džeinai arī ir pūdelis. Viņas Bobo ir rozā.

—    Ko?

—      Rozā — viņas pūdelis Bobo. Viņa krāsojot to ar dabiskām augu krāsām. (Dievs vien zina, kā es līdz šim esnui spējusi dzīvot, to nezinādama.)

—        Nav taču nekāds grēks mazliet aprunāties ar pūdeļu īpašniekiem vai cilvēkiem, kam patīk pūdelīši, — Ervins ņēmās skaidrot. — Tas ir pilnīgi pieļaujams. Gluži kā sarunāties ar nepazīstamiem cilvēkiem uz kuģa klāja.

Un tā turpinājās bez mitas un rimas. Viņš bija pilnum pilns ar interesantiem jaunumiem. Un, kad es nodomāju, ka beidzot viss ir izmalts, viņš vēl piebilda: — Kad tu nākamreiz aizvedīsi viņu apcirpt, saki, lai nadziņus noklāj ar sudraba laku. Za Za saka…

—    Kāda Za Za?

Viņš iecietīgā lēnprātībā pasmaidīja. — Viņai pieder Maltas sunītis, un viņa saka…

Tovakar es ieņēmu sekonālu. Jau laidos miegā, kad līdz manām ausīm tumsā vēl atviļņoja Ervina balss. Kā pa miglu atceros vienīgi to, cik ļoti Džosijai patīkot citi sunīši. īpašu labvēlību viņa izrādījusi Ebijas Leinas elegantajam čihuahua!

S.A.D.

Nākamajā dienā es aizgāju pastaigāties uz Parka avēniju. Galu galā es arī gribēju dzīvot. Turklāt biju lasījusi, ka Kerijs Grānts un Tonijs Kērtiss pašlaik uzturoties Ņujorkā. Ervins tiešām nebija pārspīlējis. Džosijai bija milzīga piekrišana. Notika tieši tā, kā viņš bija sacījis, — mūs apturēja visi daiļie fotomodeļi. Viņas visas gribēja Džosiju apmīļot. Tā kā tas īsti nesakrita ar manām interesēm, es nolēmu pārcelties uz kādu citu avēniju. Iedomājos, ka Medisona avēnijā būs mazliet citādi. Bija arī. Desmit minūtes man pagāja sirsnīgā sarunā ar Arturu Mari. Un jau nākamajā kvartālā es saskrējos ar Čārlzu Kobērnu. No tā skaidri redzams, ka man gluži tik žilbinoši neklājās.

Pēc tam nolēmu pastaigāties tikai pa Centrālparku. Tur vismaz mēs varēsim satikt suņus un Džosija varēs apgūt visas zināšanas par kokiem. Bet Džozefīne, likās, pat nedomāja veltīt laiku šādiem novērojumiem. Es pievērsu viņas uzmanību visiem sunīšiem, kuri ļoti apzinīgi un prasmīgi pacēla kāju pie kokiem, kas to vien gaidīja. Džozefīne tiešām paklausīgi nolūkojās, dažkārt pat notēloja nelielu interesi, bet nekad šo procedūru neuzskatīja par kaut ko vairāk kā nelielu priekšnesumu.

Es viņu pierunāju. Lūdzos. Beigu beigās ķēros pat pie fiziskas instruēšanas. Pacēlu viņas kājiņu pie koka un noturēju tā minūtes desmit. Vienīgais rezultāts, ko ieguvu, bija ziņkārīgs skatītāju bariņš, kas ap mums sapulcējās. Es tomēr neatlaidos. Mans moto bija: "Lai viņi tur stāv un skatās, es nelikšos ne zinis."

Laikam ritot, mani itin bieži varēja redzēt stāvam pie koka un turam Džosijas kājiņu paceltu. Pēc vairākām dienām man uzmanību pievērsa vairs tikai retais garāmgājējs.

Kādu dienu, kad es atkal no sirds biju nodevusies savam jaunajam hobijam, garām gāja resna sieva ar divām grūsnām erdeļa kucēm. Viņa apstājās un ar interesi sāka mani vērot.

Minūtes desmit nostāvējusi, viņa pēdīgi ierunājās:

— Kāds nolūks jums varētu būt, tā darbojoties? (Nē, ir gan ērmoti ļaudis šai pasaulē! Kā viņai likās — diezin ko Džozefīnei vajadzētu tur darīt? Vingrināties baletā, vai?)

Bet man negribējās rupji izturēties pret tādu resnu dāmu ar divām grūsnām sunēm, tāpēc es īsi paskaidroju, kādēļ tā daru.

Resnā dāma brīnījās: — Bet tā taču ir meitene!

Es viņai piekritu un no jauna pievērsos Džosijai un kokam. Džosija, kas pēc dabas patiesi ir īsts eņģelis, paklausīgi stāvēja ar paceltu kājiņu, bet, protams, nekas nenotika. (Kad es jums saku — šis sunītis bija ar mieru darīt manā labā visu, tikai ne atteikties no The New York Times!)

Resnā dāma stāvēja kā zemē iemieta un ar lielu interesi vēroja šo ainu. Līdz beidzot sacīja: — Meitenes taču nestaigā gar kokiem, kāju celdamas!

Es atlaidu Džosijas kāju. Ko tad suņu meitenes dara?

Viņa sacīja: — Pietupstas.'

Un — gluži kā pēc komandas — abas viņas resnās erdelienes pietupās un man skaidri parādīja, kā tas tiek darīts. Pat Džozefīne nolūkojās ar interesi, tikai šķita mazliet apmulsusi par tādu savaldības trūkumu. Tad resnā dāma kopā ar savām erdelienēm aizlīgoja skaidri redzamā apmierinājumā par padarīto labo darbu.

Kolīdz viņas bija pazudušas no redzesloka, es mēģināju nospiest Džosiju tupus stāvoklī. Viņa saspringa stīva un raudzījās manī tā, it kā es piepeši būtu sajukusi prātā. Jo vairāk es pūlējos, jo stingāka viņa kļuva.

Tovakar atstāstīju Ervinam savu sarunu ar resno dāmu. Viņš sacīja, ka tas izklausoties visai jēdzīgi, un teicās neliegt atbalstu no savas puses. Nākamajā rītā aizvedām Džosiju uz parku abi kopā. Kad es biju reizes trīs vai četras nopūlējusies, Ervins man viņu izrāva no rokām. Ko es gribot tai nabaga sunītei nodarīt? Sākumā esot lauzusi kājiņu no gūžas ārā, bet tagad par visām varēm cenšoties sakropļot krustus!

Ervins nolēma rīkoties pats. Mani viņš aizsūtīja uz mājām, solīdamies drīzāk neatgriezties, līdz varēs ziņot: "Uzdevums izpildīts." Bet viņš ļaušot Džosijai darīt to labprātīgi. Lai viņa darot, kā pati vēlēsies: lai ceļot kāju, tupstoties vai nostājoties

uz vienas auss. Katrā ziņā iniciatore būšot viņa — bez fiziskas instrukcijas no viņa puses vai padomiem no ērmīgu skatītāju mutes. Viņš, kad izejot ar Džosiju pastaigā, esot izvēlīgāks nekā es. Ja apstājoties patērzēt, tad arī tērzējot. Turklāt tikai ar patīkamiem cilvēkiem. Viņi vis nestaigājot apkārt, ielaizdamies sarunās ar pilnīgi svešiem ļaudīm un neuzklausot šo padomus. Viņi abi ar Džosiju atgriezās pēc stundas. Un abi staroja.

Es metos pretī. — Viņa pacēla kājiņu?

Viņš papurināja galvu.

—    Pietupās?

Viņš palūkojās manī gaužām apnicis. — Vai tev patiesi prātā nenāk nekas cits kā mazmājiņa?

—   Nu, ko tad viņa izdarīja?

Viņš smaidīja. — Viņa saderinājās.

—    Ar ko?

—    Ar Bobo Eihenbaumu.

—    Kas tas tāds ?

—    Pūdelis.

—    Pūdelis? — Es biju mēma.

Viņš paraustīja plecus. — Var jau būt, ka tu dotu priekšroku Gregorijam Pekām. Bet viņa ir pilnīgi mierā ar pūdelīti.

Es lūkoju Ervinam kaut ko paskaidrot. Mūsu mazais eņģelītis vēl nekā nezina par pasauli — ne par putniem, ne kokiem, bet viņš jau kals to laulības važās!

Viņš sacīja, lai es nomierinoties. Neba jau šai pašā nedēļas nogalē kāzas jārīko. Vispirms būs parastais brūtēšanās laiks, kas ļaus vienam otru īsti labi iepazīt, tad lai viņa pati nosaka datumu. Tas esot likteņa pirksts, jo Bobo dzīvojot šeit pat mūsu viesnīcā. Ceturtajā stāvā. Otrā dienā es pati neuzkrītoši painteresējos par sava nākamā znota ģimeni un dzīves apstākļiem. Izsūtāmie zēni un istabenes mani sīki jo sīki informēja. Bobo esot ļoti jauks, palutināts melns pūdelītis. Bobo ģimenei Floridā piederot aizdevsabiedrības, golfa laukumi un vairākas viesnīcas. Neko teikt — Bobo bija akurāt tāds kavalieris, kādu meklēja visas manas neprecētās draudzenes, ja vien viņš nebūtu pūdelis.

Nolēmu piezvanīt misis Eihenbaumai un paskaidrot, kāpēc

Džosija atraidīs sezonas spožāko "partiju". Visnepārprotamākā veidā pavēstīju misis Eihenbaumai, ka Bobo es nekad neesmu redzējusi un nepazīstu, tātad manos vārdos nav itin nekā personiska. Bet saderināšanās tiek atsaukta! Džozefīne nekad neprecēsies. Galvenokārt jau savas trauslās veselības dēļ. Kamēr es tiku cauri visai viņas medicīniskajai pagātnei, Lizas Teilores visiem zināmā nemitīgā cīņa ar plaušu karsoņiem šķita tik vien kā parastas iesnas.

Sava monologa laikā es izmēģināju, liekas, trīs dažādus veidus misis Eihenbaumas uzvārda izrunai. Domāju, ka vismaz divi bija aplami, tomēr misis Eihenbauma mani nereiz nepārtrauca. Ja es visu laiku nebūtu dzirdējusi telefona klausulē viņas elpu, es laikam sāktu šaubīties, vai viņa maz vēl ir vada galā. Kad es biju beigusi, misis Eihenbauma pirmoreiz atdzīvojās. Viņa nokremšļojās. Tad ierunājās: — Sāksim ar pašu svarīgāko. Ar uzvārdu. Tā kā tas, jādomā, reiz būs arī jūsu meitas uzvārds, tad jums derētu iemācīties to pareizi izrunāt. Skaisti un mīksti: Eihenbaums.

Es sacīju, ka līdz mūža galam atcerēšos viņas uzvārdu, bet vēlreiz atkārtoju: Džosija nekad neprecēsies.

Pēc īsas pauzītes misis Eihenbauma apvaicājās: — Sakiet, lūdzu, — kāpēc jums nepatīk laulības dzīve?

Es atteicu, ka dievinu laulības dzīvi, it īpaši ar Ervinu.

—    Kāpēc tad negribat ļaut manam Bobo apprecēt Džozefīni?

Es nospriedu, ka man jāizskaidro misis Eihenbaumai viss līdz

pamatiem. Vispirms es viņai uzticēju savu vistiešāko problēmu. Par Florensi Lustigu un viņas dēliņu.

Vārgā līdzjūtībā misis Eihenbauma izdvesa dažus "ai, ai, ai".

Es turpināju skaidrošanu, sacīdama — ja patiesi notiek brīnums un Ervins ļauj man Džosiju paturēt, tad es nedrīkstu izaicināt likteni tik briesmīgi, ka varētu cerēt, lai viņš samierinās arī ar Džosijas bērniem.

—    Bet viņš izrādīja lielu prieku par šīm laulībām.

—    Droši vien. Viņš gudro, ka Džosija varēs pāriet uz dzīvi pie jums.

Misis Eihenbauma dzirdēto pārdomāja. — Man nebūtu pret to nekādu iebildumu, — viņa pēdīgi noteica.

—            Bet man gan! — es iesaucos. — Es gribu, lai Džozefīne būtu pie manis. Un, ja viņai būtu bērniņi, es nespētu atdot projām nevienu, jo tie taču būtu viņas bērniņi.

Beidzot man bija izdevies nokļūt līdz misis Eihenbaumas apziņai. — Ak tad tā, nu es saprotu. Ja jūs nevarētu pūdelēnus paturēt, tad nav vērts viņu piepūlēt ar dzemdībām.

Pareizi — tieši tā biju domājusi, es apstiprināju.

—            Bet jūs tak tos pūdelīšus varētu pārdot. — Misis Eihenbauma acīmredzot bija praktisks cilvēks.

—    Vai jūs savas meitas pūdelīšus pārdotu?

—           Nē, es tos izdāvātu saviem radubērniem. — Tūliņ viņa šo domu paskaidroja tuvāk: — Es gribu Bobo izprecināt. Visi mani radubērni kāro pūdelīšus. Kā līgavaiņa mātei man ir tiesības uz pārošanas naudu vai vienu kucēnu no metiena.

—    Un kāds labums tiktu man — kā līgavas mātei?

—    Grūsna pūdelīte.

—            Kas tādus likumus izdomājis?! — es pārskaitusies noprasīju.

Misis Eihenbauma sacīja, ka tādus likumus izdevis Amerikas kennelklubs. Viņa, zināms, neprasītu pārošanas naudu, viņa gribētu iemantot kucēntiņu, tad vismaz viens no radubērniem būtu apmierināts, iesākumam pietiktu.

Nu es kļuvu ziņkārīga. — Un kas notiktu, ja Džozefīnei piedzimtu tikai viens pūdelītis?

—    To dabūtu mans radubērns.

Mani pārņēma dziļš riebums. Kādā nejēdzīgā vīriešu pasaulē mēs dzīvojam? Mūsu mazajai mīlulītei vajadzētu nopūlēties un padarīt visu melno darbu, bet Bobo dižodamies izdalītu cigārus un pūdelēnus.

Sacīju: — Bija patīkami ar jums aprunāties, — un sāku lēnām atvadīties no Eihenbauma kundzes.

Bet Eihenbauma kundze teica: — Kur jums tik traki jāsteidzas? Mēs vēl neesam atrisinājušas jūsu smagāko problēmu. Starp mums runājot, mēs varbūt pa abām kopā sagudrotu plānu, kā jums paturēt Džozefīni.

Es atkusu kā sniegs saulītē. Es varbūt esmu zaudējusi znotu,

toties ieguvusi draudzeni. Sacīju, ka labprāt uzklausīšu jebkādu ierosinājumu. Pagaidām misis Eihenbaumai gan vēl ierosinājumu nebija, viņa tikai netieši ļāva saprast, ka drīzāk šķirtos no mistera Eihenbauma nekā no Bobo. Taču tad viņa atgādināja, ka vēl manā rīcībā esot vesels mēnesis un mēneša laikā daudz kas varot notikt. Ar šo laimīgo cerību mēs atvadījāmies.

Bet jūnijs pagāja drausmīgi ātri. Pirms es paguvu atjēgties, no S.A.D. mani šķīra vairs tikai četrdesmit astoņas stundas. Es jutos drausmīgi nomākta. Pat Džosija juta, ka kaut kam jānotiek. Viņa darīja visu, ko spēja, lai mani iepriecinātu. Viņa pat pārstāja klepot. Īstenībā viņa jau pirms trim dienām bija mitējusies klepot. Šo faktu pārrunāju ar Ervinu. Viņa nu bija kalnam pāri. Viņa ir vesela un dzīvos ilgu mūžu, bet ar ko?

Es nezināju, kādas ir manas izredzes. Ja paraudzījos uz pašreizējo stāvokli cerīgi… līdz mūsu aizbraukšanai atlikušas četrdesmit astoņas stundas, bet Ervins jau veselu nedēļu ne ar zilbīti nav ieminējies ne par Florensi Lustigu, ne par viņas puišeli. Ja paraudzījos ar skaidru skatienu, redzēju, ka viņš jau nopircis biļetes mūsu lidojumam uz Kaliforniju un nav pat mēģinājis pieprasīt atļauju Džozefīnes pārvadāšanai lidmašīnā. (Un es biju uzzinājusi, ka šādas atļaujas ir nepieciešamas.)

Es neraisījos uzsākt sarunas par šo tematu. Lai viņš tiek pats ar sevi galā. Viņš zināja, ka es vienmēr izpildu to, ko esmu solījusi, un, kad S.A.D. pienāks, es atdošu Džosiju bez pretošanās vai histērijas.

Ak, es, protams, to izturēšu. Un viņu ne par ko nevainošu. Zināms, kādu mēnesi vai divus es ar viņu nerunāšu, bet izpildīšu savu solījumu S. A. D. nerīkot tračus. Tomēr biju cieši nolēmusi piespiest viņu uzsākt valodas par to. Viņš pats to izdarīja. Tovakar Sardī restorānā.

Ervins bija pasūtījis kārtaino šokolādes saldējumu (tas viņam bija visgardākais deserts).

Es nepasūtīju neko. Nebiju izsalkusi.

Viņš sacīja: — Tu taču nevari te sēdēt pie tukša galdiņa!

Es sacīju: — Tu arī te esi.

Viņam atnesa saldējuma porciju. — Izskatās kolosāls, vai ne?

Vai tu tiešām nepārdomāsi?

Es papurināju galvu. Piecas minūtes aizritēja drausmīgā klusumā.

Pēkšņi viņš ierunājās: — Florense Lustiga noīrējusi burvīgu vasarnīcu Longbīčā.

Es teicu, ka tas ir ļoti jauki. Viņš sacīja: — Vai nevēlies karotīti no mana saldējuma?

Es papurināju galvu.

Viņš teica: — Sardī taisa brīnišķīgus desertus.

Es paskatījos uz glāzi. — Kāpēc tad tu neķeries tam klāt?

Viņš truli noraudzījās uz saldējumu. — Neesmu izsalcis. — Tad pamāja viesmīlim, lai nes projām pakusušo saldējumu. Pēc tam klusējām abi.

Negaidot viņš ierunājās: — Redzi, ja arī mēs gribētu viņu vest līdzi, Beverlihilzas viesnīcā suņus neuzņem.

Es nespēju ticēt savām ausīm. — Ervin, tātad tu nemaz negribi atdot viņu projām?

Viņš palocīja galvu. — Protams, negribu. Bet ko mēs vasarā ar viņu darīsim? Es tak nevaru sacīt Florensei Lustigai, ka mēs viņai Džozefīni iedosim tikai pa vasaru. Tas būtu negodīgi pret puišeli. Viņš tik loti pieķertos tai, ka pēc tam vairs nespētu šķirties.

—            Mēs varētu Džosiju nodot suņu pansijā, — es sacīju. — Vestčesterā ir vairākas itin pieklājīgas pansijas. Vai varētu pat paņemt līdzi uz Kaliforniju un tur nodot kādā pansijā, nu, un bez tam ir vēl arī misters Ingrems.

Ervins izbrīnījies paraudzījās uz mani. — Jāteic gan, es jūtos mazliet pārsteigts: meitene, kura zina, ka būs no suņa jāšķiras, savākusi tādu lērumu informācijas. Varbūt tas viss tev tikai nupat, nupat iešāvās prātā?

Es pasmaidīju un pieglaudos viņam.

Tad viņš jautāja: — Kas ir misters Ingrems?

—           Misters Ingrems paņem vienu otru suni uz laiku pie sevis. Tiem jābūt ievērojamiem suņiem, galvenokārt no teātra un kino branžas. Pie viņa ir uzturējies Mirnas Loi suns, Pollijas Bergenas suns, Mervas Grifinas suns. Tie var tur brīvi skraidīt apkārt, it kā būtu viņa paša suņi. Ja vēlas gulēt pie viņa gultā, drīkst arī to. Bet tas maksā lielu naudu.

—    Cik lielu naudu? — Ervins jautāja.

—    Tik lielu kā pieci dolāri dienā.

Ervins uzmeta man ledainu skatienu. — Ja mēs varam atļauties dzīvot Beverlihilzas viesnīcā, tad viņa gan arī var atļauties dzīvot pie mistera Ingrema.

Man acis pieplūda ar asarām. Es spēju tik vien kā pateikt: — Ak, Ervin, kā es tevi mīlu!

Viņš turpināja: — Rītdien piezvani misteram Ingremam. Es gribu ar viņu iepazīties. Ja manam sunim jāpavada vasara viņa mājā, tad man jāredz, kāds viņš ir.

Mēs abi laimīgi uzsmaidījām viens otram un pasūtījām jaunu saldējuma porciju ar divām karotītēm.

Ģimene atkal kop ā

Tovasar mums Džosijas ļoti pietrūka, taču misters Ingrems mūs visu laiku informēja par viņas dzīvi un darbību. Viņš mūs mierināja, ka viņa esot vesela un laimīga. Kad vasara gāja uz beigām, es īsā vēstulītē viņam paziņoju mūsu atgriešanās datumu. Bet, tā kā mūsu lidmašīna piezemēsies ap pusnakti, es rakstīju, ka viņš var pagaidīt līdz nākamajam rītam, lai nodotu mums atpakaļ Džozefīni.

Man patika mājup lidojums. Tas bija nemierīgs, bet es par to neuztraucos. Bailes no lidošanas taču pastāv vienīgi prātā. Nav grūti tās pārvarēt. Pietiek sev iestāstīt, ka pilots gan zina, ko dara, ka lidmašīna ir pārbaudīta un "muļķudroša". Paturiet to visu prātā, ieņemiet divas miega tabletes, iztukšojiet pudeli alus — un jūs redzēsiet, ka lidošana var sagādāt pat prieku.

Kad bijām nokļuvuši Aidlvaildā, es apmetos uz kāda ērtāka sola un gatavojos ļaut Ervinam pamocīties, līdz viņš dabūs mūsu bagāžu. Man par brīnumu, viņš aizsteidzās pavisam pretējā virzienā un iegāja telefona kabīnē. Es arī devos turp. Protams, mani tas interesēja.

Viņš runāja ar misteru Ingremu! Paziņoja par savu nodomu piestāt un pievākt mūsu mazo mīlulīti. Misteram Ingremam, šķiet, bija citādi nodomi attiecībā uz šo vēlīno vakara stundu, jo Ervina balsī ieskanējās asumiņš.

—    Kā jūs to domājat — visi guļ? Ir tikai desmit minūtes pāri pusnaktij. Džosija nekad neliekas gulēt pirms pulksten diviem vai trim rīta pusē.

Uz brītiņu Ervins apklusa, jo acīmredzot misters Ingrems centās ieskaidrot, cik šis brīdis nepiemērots braukšanai pēc sunīša.

Ervins nebija atrunājams. — Mister Ingrem, man ir gluži vienalga, ko jums rakstījusi misis Mensfīlda. Mēs brauksim viņai pakaļ šonakt.

Viņš izdrasēja no kabīnes uzvarējuša karavīra gaitā un uzmeta man skatienu, kas nepārprotami liecināja: "Esi nu gan tu māte!"

Šī bija viena no tām retajām reizēm, kad tāda skatiena priekšā es pazemīgi noliecu galvu. Klusībā gandrīz nespēju aptvert šo jauno, pārvarīgo tēva mīlestību. Laikam tā bija dziļi iespaidojusi arī misteru Ingremu. Kad mēs piestājām viņa mājas priekšā, viņš jau stāvēja uz ielas, virs pidžamas uzmetis mēteli, Džosiju turēdams rokās. Mūs ieraudzījusi, Džosija izplūda histēriskā sajūsmā. No mistera Ingrema viņa atvadījās, astes galu mazliet paluncinādama, un tūliņ sāka pārmijus mutēt mūs vienu un otru.

Misters Ingrems jūsmīgi noraudzījās uz viņu.

—     Tas nu gan ir sunītis! No visiem suņiem, kas pie mums dzīvojuši, nevienam nav piemitusi tāda burvība, neviens nav bijis tik spilgta personība. (Tātad arī misters Ingrems bija uzķēries uz āķa.)

Tomēr tad, kad mūsu taksometrs brauca projām, Džosija pat nepamāja misteram Ingremam ar ķepiņu. Pārāk aizņemta viņa bija ar nebeidzamajām buču sērijām, līdz taksometrs nokļuva pie mūsu viesnīcas. Tad viņa pēkšņi pārstāja mūs mutēt un pāris reižu tīksmi ieņurkstējās.

Ervins sastinga pārsteigumā. — Viņa taču pazīst apkārtni!

Un, tiklīdz mašīna apstājās pie viesnīcas un durtiņas tika atvērtas, Džozefīne izlēca ārā, aizvilka mūs līdz ietves malai un notekā pietupās! Mēs aiz lepnuma gandrīz vai paģībām.

Ervins lika šveicaram un izsūtāmajam zēnam pārtraukt bagāžas izkraušanu un noskatīties. Šo brīnumu viņš pavēstīja arī taksometra šoferim. Tikai astoņus mēnešus veca un tik apbrīnojami gudra!

Vestibilā saskrējāmies ar Bobo Eihenbaumu un viņa ģimeni. Ervins tūliņ viņiem izstāstīja par notikumiem ietves malā. Misters Eihenbaums piekrita, ka tas patiesi esot brīnišķīgi. Viņš bija mazliet noraizējies par Bobo. Likās, ka arī Bobo pietupstas. Bet zēniem neklājas pietupties. Misis Eihenbauma tūliņ metās aizstāvēt Bobo. Viņa teicās esam pārliecināta — tas tā notiekot vienīgi tālab, ka Bobo vēl ir tik jauns un nevainīgs. Viņa droši apgalvoja, ka nekāda cita iemesla tam neesot.

Ervins, kurš dažkārt mēdz būt brutāli atklāts, noteica: — Es domāju, ka viņš ir mīkstais.

Misis Eihenbaumai gandrīz uznāca histērija, bet misteram Eihenbaumam bija skaidrāks skatiens uz dzīvi. Viņš bilda: — Es jau sen saku misis Eihenbaumai, ka viņam nevajadzētu siet pie ausīm tās dzeltenās matu lentes.

— Viņam tās kolosāli piestāv, — misis Eihenbauma neatlaidās. — Kaut arī viņš pietupstas, nav šaubu, ka viņa instinkti ir normāli. Paskatieties vien uz viņu un Džozefīni.

Mēs paskatījāmies uz viņu. Viņš bija notupies uz pakaļkājām un centās pievērst sev Džosijas uzmanību. Šai brīdī iejaucās liktenis, un tūliņ sekoja tādu notikumu sērija, kas izbeidza jebkādas šaubas par Bobo vīrišķību. Uz skatuves parādījās vēl viens pūdelis. Tas bija burvīgs melnbalts pārijs, vārdā Brendijs. Viņš bija ieradies no Teksasas un tikko ievācies viesnīcā. Viņš uzmeta Džosijai vienu vienīgu skatienu un uz vietas bija pieveikts.

Džosija paskatījās uz viņu, bet laikam neko nejuta. Bobo vēl joprojām lūgdamies sēdēja uz pakaļkājām; Brendijs pēc dabas bija uzņēmīgāks. Viņš mazliet apostīja Džosiju. Bobo nolaidās uz visām četrām un piešķieba galvu. Brendijs apostīja vēlreiz. Bobo nespēja noticēt savām acīm. Brendijs sāka pa īstam lakstoties. Bobo metās viņu nogalināt!

3- 65

Tas viss norisinājās drausmīgi ātri. Bobo klupa Brendijam pie rīkles, abi pūdeļi savēlās vienā neatrisināmā kamolā. Abi ņurdēja un kauca. Visā vestibilā sākās juceklis. Divi izsūtāmie zēni, misters Eihenbaums, Ervins un Brendija tētiņš metās izšķirt kaušļus, savukārt misis Eihenbauma brēca, cik plaušās spēka. Es turēju rokās Džozefīni un arī saucu pēc palīdzības. Es ne mirkli nešaubījos, ka abi suņi būs pagalam. Džozefīne noskatījās visā ar diezgan paviršu interesi.

Beidzot izdevās kaušļus izšķirt. Bobo lūpa asiņoja, un Brendijam bija izrauts krietns vilnas kušķis rīkles apvidū. Nekāds cits posts nodarīts nebija. Brendiju tūliņ izveda ārā paelpot svaigu gaisu, misis Eihenbauma pūta un elsa, sēdēdama uz dīvāna, kamēr misters Eihenbaums glāstīja varonīgo Bobo.

Džozefīne bija ieritinājusies dīvāna stūrītī un aizmigusi ciešā miegā. Misis Eihenbauma noskatījās uz viņu ar nicināšanu.

—    Paskat vien, tie abi gandrīz vai nogalēja viens otru. Bet šai gar to nekādas daļas.

Es paķēru Džosiju un steigšus devos uz liftu. Džosija nepamāja pat atvadu sveicienu daudz cietušajam Bobo, un droši vien tas ierosināja misis Eihenbaumu izšļākt vēl pēdējo indes lāsi: — Tad atradusies gan valdzinātāja — ar tādu figūru!

Es pie lifta, to dzirdot, sastingu. — Kas vainas viņas figūrai?

—    Viņai taču vispār nav figūras! Paskatieties, kāds tas vēders! Kā bungas.

Liftā mēs abi ar Ervinu nepārmijām ne vārda. Bet, tikko bijām palikuši dzīvoklī divi vien, sākām savu lepnumu un prieku aplūkot pamatīgāk. Jā, misis Eihenbauma nebija runājusi gluži pa tukšo. Džosijai vairs nebija elegantā izliekuma.

Ervins tūliņ sāka viņu aizstāvēt. — Viņa nemaz nav resna. Viņa vienīgi jāapcērp. Paskat vien, cik viņai varens kažociņš!

Kažociņš — uz vēdera, vai? Viņš tomēr bija spiests atzīt, ka līnija no ribu galiem neliecās augšup uz mugurkaula pusi kā Bobo un Brendijam. Viņa skatījumā līnija no krūšu kurvja turpinājās taisni. Manā skatījumā vēders aiz krūšu kurvja bija nokarens.

Ervins ņēmās apgalvot, ka pūdeļu meitenītēm vajagot tā izskatīties. Vai tad viņām neesot pa desmit vai vienpadsmit pupiņu? Turklāt neesot taču nekāda prieka skatīties uz kaulainu meiteni. Visām īsteni lielajām skaistulēm esot augumi ar apaļīgiem izliekumiem. Lai paraugāmies uz Sofiju Lorēnu un Anitu Ekbergu!

Es atgādināju, ka Greisa Kellija ir tieviņa un tomēr pratusi gūt panākumus. Ak, Greisa Kellija esot citāda tipa, viņš turējās pie sava. Džosija esot brunete — kairinoša un krāšņa kā Liza Teilore.

Protams, tikai muļķe sāktu apstrīdēt tādu spriedumu. Bez tam es biju nogurusi. Un es arī esmu brunete. Ja jau viņš iedomājies, ka Džosija izskatās kā Sofija Lorēna un Liza Teilore, kālab lai es uzprasītos pēc salīdzinājuma ar manām mazāk vērtīgajām atšķirībām? Galu galā rēķinus par Džosijas izdevumiem maksāja viņš, nevis misis Eihenbauma.

Kalorijas, ak, kalorijas!…

Ervina spožais izskaidrojums, kas attaisnoja Džozefīnes izplūdušo vēdera līniju, ieaijāja mani mānīgā drošības izjūtā. Visu rudeni un ziemu mūsu krāšņā puķe plauka aizvien krāšņāka. Drīz vien viņas apaļumu sāku uzskatīt par viņas žilbinošās personības sastāvdaļu. Tāpēc es ne aci nepamirkšķināju, kad viesnīcas zēni no rītiem viņu sveicināja: — Hallo, bumbulīt! — Un, kad suņumīļi, mums uz ielas garām iedami, mīlīgi noteica: — Re, kāda maza resnīte, — es to ieskaitīju savā aktīvā.

Protams, neviena no manām īstenajām draudzenēm nekad neieminējās, ka Džozefīne būtu resna. Nezinu, vai viņas bija ar aklumu sistas vai arī baidījās zaudēt manu draudzību. Esmu pārliecināta, ka Bī Kola nekad ar nolūku nebūtu to pieminējusi. Bī taču piederēja pie manām visvecākajām un vislabākajām draudzenēm.

Kādu pēcpusdienu mēs ar Bī sēdējām un mētājām Džosijai bumbiņu. Es ieminējos, ka mums ar Ervinu varbūt vajadzēs neilgu laiciņu pavadīt Kalitornijā un es patlaban nevaru izdomāt, kā būtu labāk — ņemt Džosiju līdzi vai atstāt pie mistera Ingrema.

Bī sacīja: — Kāpēc viņa nevarētu palikt pie mums? Pērnvasar bija citādi, viņa bija vēl maza un diezgan vārga, bet tagad, kad viņa ir jau gadu veca un uzvedas labi, tas būtu tīrais nieks.

Kad es uzreiz neatbildēju, Bī noprasīja: — Vai tu Džosiju man neuztici?

—    Ak, protams, es tev viņu uzticu. Raizējos vienīgi Karīnas dēļ. (Karīna bija Bī piecus gadus vecā meitiņa.)

—    Karīna mīl suņus.

—     Es nešaubos, ka mīl. Bet redzi, Bī, bērni sunīšus uzskata par rotaļlietām un dažkārt gluži negribot nodara tiem pāri. Varētu gadīties, ka viņa nejauši uzmin Džosijai vai izmet to no rokām. Viņa jau nezina, cik pūdelīši ir trausli.

Tad Bī izšāva smago lādiņu. — Trausla! Drīzāk man jābaidās, ka viņa var sabradāt Karīnu!

Mana balss skanēja stindzinoši ledaini. — Vai tu tēmē uz to, ka Džosija ir resna?

Bī nepadevās ne par mata platumu. — Es tēmēju uz to, ka Džosijas mētelīti nākamajai ziemai tev vajadzēs pasūtīt tur, kur šuj apģērbus resnajām dāmām.

Desmit sekundēs mūžsenai draudzībai draudēja gals. Tad loģiskais saprāts ņēma virsroku pār emocijām, un es sapratu, ka Bī nedomā neko ļaunu. Es noskatīju Džosiju un ieteidos: — Būs varbūt jāizmēģina jauna veida cirpums.

Bī nebija apmānāma. — Man šķiet, ka tev drīzāk vajadzētu padomāt par vidukļa žņaugu vai kādu attaukošanās kursu.

Es nolēmu vispirms tomēr izmēģināt cirpumu. Nākamajā dienā aizvedu Džosiju uz pūdeļu frizētavu. Melam Deivisam, kurš viņu pastāvīgi cērp, es sacīju, lai met pie malas holandiešu cirpumu, jo kuplā plecu un gurnu daļa dara viņu pārāk smagnēju.

Mels Džozefīni pamatīgi aplūkoja. — Es varētu viņai pielāgot sporta cirpumu, bet diezin cik labi tas nebūtu. Platie pleci un gurni mazina vidukļa biezumu.

Arī Mels? Jautāju, vai viņš tiešām domā, ka Džozefīne ir resna.

Mels diplomātiski izvairījās no atbildes. — Viņa ir apaļīga vidukļa daļā. Bet, manuprāt, tas piedien viņas personībai. (Džosija ne tikai bija laba kliente, bet arī deva bagātīgas dzeramnaudas.) Ieteicu viņam tomēr izvēlēties sporta cirpumu.

Pulksten piecos ierados viņai pakaļ. Mels mani sagaidīja ļoti apmulsis. Pamanīju, ka arī visi pārējie frizētavā izskatās apmulsuši. Tikai ne Džozefīne. Viņa izskatījās vienkārši pēc ērma. īsu brītiņu neviens nebilda ne vārda. Tad Mels izteica visnejēdzīgāko spriedumu:

—    Manuprāt, holandiešu cirpums viņai piestāvēja labāk.

Es neteicu ne vārda. Prātoju, vai parūku darbnīcā būtu iespējams izgatavot parūku arī pūdelim — pareizāk sakot, manas pūdelītes vēderam. Kaut arī Džozefīne ir brunete, āda viņai balta kā sniegs. Kad nu vairs nebija kupluma ap pleciem, pirmais punkts, kur skatiens apstājās, bija viņas vēderiņš. Mirdzoši balts. Kails un neaizsargāts. Nebija vairs nokarenās vilnas, kas mirdzumu būtu aizsegusi.

Mels ierunājās no jauna: — Varbūt viņai ir audzējs. — Viņa balsī ieskanējās cerība.

Droši vien viņai kaut kas ir! Aizbraucu tiešā ceļā uz doktora Vaita iestādi. Mūs saņēma doktors Blū. (Doktors Vaits atradās operāciju zālē.) Doktors Blū uzmeta viņai skatienu, tad pieaicināja doktoru Bleķu un doktoru Grīnu. Visi skatījās. Viens domāja, ka tā ir tūska. Otrs sacīja, ka varbūt kāda nieru kaite. Bet visi kā viens ieteica nekavējoties izdarīt rentgena caurskati.

Pēc piecām minūtēm es noklausījos spriedumu. Audzēja nav. Tūskas nav. Ir vienīgi tauki. Tūliņ, nekavējoties ne mirkli, jāuzsāk stingra diēta. Nevienu kārumiņu, nekādus kumosiņus starp maltītēm un tikai vienu maltīti dienā!

—    Vienu maltīti dienā?

—     Vienu maltīti dienā, un tā sastāv no astoņām uncēm kapātas gaļas, — stingri noteica doktors Bleks.

Es paskaidroju, ka astoņas unces jebkuras barības Džosijai ir tikai uzkodiņa.

Kad viņi sāka ieminēties par to, kā tauki viņai nospiež sirdi, sāks izraisīt astmas lēkmes, plaušu karsoni, es vairs pretī nestrīdējos. Viņi bija mani pārliecinājuši. Nu man atlika tikai pārliecināt Ervinu. Un Džosiju.

Ar Ervinu man neklājās viegli. Jau ieraugot cirpumu, viņš jutās šokēts. Un, kad es tiku līdz astoņām uncēm kapātas gaļas, viņš eksplodēja. Ņēmās mani apsūdzēt, ka es to vien zinot, kā staigāt apkārt, nelaimi meklēdama. Viņam esot vienalga, ko domā Bī Kola. Viņa ir jauka meitene un laba aktrise, bet neviens viņu nav iecēlis par Džosijas diētas ārsti. Runājot par doktora Vaita slimnīcas dakteriem, nav ne mazāko šaubu, kāpēc viņi grib, lai Džosija ir vāja: tad viņi varēs pūdelīti spēcināt ar injekcijām, kamēr uzdzīs tai anēmiju. Vienu maltīti dienā! Vai tie dakteri zina, ka mēs esam teātra ļaudis? Vai viņi zina, ka Džosija dzīvo pēc mūsu laika režīma, ka mostas ap pusdienlaiku un neprot iesākt dzīvot, kamēr nav izlakusi otru apakštasīti kafijas?

Es paskaidroju — doktors Blū sacīja, ka liesie cilvēki dzīvo ilgāk. Ervins atteica pretī, ka tā esot maldīšanās. Viņš norādīja, ka Sofijai Tekerei ir krietni pāri septiņdesmit, bet viņa strādā piecdesmit divas nedēļas gadā, katru vakaru uzstājas divos uzvedumos un starplaikā tirgo savas plates, lai savāktu naudu trūcīgiem bērniem. Vai tāds dakteris Blū to spētu?

Tad es viņam izskaidroju visu par astmu un tauku spiešanos uz sirdi. Ja arī Džosija veidota līdzīgi Sofijai, varbūt ar suņiem tomēr ir citādi. Tas Ervinu mazliet atvēsināja. Un, kad mēs apsēdāmies iebaudīt glāzi viskija, viņš pat nenolika zemē parasto šķīvīti ar sālītajiem zemesriekstiem. Tātad turpmāk — bez kafijas, bez suņu konfektēm, bez zemesriekstiem, bez kartupeļu čipšiem un kaviāra. Nebūs vairs ne maltīšu no Denija Haideveja virtuves, ne gaļas pastētes ritulīšu no Sardī.

Jā, tā bija bijusi dzīve! Un tagad visiem jaukumiem pienācis gals!

Ģimenes loks

Šāds noskaņojums noturējās tieši četrdesmit astoņas stundas. Tad piektdienas vakarā pulksten sešos pārnāca Ervins un pārnesa tikko izceptu, vēl karstu vistiņu. Vistiņa ir Džosijas visgardākā maltīte.

Viņa iesāka ar čarlstonu ap maisiņu, kamēr Ervins dūdoja:

—    Skat, ko tētiņš tev atnesa. Mamma tevi grib nomērdēt badā. Tikai tāpēc, ka mamma uzstājas televīzijā un iedomājas, ka izskatīties kā diloņslimniekam ir pats augstākais sasniegums; nekā, manu sunīti viņa tāpēc vis badā nemērdēs.

Es kļuvu drausmīgi nikna. Tāpēc ka Džozefīne saprot katru vārdu un šādas replikas var viņu noskaņot pret mani. Es nekavējos viņiem abiem paskaidrot, ka tāda izēšanās viņai nozīmē postu un galu. Lai jel viņi atceras, ko dakteris sacīja par taukiem un holesterīnu.

Džosija manu plosīšanos novērtēja vienīgi ar ledainu skatienu, visu uzmanību veltīja Ervinam un ar aizrautīgiem ņurkstieniem rosījās ap brīnišķīgi smaržojošo maisiņu. Ervins iztina vistiņu no iesaiņojuma un sadalīja gaļu pa kumosam tā, lai kumosā nepagadītos neviens kauliņš. Viņam, protams, bija arī loģisks izskaidrojums šīm neatļautajām dzīrēm.

—    Rīt viņai atkal būs diēta. Bet šis ir piektdienas vakars.

—    Un kas gan piektdienas vakaru padara tik sevišķu?

—     Kad es biju puika un dzīvoju Bruklinā, mēs piektdienu vakaros vienmēr ēdām vistiņu.

—     Bet viņa nav nekāds puika un nedzīvo Bruklinā. Viņa ir pārbarots franču pūdelītis un dzīvo Centrālparka dienvidu galā.

Bet mani neņēma vērā ne viens, ne otrs. Turklāt Ervins prātoja, ka viņa varbūt no dabas esot tāda masīvāka. Viņam liekoties, ka Džosija pilnīgi atsitusies viņa ģimenē. Tā augumā ļoti līdzinoties viņa mātei, kam arī esot smalki kauli, bet apaļš viduklis.

Es, zināms, nekavējos to atstāstīt viņa māmuļai, ļoti mīļai sievietei, kas šo komplimentu uzņēma ar diezgan dzelkšņainu skatienu. Es nevaru vien beigt cildināt savu vīramāti. Pietiks, ja pateikšu, ka viņa nekad nav pret mani izturējusies kā vīramāte, bet allaž bijusi vismaigākā sieviete, kādu esmu pazinusi; mūsu labad viņai nekas nav bijis par grūtu, un viņa man vienmēr bijusi labs un tuvs draugs. Bet dzīvnieki viņas uztverē bija dzīvnieki. Tie nebija radinieki. Zvēriem vieta bija džungļos vai zooloģiskajā dārzā. Zirgu pienākums bija rādīties televīzijā vai nest uz muguras policistu. Kaķi bija radīti, lai ķertu un ēstu peles. Un suņi… nu, varbūt suņiem bija vēlēts ēst kaķus. Bet suņi, kas tika baroti ar vistas gaļu un vadāti pa skaistumkopšanas saloniem, viņai bija kaut kas jauns un neizprotams.

Mūsu kāzu dienā viņa mani sirsnīgi apmīļoja un sacīja, ka nemaz neesot zaudējusi dēlu un esot ieguvusi arī meitu. Tomēr par savu visjaunāko ieguvumu — četrkājainu resnvēderīti mazmeitu — viņa nekādu sajūsmu neizrādīja.

Tieši otrādi, man šķiet, viņa izjuta zināmu nemieru par Ervina psihisko stāvokli. Kā viņa, tā viņas vīrs bija visai smagi pārcietuši ekonomisko depresiju trīsdesmitajos gados un paši atteikušies no daudz kā, lai laistu Ervinu vidusskolā un koledžā. Un dēls nebija viņus pievīlis. Māte ļoti lepojās ar viņa panākumiem, bet nekad ar tiem neplātījās. Viņa sprieda, ka darbs pats teiks darītāju. Viņa par neapstrīdamu faktu uzskatīja to, ka viņas dēls ir izskatīgāks par Ronaldu Kolmenu. (Nebija ko sākt ar viņu runas par Keriju Grāntu vai Robertu Teiloru un pārējiem. Viņai vislabāk patika Ronalds Kolmens.)

Un, kad Ervins sakārtoja visus viņas kārtējā mēneša rēķinus un izskaidroja viņai čeku grāmatiņas bilances noslēpumu, viņa teica -—• Einšteins varot būt laimīgs, ka Ervins karjerai izraudzījies teātra biznesu, nevis metafiziku. Un tad tik pēkšņi ieraudzīt savu ievērojamo dēlu pārvērtušos par tēvu pūdelim un dzirdēt viņu čalojam ar šo pūdeli mazu bērnu valodiņā… Tas droši vien sagādāja viņai dažu labu slepena satraukuma brīdi.

Bet, kā jau es sacīju, viņa bija izcila sieviete. Vainu par šo idiotisko pārvērtību viņa neuzvēla man. Viņa tikai izteica dažas neaizvainojošas piezīmes, piemēram: "Katrs pats ir savas laimes kalējs…" — vai: "Neba man tur jaukties, ja augstskolu pabeidzis cilvēks no laba prāta pārvēršas par aukli pūdelim." Viņa izteica ari tādu domu: esot jau gaužām jauki, ka mēs tā iedomājoties sevi par māmiņu un tētiņu pudelītei. Bet diezin vai pūdelīte mūs uzskatot par māmiņu un tētiņu vai par diviem lieliskiem sulaiņiem, kas radīti tikai un vienīgi, lai viņu krietni pabarotu un visvisādi apkalpotu. Taču, ja tas dara mūs laimīgus, tad viss ir kārtībā. Viņa tikai ar sīku piezīmīti norādīja uz Luisu, Ervina onkuli no tēva puses, kurš neesot bijis nekāds gara milzis un uz vecumdienām sameties prātā tāds pavājāks. Nē, viņa nedomājot, ka kaut kas tamlīdzīgs iedzimis, bet pārbaudīt nekad nenākot par ļaunu.

Viņa arī skaidri un gaiši pateica, ka viņai nav nekāda naida pret Džozefīni. Viņa pat aizstāvēja Ervina uzskatu, ka neliels tuklums nenāk par ļaunu. Un vistiņa piektdienas vakarā bija svēta lieta.

Viņa nekad nedeva padomus un nejautāja neko personisku. Vienīgā reize, kad šī sieviete izrādīja pavisam vieglu nepatiku, atgadījās vienā no viņas iknedēļas apciemojumiem, kad es gribēju iedibināt un nostiprināt ciešākas vecmāmiņas un mazmeitiņas attiecības. Viņa bija ienākusi pa durvīm, es pacēlu Džosiju viņai pie vaiga un dudināju: — Džosij, vecmāmiņa atnākusi. Nomutē vecmāmiņu!

Džosija, zināms, ar prieku darīja, kā vēlēts. Un, gribēdama radīt iespējami labu iespaidu, centās no visas sirds. Dedzīgi jo dedzīgi viņa sāka mazgāt vecmāmuļas vaigus, šķidrautiņu ieskaitot.

Vecmāmuļa pakāpās atpakaļ un maigā balsī sacīja: — Vai viņa nevarētu mani saukt par Anniju?

Es domu sapratu un "vecmāmiņas" titulu viņai vairs neuztiepu.

Nav viegli būt krāšņai brunetei

Šai pavasari mēs ar lepnumu konstatējām, ka Džosija tiešām veidojas par žilbinošu skaistuli. To apgalvoja itin visi. Viņas skaistums patiesi bija tik pārvarīgs, ka nelielais cilnis viduklī gandrīz nebija pamanāms. Ausis viņai sniedzās līdz pleciem. Zobi vizmoja kā ziloņkauls. Un acis bija maigākas un skaistākas par sabuļādu. Mati (tehniskais nosaukums: kažoks jeb apmatojums) — zilimelni, biezi un dabiski cirtaini. Ja es nebūtu viņu tik neprātīgi iemīlējusi, es viņu apskaustu. īpaši tanīs reizēs, kad Ervins palūkojās vispirms uz viņu, tad uz mani un sacīja:

—     Zini, kamēr mums nebija Džosijas, es domāju, ka tev ir melni mati. — Tad viņš dziļā maigumā paraudzījās uz viņu. — Vai nebūtu jauki, ja mums būtu dažas viņas fotogrāfijas?

Es piekrītot palocīju galvu. Pēc tam mēs abi iegrimām dziļā klusumā.

Beidzot es ieteicos: — Es varētu piezvanīt tam Holivudas Bruno. Viņš noteikti varētu to izdarīt.

Ervins padomāja. — Bruno lieliski fotografē tevi. Bet varbūt izdodas sameklēt fotogrāfu, kas iemanījies fotografēt suņus.

—    Lūkošu kādu sameklēt, — es apsolījos.

—    Dari gan to, — viņš sacīja.

Šos vārdus pārmijuši, mēs šim tematam vairs nepieskārāmies. Mēs vienmēr cenšamies izvairīties no bīstamiem tematiem. No tematiem, kas kaut kādā veidā varētu skart viena vai otra vājākās vietas. Fotografēšana bija viena no Ervina vājākajām vietām. Par tām šausmām, ko es spēju safotografēt, nemaz nerunāsim.

Mēs ar Ervinu esam ļoti "saderīgi". Esam "saderīgi" golfā, draugos un karjerā. Diemžēl mūsu "saderība" sniedzas pat tiktāl, ka abi esam apveltīti ar smadzenēm, kas automātiski izslēdzas, nonākot kontaktā ar jebkādām tehniskām vai elektroniskām ierīcēm.

Jūs varat uzdot Ervinam izveidot vissarežģītāko televīzijas uzvedumu, un viņš to paveiks jo spoži. Bet lieciet viņam saviem

spēkiem iepildīt šķiltavās degvielu, un situācija kļūs ļoti riskanta.

Es vēl šodien atceros skaistās ādas šķiltaviņas, ko mums Ziemassvētkos uzdāvināja Džordžs S. Kaufmanis. Tās liesmoja kā lāpa nedēļas trīs. Tad, kā tas parasti mēdz notikt ar šķiltavām, benzīns izbeidzās. Ervins sacīja: — Es tās uzpildīšu. — Ja to sacītu jebkurš cits vīrs, sieva vienkārši palocītu galvu un pievērstos saviem darbiem.

Bet to pateica Ervins! Un šķiltaviņas bija ļoti skaistas. Es tūdaļ pieskrēju un tās pagrābu.

—    Lūdzams, Ērvin, neķeries klāt! Es pasaukšu viesnīcas elektriķi.

Viņš pastūma mani pie malas un paņēma šķiltavas. — Šoreiz iznāks labi. Es iegriezos tabakas veikalā, un šie man visu sīki izskaidroja. Ja zini visus vajadzīgos faktus, tad tas ir gauži vienkāršs darbiņš.

Man jāatzīst, ka viņa runā jautās pavisam nedzirdēta, jauna noteiktība un priekšdarbus viņš veica profesionāli un pārliecinoši. Vispirms novilka žaketi. Tad atlocīja krekla piedurknes. Paņēmis dvieli, viņš izklāja to uz galda. Strupi pamāja man, lai es nestāvot gaismai priekšā. Ar ķirurga precizitāti salika instrumentus — uz dvieļa ļoti kārtīgi citu pie cita sarindoja divdesmit centu monētu, pudeli ar šķiltavu benzīnu un uzacu raujamo pinceti. (Gluži neviļus es izjutu zināmu cieņu.)

Viņš iebāza monētu sāniski skrūves gropītē šķiltaviņu lejgalā. Un, pirms es paguvu iesaukties: — Ervin, varbūt tomēr nevajadzētu! —, šķiltavas atšķēlās vaļā.

Viņš tās nebija atvāzis, viņš bija uzšķērdis! Uz galda izbira vadiņi un daždažādi krikumi. Taču likās, ka Ervinu tas neuztrauc. Viņš paņēma pinceti un ar drošu roku pavilka uz augšu deglīti. Tad kā ķirurgs, kurš uzrunā auditoriju, teica: — Lai liesma būtu lielāka.

Viņš nolika pinceti, paņēma benzīna flakoniņu, atskrūvēja to. Palieca šķiltavas, lai varētu ieliet šķidrumu. Pēkšņi viņa roka apstājās pusceļā.

—   Tur iekšā taču ir vate. — Es paskatījos. Tiešām — tur bija vate.

—    Par vati man neviens neko neteica.

—    Neliecies zinis, — es viņu drošināju. — Tev viss tik labi izdevās. — Es centos neskatīties ne uz vadiņiem, ne uz citiem krikumiem, kas gulēja uz galda. Viņš ielika šķiltavās jaunos kramiņus, bet es ievēroju, ka viņam viegli trīc rokas. Tā vate bija izsitusi viņu no līdzsvara. Kad viņš sāka likt šķiltavas atpakaļ aptverē, es skaidri redzēju, kā saplok viņa pašpārliecība. Tomēr viņš neatlaidās. Un patiesi nostrādāja lieliski. Viņš sabāza šķiltavās visu atpakaļ, pāri palika tikai daži nenozīmīgi sīkumi. Viņam pat izdevās ar desmit centu monētu ieskrūvēt skrūvi. Šķiltavas atkal izskatījās gods godam. Tikai liesmu gan uzšķilt nevarēja.

Mirkli Ervins uz tām noskatījās, tad piegāja pie loga, plaši to atvēra un no visa spēka aizlidināja tās kosmosā.

Ko darīju es' To, ko būtu darījusi ikviena krietna sieva. Es izmetu ārā arī pārpalikumus un aizvēru logu. Tāds ir stāsts par mums un par šķiltaviņām. Vai spējat iedomāties mūs ar fotoaparātu?

Ak, es varētu vēl turpināt un pastāstīt, kā automātiskā katijkanna man gandrīz kļuva par elektrisko krēslu. Kā mēs izsitām elektrības korķus visā viesnīcā, kad pirmoreiz gribējām iedarbināt gaisa kondicionētāju. Bet kālab gan gurdināt jūs ar nostāstiem par mūsu sīkajām neveiksmītēm zinātnes laukā! Ervins ne tikai uz pulkvedi Džonu Glennu raugās kā uz kādu Dievu, kad tas kosmosa kuģī manipulē ar visām tām svirām, viņš izjūt dziļu godbijību arī pret to mērkaķi, kurš devās izmēģinājuma lidojumā. Lai cik banānu jūs izbarotu Ervinam, viņš tomēr neparko nenospiestu īsto sviru!

Lūk, tāpēc tad, kad radās doma nofotografēt Džozefīni, mums pat sapnī neienāca prātā, ka "varētu jau paši". Pēc ilgākiem meklējumiem es tiku uz pēdām kādam vīram, kas brīnumaini fotografējot suņus. Viņš ieradās un apreibināja mani ar saviem sasniegumiem. Viņš bija fotografējis absolūti visus Holivudas ievērojamākos suņus. Nule atvēris studiju Ņujorkā. Viņš atklāja, ka slavenību suņiem Holivudā vajadzējis stipri uzlabot izskatu. Ar īpašu krāsu kompresoru viņš tiem izlīdzinājis žokļus, piegludinājis pluskainas astes, pagarinājis ausis. Neesot vispār nekā tāda, ko viņš nevarētu izdarīt. Viņš nopētīja Džosiju un sacīja, ka vajadzēšot retušēt kādu collas tiesu no vēdera, bet citādi viss esot savā vietā.

Džosija tika aizvesta uz skaistumkopšanas salonu un atgriezās daiļa un lentēm rotāta, pilnīgi gatava iemūžināšanai. Man nebija ne mazāko grūtību iemācīt viņai pozēt. Pietika parādīt kādu kārumu. To viņa saņēma tūdaļ pēc fotoaparāta klikšķa. Viņa visu saprata pēc trešā gardā kumosiņa un bija tik sajūsmināta par šādu pasākumu, ka, manuprāt, klusībā jau sāka apsvērt, ka derētu kļūt par profesionālu fotomodeli. Viņa apsēdās, pagrozījās, nostājās, čāpstināja: šis suns darīja visu man par prieku un — par kārumiņu.

Pat fotogrāfu savaldzināja viņas burvība.

— Tas ir vispā-ā-rā-kais suns, — viņš ūboja. — O, viņa būs die-vīga. Un es esmu atrisinājis viņas vēdera problēmu ar apgaismojuma palīdzību. Un kāda sejiņa — skuķīt mīļo, tu tak esi pārā-kā, vis-pā-rākā! Kādas ausis! Viņai vajadzētu filmēties. Nevienam no tiem suņiem, ko līdz šim esmu fotografējis, nav bijis tādu acu. Šī ir īsta čempione. Man jāpieiet klātāk, lai varu uzņemt seju tuvplānā — seju un tās acis. Tās taču ir pilnīgi cilvēka acis. Mīlulīt, beidz gremot to drausmīgo našķi, kas tev mutē. Izskatās skaidri pēc zāģskaidām. Nesaprotu, kā viņiem kaut kas tāds var garšot. Labi, labi, mīlulīt, paraugies uz mani ar tām brī-ī-ī-niš-ķīgajām acīm, mīlulīt. (Mīlulītei acis spiedās vai no pieres ārā. Tādu eksemplāru viņa vēl nekad mūžā nebija sastapusi.)

Viņš mala savu maļamo tālāk. — Šitās bildes man jāaizsūta uz Vogue. Viņi, protams, ir lūg-šus lūgušies, lai es viņiem strādāju, bet es atteicos. Mīlulīt, galu varētu dabūt, fotografējot tās kārnās skuķes. Bet fotografēt Džozefīni ir vispārākais prieks!

Kravādams kopā savas mantas, viņš joprojām bez mitas apjūsmoja Džosiju. Manām ausīm tā bija mūzika. Es savā prātā jau rādīju Bobo Eihenbauma mātei Vogue ar Džosijas bildi pa visu lappusi kopā ar visiem pārējiem slaidajiem fotomodeļiem augstas klases modes tērpos.

Tāpēc es bez jebkādas vilcināšanās apsēdos un izrakstīju čeku simt dolāru iemaksai, ko viņš palūdza. Viņš paskaidroja, ka nolēmis kādas astoņas vai desmit fotogrāfijas publicēt. Varbūt piedāvāšot tās pat žurnāla Life vākam. Life jau gadiem tvīkstot pēc sadarbības ar viņu.

Tad viņš nomutēja mani un Džosiju. — Cik žēl no jums šķirties, mīlulītes, bet nu man jāskrien. Paraugus jūs saņemsiet drīz — nepaies ne nedēļa.

Kad viņš izšāvās pa durvīm, mēs noskatījāmies pakaļ. Džosijai nemaz nepatika, ka viņš iet projām. Viņš bija noklikšķinājis aparātu vismaz septiņdesmit piecas reizes. Džosijas uztverē viņš saistījās ar septiņdesmit pieciem gardiem kumosiņiem.

Savu solījumu viņš izpildīja un paraugus atsūtīja. Tos es saņēmu pēc piecām dienām. Atplēsu iesaiņojumu. Un blenzu neiedomājamā izbrīnā. Nespēju noticēt savām acīm. Ja es nebūtu bijusi klāt un visu skaidri redzējusi, es būtu varējusi apzvērēt, ka šīs bildes uzņēmis Ervins. Septiņdesmit piecas pozas! Septiņdesmit pieci melni tintes traipi! Tādi bija šie uzņēmumi. Ne acu. Ne sejas. Ne zobu. Ne ausu. Tikai bieza, melna kontūra.

Tūliņ piegāju pie telefona un sāku kliegt. Viņš kliedza pretī. Apgalvoja, ka Džosijas kažoka krāsa vispār nepakļaujoties fotografēšanai. Ar brunetēm vienmēr esot grūtības, bet viņa ir daudzkārtīga brunete. Melnas acis, melns deguns…

Es viņam jautāju, ko tad man, viņaprāt, vajadzētu darīt — nokrāsot viņas degunu baltu un acīs ielikt zilas kontaktlēcas?

Tas viņu iedvesmoja. — Mīlulīt, ko jūs darāt ar saviem matiem, lai televīzijā tajos uztvertu gaismu?

—    Es tiem uzpūšu zeltījumu.

—    Nu redziet! Es tūliņ būšu pie jums. Mēs visu pārfotografēsim. Tikai aizskrieniet un sapērciet labi daudz zeltījuma aerosolu!

Tā es izdarīju. Nopirku arī vēl vienu kārbu gardo suņu konfekšu. Džosija bija sajūsmā par šo ideju. Viņai pat nebija iebildumu kļūt par apsmidzinātu blondīni. Jāteic, ka viņa, tā pārveidota, izskatījās ļoti pievilcīga. Atkārtojām visu procedūru — septiņdesmit pieci uzņēmumi, septiņdesmit pieci gardumiņi. Aiziedams viņš man apsolīja septiņdesmit piecas lieliskas fotostudijas. Pēc nedēļas es tās saņēmu. Septiņdesmit piecās studijās — ar zeltījumu nobārstīts pūdelis bez acīm, bez sejas, bez izteiksmes.

Ervins ne tikai patrieca fotogrāfu, bet arī bilda man dažus izmeklētus vārdus. It īpaši tad, kad mēs neparko nespējām iztīrīt Džosijas kažociņu no zeltījuma pulvera. Un tad, kad pēc dažām dienām zeltījums sāka plūkt, man šķita, Ervins uzsprāgs gaisā. Sveši cilvēki viņu apturēja uz ielas, jautādami: — Hei, mister, kāpēc tas jūsu pūdelis tāds zaļš? — vai: — Mamm, paskaties! Kas tas par jocīgu suni?

Es tiešām nesapratu, kāpēc mēs to zeltījumu nevarējām dabūt nost. Nelīdzēja ne ūdens, ne ziepes. Lūkoju Ervinam ieskaidrot, ka es pēc zelta pulvera lietošanas to izsukāju no matiem ar visparastāko suku.

Taču Ervins nebija nomierināms. — Vai tev nekad nav ienācis prātā, ka viņas mati varētu nebūt tādi kā tavējie? Vai tiešām tu nekad neesi padomājusi par to, ka viņa ir atšķirīga personība, ka ir viņa pati? Ar saviem matiem, savu seju, savu vienreizīgo individualitāti?

Es drausmīgi apskaitos. — Ko tad es, tavuprāt, iedomājos?

—     Ka viņa ir tikai tavs papildinājums! Tev garšo pusjēla gaļa, tātad arī viņai garšo tāda pati. Man, piemēram, garšo labi izcepta gaļa. Bet es tomēr nespiežu viņu ēst šādu gaļu.

—    Ko tad tu iesaki man darīt?

—    Dot viņai iespēju rīkoties pēc pašas ieskatiem. Viņai varbūt garšo vidēji izcepta gala.

Atstāju viņam pēdējo vārdu, jo klusībā biju spiesta atzīt, ka viņam taisnība. Džosijai patiešām piemita visas manas īpašības un ieradumi. Viņai ne tikai garšoja tie paši ēdieni, patika tie paši cilvēki un tie paši televīzijas uzvedumi, bet viņa juta arī nepatiku un bailes no visa tā, no kā es baidījos. Piemēram, bailes no kukaiņiem. Es nepiederu pie tām spiegaļām, kuras ķērc, istabā ieraudzījušas pelīti. Man pelītes pat šķiet ļoti glītas. Toties no kukaiņiem man ir ļoti bail. Šad tad gadās, ka istabā no parka ielido kāds sīks kožu tauriņš, kuru vasarā netrūkst un kuri nevienam nekā ļauna nedara. Vairums suņu, tādu sīktaurenīti ieraudzījuši, jautri metas to medīt. Bet, tiklīdz mūsu dzīvoklī tāds spārnainis iegadās, es histērijā drāžos uz vannasistabu glābiņu meklēt, bet Džosija pašaujas pagultē.

Ervins saka, ka tas neesot paciešams. Viņam pilnīgi pietiekot ar vienu jukušo, proti, mani. Turpretī pūdeļi jau no dabas esot medību suņi. Viņiem instinkts liekot dzīt lielu zvēru pēdas, nevis kā negudriem laisties lapās no nieka taurenīša!

To nebija iespējams noliegt. Ervinam taisnība. Pēkšņi es ļoti skaidri ieraudzīju mūsu personību līdzību. Man ļoti patīk ēst gultā. Džosija to uztvēra tūliņ. Lai kur pūdelīte atrastos tanī brīdī, kad viņai pamet biskvītu, viņa to saķer, lēkšiem aiztraucas uz guļamistabu un ielec gultā to apēst.

Visu apsvērusi, uzsāku kampaņu "ļaut, lai Džosija ir viņa pati". Agrāk, izejot pastaigāties, es gluži automātiski iegriezos Piektajā avēnijā, jo esmu kaislīga skatlogu apbrīnotāja. Taču, uzsākusi jauno kampaņu, ļāvu viņai izvēlēties, kurp iet. Mūsu viesnīcas priekšā es apstājos un jautāju:

— Uz kuru pusi tu gribi iet, Džozefīn?

Mirkli viņa uz mani skatījās, tad parāva pavadu un automātiski pagriezās uz Piektās avēnijas pusi.

Es varbūt būtu to turpinājusi, bet tad gluži nejauši žurnālā — vai nu tas bija Harper's Bazaar, vai Vogue — izlasīju kādu rakstu. (Tas notika pie zobārsta, kur es vienmēr atrodu visvērtīgāko lasāmvielu.)

Sacerējumam bija virsraksts "Vai pūdeļi ir cilvēki?".

Rakstā bija apgalvots, ka daži pūdeļi ir pūdeļi. Bet gadās arī tādi "zaimotāji", kas no visas tiesas iedomājas, ka ir cilvēki. (Protams, par tiem, kuri iztēlojas, ka ir dogi, mēs šeit nerunāsim. Tie ir slimi!) Bet, runājot par pūdeli, kam pietiek iztēles, lai iedomātos, ka ir cilvēks, jāteic, ka šādos apsvērumos netrūkst loģikas.

Rakstā bija teikts, ka dažiem suņiem ir spalva. Bet pūdeļiem nav. Viņiem ir mati! Pūdeļi priekšķepas lieto kā cilvēki rokas; tie bieži vien satver kādu mantiņu ķepā, lai parotaļātos. Pūdeliem ir ziemas mēteli, pavasara mēteļi, lietusmēteļi un matu lentes. Secinājums — kāpēc lai pūdelis, novērodams cilvēkus un konstatēdams līdzību, automātiski nepieņemtu, ka ir viens no tiem?

Es pilnīgi piekrītu šim rakstam. Kad mēs ar Džosiju lietainā laikā izejam pastaigāties, mums mugurā ir "mātes un meitas" tipa lietusmēteļi. Viņa tādās reizēs redz, ka ne tikai viņai un man, bet arī citiem cilvēkiem mugurā ir lietusmēteļi. Bet kokeram, kas pagāja garām, tāda mēteļa nebija. Kollijam arī ne. Tāpēc viņa nospriež, ka nav suns. Saprātīgs spriedums.

Aizgāju un nopirku dažas grāmatas par suņu psiholoģiju. Kad biju krietni daudz izlasījusi un visapkārt aptaujājusies, es konstatēju, ka ir dažas iespējas izdibināt, vai jūsu suns uzskata sevi par pūdeli vai par cilvēku.

Vai viņš apsveic citus pūdeļus ar nedalītu sajūsmu un uzturas labprātāk to nekā cilvēku sabiedrībā? Vai viņš citas šķirnes pārstāvjus vēro ar normālu interesi? Vai saprot suņu riešanu tikpat labi kā jūsu lietoto maza bērna valodiņu? Ja uz visiem šiem jautājumiem varat atbildēt pozitīvi, tad jums ir pūdelis.

Minēšu dažus simptomus, kas vērojami tiem pūdeļiem, kuri domā, ka ir cilvēki. Viņi nepārprotami labprātāk uzturas cilvēku nekā ciltsbrāļu sabiedrībā. Viņu uztverē Lesija nav nekas vairāk par jauku suņuku. No visiem pārējiem suņiem viņi priekšroku dod pūdeļiem. Citus pūdeļus viņi vēro ar jautri labsirdīgu interesi, it kā sacīdami: "Skat, kāds jauks šunelis! Ja es reiz kādu gribētu turēt, tad varbūt taisni šādu."

Taču visdrošāko, neapšaubāmi pareizo atbildi dos "spoguļa tests". Pūdeli, kas ir cilvēks, vislabāk raksturo pūdeļa aklais pieņēmums, ka viņš izskatās tieši tāds kā viņa saimnieks.

Spoguļa testu izpilda, noliekot pūdeli spoguļa priekšā. Ja viņš vērīgi skatās un pat dižojas, tad viņš ir pūdelis. Ja paskatās gan, bet tad aizlavās projām, tad arī ir pūdelis, bet tāds, kam nepieciešama psihiatra palīdzība. Pūdeļi ir ārkārtīgi iedomīgi, un, ja kāds no viņiem negrib padižoties un izrādīties, tad tas nozīmē, ka viņš nejūtas laimīgs un nav ar sevi apmierināts. Viņam pat var izveidoties mazvērtības komplekss. Šī situācija jālabo; jums nemitīgi, kad vien iespējams, jāapliecina savam pūdelim, cik viņš skaists. Bieži vien pūdeli pašapzinīgāku padara frizētavas maiņa vai jauna veida cirpums.

Es pārbaudīju Džozefīni ar "spoguļa testu". Viņa to izturēja, izrādot cilvēcisku reakciju. Vispirms viņa dažus mirkļus skatījās savā attēlā. Tad jautājoši palūkojās uz mani, it kā gribētu sacīt: "Kam pieder šis jaukais sunītis?"

Tad, rīkodamās kā cilvēks, viņa gribēja to apmīļot. Dabiski, viņa saņēma no spoguļa triecienu pa pieri. Tad redz, kā! Viņa visu laiku bija domājusi, ka pūdeļi ir jauki, bet šis bija negants. Viņa ieņurdējās. Suns spogulī arī ieņurdējās. Viņa iedegās dusmās. Man vajadzēja viņu atraut nost, kamēr viņa vēl nebija nositusies, mezdamās virsū svešajam nejaucēnam.

Suņu psiholoģijas grāmatā ir arī šāda pamācība: "Papūlieties pārliecināt savu pūdeli, ka viņš ir pūdelis. Ja jūs to izdarīsiet, viņam būs vieglāk dzīvot."

Pāris dienu pagaidījusi, es no jauna ķēros pie "spoguļa testa". Turēju Džozefīni rokās, un mēs abas skatījāmies spogulī. Pieglaudu viņu sev pie vaiga un drošināju, maigā balsī runādama: — Džosij, tas ir spogulis.

Viņa vēroja mīlīgo attēlu, ko mēs abas kopā veidojām. Viņa šķita ļoti apmierināta un pat mazliet pagorījās. Tiktāl nu viss būtu labi. Domāju, ka esmu situāciju izpratusi, līdz ieraudzīju, ka viņa rosās, skatīdamās uz manu attēlu!

Es nolēmu neslēpt viņai neko, bet pateikt visu, kā ir. Norādīju uz mūsu attēlu. — Džozefln, man gaužām žēl tev to sacīt, bet tā mazā resnīte ar itāļu cirpumu esi tu. Tā garā, tievā esmu es.

Viņa nožāvājās, viegli uzņerkstēja svešajam sunim un tūliņ no jauna pievērsās manam attēlam. Es pārtraucu testu un nekad vairs to neatkārtoju. Jutos glaimota, ka viņa vēlas izskatīties kā es. Viņa būtu varējusi izvēlēties arī Ervinu.

Smaidiet! Jūs filmē!

Tam, protams, bija jānotiek. Tā kā mūsu ģimene bija tik cieši saistīta ar televīziju, Džozefīne nevarēja palikt malā. Zinātāji apgalvo, ka suņi saprot vidēji piecus sešus vārdus vai pavēles. Gudri suņi saprotot divdesmit līdz trīsdesmit vārdu, piemēram: kūciņa, pastaigāties, pusdienas, tētiņš, mammīte, ledusskapis, frizētava (!), gardumiņš, "Nedrīkst!", labiņa utt. Džosija zināja ne tikai visus šos vecum vecos standartvārdus, viņai nebija sveši arī tādi vārdi kā sponsori, procenti, aizstājēji, ieskaņošana. Viņa zināja, ka "anulēšana" ir rupjš, nejauks vārds un ka "trīspadsmit" nozīmē ne tikai skaitli, bet arī televīzijas ciklu.

Kas tik nebija berzējis vai kasījis viņas vēderiņu! Lai pieminu tikai Miltonu Berli, Kliftonu Fedimenu, Edu Salivenu, Kīfu Bresellu un viņas krusttēvu, slaveno pretalkoholiķi Džo E. Luīsu. Jāteic, ka viņas vēderiņu braucījušas tik daudzu slavenību rokas, ka to varētu salīdzināt vienīgi ar cementu Gromena Ķīniešu teātra priekšā, kur visi diženie atstāja savus pirkstu nospiedumus.

Nebija jau, protams, tā, ka cilvēki, ienākuši mūsu dzīvoklī, tūdaļ sauktu: — Kur ir Džozefīnes vēderiņš? Es gribu to paieskāt. — Nē, viņi sāka to darīt, paši neapzinādamies. Visu šo procesu organizēja un vadīja Džozefīne.

Tiklīdz kāds pie mums atnāca, Džozefīne uzreiz uzņēmās būt par pieņemšanas komiteju vienā personā. Viņa luncinājās, lēkāja un dancoja atnācējam apkārt ne sliktāk kā Ketrina Mari. Man, atklāti sakot, viņas apsveicināšanās likās maķenīt pārspīlēta, tomēr efektu viņa nemaldīgi panāca. Viesi vienmēr jutās glaimoti. Neviens taču nezināja, ka tikpat izjusti viņa apsveicina arī logu tīrītāju un izsūtāmo zēnu no pārtikas preču veikala. Lai kur viesis apsēdās, viņa kā uz burvja mājienu bija klāt un ieritinājās tam cieši blakus. Un, ja viņš bija normāls, sabiedrisks cilvēks, viņš automātiski pakasīja Džosijai galviņu. Ja viņam pietrūka iztēles darīt to neaicinātam, viņa ar ķepiņu atgādināja. Tas bija maigs pieskāriens. Ja viesis to neievēroja, sekoja stingrāks atgādinājums. (Bī Kola šādā sakarā reiz iesaucās: "Ak Dievs, nu viņa atkal plēš ar līko nagu!") Tagad jūs redzat, kāpēc labāk bija viņu paieskāt, nekā nelikties zinis. Vairums mūsu draugu sarunādamies kasīja Džozefīni. Kad jau kādu brīdi bija ieskāts, Džozefīne novēlās īstajā pozīcijā un ar "līko nagu" novirzīja ieskātāja roku uz pareizo vietu — lielo, balto punci. Un ieskāšana turpinājās. Ja ciemiņš uz brīdi atrāva roku, lai aizdegtu cigareti, viņš tūliņ saņēma maigu sitienu ar ķepu.

Lielākais vēderiņu kasītāju pieplūdums bija tad, kad Ervins rīkoja pārbaudes mūsu dzīvoklī. Lielākoties jaunu aktieru pārbaudes notika televīzijas studijā vai Ervina birojā, taču dažkārt vajadzēja tās sarīkot vakaros. Tad mūsu durvis virināja bariem jaunu, godkārīgu aktieru. Nu, un, ja jūs būtu jauns, godkārīgs aktieris, kas gribētu iekļūt "Jaunajos talantos", un producenta melnais, treknais pūdelītis pieprasītu, lai jūs tam paberzējat un paieskājar vēderiņu, ko gan jūs darītu? Jūs darītu vienīgo, ko darītu jauns, talantīgs, normāls aktieris. Jūs ņemtos ieskāt sunīša vēderu tā, it kā tā būtu jūsu sūtība.

Tā jūs redzat, ka Džosijai, gozējoties tādā mīlestības un pieķērības gaisotnē, gribot negribot bija jāizaug par ļoti sakarīgu, tomēr teatrāli noskaņotu pūdeļmeiteni. Pati dzīve virzīja viņu pretī skatuves karjerai.

Sākumā es neko nedarīju, lai šo karjeru rosinātu. Iedomājos, ka Džosija tiks atklāta nejauši. Vai jel kāds spēj aizmirst, kā Mērvins Lerojs atklāja Lanu Tērneri, kad tā sūca ar salmiņu kokakolu kādā drogu veikalā? Un kā Norma Sīrere ieraudzīja mazās Dženetes Lī burvīgo ģīmetni uz Dženetes mātes rakstāmgalda medību namiņā? Tādas lietas dažkārt notiek. Bet ar Džozefīni nekas tāds neatgadījās.

Turklāt viņu redzēja daudzi ievērojami cilvēki, bet neviens nebija noskaņots atklāt talantu. Tas pats Billijs Rouzs ne reizi nepameta atklājēja skatienu uz viņu. Taču tas mani sevišķi neuztrauca, jo Billijs ap to laiku producēja vienīgi teātrus, lepnas mājas un miljonus. Eibs Barovs mīļu prātu kasīja viņai vēderiņu, bet ne reizīti viņam neienāca prātā dot viņai lomu kādā no saviem mūzikliem. Mans labais draugs Ērls Vilsons, kas raksta jūsmīgus pantus par tādām meitenēm kā Džeina Rasela, Monika van Vorena, Džeina Mensfīlda un citām ar krietniem krūšu apaļumiem apveltītām skaistulēm, nekad neatvēlēja kādu vietiņu arī Džozefīnei, kaut gan viņai to jaukumu, kas šīm pa divi, bija veseli desmit! Pat Sidnejs Kingslejs, viņas sensenais sirdsdraugs, ļoti rezervēti raudzījās uz viņas iesaistīšanu skatuviskā būšanā.

Tā bija Anna Sosenko, kas beidzot visu iekustināja. Anna ir apveltīta ar daudziem talantiem. Bet Džosija mīlēja Annu viņas pašas dēļ. Anna bija nenogurdināma vēderiņa kasītāja, bez tam viņai bija brīnišķīga terase ar režģu pavardu, kur cept hamburgerus, un vienmēr pie rokas šādi tādi sīki našķīši — kaviārs vai mazītiņas grauzdētas maizītes ar pastēti.

Viendien Anna, Džosija un es tāpat vien, nekā īpaši nedarīdamas, sēdējām uz Annas terases. Tas ir, nekā nedarīdamas sēdējām mēs ar Džosiju, Anna bija diezgan aizņemta, jo ar vienu roku jauca glāzēs martini, bet ar otru berzēja Džosijai vēderiņu. Pēkšņi šo rāmo noskaņu izjauca kāds Annai pazīstams žurnālists, kas negaidot bija uz brīdi iegriezies. Anna, protams, bija sajūsmā par viņa ierašanos. Arī uz mani tā atstāja zināmu iespaidu, jo biju lasījusi viņa rakstus. Džosijai viņš nozīmēja tikai vienu — jaunu ieskātāju. Proti, ja viņa tagad uz brīdi atlaistu Annu, Anna varētu uzgrauzdēt vēl dažas gardās pastētes maizītes. Tāpēc viņa metās pretī ciemiņam, it kā tas būtu viņas vistuvākais asinsradinieks. Žurnālists, kas nekad nebija sastapis ne Džosiju, ne mani, protams, jutās glaimots.

Anna ne mirkli nekavējās ar visparastāko, vienmēr krājumā turēto apliecinājumu, kas gandrīz nekad nepieviļ:

— Ai, neesmu redzējusi viņu tādā sajūsmā! Laikam jūs viņai patīkat.

Arī šoreiz ras nepievīla, jo viņš uztvēra galavārdu: — Es nezinu, kāpēc, bet visi suņi mani mīl.

Es uzlūkoju viņu ar pienācīgo godbijību. — Tad laikam tāpēc… Viņa nekad neizturas sirsnīgi pret svešiem cilvēkiem. (Ar kādu sirsnību tā mestos pretī Hruščovam, ja viņš tai piedāvātu aknu desu un labā roka viņam nebūtu aizņemta!)

Un, kad Džosija svešajam piebikstīja, lai pakasa tai vēderiņu, arī Annai ienāca prātā pareizā doma, un viņa sāka izmest pa īsam teikumiņam: — Ak, viņai gribas, lai jūs viņai paberzējat vēderiņu! Viņa to atļauj vienīgi tiem cilvēkiem, kurus dievina.

Kad viņš pārstāja kasīt, Džosija ar "līko nagu" atgādināja viņam galveno dzīves uzdevumu.

Viņš vis neapskaitās, bet jūsmīgi iesaucās: — Viņa tiešām grib kontaktēties!

Pat es to biju spiesta atzīt, ka tas ir gluži jauns vārds, kā apzīmēt to procesu, kad tevi plosa ar asiem nagiem. Jau pēc īsa brīža mēs itin dzīvi apspriedām Džosijas skatuves karjeras iespējas. Viņš stingri nosolījās par to parūpēties. Šķiroties viņš sacīja:

— Es pazīstu kādu vīru no NBC.

Šiem vārdiem es īpašu nozīmi nepiešķīru, jo ikviens pazīst "kādu vīru no NBC", tomēr iedevu viņam mūsu telefona numuru un teicu, ka labprāt uzklausīsim jebkuru piemērotu piedāvājumu.

Ervins sākumā nepiekrita šai idejai. Kālab gan sunīti nomocīt ar TV? Ja man patīkot ļaut, lai Pirmajā vai Šausmu filmu studijā mani ik vakaru nodur vai nošauj, tā esot mana darīšana. Bet Džosijai nekādas pašpārliecināšanās izpausmes neesot vajadzīgas.

Taču es biju stingri noņēmusies panākt, lai viņa aptver, ka dzīvē ir arī kaut kas vairāk nekā tikai bumbiņas tvarstīšana, našķēšanās un vēderiņa ieskāšana. Turklāt viņa varētu izdarīt labu savai šķirnei. Pārāk daudz cilvēku apgalvo, ka pūdeļi ir tikai uzpūtīgi, mazi klēpja sunīši, nekas vairāk. Man bija pagalam apnicis klausīties nodeldētajās klišejās: "Protams, pūdelis ir vispiemērotākais, ja gribat mazu, dumju šunelīti, ko saģērbt un izrotāt, lai piesaistītu uzmanību; man gan dodiet īstu suni." Vai: "Jaukteņi ir vislabākie. Visiem tīrasinīgajiem ir loti zema inteliģences kvota."

Saskaņā ar "Džekija Kogana likumu" par bērnu pelnītas naudas aizsardzību Džosija varēja justies droša, ka es viņas sūri grūti pelnīto naudiņu neiztērēšu savām iekārēm. Viņas nauda tiks ieguldīta trestā. Dividendes viņa varēs tērēt kārumiem un speciālām zelējamām rotaļlietām. Un, ja viņai patiesi palaimēsies un viņa kļūs par īstu zvaigzni, viņa varēs nolīgt personisko vēderiņa ieskātāju uz stundām.

Visas manas draudzenes piekrita, ka Džosijai jāuzstājas televīzijā, it īpaši pēc tam, kad uzzināja, kā viņa drīkstēs izlietot noguldījuma dividendes. Tā nu visi sēdējām un gaidījām, kad piezvanīs žurnālists, kurš pazīst kādu vīru no NBC.

Zvanu mēs nesagaidījām. Toties sagaidījām vēstuli. Nelaimīgā kārtā mūsu labdari viņa avīze bija aizsūtījusi uz kādu sacelšanos Indijā, Āfrikā vai Ķīnā, vai kādā citā vietā, kur nemitīgi norisinās sīki karini. Bet Džozefīni viņš neesot aizmirsis. Tiklīdz atgriezīšoties, tūlīt pievērsīšoties viņas karjerai.

Mani tas gaužām satrieca, jo šie sīkie karini parasti turpinās līdz mūžībai. Ja jau pastāvīgi jābūt karam, tad lai labāk ir viens īsts, atklāts karš. Tā, lai visi par to zina un lai ikviens var pielikt roku un drīzāk to izbeigt. īsti jābīstas tieši no šiem sīkajiem, paslepenajiem kariņiem, par kuriem jūs avīzes otrajā lappusē izlasāt, ka pāris teroristu klusajā šķērsielā nogalinājuši četrus cilvēkus un izdauzījuši viena kantora telpas. Un neviens, šķiet, necenšas neko sevišķu uzsākt — noskan dažas runas ANO un dažkārt viena vai otra valsts nosūta turp kādu naudas pabalstu vai kādu novecojušu lidmašīnu. Tikai šoreiz nosūtīja Džosijas televīzijas līgumu.

Es sēdēju un bozos vairākas dienas, līdz Anna Sosenko mani uzkurināja darbībai. — Ja tu gribi, lai viņa gūst panākumus, tad dari jel kaut ko!

—    Piemēram?

—    Piemēram, liec manīt vienam otram, ka Džosija ir dabūjama. Galu galā, kad cilvēki redz tevi ar viņu pastaigājamies, viņi redz vienkārši pūdeli. Nevienam neienāk prātā, ka viņai ir talants. — Tad Anna uz mirkli apklusa. — Starp citu — ko viņa īsti māk?

—    Viņa nemāk neko īpašu. Viņa gluži vienkārši ir dabiska.

Anna noskatījās, kā Džosija tiesāja nost stores gabalu, ar

kuru pati bija viņu pacienājusi. — Man viņa izskatās pēc visīstākā lampauša.

Tā tikai trūka! Nu es uzreiz gribēju Annai parādīt. Es sacēlu kājās visus, ko vien mācēju, un pēc nedēļas Džosija saņēma piedāvājumu. Es pazinu kādu meiteni, kuras māte strādāja Amerikas dzīvnieku aizsardzības biedrībā. Tai bija atvēlēta zināma daļa Herba Šeldona raidījumā. Pietika bilst pāris vārdu pareizajās vietās, un man piezvanīja kāds vīrs no NBC. Vai Džosiju varētu parādīt nākamnedēļ Herba Šeldona pārraidē?

—   Kas viņai būs jātēlo? (Nedrīkst izrādīt pārāk dedzīgu ieinteresētību.)

—   Nu tā — misters Šeldons uzrunās skatītājus, pastāstīs par Amerikas dzīvnieku aizsardzības biedrību un tās labajiem darbiem. Tad viņš iepazīstinās skatītājus ar jums, jūs savukārt — ar Džozefīni, un pēc tam jūs pateiksiet dažus vārdus par to, cik daudz jaukuma sunītis ienes jūsu dzīvē. Protams, kamēr jūs runāsiet, kamera visu laiku būs pievērsta Džozefīnei. (Tātad visi tuvplāni vienīgi viņai. Es neņēmu ļaunā. Galu galā tā taču būs viņas debija, ne manējā!)

Neļāvu sajūsmai apdzist balsī, kad jautāju: — Un cik jūs viņai par to maksāsiet?

—   O nē, par šādu uzstāšanos honorārs nav paredzēts.

Mana sajūsma noplaka. Man neviena tuvplāna. Viņai nebūs honorāra! — Bet viņa ir vairāku suņu apvienību locekle, — es pamēļoju.

—   Viss kārtībā — suņu organizācijas taču atbalsta visas labdarības aģentūras un pieļauj bezmaksas uzstāšanos, lai palīdzētu žēlsirdības kustībai.

—    Bet kā ar mani? Man taču jāuzstājas kopā ar viņu.

—   Tā mēs to nevaram uztvert, mis Sūzena. Mums jāiedomājas, ka jūs būsiet tāda, nu, pievilcīga rekvizīte Džozefīnei.

—    Rekvizīte?

—   Jā, jā. Dzīvnieku aizsardzības biedrība savās pārraidēs cilvēkus nenodarbina, bet filmē tikai dzīvniekus. Tātad mēs gaidīsim jūs abas nākamajā ceturtdienā no rīta pusdeviņos. — Pusdeviņos no rīta!

Es, ne mirkli nevilcinājusies, sāku gari un plaši izskaidrot

Mensfīldu, arī Džozefīnes, miega un nomoda laikus un, kad kvēle sāka apdzist, strupi noteicu: — Meklējiet citu suni.

Viņš saprata un nolika klausuli.

Pēc desmit minūtēm piezvanīja Ervins. Tas vīrs no NBC esot viņu sameklējis, un viņš piekritis, ka tik cienījamas organizācijas kā dzīvnieku aizsardzības biedrība labā Džozefīne noteikti uzstāšoties, kaut arī agrā rīta stundā. Beigu beigās nedrīkst aizmirst, ka tādai pārraidei ir cēls mērķis.

— Nu, ja tu pēkšņi tik traki esi meties uz cēliem mērķiem, tad aizved viņu turp!

Es skaidri dzirdēju ņirgu viņa balsī telefonā: — Es nestaigāju apkārt, pilnā galvā viņu piedāvādams televīzijai.

Es turpināju plosīties. Vai tad viņš nepavisam nejūt līdzi Džosijai? Viņš taču zina, ka tā nekad negrib celties agrāk kā pusdienlaikā! Un, pat ja viņa spētu kaut kā saņemties, tad es — nemūžam. Kas tad notiks ar manu karjeru? Kā gan es izskatīšos kameras priekšā tik bezdievīgā rīta agrumā?

Viņa nākamā piezīme pielika diskusijai punktu. — Kas gan skatīsies uz tevi, ja kameras priekšā tai pašā laikā būs viņa ?

Džozefīne tika aizvesta uz skaistumkopšanas salonu, kur par desmit dolāriem viņu saposa, un arī es izmazgāju matus un tos ieveidoju. Uzstāšanās priekšvakarā nodzēsu gaismu jau pulksten desmitos un palūdzu pa telefonu mani pamodināt septiņos no rīta. Pusnaktī man miegs vēl nebija nevienā acī un Džosija dzīvojamā istabā spēlējās ar pīkstuli. Es aizgāju, pagrābu viņu un ienesu pie sevis gultā. Paskaidroju, ka mums jāaizmieg — tūliņ! (Ervins bija aizvācies uz lieko istabiņu un lasīja.)

Džosija labprāt iečubinājās pie manis, bet sāka mani skrāpēt ar "līko nagu". Un tad viņa beidzot saprata. Ka kaut kādas dullas iedomas dēļ viņai vajadzēja atrasties pie manis gultā. Jāteic, viņa to uzņēma ar cieņu un izpratni. Izlēca ārā un sanesa gultā visas savas mantiņas. Ilgi jo ilgi ņēmās grauzt mākslīgo kaulu. Tad pamatīgi izspaidīja visskaļāko pīkstuli un visbeidzot uzlika man taisni uz ģīmja slapju sazelētu bumbiņu. Protams, viņa nebija vainīga. Vienos naktī viņai allaž bija visjaukākais rotaļu laiks. Pulksten divos es pati ieņēmu miegazāļu tableti, bet

Džosijai iedevu pustableti aspirīna un pāris pilienu viskija. Pēc tam mēs abas iemigām un nogulējām itin labi.

Nākamajā rītā viņa bija žirgta un dzirkstoša. Es izskatījos drausmīgi un mocījos paģirās no miegazāļu tabletes. Tad abas aizkūlāmies uz NBC. Ervins jau bija apziņojis visus savus draugus. Viņa māte bija sacēlusi kājās pusi Bruklinas. Anna Sosenko, kas nekad neguļ, gatavojās visu pārraidi ierakstīt lentē. Mūsu draugi Nortbergenā — tiesnesis Rozenblūms un viņa sieva — uzņēmās rūpes par Ņūdžersijas apkārtni. Bī Kola bija mūs izreklamējusi Parka avēnijas augšgalā, bet Karīna ieinteresējusi par mums savu pirmskolas klasīti. Džoisa bija uzlikusi modinātājpulksteni uz pusdeviņiem, lai viņa, Vikija un Tulūzs varētu noskatīties pārraidi. Džoisas māte bija izsludinājusi trauksmi Hantingtonā Longailendā. Necenšoties mazināt mistera Herba Šeldona nopelnus, tomēr gribu uzsvērt, cik viņš laimīgs cilvēks. Šī meitene pati uzņēmās visas rūpes par reklāmu.

Studijā visi pret mums izturējās ļoti jauki. Nerīkoja nekādu īstu mēģinājumu. Pārbaudīja vienīgi apgaismojumu, lai gaisma kristu tieši uz "zvaigzni" un būtu tai pieskaņota. Es turēju Džosiju rokās, kamēr apgaismotāji rāpās augšā pie pašiem griestiem noregulēt gan gaismas slāpētājus, gan atstarotājus. Viņi tiešām darīja, ko spēja. — Pieliec aizsegu, Pīt, gribu uztvert viņas acis! — sauca operators. — Padod gaismu līdz pašai grīdai, man jāizgaismo viņas deguns! (Kad es sāku strādāt Pirmajā studijā, man nekad netika veltīts tik daudz uzmanības. Bet Džosija to visu vēroja žāvādamās un garlaikodamās.)

Viņa tiešām bija tik miegaina un pret visu tik vienaldzīga, ka es sāku nopietni baiļoties, vai viņa pratīs atklāt savu žilbinošo personību. Viņa nu gan nebija radināta būt žirgta tik agrās rīta stundās. Viņa bija naktsputns. Tagad nudien viņa varbūt būs grūstāma un stumdāma. Tāda doma man līdz šim pat prātā nebija nākusi. Noliku viņu zemē un gribēju pamudināt uz spēlēšanos. Bet viņa saritinājās un vienā mirklī aizmiga. Man jau nāca virsū histērija. Ko lai iesāk — šī nu nebija un nebija viņas īstā stunda!

Režisors izskatījās drūms. — Viņa taču, jādomā, atdzīvosies, kad sāksies raidījums, vai ne?

Es pamāju ar galvu, pauzdama pārliecību, kādu nejutu. Un piepeši pulkstenis rādīja deviņi… visi saspringa… sākās… Raidījums "gāja gaisā"!

Piecas minūtes vēlāk stādīja priekšā mani un Džosiju. Ir tādi aktieri, kas ģenerālmēģinājumā ir brīnišķīgi, bet kļūst kokaini kameras vai skatītāju zāles priekšā. Un savukārt ir aktieri, kas neder nekam, iekams nenokļūst aci pret aci ar skatītājiem. Tad viņi uzdzirkstī, viņiem rodas iedvesma, viņi pārvēršas līdz nepazīšanai un pārspēj paši sevi. Profesionālajā vidē tos dēvē par "tīrradņiem".

Tai pašā mirklī, kad tikām stādītas priekšā un kamera pievērsās mums, Džosija atdzīvojās. Viņa atvēra brīnum skaistās acis un atklāja savu personību. Piešķieba galvu visvaldzinošākajā leņķī. Kad kamera pieslīdēja klāt, lai uzņemtu lielu tuvplānu, arī manī atdzīvojās aktrise. Līdz šim mirklim tā bija Džosijas uzstāšanās. Bet man likās, ka nebūtu par ļaunu arī pašai mazliet parādīties. Pacēlu pūdelīti un pieglaudu sev pie vaiga. Tā iznāktu lieliski tuvplāni mums abām. (Tā es domāju.)

Nebiju rēķinājusies ar Džosijas skatuvisko godkāri. Viņa negrib dalīties ne ar vienu! Kad kamera fiksēja burvīgo mātes un meitas tuvplānu, meitiņa piepeši kļuva tik aktīva un mammītes ģīmi no vienas vietas sāka noklāt ar bučiņām. Tā bija aizkustinoši jauka aina ar vienu vienīgu vainu — mammītes seja kadrā vairs nebija redzama! Režisors, jūsmīgi satraukts par šo pavērsienu, tūdaļ pamāja otrai kamerai, lai parāda skatu no aizmugures. Nu kadrā Džosijas fizionomija bija pilnībā un tikpat pilnīgi — mans pakausis.

Viņas panākumi, zināms, bija spoži. Uz NBC komutatoru zvanīja vienā zvanīšanā. Kāds īsteni ir viņas vārds — Džozefīne vai Džosija? Kāds bija viņas īstais vārds, pirms viņa sāka uzstāties televīzijā? Cik viņa veca? Cik kucēntiņu viņai bijis? Tika uzdoti jautājumi par visu to, ko cilvēki parasti kāro uzzināt par slavenībām. Neviena jautājuma par mani.

Un, kad bijām atgriezušās mājās, mans telefons neapklusa ne

mirkli. Džoisa apgalvoja, ka Džosija nogāzusi Lesiju no troņa. Misis Eihenbauma piebilda, ka pat viņas vēders neesot bijis pārāk redzams. Ervins konstatēja, ka Džosija izdzēsusi visas šaubas par to, vai ari brunetes var rādīties televīzijā. Taču tanī īsajā mirklī, kad viņš uztvēris manu seju, es esot izskatījusies visai vāji!

—    Vāji — kādā ziņā vāji? — es jautāju.

—   Nu, nekas nopietns — tu vienkārši izskatījies tāda paplukuši.

Protams, gaisma taču bija vērsta uz viņu. Kā gan es būtu varējusi izskatīties labi melnam pūdelim pieskaņotā apgaismojumā? Brīnums, ka mani vispār tur varēja saredzēt. Visa atlikusī diena pagāja, saņemot apsveikumus Džozefīnei.

Pašā vēlā vakarā, kad Ervins jau laidās miegā, es ieteicos:

—    Ervin, cik traki paplukuši es izskatījos?

Viņš nožāvājās. — Galīgi paplukuši. Arlabunakti. Es tevi mīlu.

Nu es satraucos pa īstam. — Ervin, bet vai tas kaut kādā veidā nevar sabojāt manu karjeru?

—    Smieklīga iedoma.

—    Kāpēc smieklīga ?

Viņš atkal nožāvājās. — Tāpēc, ka tu izskatījies tik čābiski, ka neviens pat neiedomāsies, ka tā biji tu. Bet nu paliec klusu un guli nost!

Es paliku klusu. Bet aizmigt gan nevarēju.

Atkārtots angažements

Nākamajā dienā piezvanīja NBC. Viņi gribēja "palaist gaisā" vēl vienu pārraidi ar Džozefīni. Parasti gan viņi nevienu "viesaktieri" otrreiz nerādīja, taču Džozefīne bija radījusi tādu atbalsi, ka bija nolemts pieļaut izņēmumu.

Es biju ar mieru. Mans lepnums par viņas iedzimto aktrises talantu pārspēja manu godkāri un iedomību.

Ervins mazliet uztraucās. — Kā tu domā uzlabot savu izskatu viņai pieskaņotajā gaismā?

—    Vajadzēs ķerties pie kompromisa. Teikšu, lai viņi pieslāpē gaismas. Džosija tad varbūt neizskatīsies tik lieliski, bet es nelikšos tik drausmīga.

Ervins teica, ka varot ieteikt efektīvāku kompromisu.

—    Piemēram?

—     Tu, piemēram, varētu nopirkt reflektoru un ik dienu stundu pasēdēt saulē. Tavā rīcībā ir vesela nedēļa, lai izlīdzinātu atšķirību.

Tā nu es sēdēju parkā, brūnēju un kalu plānus. Kā Džosijai pārspēt iepriekšējās nedēļas uzstāšanos? Viņa taču nevar vēlreiz atgriezties uz ekrāna, atkal žilbinoši pasmaidīt — un cauri. Lai kļūtu un paliktu par zvaigni, nepieciešams visu laiku kāpināt tempu. Nepietiek ar vienu izgājienu, lai taptu par slavenību. Eds Salivens ik nedēļu demonstrē publikai jaunu zvaigzni.

Nākamnedēļ Džosijai jāparāda kas jauns. Diemžēl Džosija jau viņnedēļ izrādīja visu, ko māk un spēj.

Tagad man vajadzēja izdomāt, ko darīt. Jāizdomā kāds āķis, kāds triks… vai arī jāatrod kāds izpalīgs… statists. Statists! Bobo Eihenbaums!

Pavaicāju misis Eihenbaumai, vai Bobo būtu ar mieru uzstāties televīzijā. Vai Bobo būtu ar mieru uzstāties televīzijā! Misis Eihenbauma aiz sajūsmas vai trīcēja. Viņš darīs itin visu! Ja vien varēs piedalīties televīzijas uzvedumā — vienalga, cik niecīgā lomā! Bobo televīzijā! Līdz šim vēl neviens no Eihenbaumu dzimtas neesot spēris kāju uz skatuves! Un tagad Bobo būšot iespēja startēt tik vareni — televīzijā — NBC uzvedumā!

Es paskaidroju, ka uzstāsies Džosija, Bobo būs vienīgi tāds kā statists. Tas misis Eihenbaumai, kam sajūsmā bija aizrāvusies elpa, neko nenozīmēja. Viņš darīs visu! Lai tikai pasakot, kas jāpaveic viņai — kādi sagatavošanas darbi.

Es sacīju, ka viņš katrā ziņā krietni un pamatīgi parkā jāizstaidzina, pirms stāsies kameras priekšā. Pēc tam viņam nekas vairs nebūs jādara. Es nezināju, cik laika mums atvēlēs. Ieprieksējā reizē bija dotas tikai divas minūtes. Bet, ja vien atliks brīvs mirklis, es pat nosaukšu Bobo vārdu.

Nosauksiet viņa vārdu! Misis Eihenbauma gandrīz noģība. Kāds uztraukums! Viņa dzirdēs, ka es televīzijā teikšu "Bobo"!

Tas notika trešdien. Ceturtdien viņa vairs nebija tik aizelsusies un bija kļuvusi daudz praktiskāka. Kā lai Bobo ietērpj — vai viņam aplikt melno, vizuļaino kaklasaiti vai sarkano zamšādas sporta kaklasaiti ar mākslīgo briljantiņu iniciāļiem?

Viņam jāapliek pavisam vienkārša kaklasaite. Jebkādi vizuļi rada atstarojumus. (Man, protams, desmit minūtes nācās iztirzāt jautājumu "Kas ir atstarojumi". Beigās viņa pat liedzās ticēt, ka Perijam Komo un Garijam Mūram, uzstājoties televīzijā, mugurā ir zili krekli. Viņas ekrānā tie esot balti.)

Piektdien misis Eihenbaumai atkal bija radušies jauni jautājumi. Vai šo raidījumu var redzēt arī Maiami? Tur viņai dzīvojot radi. Vai Bobo dienu pirms uzstāšanās jāaizved uz salonu vai arī frizētava būs studijā uz vietas?

Diemžēl es nevarēju neko pateikt par raidījuma izplatību, bet varēju galvot, ka šī NBC pārraide "iet gaisā" no nelielas studijas Rietumu sešdesmit septītajā ielā un nepavisam nelīdzinās Metro-Go/dtt'^n-Ma^er studijām. Par savu frizūru Bobo vajadzēs parūpēties pašam.

Diezin kā ar Čikāgu? Misis Eihenbaumai esot ļoti daudz paziņu Čikāgā. Man kļuva aizvien smagāk ap sirdi, jo nevarēju viņai apsolīt pat Čikāgu. Man apziņā pavīdēja nelāga doma, ka tā ir pavisam lokāla pārraide. Tāpēc varat iedomāties, kā es priecājos, kad viņa nonāca līdz Petersonai Ņūdžersijā. Es droši viņai varēju apsolīt Petersonu!

Sestdiena un svētdiena aizritēja bez sevišķiem atgadījumiem. (Es aizbraucu uz Filadelfiju apciemot māti.)

Pirmoreiz misis Eihenbauma piezvanīja ap pusdienlaiku. Un tā bija dziļumbumba. Ko lai viņa velkot mugurā? Es centos saglabāt mieru, kaut gan nojautu, ka teju, teju var sekot katastrofa.

—    Vilkt mugurā? Kā jūs to domājat?

—   Nu, es negribu radīt atstarojumus. Vai apdrukātie audumi atstaro?

—            Hetij, — es maigi ierunājos (tas bija misis Eihenbaumas mīļvārds), — ir taču gluži vienalga, ko jūs velkat mugurā. Ekrānā izies Bobo.

Nāves klusums. Beidzot: — Un kā tad Bobo nokļūs ekrānā?

—   Jūs noliksiet viņu uz grīdas un pastumsiet.

Vēl viena bezgalīga pauze. Tad: — Kāpēc man viņš jāgrūsta, ja viņu cienīgi var iznest publikas priekšā?

—            Tāpēc, ka tā jābūt. Kad Bobo parādīsies, kameras būs pavērstas pret grīdu, arī es nebūšu redzama. Tikai abi suņi. Turklāt tādā apgaismojumā, kāds tiks dots, labi var izskatīties vienīgi melni suņi. Bet jūs esat krāšņa sarkanmate, mīļo Hetij, un tādā apgaismojumā pilnīgi izbalotu. Es esmu brunete, un pat es sevišķi labi neizceļos tādā gaismā.

—            Ak tad tāpēc jūs tik slikti izskatījāties? — Brītiņu padomājusi, viņa turpināja: — Bet redziet, man vienalga, kā es izskatītos. Lai tikai viņi dabū mani redzēt. Es taču gribu, lai Petersonā viņi visi būtu pārliecināti, ka tas tiešām ir Bobo. Un viņi neticēs, ja nebūs redzējuši, ka es viņu iznesu uz skatuves.

—    Bet es tak pateikšu, ka tas ir Bobo.

—            Tas Petersonā nevienu nepārliecinās. Bobo ir ļoti populārs pūdeļu vārds. Divi Bobo dzīvo Esekshauzā. Viens Hempšīrhauzā. Piecdesmit septītajā ielā vien ir trīs Bobo. Un Petersonā mana māsa pazīst vienu Bobo, kas pat nemaz nav pūdelis.

Es sapratu viņu. — Labi, Hetij. Es viņu nosaukšu pilnā vārdā par Bobo Eihenbaumu. Un pat neiedomājieties man iestāstīt, ka tuvākā vai tālākā apkārtnē skraida vairāki Bobo Eihenbaumi.

Pēc divām stundām misis Eihenbauma zvanīja no jauna. — Viņš pašlaik ir frizētavā. Vai domājat, ka viņam vajadzētu pielāgot kādu īpaša veida cirpumu, lai viņš labāk izceļas?

—            Nemainiet viņam ne matiņu uz galvas. Atstājiet viņu tādu, kāds ir, un es jums galvoju, ka viņš būs burvīgs.

—    Bet es negribu, lai viņš izskatās kā kurš katrs pūdelis.

Es jutu, ka ir pienācis brīdis, kad vairs nedrīkstu piekāpties.

—           Misis Eihenbauma, es varu jebkurā brīdī dabūt citu pūdeli, kas parādīsies kadrā kopā ar Džosiju. Bet vai Bobo tikpat viegli saņems jaunu piedāvājumu uzstāties televīzijā?

Misis Eihenbauma saprata. — Lai notiek, nebūs nekādu modīgu pārvērtību. — Tie bija atvadu vārdi.

Taču, kad nākamajā dienā satikāmies viesnīcas vestibilā, es ieraudzīju, ka misis Eihenbauma nav turējusies pie mūsu norunas. Bobo bija sasukāts un kā laizīt nolaizīts. Ap ausīm tam bija sasietas skaistas, platas zīda lentes.

Es paskatījos uz Bobo, tad uz misis Eihenbaumu. Parādīju uz viņa ausīm. — Tās lentes jāvāc nost!

Misis Eihenbauma izlikās pārsteigta un izbrīnījusies.

—    Kāpēc? Džozefīnei arī ir dzeltenas lentes un dzelteni nolakoti nagi.

Es neatlaidos. — Kad Bobo ies pats uz savu pārraidi, viņš arī varēs uzposties ar dzeltenām lentēm un nolakot dzeltenus nagus.

Neatlaidās arī misis Eihenbauma. Vai tad Džosijai negribas izskatīgu partneri? Tas taču metīs atspulgu arī uz viņu, vai ne? Zvaigzne ir spoža vienīgi tad, ja tai ir spoža apkārtne. Brīnumiem brīnīdamās, es nolūkojos uz misis Eihenbaumu. Būdama tik tālu no visām teātra būšanām, viņa jau tagad bija kļuvusi par īstu krusta karotāju.

Es atkārtoju: — Bobo uzstāsies bez lentēm.

Misis Eihenbauma sapūtās. Tā tik man trūka no rīta piecpadsmit minūtes pāri astoņiem — stāvēt vestibilā un karot par lentēm!

Sāku iet uz durvju pusi. — Vai jūs nāksiet?

Bobo grasījās mums sekot, bet misis Eihenbauma palika nelokāma. — Un kas tad būs, ja es tās lentes neizraisīšu?

—    Kas nu būs — vairāki stipri vīlušies cilvēki Petersonā Ņūdžersijā.

Petersonā Ņūdžersijā — tie bija burvju vārdi. Vismaz tie atsauca misis Eihenbaumu atpakaļ īstenībā un pie mīļajiem radiniekiem. Viņa noliecās un atraisīja lentes. Klusībā es jutos kā nekrietnele. Bet tāds ir teātra dzīves džungļu likums — vienmēr jāaizstāv zvaigzne!

Misis Eihenbauma būtībā bija gaužām labdabīga sieviete. Kamēr tikām līdz studijai, atgadījums ar lentēm jau piederēja pagātnei, un viņa nevarēja vien sagaidīt to, kam jānotiek. Kad viņa ieraudzīja kameras un operatorus, viņa aiz uztraukuma apstulba; kad režisors un operatori ieraudzīja divus pūdeļus, arī viņi mazliet apstulba.

Viens no personāla piesteidzās nodibināt kārtību, teikdams:

— Man gaužām žēl, mis Sūzena, bet mēs neļaujam studijā uzturēties skatītājiem. Jūsu draudzenei un viņas sunītim vajadzēs iziet ārā.

Misis Eihenbauma pēkšņi atdzīvojās. — Kādam sunītim? Viņš ir aktieris.

Es steidzos visus sapazīstināt un visu nepieciešamo paskaidrot. Tikpat steigšus tika sasaukta pārraides vadītāju konference. Pie mums pienāca režisors. Vai viņš varēšot noskatīties Šīs "ainas" mēģinājumā? Nē, to gan nevarēs. Mēģinājums laupītu priekšnesuma spontāno svaigumu. Džozefīnei jāizjūt dzīvas norises — viņa ir metodiska aktrise.

Režisors aizgāja pie savas grupas. Notika otra sasteigta apspriede. Režisors atgriezās ar pretpriekšlikumu. Vai man būšot iebildumi, ja viņš ar vārdiem šo ainu ilustrēšot? Herbs Seldons nešaubījās ne par manu gaumi, ne skatuvisko instinktu. Bet viņš ikreiz izskatījās nedrošs un apjucis, ja redzēja vairāk nekā vienu suni uzreiz. Režisors nebija satriekts. Runa bija tikai par parasto birokrātiju. Tamlīdzīgi jautājumi jākārto kancelejā.

Es viņiem apstāstīju priekšnesuma norisi. Herbs Seldons stādītu priekšā mani un Džosiju. Kamera parādītu Džosiju tuvplānā, bet es tai pašā laikā reklamētu dzīvnieku aizsardzības biedrību, paskaidrojot, ka tā ir Džosijas mīļākā organizācija. Tad es bilstu dažus vārdus par Bobo, Džosijas draudziņu. Par viņa mīlestību uz Džosiju un pieķērību viņai. Es noliktu Džosiju zemē, tas būtu signāls pavērst kameru lejup. Tai pašā laikā asistents ar roku norādīs misis Eihenbaumai nolikt Bobo zemē. (Līdz tam brīdim viņa stāvēs nomaļus, turēdama Bobo rokās.) Tiklīdz viņa to būs palaidusi vaļā, viņš strauji dosies pie Džosijas. Tad viņš pacelsies pakaļkājās un apskaus Džosiju. Viņa darīs to pašu.

Režisors sacīja, ka sižets esot ļoti skaists. Tas viņu patiesi 4- 97 iejūsmināja un… Viņam, zināms, nepatīkot būt tādam sausiņam attiecībā uz sīkumiem, bet vai tomēr nevarētu nodemonstrēt šo brīnum jauko pantomīmu. Vismaz vajadzētu uzņemt laiku, lai redzētu, cik un kas jāsaīsina pārējā raidījumā. Viņš nebūt neesot spēles maitātājs, bet biedrība esot ar viņu runājusi tikai par divu minūšu epizodi; šādā variantā vajadzētu no pārraides izmest vismaz divus mistera Šeldona monologus.

Es apsolīju ievadvārdos izteikties pavisam īsi un paudu domu, ka ainiņu varētu iekļaut četrās minūtēs. Režisors, kura drosme un riska prieks bija plaši pazīstami, vārgi man uzsmaidīja un ar satraucošajām jaunajām vēstīm aizgāja pie mistera Šeldona.

Pārraide sākās. Es sēdēju, turēdama Džosiju, un viņa bija burvīga kā vienmēr. Tad — vienlaikus ar kameras sarkanās gaismas parādīšanos notika kaut kas negaidīts. Tai brīdī, kad es runāju biedrības labā, Džosija pagriezās un es dabūju mazu bučiņu uz paša degungala. Tikko taisījos pūdelīti nolikt zemē, viņa atkal sagrozījās un pieķēra pie manām pērlēm. Es varēju apzvērēt, ka tās pērles viņa redzējusi simtiem reižu, bet nu pēkšņi bija kā uzburta! (Pērles Džosijai, zināms, bija pilnīgi vienaldzīgas, bet viņa zināja, ka tuvplāna uzņemšana vēl ir tikai pusē, un negribēja nokļūt uz grīdas, kur spēlē iesaistīsies arī Bobo.)

Es uzreiz izpratu situāciju un sāku sadarboties ar Džosiju. Manas pērles viņa nopētīja kā juvelieris, es tās noņēmu un uzmaucu viņai kaklā. Viņa sāka gorīties. Pērles izskatījās kolosāli. Kas gan vēl var radīt tādu efektu kā pērles uz koši melna pamata! Beidzot es tās paņēmu atpakaļ un noliku Džosiju uz grīdas. Režisora asistents piedūra pirkstu misis Eihenbaumai pie pleca. Viņa nolika Bobo zemē un norādīja uz Džosijas pusi. Bobo ieraudzīja Džosiju un devās turp, bet tad ieraudzīja kameru. Viņš apstājās kā zemē iemiets un tad apgriezies metās atpakaļ pie saimnieces. (Protams, to kamera nefilmēja. Kadrā joprojām palika tikai Džosija, kas sēdēja un ar interesi vēroja Bobo straujo atkāpšanos.)

Misis Eihenbauma maigi, bet stingri atkal pastūma Bobo uz Džosijas pusi. Viņš palūkojās uz Džosiju… tad uz kamerām… tad atkal uz Džosiju, un — mīlestība pārvarēja visu. Par spīti bailēm no nezināmā, mīlas spēks viņu dzina uz priekšu pie daiļās kārdinātājas. Kad viņš nokļuva kameru redzeslokā un tuvojās Džosijai, svešatnība, liekas, pagaisa. Viņš nejuta lampu izstaroto karstumu, neredzēja svešos cilvēkus un kameras. Viņš redzēja vienīgi šo pūdeļu kārtas Lizu Teilori. Tai viņš nu tuvojās, un spoža mīlas gaisma viņam lītin lija no acīm. Un Džosija, kas redzēja viņa mokas, saspringa. Viņa pacēlās pakaļkājās, lai draugu apsveiktu. Viņš, protams, bez apdomas metās viņas skaujās. Džosija ļāvās viņa apskāvienam ilgāk nekā parasti un pat nesaviebās, kad viņš sadrosa tiktāl, lai noskūpstītu iecerēto uz degungala. (Nu jūs redzat, kāda aktrise Džosija ir — Bobo taču nepavisam nav viņas tips, skūpsts bija vienīgi viņa spontāna pārdrošība.)

Beidzot Džosijai apnika, viņa maigi atraisījās no Bobo skāviena un uzgrieza tam muguru. Bobo, it kā galavārdu sadzirdējis, no jauna sacēlās pakaļkājās un sāka māt ar priekšķepiņām, lūgdamies, lai viņu uzklausa. Uzstāšanās, protams, kļuva par sensāciju.

Režisors sacīja — viņš nemūžam nebūtu ticējis, ka divi pūdelīši spēj aizpildīt desmit minūtes raidlaika. Visi klātesošie apsveica Džozefīni. Arī Bobo saņēma savu tiesu aplausu. Kā amatieris viņš savu uzdevumu bija veicis jo spoži.

Taču Bobo neinteresējās par uzslavām. Viņš bija noskūpstījis Džosiju. Vēl joprojām viņš nespēja atraut kvēlo skatienu no viņas pompozā augumiņa. Kad gājām projām no studijas, viņš gribēja turpināt mīlināšanos. Džozefīne pagriezās un nīgri ieņurdējās. Viņš lūkoja nozagt vēl kādu bučiņu, bet viņa atņirdza zobus, draudēdama kost.

— Nabaga Bobo, — misis Eihenbauma skumīgi noteica. — Viņš nespēj saprast, ka šī tikai tēloja. Viņš nezināja, ka nokļuvis televīzijā. Viņš domāja, ka tā mīlas aina ir patiesa.

Es priecājos, ka misis Eihenbauma to saprot. Tā tiešām bija. Bobo pat nenojauta, ka viss noticis kameras priekšā. Ejot caur halli uz ārdurvīm, viņš bija možs un apņēmīgs, gaidīdams no dzīves jaunu velti — vai nu Džosijas skūpstu, vai pastaigu parkā. Viņš no tiesas bija ļoti jauks vienkāršas dabas sunītis.

Bet Džozefīne, kā visas lielās aktrises, pēc izrādes bija pilnīgi izsmelta. Viņa taču bija papildinājusi izrādi ar īpašām piedevām no savas puses — ainiņu ar pērlēm un iecietīgo izpratni par Bobo negaidīto mīlnieka pārdrošību. Bet nu viņai nervi bija saplosīti driskās. Un laikam tāpēc, kad gājām caur NBC halli, viņa negaidot ļāva vaļu savam temperamentam. Viņa pietupās! Tieši uz NBC halles spožās grīdas.

Misis Eihenbauma un Bobo aizskrēja kā apsviluši, izlikdamies, ka mūs vispār nepazīst. Es šo notikumu uzņēmu vēsi. Mierīgi turpināju ceļu, mēs aizsoļojām vienaldzīgi, it kā teikdamas: "Brīnums gan, vai pirmoreiz NBC halle tiek izmantota kā tualetes istaba, kur spoguļa priekšā nopūderēt degunu?"

Būtu necilvēcīgi prasīt no Eihenbauma kundzes, lai viņa jo lepni neparādītu, kā Bobo nokārtojas pie pirmā ugunsdzēsības hidranta, kas gadījās ceļā. Kamēr tikām līdz mājām, viņa mani diezgan pamatīgi iztaujāja par uzstāšanās iespējām televīzijā, painteresējās, kuras studijas ir vispiemērotākās viesaktieru uzņemšanai. Varbūt viņa iedomājās, ka Bobo ir lielas nākotnes izredzes aktiera karjerā. Vismaz viņam nebija gadījusies kļūme NBC hallē.

Taču misis Eihenbauma pavisam drīz atteicās no savas jaunās idejas. Bobo laikam uznāca tas, ko dēvē par aizkavējušos reakciju. Viņš divas dienas vēma bez atmaņas.

Vecmāmiņ a

Džosijas debija televīzijā Herba Šeldona uzvedumos bija iegadījušies 1955. gada vēlā pavasarī. Viņai tika piedāvāts piedalīties vairākos citos televīzijas uzvedumos, taču Ervins neļāva viņu vasarā nodarbināt. Viņš paskaidroja, ka smagais darbs televīzijas lampu karstumā vasarā ir pārāk liela piepūle pūdeļmeitiņai, kam vēl tikai pusotra gadiņa. Tāpēc es visiem atbildēju, ka Džosijai ir "vasaras brīvdienas".

100

Mēs vasaru palikām Ņujorkā. Ervinam vajadzēja samontēt jaunu televīzijas uzvedumu, bet mēs ar Džosiju tāpat vien paslinkojām. Vasaras nogalē Ervinam ļoti sagribējās divas nedēļas uzspēlēt golfu Konkordā.

Mēs piezvanījām Lorēnai Traidelai un Rejam Pārķeram, kas šo lielo atpūtas iestādi vadīja, un apvaicājāmies, vai viņi pieņem viesus ar suņiem. Frenčija, kā mis Traidelu visi sauc, sacīja, ka viņi gan to sevišķi neatbalstot, bet vienu otru izņēmumu šad tad pieļaujot. Tā nu kādā burvīgā augusta dienā Ervins, "izņēmums" un es devāmies uz Konkordu pie Kjameša ezera. Man Konkordā ļoti patīk. Golfa laukums ir pasakains, ēdināšana brīnišķīga un guļamistabas vispār nav aprakstāmas. Mums gadījās tāda, kas lepojas ar "viņa" un "viņas" vannasistabām, netiešu apgaismojumu, televizoru, īsi sakot, tur valda Valdorfa viesnīcas greznība kalnu apstākļos. Ikviens, kurš pirmoreiz ierodas Konkordā, ir mēms aiz brīnumiem. Ikviens, tikai ne Džozefīne.

Viņa jau no paša sākuma uz šo pārvietošanos skatījās greizi. Džosija uzmanīgi vēroja, kā mūsu viesnīcas šveicars palīdzēja sakraut mašīnā visu bagāžu, golfa somas ieskaitot, bet tad, kad viņa redzēja, ka pārējām mantām pievienojas arī kaste ar viņas rotaļlietām un suņu konfekšu kārba, viņas skatienā pēkšņi atplaiksnījās šausmas. Un šausmas kļuva vēl lielākas, kad viņa konstatēja, ka arī pašai vajadzēs kļūt par karavānas sastāvdaļu.

Es vadīju mašīnu, un Ervins auklēja Džosiju klēpī. Bet viņa ir nedomāja nomierināties. Viņa aprēja katru ceļa nodevas būdu, neparko nebija ar mieru nosnausties un nepriecājās pat, ja viņai paieskāja vēderiņu. Viņa uzskatīja par savu pienākumu palikt nomodā un ne mirkli nezaudēt modrību. Uz visu notiekošo viņa raudzījās ar briesmīgām aizdomām un bija nolēmusi izpētīt, kas īsti būs tālāk.

Pat plašā guļamistaba ar divām vannasistabām viņu nesajūsmināja. Viņa nepārprotami izrādīja nevēlēšanos šeit palikt. Izostījusi istabā pēdējo kaktiņu, viņa traucās taisnā ceļā uz durvīm un sāka luncināt astīti, ar to skaidri norādīdama: "Lasāmies taču vienreiz atpakaļ uz mājām!"

Lai nepārprotami demonstrētu savu neapmierinātību, viņa pārtrauca ēst. Taču ikviens, kas atsakās no ēdieniem, ko pasniedz Konkordā, patiesi ir jucis. Es nekādi nevarēju viņai iestāstīt, ka mēs te esam tikai uz īsu laiciņu, tikai atvaļinājumā. Viņa iedomājās, ka tagad paliksim te uz visiem laikiem un ka viņa uz mūžu zaudējusi to, kas viņai mīļš un dārgs, — Centrālparku, Piekto avēniju, iepirkšanās gājienus uz Blūmendeila veikalu. Jāskatās reāli — Džosija bija pilsētas suns, un brīnišķīgais kalnu gaiss viņai krita uz nerviem. Turklāt viņa nespēlēja golfu, viņa nepeldējās, un, kad izvedu viņu pastaigāties, tad nebija pat itin nekā interesanta ko paostīt. Tik vien kā tīra, neskarta kalnu zālīte.

Mēs laiku pavadījām brīnišķīgi; kad divas nedēļas bija apritējušas, man gaužām negribējās braukt mājup. Bet Džozefīne pārvērtās līdz nepazīšanai, tiklīdz ieraudzīja, ka mūsu somas tiek iekrautas mašīnā. Un, kad mēs pēdīgi sasniedzām Vestsaidas šoseju, viņa bija kā no jauna piedzimusi. Iebraucot mūsu Centrālparka Dienvidu galā, viņa gandrīz vai noslāpa aiz laimes. Mājās, beidzot atkal mājās!

Viņa nomutēja šveicaru. Nomutēja visus izsūtāmos zēnus, pat to, kurš viņai nepatika. Viņa vārtījās vestibilā uz paklāja. Kuram gan vajadzīga nezin kāda zaļa kalnu zāle? Daudz jaukāk taču ir pavārtīties pa paklāju. Mēs ar Ervinu par to bijām itin noskumuši. Viņa bija rūdīta ņujorkiete. Nekad viņa nejutīsies laimīga, ja būs šķirta no šīs pilsētas.

Un cik ļoti Džozefīne mīlēja rudeni Ņujorkā! Pret ziemu viņai bija mazliet citāda attieksme. Ik dienu viņa it lielīgi gāja ārā, cerēdama, ka tur būs tikpat silti kā istabā. Kad saltais gaiss iekoda ādā, viņa ļoti pārsteigta apstājās. Tad, pēc dabas būdama ļoti lietišķa, viņa aši, aši nodarīja, kas darāms, un steigšus rāva mūs atpakaļ uz mājām. Nē, nē, raitas pastaigas možuma uzturēšanai nebija domātas viņai! Viņa labprāt bija ar mieru izvingroties centrālapkures apsildītās istabās.

Janvārī Džosija nosvinēja savu otro dzimumdienu. Februārī viņa pirmoreiz uzstājās plaša diapazona raidījumā Roberta K. Luīsa uzvedumā. Nu atlidoja apsveikumi no lielākiem attālumiem. Viņu dabūja redzēt mūsu draugi Losandželosā. Viņu redzēja Ervina brālēns Detroitā. Bet pats galvenais — viņu redzēja mana māte Filadelfijā. Un mana māmuļa, kura pēc dabas ir visai atturīga, sāka pieņemt cildinājumus no malu malām.

Bez kurnēšanas viņa bija akceptējusi vecmāmiņas titulu — māte ir "ķerta uz dzīvniekiem", kaut gan pašai viņai nav ne suņa, ne kaķa.

Toties mātei pieder brīnum skaists zeltains paklājs! Un pat viscienījamākiem no cienījamiem viesiem, kad tie iegriežas uz tēju, māte lūdz novilkt apavus, pirms tie sper soli uz zeltainā brīnuma.

Ar sīkajiem luteklīšiem viņai stipri vien neveicas. Piemēram var minēt viņas akvāriju ar skaistajām tropu zivtiņām. Ir taču cilvēki, kas, reiz nopirkuši dažas zivtiņas, pēc laika iemanto miljoniem vizuļojošu, margojošu skaistulīšu. Manai mātei iznāca citādi — viņa nopirka miljons zivtiņu, bet beigu galā viņai bija pilns akvārijs ar kanibāliem. Lai ar ko viņa zivteles baroja, tās labprātāk rija cita citu. Tas tā turpinājās, līdz bija palicis pāri viens vienīgs nobarojies slepkavnieks. Zināms, ka viņas sirds nesila lielā mīlestībā pret šo trīs collas garo briesmoni, kas bija notērējis visus savus radus un kaimiņus, tomēr iedzimta labsirdība viņai neļāva to nomērdēt badā. Viņa nopirka tam visbrīnišķīgāko zivju barību, bet viņš to noniecināja. Viņš sāka novājēt, tomēr milzīgā stūrgalvībā barībai klāt neskārās. Māte bija tikpat stūrgalvīga. Viņai ne prāta nenāca veicināt cilvēkēdību un apgādāt šo ar dzīvām zivtiņām. Tāda rīcība viņai liktos noziedzīga. Sākās īsts nervu karš. Kurš pirmais uzdos? Kanibāls uzvarēja. Nomira badā. Tā varbūt arī bija vislabāk, jo māte gatavojās padoties. Viņa jau bija sākusi apskatīties pēc lētām zelta zivtiņām.

Tad pienāca kārta kanārijputniņiem, kas nedziedāja. Un viļņpapagailīšu pārim, kuri viens otru nīda. Tie tupēja katrs savā būra malā un nikni blenza viens uz otru. Tad viens nobeidzās. Visiem ir zināma patiesība: ja viens no šiem papagailīšiem nobeidzas, otrs tam seko nāvē ne vēlāk kā pēc divdesmit Četrām stundām. Tikai ne manas mātes papagailītis! Palicējs pēkšņi neticamā ātrumā atkopās. Apauga ar jaunām spalvām un čiepstēja augu dienu neapklusdams. Tas nomira trīs gadus vēlāk ar rīkles iekaisumu, ko bija dabūjis no pārmērīgas čiepstēšanas un lielas laimes.

Ar Ervina māti bija citādas problēmas. Arī viņa bija atraitne un dzīvoja viena pati, bet bez kaut viena dzīvnieciņa, kas nestu viņas uzvārdu. Un viņai nebija tāda zeltaina, brīnum skaista paklāja. Viņa gluži vienkārši nemīlēja dzīvniekus. Taču viņa bija ļoti saprātīgs cilvēks, un, kopš mēs abi ar Ervinu bijām sajukuši prātā Džozefīnes dēļ, viņa mācēja atrast kompromisu. Lai arī viņa liedzās uzņemt Džosiju asinsradinieku kārtā, viņa tomēr solījās uzskatīt to par ģimenes draudzeni.

Bet jāteic, ka teātris, it īpaši televīzija, lieliski spēj nogludināt dažādus nelīdzenumus. Atcerieties kaut vai princeses Mārgaretas iepazīšanos ar Denniju Keju! Un, ja Greisa Kellija nebūtu ieguvusi Oskara balvu un tēlojusi lielas lomas daudzās filmās, kā gan princis Rainers būtu viņu atklājis? Nu, un kālab lai Ervina māte būtu grūtāk ietekmējama nekā princese Mārgareta vai princis Rainers? Pēc tam, kad Džosija vairākkārt bija uzstājusies televīzijā, Ervina māte sāka pret viņu izturēties daudz laipnāk. To es ievēroju, kad reiz kopā ar Džosiju ciemojos Bruklinā. Zīmīga bija jau pati iepazīstināšana. Viņa sacīja:

— Džekij, tu taču pazīsti manu draudzeni misis Brefu, un šī, misis Brefa, ir Džozefīne, mūsu pūdelīte, pazīstama no Herba Šeldona un Roberta K. Luīsa televīzijas uzvedumiem.

Taču topavasar es ievēroju, ka viņa nav tik žirgta kā parasti. Viņa, zināms, apgalvoja, ka jūtoties pavisam labi, bet rūpīgā iztaujāšanā es uzzināju, ka viņa nav bijusi pie daktera kopš Ervina piedzimšanas. Viņas teorija bija vienkārša: kad ir tik slikti, ka nevar tikt no gultas ārā, tad jāceļas augšā un jāiet pie daktera! Citādi rīkojoties, tikai pats sev postu sameklē.

Es uzstāju, lai viņa atbrauc uz Ņujorku, padzīvo pie mums un ļauj sevi kārtīgi pārbaudīt. Viņa, protams, turējās pretī. Es guvu virsroku vienīgi tad, kad sāku draudēt. Es piedraudēju, ka mēs nekad vairs nebrauksim uz Bruklinu un nemielosimies ar tiem vienpadsmit ēdieniem, ko viņa mums ik maltītē sagatavo, ja viņa atteiksies pāris nedēļu pavadīt mūsu pajumtē un pie viena aizstaigāt pie ārstiem. Nu viņai neatlika nekas cits kā padoties. Visvairāk par viņas ierašanos priecājās Džozefīne. Tas taču nozīmēja dabūt laika kavētāju visai dienai.

Kā es jau reiz minēju, Džosija zina daudzu vārdu nozīmi. Tos visus iemācīju savai vīramātei: "Sameklē bumbiņu!", "Sēdi!", "Guli!", "Iesim pastaigāt!" — un tad vēl pašu svarīgāko: "Man nav laika!" Kad Džosija izdzird šos trīs vārdus, viņa smagi nopūšas, tomēr paklausīgi atstājas un pievēršas kādam citam cilvēkam vai mantiņām. Ieteicu vīramātei allaž nekautrējoties izmantot šos vārdus, ja Džosijas pielūgsme kļūst pārāk apgrūtinoša.

Un tomēr — kad vien pārrados mājās, atradu Džosiju guļam uz tahtas ar galvu vīramātes klēpī, bet labā mīlulīte ieskāja viņai vēderiņu tik centīgi, it kā būtu nolīgta par stundas maksu.

Es tādās reizēs parasti sacīju: — Mamm, vai tad nav laiks paskatīties "Noslēpumaino vētru" vai "Jauno doktoru Meilonu"? (Viņa dievina melodrāmas.)

Viņa tikai pamāja ar galvu un atteica: — Ja es tagad celšos augšā, es viņu iztramdīšu.

Es pūlējos viņu vest pie prāta. — Mamm, tu esi atbraukusi uz Ņujorku. Tu esi šeit, lai izklaidētos, nevis lai kalpotu Džozefīnei par laika kavētāju un vēderiņa laitītāju.

Mana vīramāte liegi pasmaidīja un turpināja iesākto darbu. — Viņai patīk būt kopā ar mani.

Tai pašā brīdī Džosija uzmeta man neiecietīgu skatienu, kas pārlieku skaidri liecināja: "Vai mēs tevi traucējam? Labāk aizver savu lielo muti!"

— Tu tak vari skatīties televīzijas pārraides, neliedzot Džosijai savu sabiedrību, — es aizrādīju. — Tu vari palasīt, jūs varat iziet abas kopā pastaigāties. — Tad ņēmos viņai stāstīt par Pilsētas Radio mūzikholu, par aizraujošajām izpārdošanām lielajos preču namos, par visiem ārpasaules brīnumiem, kas viņu gaida. Piebildu, ka Džozefīne tiešām neaizies bojā, ja tai nekasīs vēderiņu sešas stundas dienā.

Vīramāte piekrītot palocīja galvu. — Bet viņai taču tik ļoti patīk.

Es, padoma nezinādama, skatījos uz abām, un piepeši man sāka likties, ka Džosijas lielais, baltais puncis vēl trakāk pieņēmies apmēros. Varbūt nemitīgā ieskāšana to izstaipījusi!

Brīdi vēlāk es noskatījos, kā Džosija gāzelēdamās pārlāčo pāri istabai. Un uzreiz skaidri zināju, ka man nekas nav rēgojies. Viņas vēders bija piebriedis lielāks. Apvaicājos vīramātei, vai viņa nav sadevusi Džosijai pavairāk suņu konfekšu.

Viņa sadusmojās. Viņa nekad neesot Džosijai devusi nevienu no tām. Turklāt viņa neatzīstot barošanu maltīšu starplaikā. Un vienu konfekti viņa pati esot pagaršojusi, lai redzētu, kas tur iekšā. Tās nu gan suns nevarot ēst! Un tas cilvēks, kurš tās nosaucis par konfektēm, laikam esot bijis no suņķērāju sugas. Tās taču garšojot pēc sasaldētām zāģskaidām!

Es paskaidroju, ka suņiem tā garša patīk. Džosija to uzskata par konfekti.

Vīramāte papurināja galvu. — Nekā nebij, viņa tikai izliekas, lai… lai izpatiktu jums. Viņai ir brīnum maiga daba.

Es nespēju nolaist acis no Džosijas. Hm, var jau būt, ka es patiešām tikai iedomājos, bet man viņas puncis likās lielāks. Uzliku viņu uz svariem. Tā nebija iedoma. Džosija bija pieņēmusies svarā par divām mārciņām.

Es, protams, tūliņ piezvanīju veterināriem un pieprasīju, lai mani nekavējoties pieņem. Vīramāte noteica, ka viņa nokļuvusi hipohondriķu sabiedrībā. Viņa mierīgi dzīvojusi Bruklinā, nevienam ļaunu nedarīdama, bet mēs ar Ervinu viņu rautin aizrāvuši uz Ņujorku rāpēc vien, ka viņa par dažām mārciņām nokritusies svarā. Un tagad es tikpat neprātīgi raušot Džosiju pie daktera tāpēc vien, ka viņa pieņēmusies dažas mārciņas svarā. Ko mēs īsti gribot panākt? Vai tad nepietiekot ar to, ka viņai durstot pirkstā, nosūcot labas asinis, liekot dzert iekšā šķidru krītu! Ja mums patīkot izniekot naudu tādām blēņām, tā esot mūsu darīšana. Bet nu es klūpot virsū nabaga nevainīgam sunītim, veselam un priecīgam, un stiepjot pie daktera. Nobeidza viņa savu runu ar filozofisku secinājumu: — Ak, teijāternieki!

Tomēr mēs nākamajā dienā jau no paša rīta bijām doktora

Vaita iestādē. Mūs sagaidīja doktors Grīns. Pats doktors Vaits bija operāciju zālē. Doktoram Grīnam no tiesas pārsteigumā aizrāvās elpa, ieraugot Džosiju. Ko mēs īsti darot? Vai piepumpējot viņu pilnu ar gaisu? Tā kā es droši galvoju, ka Džosija nav grūsna, viņu tūliņ aizveda uz rentgena caurskati. Dakteris sacīja, ka tur kaut kam noteikti jābūt.

Un bija arī. Tauki, tauki, tauki. Vairāk nekas. Doktors Grīns aizsūtīja pakaļ doktoram Blekam. Doktors Bleks ieteica pilnīgu vispārēju izmeklēšanu. Varbūt paturēt viņu līdz nākamajai dienai slimnīcā, lai pats doktors Vaits viņu varētu pārbaudīt? Varbūt pie visa vainīgi dziedzeri?

Slimnīcā es Džosiju neatstāju. Viņa bija sākusi trīcēt jau veselu kvartālu pirms šīs dziedniecības iestādes un nomierinājās tikai tad, kad bijām ārā pa durvīm un drošībā uz ielas. Es nepavisam negribēju sagādāt viņai nevajadzīgas bailes un spriedzi.

Dakteri pieprasīja, lai es līdz pēdējam sīkumam izstāstu, kā mēs viņu barojam. Viņa saņem noteikto vienu maltīti dienā, tikai — viņa to dabū divos naktī. Maltīti veido bifšteka kumosiņi no Denija Haideveja vai citiem restorāniem. Pusdienlaikā viņa kopā ar mani iedzer kafiju un lāgiem dabū pāris biskvītu un dienā suņu konfektes. Bet neko vairāk.

Ar to pašu dienu stājās spēkā jauns diētas režīms. Konfektes — nē! Biskvītus — nē! Kafiju — nē! Vienu maltīti dienā, bet ne no Haideveja restorāna. Viena maltīte ir pusbundžiņas suņu barības. Un viss! Šī sparriskā kārtība jāiztur mēnesi. Ja svars nebūs jūtami mazinājies, būs jāuzsāk nopietna ārstēšana. Jo tad vaina neapšaubāmi meklējama dziedzeru, varbūt pat vairogdziedzera darbībā.

Mēs steigšus devāmies mājup, un es izmetu atkritumos visus biskvītus un visas suņu konfektes. Džosija skatījās uz mani tā, it kā es pēkšņi būtu sajukusi prātā. No rītiem es padzēru kafiju aiz slēgtām durvīm, lai viņu lieki nekārdinātu. Pēc divām nedēļām es viņu atkal uzliku uz svariem. Viņa bija pieņēmusies pusotras mārciņas!

Man mācās virsū histērija! Man ļoti negribējās pakļaut Džosiju piesolītajai terapijai. Iespējams, ka līdzēs fiziski vingrinājumi. Nebeidzamā gulšņāšana un vēdera ieskāšana tikai veicināja viņas aptaukošanos. Tā jau var apturēt jebkuru dziedzeru darbību. Zināms, par to visu es vīramātei nebildu ne vārda. Viņa noteikti būtu vainojusi dakterus.

Tovakar uzliku modinātājpulksteni uz deviņiem otrā rītā. Turpmāk mēs ar Džosiju ik rītu iziesim uz veselu stundu parkā. Varbūt tā būs panākama pārmaiņa.

Kad nākamajā rītā modinātājs nozvanīja, es labajam nodomam gandrīz atmetu ar roku. Tomēr sapratu, ka tas jādara! Vīramāte rītos cēlās agri, dzirdēju viņu rosāmies virtuvē. Es klusītēm izrausos no gultas, lai neiztraucētu Ervinu. Džosiju nekur nemanīja, bet es pieņēmu, ka viņa vēl guļ savā iemīļotajā vietiņā zem manas gultas.

Nolēmu ļaut viņai vēl brītiņu pasnauduļot, kamēr es ātri izdzeršu tasi kafijas. Devos uz virtuvi pie vīramātes. Zināju, ka viņa būs pārsteigta, mani tik agri ieraugot.

Es, vēl pusaizmigusi, tenterēju caur dzīvojamo istabu, kad izdzirdu virtuvē gaužām mīlīgu runāšanu. Runāja vīramāte, un Džosija šad tad par atbildi jūsmīgi iepīkstējās. Saruna ritēja apmēram šādi:

—    Izēd nu drīzāk putriņu, Džosīt, tad dabūsi vārītas oliņas. Nē, mīlīt, tu neķersies pie olām, kamēr neiztukšosi putras bļodiņu. Ed, mīļumiņ, es piešaušu vēl karotīti krējuma. Re nu, vai nav gards?

Es pieķēros pie stenderes, lai noturētos kājās. Kad ierunājos, man vārdi iesprūda rīklē un iznāca tāds kā ķērciens: Labrīt, meitenes!

Vīramāte priecājās, mani ieraugot. — Kā tad tu tik agri augšā? Sēdi nost. Man šķiet, putras katliņā tava tiesa vēl palikusi. —Viņa ielēja man šķīvī auzu tumi.

—    Mamm, — es ļoti centos runāt mīlīgi, — man likās, tu sacīji, ka nekad Džozefīni nebarojot.

Viņa mani uzlūkoja neviltotā izbrīnā. — Vai man vajadzētu ļaut sunīti nobadināt līdz nāvei? Es teicu, ka nekad nebaroju viņu maltīšu starplaikos. To dari tu ar savām zāģskaidu bombongām un kafiju dienasvidū.

Man palēnām sāka ataust gaisma. — Un kādās ēdienreizēs tu viņu baro?

—    Tikai normālajās. Tāds dienas režīms, kādu jūs ar Ervinu esat uzņēmuši, tik mazam dzīvnieciņam neder. Tālab es parūpējos, lai viņa dabū kārtīgas brokastis, pusdienas un vakariņas. Ko gan es, te dzīvodama, vairāk jūsu labā varu darīt?

—    Ko tad tu viņai dod pusdienās? (Saruna sagādāja skaudras mokas, bet man vajadzēja to uzzināt.)

—    Ko nu kuru reizi, — viņa stāstīja. — Dažkārt novārītu cāli ar sautētiem zirnīšiem un burkāniem, tad atkal zivis. Nebaidies, es izlasu visas asaciņas. Citu dienu ēdam vairāk piena produktu— saknītes skābā krējumā vai sieru. Viņai milzīgi garšo sēņu zupa ar miežu putraimiem, ko mēdzu vārīt, bet man šķiet, ka tāda zupa ir pārlieku liess ēdiens.

—     Un vakariņās? — Man trūka spēka pilnībā iztēloties šī mazā, villainā Indriķa Astotā saldo dzīvi.

—    Bez tam jūs abi ar Ervinu uzstājat, lai es nekā nevāru, bet pasūtu ēdienu restorānā. Kurš gan spēj apēst tās milzu porcijas? Tā nu mēs padalāmies, un iznāk gauži labi. Neraizējies, es tiešām parūpējos, lai viņa dabū pilnvērtīgu, vispusīgu barību. Neaizmirsti, ka es audzināju Ervinu un vienmēr gādāju, lai viņš dabū gana augļu un dārzeņu. Tas, zināms, bija krietni sen, taču aizmirsusi neko neesmu.

Viņa pieliecās pacelt iztukšoto olu šķīvīti, un es, šausmās sastingusi, noskatījos, kā viņa citā trauciņā ielej biezu krējuma, piena, kafijas un cukura sajaukumu.

—     Tikai karotīti kafijas es tur pielēju, — viņa atvainodamās paskaidroja. — Tā ir vienīgā iespēja, kā viņu piedabūt izdzert ik dienu vajadzīgo piena daudzumu. Pusdienlaikā es tam maķenīt pielēju šokolādes sīrupā. Ervins bērnībā arī aplam negribēja pienu dzert. Bet sava lāse piena katru dienu nepieciešama ikvienam. Jums abiem ar Ervinu arī vajadzētu dzert pienu. — Tad viņa pievērsās Džosijai, kas kāpās atpakaļ no pusizlaktā šķīvīša. — Izdzer nu pieniņu, sirsniņ. Vecmāmiņai par prieku. — Vecmāmiņai! Sirsniņa, kas labi zināja, no kā gaidāma nākamā maltīte, paklausīgi atgriezās pie trauciņa un izlaka atlikušo vecmāmiņas brūvējumu.

Vecmāmiņa staroja priekā, pacēla Džosiju rokās un dūdoja:

—    Laba mana meitiņa! Tagad iedod vecmammai buču un ej parotaļāties. — Džosija ar slapju buču aplaimoja savu personisko pavāri, kura smaidīja īstā mātes lepnumā.

—    Kad tad tu kļuvi par "vecmāmiņu"?— es iejautājos.

Vecmāmiņa pasmaidīja. — Zini, kad viņu tā tuvāk iepazīst,

tad gribot negribot jāatzīst, ka viņa ir ne tikai ļoti glīta, bet arī ārkārtīgi patīkama būtne. Un viņa labprāt mani sauc par vecmāmiņu.

Es, protams, palūdzu "vecmāmiņu" apsēsties. Izklāstīju viņai visu dzīves patiesību. Paskaidroju, ka neatkarīgi no tā, cik cilvēcīgs ir mūsu suns, tam tomēr jāievēro daži suņa dzīves noteikumi. Piemēram, ēšanā.

Vecmamma strīdējās pretī. — Brīnums gan, tu suni apģērb kā cilvēku. Guldi to gultā kā cilvēku. Izturies pret viņu kā pret cilvēku. Un tad piepeši vajadzēs sākt viņu barot kā suni. Kāpēc? Suņiem ir plaušas, aknas, divas nieres — tādas pašas iekšas kā cilvēkam.

Es viņai sāku skaidrot, ka sunim dienā jāēd tikai vienreiz.

—     Tikai vienreiz dienā? — Vecmāmiņa šausmās iesaucās. — Kas to saka?

Es atbildēju, ka to saka veterinārārsts. Vecmāmiņa nicīgi nosprauslājās. Daudz gan šie zina! Par to jau viņi ir veterinārārsti, nevis īsti dakteri.

Tad vecmāmiņa izspēlēja trumpi. Laikam taču viņa pati uz savu roku bija ievākuši šādu tādu informāciju par suņiem sarunās ar ļoti jaukām dāmām parkā. Vai es zinot, ka sunim ir divi kuņģi?

Nu es domāju, ka beidzot viņa man rokā. — Kā tad, sunim ir divi kuņģi. Tāpēc viņi barību mutē īsti nesakošļā. Viņi to norij veselu un pēc. tam otrā kuņģī sagremo.

Vecmamma uzvaras apziņā lepni palocīja galvu. — Mēs ēdam trīsreiz dienā, lai piepildītu tikai vienu kuņģi. Parādi man to profesoru, kurš sacīs, ka sunim jāēd tikai vienu reizi dienā, ja viņam jāpiepilda divi kuņģi!

Kā pretoties tādai loģikai? Turklāt vecmāmiņas izmeklēšanas procedūras bija gandrīz galā un nedēļas beigās viņa gribēja atgriezties mājās Bruklinā, tāpēc es viņas uzvaru disputā necentos apstrīdēt.

Atvadīšanās dienā man bija ļoti skumji, kad Ervins nesa mātes somas uz mašīnu. Ervinam vajadzēja vienam pašam viņu pavadīt uz Bruklinu, jo es neuzdrošinājos atstāt Džosiju vienu. Redzot, ka vecmāmuļa pošas projām, pudelītei uznāca īsts šoks. Taču es jutos laimīga, ka varēju piezvanīt veterinārārstam un pateikt, lai vairs nedomā par dziedzeriem un ar tiem saistītām kaitēm. Džosijas vairogdziedzerim nebija nekādas vainas. Viņa bija dzīvojusi nebeidzamās orģijās.

Sekss un — kas ir kas

Kad pavasaris ieslīdēja vasarā un asfalts uz ielām sakarsa un kļuva lipīgs, Džozefīne skaidri parādīja, ka šis nav tālām, gurdinošām pastaigām piemērots gadalaiks. Nebija jau tā, ka Džozefīne vērstos pret staigāšanu, tomēr klimata īpatnībām jābūt piemērotām. Ziema pastaigām nederēja, jo viņai nepatika sniegs. Lietus arī ne. No jūnija līdz septembrim laiks bija pārāk karsts. Pēc mana aprēķina, bija tikai kādas trīs dienas oktobrī, kas pilnīgi atbilda viņas priekšstatam par labu klimatu. Un tas nebija nekāds lāga atrisinājums sunim ar liekā svara problēmu.

Taču jūlijā viņa sastapa Mopetu. Mopeta bija kakao krāsas lielais pūdelis. Viņa bija divus gadus par Džosiju vecāka un reizes sešas par viņu lielāka. Bet Mopetai un Džosijai bija daudz kā kopīga. Viņas abas bija no teatrālu aprindām.

Kaut gan pret Bobo Eihenbaumu Džozefīne joprojām izturējās kā pret suni, viņas snobisms neattiecās uz visiem pūdeļiem. Īstenībā viņai pret pūdeļiem nekādu tiešu iebildumu nebija. Pūdeļu vidū bija daži viņas labākie draugi. Tikai precēties viņa negribēja ne ar vienu. Tāpēc viņa uzskatīja par drošāku draudzēšanos ar sieviešu kārtas pārstāvēm. Ar savām pūdeļdraudzenēm Džosija bija visai sabiedriska un atraisīta.

It sevišķi ar Mopetu. Mopeta pati nebija aktrise. Viņas piederība teātra un kino pasaulei bija netieša. Viņas īpašniece bija Lī Reinoldsa, kas tolaik strādāja pie slavenā Džekija Glīsona par producenta asistenti un galveno režisori lomu sadalē. Džekijam Parka Seretona viesnīcā bija apvienots dzīvojamo telpu un biroja apartaments. Uz turieni Lī katru dienu gāja darbā un ņēma Mopetu līdzi.

Nolīgdams ' ī darbā, misters Glīsons sākumā nenojauta, ka īstenībā nolīdzis divus. Arī Lī to nezināja. Taču drīz vien Lī konstatēja, ka Mopeta, viena mājās pamesta, skuma. Un šis suns nebija paradis skumju brīžos sēdēt ar nokārtu galvu. Mopeta piederēja pie tiem skumju māktajiem, kas sirdi remdē, graužot mēbeles. Nav ko liegties — savā laikā Džosija ir saskrubinājusi pāris sēžamspilvenu, kas parasti stāv uz grīdas, bet nedrīkst aizmirst, ka Mopeta ir lielais pūdelis. Viņai tāds spilvenelis nav nekas vairāk kā uzkodiņa. Mopetai bija tīrais nieks sastrādāt veselu klubkrēslu un saldajā ēdienā uzgrauzt jaunā kafijas galdiņa kāju.

Lī problēmu atrisināja: sāka ik dienu Mopetu ņemt līdzi uz darbu. Sunītei rosīgā teatrālā dzīve iepatikās, un viņa atmeta paradumu grauzt mēbeles. Viņa cieši sadraudzējās ar visu personālu, un, tā kā no laika gala bija dievinājusi Glīsonu, tad arī tagad pieķērās viņam īstā pielūgsmē. Viņš arī uzskatīja, ka Mopeta ir suns uz goda, un tā viss beidzās laimīgi.

Pusdienas pārtraukumā Lī katru dienu veda Mopetu uz parku, un, tā kā mēs ar Lī esam labas draudzenes, Džosija tūdaļ sadraudzējās ar Mopetu. Laikam ritot, Džosijas draudzība izvērtās īstā Mopetas dievināšanā, viņa sekoja Mopetai soli solī tādā pielūgsmē, kādu mazi skuķīši bieži vien izjūt pret vecākām meitenēm.

Kad Glīsona uzvedumam iestājās vasaras pārtraukums, viņš aizbrauca uz savu vasaras mītni Pīksilā Ņujorkas pavalstī. Nenodzīvojis tur vēl ne nedēju, viņš piezvanīja Lī un pavēstīja, ka ļoti ilgojoties pēc Mopetas. Turklāt viņš pavēstīja, ka lauki sunim esot vienīgā īstā vieta, kur uzturēties. Kā būtu, ja viņš atsūtītu savu kalpotāju pakaj Mopetai?

Li šo cēlsirdīgo piedāvājumu noraidīja. Jo sevišķi tāpēc, ka es viņai biju pastāstījusi par Džozefīnes attieksmi pret Konkordu un brīnišķīgi svaigo kalnu gaisu. Glīsons tomēr neatlaidās. Mopetai būtu gan labi iepazīt brīnišķīgo sajūtu, kad var joņot pa milzīgiem zāles plašumiem. Kāpēc Lī negribot tai novēlēt kaut vienu nedēļu brīvas dzīves uz laukiem? Viņš apsolīja veltīt tai vislielākās rūpes.

Lī vēlreiz noraidīja šo piedāvājumu. Mopeta jūtoties laimīga nebrīvē. Mopetai labāk par visu patīkot pastaigāties pa Centrālparku pavadā. Viņa nekad neesot joņojusi pa milzīgiem zāles plašumiem. Varbūt viņai tas nemaz nepatiktu. Turklāt, Lī paskaidroja, šis neesot īstais brīdis, kad Mopetu palaist savā vaļā. Jo, savvaļā skraidot, Mopeta varētu satikt kādu pūdeļu jaunekli, un tad Mopeta kļūtu par māti. To Glīsons saprata. Bet viņš joprojām turējās pie sava un apgalvoja, ka Lī nevajagot baiļoties. Jūdzēm plašā apkārtnē tur neesot neviena suņa.

Beigu beigās viņi vienojās par kompromisu. Lai Mopeta pavada laukos nedēļas nogali. Lī galu galā arī negribēja laupīt Mopetai iespēju izbaudīt brīnišķīgo dzīvi uz laukiem. Varbūt vienīgi Džosija bija tik pārliecināta pilsētniece, Mopeta, iespējams, ir citādas dabas. Lai nu kā, viņa aizlaida Mopetu uz laukiem, aiz drosmīga smaida noslēpdama bažas.

Mopeta izstiepa savu lauku dzīvi divu nedēļu garumā, un tās bija loti aizņemtas, darbīgas nedēļas. Glīsons paziņoja, ka viss izvērties brīnišķīgi. Sākumā gan Mopeta sēdējusi un nesapratnē noraudzījusies uz milzīgajiem zāles plašumiem. Viņa neapjēgusi, kas būtu iesākams. Bet tad, kā teica Glīsons, pagadījusies negaidīta laime — atbraukusi kaimiņos dzīvojošā misis Orbaha ar savu veco, mīļo kollijienīti. Un tā, kā daždien veca iemītniece, pazīstot Pīkskilā katru zemes pēdu. Kollijiene tūdaļ pārņēmusi Mopetu savā ziņā un apmācījusi visos lauku dzīves noslēpumos — trušu trenkāšanā, peldēšanā un aizvēsturisku bifšteka kaulu atrakņāšanā.

Kad Mopeta atgriezās, Džozetīne metās tai pretī, to jūsmīgi apsveicinot. Bet Mopeta vairs nejuta tik milzīgu patiku pret Centrālparku. Viņas acīs tas bija kļuvis par komercstruktūru, un Džosija salīdzinājumā ar Orbaha kolliju bija maza lempenīte. Bet laiks ritēja, un Mopeta atkal pierada, tikai lāgiem, ar ilgu pilnu skatienu pavadot kādu vāverīti, atcerējās trauksmainos piedzīvojumus Pīkskilā.

Drīz vien Mopeta atjaunoja arī veco draudzību ar Džozefīni. Un parkā viņa Džozefīni brīnišķīgi ietekmēja. Kā daždien lielam sunim, viņai bija nepieciešams kārtīgi izkustēties. Džosijai parks nebija nekas cits kā paplašināta piemājas teritorija. Nokārtojusi savas darīšanas, viņa tūdaļ tiecās atpakaļ pāri ielai uz īsto māju.

Tā kā Mopetai patika skriet un vispār kustēties, viņai bija skaists ieliekums no krūšu kurvja līdz iegurnim. Un Mopetas ietekmē arī Džosija reizēm uzklimta kādā mazākā pakalniņā un nokumuroja lejup.

Nedēļas trīs pēc Mopetas atgriešanās no laukiem es pēkšņi pamanīju, ka skaistā izliekuma līnija pazudusi. Ieminējos par to arī Lī. Vai Mopeta sākusi ēst vairāk nekā parasti?

Lī atteica, ka Mopeta neēdot vairāk nekā parasti. Mopetu gluži vienkārši vajagot apcirpt. Mopetu apcirpa. Bet izliekuma Mopetai kā nebija, tā nebija. Mopeta sāka pieņemties svarā. Lī devās ar viņu ilgākās pastaigās. Lī zaudēja sešas mārciņas, bet Mopeta brieda arvien apaļāka. Pēdīgi Lī izteica vārdos to drausmīgo domu, kas mums abām bija pavīdējusi prātā.

Vai tā tiešām bijusi kolliju dāma?

Lī piezvanīja Glīsonam, kas vēl joprojām atradās Pīkskilā. Glīsons bija pārliecināts, ka dāma gan.

Lī nomierinājās. — Tātad misis Orbaha tev sacīja, ka tā ir meitene?

—    Kam tad tas vēl jāsaka? — Glīsons atbrēca. — Es taču pats viņu tiku redzējis un zinu.

Lī pēkšņi nemaz vairs tik mierīga nejutās. — Kā tad tu to tik skaidri zini, mīļo Džekij?

—    Tāpēc, ka man pietiek dāmīti redzēt, lai zinātu, ka tā ir dāmīte. Un šitenā nu noteikti bija. Tik milzīga gara spalva un… nu, vienkārši sievišķis kas sievišķis. Tas ir viss!

Lī ar Mopetu steigšus aizskrēja pie ārsta. Rezultāts liecināja, ka Glīsons, iespējams, ir milzīgs lietpratējs cilvēkdāmu daiļuma noteikšanā, bet, kad runa par kollijiem, tad viņš ir galīgs nejēga. Mopeta neapšaubāmi bija "topošā māmiņa".

Lī nebija tālu no sabrukuma. Kollijs un pūdelis! Kas no tā iznāks? Kolpūdeļi! Ko viņa ar tiem iesāks? Tie tak būs briesmekļi! Viņa nemūžam netiks no tiem vaļā. Un tomēr viņa jutās par tiem atbildīga. Tā taču būs Mopetas miesa un vilna.

Viņa piezvanīja misteram Glīsonam. Misters Glīsons piezvanīja misis Orbahai. Tad misters Glīsons piezvanīja mis Reinoldsai. Briesmīgi nokaunējies misters Glīsons. Pēc bezgala pazemīgās atvainošanās viņš mēģināja precizēt situāciju. Vismaz Mopeta nav sapinusies ar kaut kādu nezināmu klaidoni. Šis esot loti labs kollijs. Cēlies no izcilas ģimenes, visi tā priekšteči bijuši pazīstami izstāžu suņi. Varbūt viss vēl iznāks itin jauki. Galu galā ir taču zināms, ka jauktās laulības esot vislabākās.

Nu neviens neskopojās ar padomiem, katrs ieteica Lī, ko vien zināja. Bieži vien palīdzot krietns daudzums rīcineļļas. Kā ar injekcijām? Un pēdējā iespēja — ir taču Dānija, kurp aizbraukt… vai varbūt tā bija Zviedrija? Lī tomēr uzskatīja par visdrošāko ļaut visam norisināties dabiski.

Mopeta izcietīs sāpes un mokas un pasaulē laidīs Dievs zina ko, bet misters Glīsons personīgi apņemsies rūpēties par to, lai ikviens izdzimtenītis nokļūtu labās rokās un tiktu mīlēts. Galīgi apjukušais misters Glīsons, zināms, pazemīgi apzvērēja, ka tā notiks.

Kad pienāca īstais laiks, kolpūdelīši piedzima. Ko lai saka? Kolliji ir skaisti. Un pūdeļi ir skaisti. Bet jaukteņi bija briesmīgi. Netīri rudā krāsā ar baltiem plankumiem, lepnas pūdeļu galvas, kolliju ausis un garas kolliju kājas. Pat Mopeta īsti nespēja ticēt savām acīm. Viņa tos mīlēja, tomēr nekad nespēja noslēpt izbrīnu, tos uzlūkojot. Protams, viņa, kā jebkura māte, droši vien ticēja, ka, lielākiem paaugoties, tiem visas dīvainības izzudīs.

Katru mīļu dienu Lī zvanīja Glīsonam un tik vien sacīja kā: — Nu?

Un Glīsons atbildēja: — Es nopietni par to domāju.

Kad kucēniem bija trīs mēneši, Lī vēl joprojām ar tiem noņēmās un Glīsons vēl joprojām par to domāja. Tad vienā jaukā dienā Lī savāca visus vienkop un nogādāja tos mistera Glīsona birojā.

Viņš nespēja nolaist acu no tiem. — Va' vellos, tie nu gan ir neglīteņi! Ko mēs ar tiem iesāksim?

Lī burvīgi pasmaidīja. — Mēs ar tiem neiesāksim neko. Tu viņiem sagādāsi labus saimniekus.

—     Bet kas tad varēja iedomāties, ka viņi izskatīsies šitādi?! Ko lai es cilvēkiem saku?

—     Saki, ka tiem ir brīnišķīgs raksturs, tikai tie tuvāk jāiepazīst.

—     Paklau, paņem viņus vēl uz pāris mēnešiem pie sevis, — Glīsons lūdzās. — Varbūt tur kaut kas izveidosies.

—     Jo lielāki viņi augs, jo neglītāki kļūs, — Lī turējās pretī. — Tu tak pats zini, ko cilvēki saka: visi kucēntiņi ir skaisti. Un šitie, tici vai netici, arī ir kucēntiņi!

Vēl neviens nav drīkstējis sacīt, ka Džekijs Glīsons ir vīrs, kurš netur vārdu! Tai pašā vakarā viņš un viņa šoferis iekrāva kucēnus mašīnā un devās ārā no pilsētas. Viņi pieturēja pie pirmās mājas, ko ieraudzīja, un piezvanīja pie durvīm. Tas, kurš atvēra durvis, ieraudzīja ārpusē stāvam Džekiju Glīsonu ar skumju seju un kolpūdeli rokās.

—     Kundze, — Džekijs Glīsons ierunājās klusā balsī, — vienai pūdelītei, ko es uzskatu par savu draudzeni, gadījās aizraušanās ar kolliju. Pēc tam tas nelietis — citādi viņu nevar nosaukt — pūdelīti pameta. Vai jūs nepaņemtu vienu viņas bērniņu? Es nevaru izpaust tā nelieša vārdu, bet viņš ir no ļoti dižciltīgas ģimenes.

Un nākamajā vietā tāpat. Viņš apstājās pie katras mājas ceļmalā. Ja jūs dzīvotu piepilsētā un Džekijs Glīsons piezvanītu pie jūsu durvīm un pats personiski piedāvātu tādu darījumu, vai jūs viņu atraidītu? Kur nu! Visus kolpūdelēnus ķertin izķēra. Kā retus kolekcijas priekšmetus. Tie visā apkārtnē kļuva par slavenībām. Lai būtu kā būdams — jebkuram var piederēt

pūdelis. Jebkuram var piederēt kollijs. Bet kam var piederēt kolpūdelis, turklāt tāds, ko uzdāvinājis pats Džekijs Glīsons? Vienīgi septiņiem laimīgiem ieguvējiem Ketskilu Kalnos.

Īslaicīgais brālēns Tonijs

Kad Mopetas kucēni bija izdalīti pa mājām, viņa atkal atgriezās Centrālparkā, tikpat bezrūpīga un draiskulīga kā senāk. Viņa atguva slaido augumu un līdz ziemas vidum bija aizmirsusi gan kolliju, gan Pīkskilu un pat septiņus ērmotos bērnus, ko bija laidusi pasaulē. Viņa no jauna priecājās par tikšanos ar Džosiju. Bet Džosijas burvīgā draudzība ar Mopetu izputēja. Neba kāda naida dēļ. Aiz tīri klimatiskiem apstākļiem. Džozefīne tikko bija nosvinējusi savu trešo dzimumdienu un bija apguvusi dažādas dzīves gudrības. Viņa, piemēram, zināja, ka ir tāda lieta kā gadalaiki, un ziemā Centrālparks viņai varēja būt vai nebūt. Turpretī Mopeta izturējās tā, it kā desmit grādu salā būtu tikpat patīkami draiskoties pa āru kā jebkuru citu dienu. Viņa māja Džosijai, aicinādama izlocīt kājas pa apkārtējiem pakalniem. Bet siltumnīcas puķīte Džozetīne stāvēja sarāvusies, sarkanā mētelītī ietērpusies un drebinājās kā nabadziņš. Brīdi noskatījusies uz Mopetu, tā parāva pavadu un pagriezās uz māju pusi.

Drīz vien viņa sāka pat apzināti izvairīties no Mopetas. Redzēdama Mopetu joņojam lejup no kalna, Džosija izlikās, ka kļuvusi īsredzīga un šāka mani vilkt pretējā virzienā.

Man bija ļoti žēl, ka viņa zaudēja tādu draudzeni kā Mopeta. Taču liktenis nekad neaizmirsa Džosiju, gan jau arī šoreiz kaut kas uzgadīsies. Un uzgadījās — vienā jaukā, dzidrā februāra dienā.

Telefons iezvanījās astoņos no rīta. Zvanīja Džoisa Rouza. — Man ir jauns suns! — viņa skandēja.

Es rītausmas pelēkajā krēslībā sačamdīju cigareti un centos runāt jūsmīgi. — Tas gan ir jauki. Bet ko par to saka Tulūzs?

—    Ak, Tulūza man vairs nav…

Nu man piepeši viss miegs bija prom. Nāca prātā gaužām nelabas domas. Tulūzs nebija no suņiem, ko varētu kādam atdot.

Bet Džoisa mani nomierināja. — Billijs gluži vienkārši nespēja vairs paciest Tulūzu nevienu vienīgu dienu. Un, kad māte man pateica, ka Hantingtonā Longailendā esot viena ģimene, kas mirstot vai nost, kā gribot suni, es viņu aizvedu tieši turp.

—            Viņi var tikpat vienkārši tev atsūtīt to atpakaļ, — es ieteicos.

—            Nē, — viņa priecīgi atsaucās. — Viņi, redzi, nemeklēja satriecoši skaistu pundurpūdeli. Viņi vienkārši gribēja suni. Un Tulūzs izskatās pēc suņa. To mēs nevaram noliegt. Es ar viņiem aprunājos, un viņi sacīja, ka viss esot brīnišķīgi. Tulūzs tur jutīsies ļoti laimīgs. Un tagad man ir dievīgs taksītis.

—            Daudz laimes! — Man negribējās nekā cita kā drīzāk izbeigt sarunu un iet atpakaļ gulēt. Ervins arī sāka knosīties, un vispār par takšiem es nekad neesmu sevišķi interesējusies.

Bet Džoisai savukārt gribējās pačalot. — Šis patiesi ir debešķīgs.

—    Neaizmirsti, Džois, ka visi bērniņi ir debešķīgi.

Ervins pieslējās sēdus. — Kam tur gadījies bērniņš?

—    Džoisai. Taksītis.

Ervins nožāvājās. — Cik pulkstenis?

—    Desmit minūtes uz deviņiem.

Ervins nožāvājās. — No rīta?

Man nepatika noskaņa, kādā viņš to jautāja. — Džoisa, es tev piezvanīšu vēlāk.

—           Neliec klausuli nost, es tikpat zvanīšu no jauna, — Džoisa piedraudēja.

Džozefīne arī pamodās un izlīda no pagultes. Viņa ielēca gultā un cītīgi sāka apdāvināt Ervinu ar rīta bučiņām. Viņa ap šo laiku vēl bija galīgi miegaina, tomēr laikam nodomāja, ka ir aizgulējušies.

—           Ej atpakaļ gulēt, — Ervins dobji novaidēja. — Vēl taču ir nakts.

—            Džoisa, — es čukstēju. — Man jāliek klausule nost. Ervins un Džosija vēl guļ.

—            Mēs gan jau sen esam augšā, — Džoisa līksmi paziņoja. — Pat Billijs jau paēdis brokastis.

—    Ļauj tam taksītim pagulēt. Mazuļiem daudz jāguļ.

—            Viņš nepavisam nav mazulis. Viņam ir divi gadi. Šoreiz Billijs vairs nepieļāva nekādas nejaušības. Viņu sauc Tonijs, un viņam ir jūdzi gari ciltsraksti. Viņš ir arī pret visu sapotēts, viņš ir pilnīgi vesels — ar šito nekas ļauns nevar atgadīties.

—           Ceru, ka jūs visi būsiet laimīgi un jums klāsies labi. — Es grasījos nolikt klausuli.

—    Pēc stundas mēs būsim pie jums.

—    Un mēs gulēsim ciešā miegā.

—            Paklausies, — Džoisa sāka aizbildināties. — Vai es savā laikā tev nepalīdzēju iebarot Džosijai peptobismolu?

—    Bet Tonijs taču nav slims.

—    Nē, toties viņš grib iepazīties ar Džosiju.

—    Vai viņš nevar pagaidīt līdz pēcpusdienai?

—           Pēc stundas mēs būsim pie jums. — Džoisa nolika klausuli, pirms es paguvu izteikt jel kādu iebildumu. Tikpat tam vairs nebija nekādas nozīmes. Ervins bija pamodies, un Džosija patlaban ienesa gultā savu trešo pīkstuli.

Jāatzīst, ka šī sastapšanās bija grandioza. No Tonija puses — mīla pirmajā acu uzmetienā. Viņš vēl nekad mūžā nebija redzējis pūdeli, tāpēc tagad stāvēja, elpu apbrīnā un pielūgsmē aizturējis.

Līdz šim Džosijas kontakts ar takšiem nesniedzās tālāk par tām dažām reizēm, kad viņa bija kādus eksemplārus, garām ejot, redzējusi parkā. Viņa zināja, ka mēs visi esam Dieva radītas būtnes un ka daži nav izveidoti īsti priekšzīmīgi, tāpēc viņa uzreiz žēlsirdībā pieķērās Tonijam. Viņa bija redzējusi daudzus suņus, un viņas izpratnē nevienam nevajadzēja izskatīties tādām kā šis.

Tonijs arī zināja, ka viņš neizskatās tā kā Džozefīne. Bet viņš zināja, ka ir suns. Oficiāli atzīts tās pašas rases piederīgais. Tonijs bija uzaudzis ārkārtīgi lepnā suņaudzētavā kopā ar citiem takšiem. Viņš bija iesvaidīts visos mīlas dzīves noslēpumos. Lai arī vēl aizvien šķīsts jauneklis, viņš bija diezgan slīpēts. Bija izskolots arī saskarsmē ar kokiem. Bija labi iepazinis lietainu laiku un citus āra apstākļus. Viņš zināja, kā to dara putni un vāveres, bija pat redzējis, kā to dara bites.

Skaidrs — viņš zināja, ka bite mīl biti un vāvere mīl vāveri. Bet viņš mīlēja Džozefīni! Viņš, protams, zināja, ka pašreizējā savā izskatā nedrīkst Džozefīni bildināt. Bet tas viņu neuztrauca. Atcerieties — Tonijs bija dzīvojis dabā. Viņš zināja dažādas dabas norises. Dabā daudz kas mainījās. Viņš bija redzējis kāpurus pārvēršamies tauriņos un aizlidojam kopā ar citiem tauriņiem. Tā nu viņš dievinādams noraudzījās Džozefīnē un nolēma gaidīt. Gaidīt līdz tam rītam, kad viņš pamodīsies un redzēs, ka pārtapis par pūdeli.

Viņš nekad nešaubījās, ka šis brīnums reiz notiks. Un, kavējoties domās par svētlaimīgo nākotni, viņš mīļuprāt samierinājās ar brīnišķīgo tagadni. Viņš uzmanīgi vēroja Džosiju un pārņēma visus viņas tikumus. Viņš noniecināja savu pīto groza midzinu un gulēja pie Džoisas gultā. Viņš attīstīja neiedomājamu ēstgribu. Sai nolūkā Tonijam patiesi netrūka izdevības. Vispirms viņš dalījās brokastīs ar Džoisu. Tad ielampačoja pie Billija un pāris labu kumosiņu dabūja arī tur. Un tad vēl atlika virssulaiņa pieliekamais kambaris. Billijs un Džoisa pastāvīgi uzmanīja savu svaru, tāpēc Tonijam īstās brokastis iznāca iebaudīt pie virējas un virssulaiņa, kur viņu pacienāja gan ar pankūkām, gan ar desu. Tonijam patiesi bija brīnišķīga dzīve. Visi viņu mīļoja. Tonijs kļuva ļoti resns.

Kad pienāca laiks aizvest Džosiju uz pavasara pārbaudi pie veterināra, Džoisa ar Toniju nolēma man piebiedroties. Doktora Vaita personāls palika bez valodas, ieraudzījuši Toniju. Viņi pat aizmirsa pievērst vajadzīgo uzmanību Džosijas aizvien piebriestošajam baltajam puncim — Džosija svēra septiņpadsmit mārciņu. Par to doktors Bleks tikai izmisis paraustīja plecus. (Doktoru Vaitu nedabūjām redzēt. Viņš bija operāciju zālē.)

Bet, uzskatot Toniju un tā apmērus, doktoram Blekam acis gandrīz izspiedās no dobumiem. Viņš nolika Toniju uz grīdas un noskatījās, kā tas iet. Tonijs negāja, viņš vēlās! Kājas vispār nebija redzamas. Doktors Bleks sāka Džoisu informēt par āpšu suņu veidojumu. Garo augumu un muguru balstīja īsas kājas. Smagnējs āpšu suns jeb taksis ļoti viegli var sabojāt mugurkaula skriemeļus. Straujākā lēcienā kāds skriemelis var salūzt un izraisīt paralīzi.

Samaksājām katra piecus dolārus un steigšus devāmies projām. Aizbraucām pie manis un pie viskija glāzes pārspriedām situāciju, kamēr Džosija un Tonijs darbojās savā nodabā, gremodami suņu konfektes.

—     Paskaties, cik viņi laimīgi, — Džoisa starodama sacīja. — Es personiski domāju, ka tā ir vienīgi teorija, kas nebalstās uz faktiem, — viņa sacīja, pasviedusi Tonijam sālītu zemesriekstu. — Tagad mēs domājam, ka veselākie ir slaidie cilvēki. Iepriekšējā paaudze uzskatīja, ka tam, kas grib būt vesels, jābūt labi barotam. Kā lai mēs zinām, uz kuru pusi ieskati noslieksies nākamajos desmit gados?

Es pajautāju, uz ko viņa īsti tēmē.

—    Kālab lai Tonijs un Džosija badotos tikai tāpēc vien, ka veterināru uzskatos patlaban iestājies cikls "neļaujiet tiem aptaukoties"? — Viņa pameta Tonijam vēl vienu riekstu. Džosija skatījās uz mani un aiz skaudības urkšķēja.

Es centos Džoisu atspēkot. — Arī dzīvības apdrošinātāji, ne tikai veterinārārsti, apgalvo, ka kalsni cilvēki dzīvo ilgāk nekā resnie. Arī cilvēku ārsti pievienojas šai teorijai. Paklausies vien, kāda brēka sacelta par holesterīnu un dzīvnieku taukiem.

—    Man gadījies sastapt ļoti daudzus resnus ārstus un apdrošināšanas sabiedrības vīrus, — Džoisa iebilda.

Man vajadzēja gribot negribot atzīt, ka zināma taisnība viņai ir. Piemēram, Edīte Piafa. Svēra tikai deviņdesmit mārciņu un mūža lielāko daļu pavadīja slimnīcās. Turpretī Sofija Takere, kas nekādā gadījumā nevar būt slaiduma paraugs, vēl aizvien ir spirgta un žirgta. Es sāku svārstīties. Džosija laikam prata lasīt domas, jo sāka diedelēt un ņurkstēt.

Es vēl trīs sekundes vilcinājos, tad vēlreiz piepildīju glāzes

Džoisai un sev un visu sālito riekstu trauku noliku zemē sajūsminātajiem suņiem priekšā, sacīdama: — Ēdiet un priecājieties!

Uti tālāk tādā pašā garā. Izmetu ārā suņu barības bundžiņas, un Džosija atkal sāka pārtikt no Denija Haideveja gardā bifšteka kumosiņiem. Suņu konfektes un stiklenītes tika šķiestas saujām. Džosijai nākamie seši mēneši aizritēja epikūriskā līksmībā. Tonijs kļuva pazīstams kā karaļa Faruka līdzinieks no Trīsdesmit devītās ielas. Vēl sešus mēnešus vēlāk, savā ceturtajā dzimumdienā, Džosija aizdzina svaru bultiņu līdz astoņpadsmit mārciņu iezīmei. Un nākamajā dienā Tonijs bija pagalam!

Sekcijā noskaidrojās, ka nāves cēlonis bijis asinsizplūdums smadzenēs; mugura bija ideālā stāvoklī. Tas bija mierinājums Džoisai. Ikviens taču zina, ka tādiem insultiem nav nekāda sakara ar kalorijām. Vismaz Tonijs savā mūžiņā bija dabūjis izbaudīt priekus, ko spēj sniegt sautēta pīlīte, suflē un kūpināts lasis.

Tomēr Tonija pēkšņā aiziešana padarīja mani mazliet tramīgu. Izmetu ārā visas suņu konfektes un atgriezos pie gatavas suņu barības. Es vairs necitēju Vinstonu Čērčilu, bet sāku skandēt Bernarda Šova izteicienus. Viņš tak ēda tikai zāli un nodzīvoja gandrīz līdz simtam!

Džoisa nebija nomierināma. Tāpēc Billijs, kas pēkšņās nelaimēs vienmēr prot atrast glābiņu, aizsteidzās un atgriezās ar pārsteiguma dāvanu Džoisai — pavisam jaunu, gaišbrūnu taksenīti, vārdā Lellīte. Pēc nedēļas Lellīte bija aizdziedējusi brūci Džoisas sirdī. Protams, nekad neviens cits suns nespēs aizstāt Toniju, tomēr savā, mazliet citādā veidā viņa Lellīti iemīlēja tikpat stipri.

Man arī Lellīte iepatikās. Bažas mums darīja Džosija. Kā mēs viņai to darīsim zināmu? Viņa taču vēl bija tik jauna un nevainīga, viņa nekā nezināja par nāvi. Tonija dēļ viņai varēja uznākt šoks. Tonijs taču galu galā bija bijis viņas labākais, vislabākais draudziņš.

»

Ērvins ieteica pavisam traku risinājumu. Tas bija tik neprātīgs, ka, manuprāt, varējām cerēt uz izdošanos. Tā kā Džosija bija gaužām maz informēta par āpšu suņiem, viņai nemūžam neienāks prātā, ka Dievs radījis veselu dzimumu tādu spocīgu būtņu. Viņai Tonijs bija vienkārši pārpratums. Varbūt viņai varētu iestāstīt, ka Lellīte nav nekas cits kā Tonijs.

Lielo tikšanos organizējām manā dzīvoklī. Lellīte apostīja un apsveicināja Džosiju kā mūžveca draudzene. (Paldies Dievam, ka viņa bija tik jauna un atraisīta!) Vienu saspringtu bridi Džosija tikai stāvēja un skatījās.

Mēs abas ar Džoisu sākām ūbot: — Tas ir tavs draudziņš Tonijs — tagad viņš… viņa… jāsauc par Lellīti. Tas, Džosīt, ir tāds mīlināmais vārdiņš.

Džosija tikai skatījās un skatījās. Beidzot viņa cīrīgi tuvojās Lellītei. Nu sākās milzīga, gandrīz likās — nevajadzīga apostīšana, un par dažiem atradumiem Džosija šķira mazliet pārsteigta. Bet, tā kā jau vairākkārt esmu minējusi, Džosija brīnišķīgi prot pieskaņoties, viņa visu uzņēma mierīgi. Un akceptēja Lellīti tā, itin kā melni takši pārvērstos par gaiši brūniem ik dienu. Ja kaut kā Tonija parastajā apdarē trūka, tad laikam jau dzīvē tā notiek. Tā lai paliek viņa, nevis viņas problēma!

Tā tik ir draudzība!

Visu pavasara cēlienu Džozefīne bija kopā ar Lellīti. Džoisa nopūlējās, lai šis sunītis ieturētu diētu, arī es ar Džosiju apgājos visai stingri. Protams, dažkārt viņai palaimējās. Galu galā — ja kāds tiek uzaicināts pusdienās, viņš tak nedrīkst noniecināt namamātes gardos ēdienus un palūgt pusbundžiņu suņu barības. Vismaz Džosija to nespēja. Un Džosija, jāteic, diezgan bieži tika ielūgta pusdienās. It īpaši pie Lāsvanas Herškovicas. Bet, iekams es stāstu tālāk, man jāpaskaidro, kā Lāstvana tika pie sava vārda. [1]

Lāstvana ir lielas ģimenes atvase. Viņas mātei bija vai nu brīnišķīgs raksturs, vai lieliska humora izjūta, bet varbūt gan viens, gan otrs, jo viņa atļāva vīram sagudrot bērniem vārdus. Pirmdzimtā bija meitene. Viņu nosauca par Lebanonu. (Tur viņi toreiz dzīvoja.) Sekoja brālītis. Tam ielika vārdā Hārlems. (Viņi bija mainījuši dzīvesvietu.) Nākamais bērns atkal bija meitene, un tā dabūja vārdu Portlenda. (Viņi ir visai bieži pārvākušies no vietas uz vietu.) Portlenda vēlāk apprecēja Fredu Allenu, bet kļuva slavena radiofonā kā Portlenda Hofa. Anglis Džeimss Meizons viņas vārdā nosauca arī savu meitiņu, iespējams, nodomājot, ka tas ir parasts amerikāņu kristāmvārds. Viņam patika vārda skaņa. Tā jūs redzat, ka mistera Hofas ekscentriskie niķi varbūt turpināsies vēl vairākās nākamajās paaudzēs.

Būdams pavisam apmierināts ar savu nelielo ģimenīti — Lebanonu, Hārlemu un Portlendu, misters Hofa nolēma to tālāk vairs nevairot. Bet misis Hofai bija pašai sava galva uz pleciem, un viņa dzemdēja vēl vienu meitiņu. Misters Hofa piecirta kāju un itin dramatiski piešķīra jaundzimušai mazulītei vārdu Lāstvana.

Un tomēr viņš nebija pratis pietiekami novērtēt misis Hofas brīvo, neatkarīgo garu. Lai misters Hofa gudro bērniem vārdus, pašus bērnus radīs viņa. Un drīz vien šūpulī ķepurojās vēl viena mazītiņa meitenīte. Šoreiz misis Hofa cerēja, ka tiks pie Dženijas vai Mērijas. Nevarēja taču būt, ka misters Flofa spētu dīvainībā pārtrumpot tādu vārdu kā Lāstvana. Un tomēr prata. Šim bēbim viņš piešķīra vārdu — Periode.

Misis Hofa saprata, ka cīņu zaudējusi. Viņa pārstāja laist pasaulē bērnus. Var būt, ka nākamos vīrs nosauktu par "Izsaukumzīmi" vai "Nemuļķojies". Tā nu Periode palika viņas produkcijā pēdējā.

Dīvainā kārtā neviens bērns, kad bija pieaudzis, likās, neņēma ļaunā, ka nosaukts tik ērmīgā vārdā. Lāstvana pat reiz bilda, ka tas esot zināms ieguvums. Tādu vārdu, reiz dzirdējuši, cilvēki nekad neaizmirsīs. Protams, ikreiz, kad viņu iepazīstināja ar kādu pilnīgu nezinātāju, reakcija bija viena un tā pati. — Kā, lūdzu, bija jūsu vārds? — Un pēc tam sekoja mulsa piebilde:

—    Jā, tieši tā es arī sadzirdēju.

Un tā tiešām neviens nekad neaizmirsa viņas vārdu. Un, ja kāds, atgriezies no gājiena pa pilsētu, sacīja: — Es šodien satiku Lāstvanu, neviens nekad nepārjautāja: — Kuru Lāstvanu?

Uzvārdu Herškovica viņa iemantoja, apprecoties ar advokātu Arturu Herškovicu. Lāstvana un Artijs dzīvo mums tuvu kaimiņos, un mēs bieži pasēžam vakaros kopā, baudīdami kulturālu atpūtu pie televizora vai kāršu galdiņa. Lāstvana ir fantastiska pavāre. Bieži vien viņa spontāni piezvana un uzaicina:

—    Ja jums nav nekas cits padomā, atnāciet pie mums. Man izcepies pavairāk bifšteku. Tikai neaizmirstiet paņemt līdzi Džozefīni. (Lūdzu, esiet tik laipni un ievērojiet, ka tas ir Lāstvanas pieprasījums, nevis mans ierosinājums.)

Lai nu Lāstvana bija kas būdama, suņu mīļotāja viņa nebija vis. Tomēr Džozefīne bija viņu savaņģojusi. Starp citu, neviens Lāstvanas ģimenē nebija ķerts uz suņiem. Portlendai tie briesmīgi nepatika. Viņa bēga no suņiem pa gabalu.

Džosijai milzīgi patika pavadīt vakaru pie Herškoviciem. Jau vesela kvartāla attālumā viņa pazina māju, kur tie dzīvoja, un spēcīgi sāka vilkt pavadu uz to pusi. Ļoti bieži, kad es pat negrasījos apmeklēt Lāstvanu, bet mums gadījās iet tai mājai garām, Džosija uzsāka sēdstreiku un liedzās doties tālāk. Un, vai nu es gribēju, vai negribēju, vajadzēja vien iegriezties pie Lāstvanas īsā vizītē.

Lāstvana bija savaldzinājusi Džosiju ar daudz ko. Galvenokārt jau ar savu virtuvi. Džozefīne nekad mūžā nebija redzējusi īstu virtuvi. Un virtuve dzīvojamās istabas lielumā, pilnum pilna dažādu eksotisku smaržu, spētu apburt pat visuzpūtīgāko pūdeli, kur nu vēl tādu meitēniņu kā Džosija, kas dzīvoja vienīgi tādēļ, lai ēstu! Tālab bija gluži dabiski, ka viņa uzskatīja Lāstvanu par kaur ko ļoti sevišķu.

Nepietika ar to, ka tad, kad mēs sēdāmies pie galda, Džosijai tika pasniegts speciāls šķīvis ar bifšteku vai tītara cepeti un visām piedevām. Tā kā mēs pirms ēšanas vienmēr iesildījāmies ar dzēriena malku, Lāstvana negribēja pieļaut, ka Džosija pa to laiku sēdētu garlaikodamās, tāpēc sacīja: — Paskat, Džosij, ko Lāstvanas tante tev sarūpējusi. Uzkodiņas! — Un viņa nolika goda viešņai priekšā trīs vai četras kraukšķīgi ceptas siltas vistu akniņas. Nu, vistu akniņas Džosijai bija viens no lielākajiem gardumiem, un bieži viņa to nedabūja baudīt, jo es nekāda lielmeistariene virtuvē neesmu.

Bez virtuves un vistu akniņām Lāstvanai vēl piederēja šis tas cits, ar ko Džozefīnes acīs paspīdēt. Piemēram, saldumu vāze, kas stāvēja dzīvojamā istabā. Džosija savulaik bija redzējusi diezgan saldumu vāžu, bet šī bija tāda kā uz istabu pārcēlies Eifeļa tornis. Vienā stāvā bija sabērtas šokolādes konfektes, nākamajā — košļenītes, bet trešajā — cietas konfektes.

Vēl tur stāvēja kafijas galdiņš, uz kura mūžam bija sakrauti šādi tādi gardumiņi — trauslie cepumi, valrieksti un retu reizi pat marmelādītes.

Tā kā apciemojumi pie Lāstvanas vienmēr izvērtās par dzīrēm, es jutos viņai ļoti pateicīga par iejūtību kopā ar mums uzaicināt arī Džosiju. Es nekavējos ierakstīt viņu savā sarakstā "Draugi uz visu mūžu".

Kādu vakaru, kad mēs pēc īpaši bagātīgām vakariņām sēdējām un spēlējām džinramiju*, negaidot ciemos ieradās Portlenda (viņa dzīvo tai pašā mājā). Džosija bija izlaidusies uz grīdas un baudīja atelpas brīdi, kurā nesteidzoties uzkrāja enerģiju, gatavodamās mesties virsū trīsstāvu saldumu vāzei. Džosijas daudzo talantu vidū jāmin arī spēja, dziļā miegā dusot, turēt vienu aci vaļā. Tas ir ļoti svarīgi gadījumos, ja uzbrūk kaut kas neparasts — piemēram, Portlenda. Protams, Džozefīne piespieda sevi pieslieties kājās, tikko ieradās Portlenda. Lāstvana uzmeta man ašu skatienu, kas nozīmēja: "Portija baidās no suņiem.

Portlenda ienāca, sasveicinājās ar visiem un tad izteica pārsteidzošu atziņu: — Ai, te taču ir shuns!

Mēs visi apliecinājām — tas tiešām ir suns; tad mēs ar Ervinu pazemīgi atzināmies, ka esam suņa īpašnieki, un tūdaļ arī apzvērējām, ka tas nekož un viņai pat tuvumā neies.

* KļrSu s(wle, ka ar diimn kāvām inr spēlēt nenormēts skaits sj>ēlētāju. (Tulk. piezīme )

126

Saņēmusi tādu drošinājumu, Portlenda ērti ierīkojās uz tahtas.

—    Spēlējiet vien tālāk, es paņēmu līdzi adīkli, — viņa sacīja.

—    Vai esat pārliecināti, ka tas shuns man nenāks klāt?

—            Protams, nē, Portlend, — es viņu drošināju. — Viņai nepatīk iet pie nepazīstamiem cilvēkiem.

Lāstvana jau pavēra muti, lai runātu pretī, bet es viņai pagaldē iespēru un uzsaucu: — Tev jādala!

Portlenda sacīja: — Bet kā tad gadījies, ka viņa piepeši jau sēž man blakus uz tahtas?

Es atbildēju, ka tas ir ļoti neparasti. Un īstenībā viņai ļoti glaimo, jo vispār Džozefīne ir stipri atturīga. Kamēr tika dalītas kārtis, visi klusēja. Gan Lāstvana, gan Artijs pūlējās izskatīties pilnīgi neieinteresēti.

Tad Portlenda ierunājās no jauna: — Sasodīts, kāpēc viņa ar ķepu baksta manu roku ?

Izspēlēdama savu reizi, es vienaldzīgā tonī paskaidroju:

—    Viņa vēlas, lai tu viņai paieskā vēderiņu. — Lāstvana izskatījās pēc tādas, kas tūliņ laidīsies ģībonī.

Portlenda blenza uz Džosiju. — Savu mūžu neesmu ieskājusi shunim vēderu. — Es teicu, lai paberž ar plaukstu aplī. Un mēs turpinājām kāršu spēli.

Pēc brīža Portlenda negaidot sacīja: — Tiklīdz es pārtraucu viņai ieskāt vēderu, viņa mani tūliņ ķeksē ar ķepu. Ko tas nozīmē? Muļķe viņa nav.

Es ieteicu, lai paieskā vēl.

—            To jau es arī daru, — teica Portlenda. — Bet ar vienu roku adīt ir traki grūti. Bet ko tad tas atkal nozīmē? Ja es nekasu pareizajā vietā, tad viņa vienkārši pagrūž manu roku uz to vietu, kur jākasa.

Mēs dalījām kārtis un spēlējām, gaidīdami drausmīgo mirkli, kad Portlenda atgriezīsies īstenībā un paziņos, ka viņai bail no suņiem. Minūtes piecas bija dzirdami vienīgi ar kāršu spēli saistītie sīkie troksnīši.

Tad atkal ierunājās Portlenda: — Ha, šitais ir šnitīgākais shuns, kādu es jebkad esmu redzējusi. Jūs labi zināt, ka man suņi nepatīk, bet šitais ir pavisam citāds.

Visi atviegloti atslāba. Lāstvana pieveica mani ar četrdesmit punktiem. Ervins dabūja ciest no Artija. Portlenda nolika malā adīkli un pilnībā nodevās vēderiņa ieskāšanai.

—     Paklausies, Džekij, es zinu, ka jūs abi ar Ervinu bieži uz neilgu laiku aizbraucat uz Kaliforniju. Ja jums šitais shuns jāatstāj mājās, es labprāt to pievāktu. Ar viņu nekad nebūtu garlaicīgi. Nekad neesmu sastapusies ar tādu shuni.

Lāstvana apskaitās. — Zini, Portlend, ja Džozefīnei kaut kur jāpaliek, tad viņas mājas ir šeit. Es justos ļoti aizvainota, ja Džekija jebkad iedomātos to atstāt nevis pie manis, bet kaut kur citur. Galvenais, ka viņai garšo mani ēdieni, Frensisai viņa patīk un Artijs ir kā bez prāta viņas dēļ.

Misters Herškovics teikto papildināja no savas puses: — Lāstvana runā pareizi. Šis ir ļoti neparasts suns. Man viņa ļoti patīk. Ļoti jauks sunītis. Es tiešām priecātos, ja viņa padzīvotu pie mums. Kad Frensisa aizbrauc uz vasaras nometni, mūsu mājā ir stipri vientuļi.

Šis teikums, protams, brēktin brēca, lai misis Herškovica uz to atbild. Un atbilde nebija ilgi jāgaida:

—     Ko tu domā ar to vientulību? Kas tad es esmu? Tukšs gaiss?

Misters Herškovics tūliņ pasteidzās ar pareizo un mīlošam vīram piemērotāko izskaidrojumu: — Lāstvana, protams, esot visbrīnišķīgākā sabiedrība. Bet, kad Frensisas neesot mājās, viņam pietrūkstot bērna klātbūtnes. Un Džosija esot gluži kā bērns.

Šis kļūdu labojums Lāstvanu nomierināja. Viņa no savas puses piebilda, ka arī viņai patiktu Džozefīnes sabiedrība, jo daži cilvēki vakaros aizmiegot turpat televizora priekšā. Un tāpēc viņa uzstāja, lai nākamreiz, kad mēs braukšot uz Kaliforniju, Džozefīne būtu viņas viešņa.

Es, protams, izteicu visus pienācīgos pateicības vārdus, tomēr piebildu, ka Džozefīne ir radusi palikt pie mistera Ingrema ikreiz, kad mēs izbraucam, un, tā kā viņš tieši nodarbojas ar suņu audzēšanu un izmitināšanu, tad labāk būs viņu atstāt tur.

Zināms, par atbildi atskanēja: — Ak tu negribi man uzticēt

Džozefīni?! Kaut gan esmu uzaudzinājusi Frensisu?! Ikviens, kas izaudzinājis bērnu, spēj parūpēties arī par suni!

Pamēģiniet tikai apstrīdēt tamlīdzīgu apgalvojumu — un jūs dabūsiet dzirdēt, ka esat cilvēks ar novirzēm. Kaut arī jūs skaidri zināt, ka ne visi, kuri audzinājuši bērnus, apjēdz, kā jāaudzina suns. Vai arī otrādi.

Tomēr divus mēnešus vēlāk es, negribēdama aizvainot Lāstvanu, noriskēju uz astoņām dienām atstāt Džosiju pie Herškoviciem. Saliku Džozefīnei somā pavadiņu, suņu konfekšu kārbu, bumbiņu, vēl dažas viņas mantiņas un savu telefona numuru Beverlihilzas viesnīcā. Arī veterinārārsta telefona numuru.

Atvadoties es viņu noskūpstīju un pieteicu būt labiņai (es, protams, runāju par Džosiju, ne par Lāstvanu). Devos uz durvīm, zinādama, ka viņa skries man pakaļ. Bruņojos ar izturību gaidāmajām atvadām. Taču nekas tāds nenotika. Kad es vēlreiz pagriezos atpakaļ, lai pamātu Džosijai atvadu sveicienu, viņa mani pat neredzēja. Viņa bija stipri aizņemta ar šokolādes konfektēm.

Vai tā maz ir draudzība?

Tomēr īsti mierīgs prāts man Kalifornijā pavadītajās dienās nebija. Tas, ka Lāstvana prata uzcept lieliskus bifštekus, vēl neļāva spriest, vai viņa zinās, ka silts, sauss deguntiņš nozīmē paaugstinātu temperatūru. Vai es viņu pabrīdināju par putnu kauliem? Bērni var ēst vistas gaļu, jo viņi zina, ka kauli nav ēdami. Bet sunīti tāds vistas kauls var nogalināt. Liellopa kauli tiek atļauti. Un peptobismols… Pavisam aizmirsu viņai pateikt, kas darāms! Atgriezušies mēs tieši no lidostas metāmies pie Lāstvanas savākt mūsu eņģelīti.

Visi — Artijs, Lāstvana un Džosija mūs gaidīja. Bet viņi izskatījās saguruši. Gluži kā pēc brangas uzdzīves. Pat Džosijai bija tumši loki zem acīm. Ervins apvaicājās, kas tad īsti noticis, s- 129

Lāstvana atteica: — Džozefīne. Visu cauru nakti. Ik nakti. — Tad piebilda: — Man ir daži sīki jautājumi, uz kuriem es labprāt dzirdētu tavas atbildes. Kādā laikā, sasodīta būšana, šitais suns guļ?

— Mūsu parastajā laikā, — es atteicu.

Lāstvana nopūtās. — Iestāstīsi gan tu man.

Laikam viņa bija domājusi, ka ar Džosiju jāapietas kā ar mazu bērnu. Vai vismaz kā ar suni. Tāpēc viņa bija cēlusies augšā pulksten septiņos, savā parastajā celšanās laikā, un, pirms aicinājusi Artiju brokastīs, bija gribējusi izvest Džosiju ārā nokārtoties. Visiem taču zināms, ka suņi no rītiem pamostas rosmīgi, pilni darbošanās dziņas un lauztin laužas tikt ārā. Ieraudzījuši pavadu, viņi aiz prieka lēkā vien, zinādami, ka tiks izskrieties spirgtajā rīta gaisā. Bet Džozefīne — ne uz to pusi!

Vispirms jau tas, ka pulksten septiņos, kad visi lēca ārā no gultām, no Džozefīnes nebija ne vēsts. Visi sauca viņu vārdā, klaigāja, tomēr viņa nerādījās. Pēc ilgas, rūpīgas meklēšanas viņu atklāja pagultē guļam ciešā miegā.

Lāstvana nometās zemē, cik varēja, palīda viņai pretī, mīlīgi klukstēdama: — Celies, mīlīt, mosties, rīts ir klāt!

Džosija nožāvājās, pavilkās dziļāk un mierīgi gulēja tālāk.

Lāstvana izstiepa roku un sāka dūdot: — Nāc ārā, Džosij, tante Lāstija tevi sauc.

Džosija pavilkās vēl dziļāk pagultē, kur viņu nevarēja aizsniegt. Drīz sākās īstas kara spēles. Beidzot Lāstvanai izdevās satvert vienu kājiņu, un viņa izvilka Džosiju ārā un iznesa dzīvojamā istabā. Nelaimīgā kārtā viņa palaida Džosiju zemē, kamēr aizgāja pēc pavadas. Kā zibens Džosija pašāvās atpakaļ pagultē, lai vēl brīdi nosnaustos.

Tika izcīnīta vēl viena cīņa pagultē, Džosija izvilkta ārā, varmācīgi izvesta uz ielas un nostumta no ietves notekā. Stulbi miegainām acīm, bet, būdama tik eņģelīgi labdabīga, viņa izdarīja to, ko no viņas prasīja. Taču drīzāk gan tādēļ, lai izpatiktu Lāstvanai, nekā nieru atvieglošanas nolūkā. Pēc tam viņa tūliņ pagriezās un vilka Lāstvanu atpakaļ uz dzīvokli.

Pēc atgriešanās Lāstvana parūpējās par brokastīm Artijam un

Frensisai. Pēc tam, nolēmusi bijušo vairs nepieminēt, viņa līksmi uztrallināja: — Džosij, šeku tavi biskvīti. Nāc nu brokastīs, mīlīt!

Bet vai uz grīdas noskrapstēja nadziņi? Nekā. Ērkšķrozīte bija atgriezusies atpakaļ savā miera ostā pagultē un omulīgi krāca.

Kā vairumam sieviešu, arī Lāstvanai bija sava ierastā kārtība mājas ikdienā. Izvadījusi Artiju un Frensisu, viņa ķērās pie dienas darbiem. Līdz pusdienlaikam gultas saklātas, viss spodrs, spīd un laistās. Tad īss nomiedzītis dzīvojamā istabā uz tahtas. Ap pulksten vieniem viņa jau bija spirgta un moža un varēja pēcpusdienu veltīt ārpasaulei.

Taču tieši pusdienlaikā, kad Lāstvana tikko bija nolikusies atpūsties, Džosija uzdzirkstīja dziļā dzīvespriekā. Nu viņai gribējās brokastot. Nekas, nekas, Lāstvana nolēma, gan piedabūs šuneli pie kārtības. Iemācīs ievērot kārtīgu dienas sadalījumu un dzīvot normālu, veselīgu dzīvi. Mācības viņa sāka ar garām pastaigām. Vismaz trīs vai četras tādas pastaigas dienā. Un ik vakaru pēc vakariņām viņa ar varu piespieda Džosiju doties vismaz desmit kvartālu garā pastaigā. Ir taču zināms, ka visiem suņiem patīk pastaigas! Lāstvana atzinās — ja viņa nesaprastu, cik tāda doma muļķīga, viņai gandrīz būtu licies, ka Džosija lūkojusi panākt, lai viņa paņem taksometru atbraukšanai uz mājām.

Taču visgrūtāk bija naktīs. Lāstvana un Artijs gāja gulēt agri. Aptuveni ap desmitiem vakarā. Bet Džosijas personība ap pulksten desmitiem atraisījās pilnā plaukumā. Tajā laikā kulminēja viņas aktivitāte — nu varēja sākties spēles ar bumbiņu, nu bija labākais laiks vēderiņa ieskāšanai. Mājās viņa nekad nepalaida garām pašu vēlāko televīzijas pārraidi. Bet pie Herškoviciem visi pulksten desmitos gāja gulēt. Visi, tik ne Džozefīne.

Viņa sāka drasēt. Lāstvanai priekštelpā ir skaistas venēciešu flīzes. Nelaimīgā kārtā Džosijas nagu sprakstēšana bija dzirdama divtik skaļi, kad viņa drudžaini tekalēja pa tām šurp un turp. Stundām. Surp un turp. Artijs un Lāstvana tumsā gulēja nomodā un klausījās.

Sava stāsta nobeigumā Lāstvana nopūtās. — Nebija nevienas nakts, kad Džosija būtu likusies mierā pirms trijiem no rīta.

5- 131

Es lūdzu Lāstvanai piedošanu. Viņiem patiesi bija klājies grūti. Bet tai pašā laikā tikpat grūti bija klājies Džosijai. Džosija nu reiz bija "naktsputns". Ir pierādīts medicīnisks takts, ka daži cilvēki visrosmīgākie ir tieši vakara stundās.

Lāstvana savukārt aizrādīja — ja es piederot pie tādiem ērmiem, tad taču nevajagot ar tādu ērmību aplipināt arī Džosiju. Bērni aizvien mērkaķojas pakaļ pieaugušajiem, kurus mīl. Kad Džosija redz mani kvernam augšā gandrīz līdz rīta gaismai, tad, gluži dabiski, viņa dara to pašu. Tas tāpat kā ar ēšanu gultā. Tūliņ pēc tam Lāstvana man noprasīja, kur es brokastojot.

Kur gan cilvēks izdzer no rīta pirmo kafijas tasi? Protams, gultā.

Tad, rakdamās aizvien dziļāk manā privātajā dzīvē, viņa jautāja: — Nu un, kamēr tu dzer to rīta kafiju, kur Džosija saņem un notērē savu suņa brokastbiskvītu?

Tad nu gan jautājums! Es dzīvoju viesnīcas četristabu apartamentāos. Kas man īsti būtu jādara? Jākļūst ļoti oficiālai un jāizsūta Džosija dzīvojamā istabā apēst biskvītiņu?

Nūja, liekas, ka Lāstvanas mājā ikviens sēž ēdamistabā pie galda, ieturot brokastis vai jebkurā citā reizē uzņemot barību. Kad Džozefīne ap pusdienlaiku beidzot atmodās dzīvei, Lāstvana izsniedza viņai paredzēto brokastbiskvītu. Lāstvanai par baltām šausmām, sunīte ar visu biskvītu zobos ielēca viņas tikko sapostajā gultā, kas pārklāta ar baltu organdija pārsegu, un omulīgi sagrauza biskvītu.

Tā nu ir — kā gan lai Džozefīne to zinātu? Mūsu viesnīcas istabene nekad pirms trijiem pēcpusdienā gultas nesaklāj. Un mums nav baltu organdija pārsegu. Mums ir balti muarē pārsegi, un Džosija drīkst pa tiem spriņģot, kad vien ienāk prātā. Viņa pa tiem dīdījusies kopš agras kucēnības, un tie vēl joprojām ir lieliskā stāvoklī. (Klusībā es nodomāju — ja Lāstvana tiešām grib ķēmoties ar organdija pārsegiem, tad viņa nu beidzot saņēmusi, ko pelnījusi.) Es, zināms, šīs domas neizteicu skaļi, tikai apjautājos, kā Lāstvana tikusi galā ar šo problēmu.

Nē, īsti galā viņa tikusi ar to neesot, bet viņas abas ar Džosiju veiksmīgi nonākušas pie kompromisa. Lāstvana nepārklāj gultas ar organdijiem, iekams Džosija nav apēdusi brokastbiskvītu. Es atvainojos par nepatikšanām, kas viņai sagādātas, un nosolījos, ka nākamajās brīvdienās aizvedīšu Džosiju pie mistera Ingrema.

Man par lielu pārsteigumu, Lāstvana traki apskaitās.

—     Es gribu, lai viņa paliek pie manis! Viņas pašas labā. Es negribēju un necentos viņu iedīdīt tikai tāpēc, ka šī mums bija pirmā reize, ko pavadījām kopā. Bet viņa ir ļoti saprātīgs sunītis un ātri pieradīs pie kārtības. Ar tevi viņa dzīvo traki izlaidīgu dzīvi. Var jau būt, ka tev tāda der. Tu esi aktrise, un statistika liecina, ka lielākā daļa aktrišu ir mazliet ķertas. Viņām laikam tādām jābūt, lai pārciestu visas vilšanās un neveiksmes un tomēr nepadotos.

—     Lāstvan, — es viņu pārtraucu, — kādēļ mēs esam satikušās — lai pārspriestu manas profesijas bīstamību vai lai runātu par Džozefīnes dienas iedalījumu?

—    Tava profesija jau dzen viņu postā. Nevienam pūdelim nav ieteicams grozīties pa pasauli kā tādai aktrisei. Džosija ir ļoti normāls, saprātīgs, attīstīts sunītis. Ja viņa nodzīvotu kopā ar mani mēnesi, es viņu pieradinātu pie kārtības.

Es nelikos redzam iztrūcināto skatienu Džozefīnes acīs un pieklājīgi piekritu, ka labprāt atstāsim Džosiju viņas sabiedrībā ikreiz, kad mums būs kaut kur jāaizbrauc. Es sevišķi neuztraucos. No viņām abām spēcīgākā personība bija Džosija, un es jebkuru brīdi viņu varēju palaist cīņā ar Lāstvanu. Ja viņas nodzīvos kopā pietiekami ilgi, Džosija noteikti kļūs par uzvarētāju. Dīvainā kārtā Artijs izteica dažus vērojumus, kas norādīja, ka viņš domā tāp pat kā es.

—    Lāstvana viņu nepārtaisīs. Derībās es, ne mirkli nesvārstīdamies, savu naudiņu liktu uz Džozefīni. Sitam suņukam ir pašam sava galva. Viņa jau sen mūs visus ir sarindojusi savā personiskajā "vientiešu sarakstā". Lāstvana ir "virējvientiese", Frensisa — "bumbiņmētātāja vientiese". Un es esmu "vēderkasītājs vientiesis".

Džosija, protams, pateicībā par laimīgi pavadītajām dienām aizsūtīja Lāstvanai fantastisku baltu rokassomiņu. Frensisai viņa aizsūtīja smaržas, bet Artijam pudeli viņa visiecienītākā skotu viskija. Vismaz viņi nekad nedrīkstēs sacīt, ka Džosija nezina, kā pieklājas uzvesties.

Lāstvanai dāvanas ļoti patika, bet viņa sacīja, ka Džosijai gan nebūtu vajadzējis tā tērēties. Padzīvot ar viņu kopā bijis tīrais prieks. Un viņa vēlreiz man piekodināja: kad vien mums būšot atkal kaut kur jāaizceļo, viņa uzņemšot Džosiju kā mīļu viešņu savā mājā.

Taču tad, kad sešus mēnešus vēlāk mums tiešām atkal vajadzēja doties uz Kaliforniju, Ervins sacīja, ka Lāstvanas un Džozefīnes situāciju gan vajadzētu nopietni apsvērt. Protams, pavadīt nedēļu kopā ar tādiem tuviem draugiem kā Lāstvana un Artijs Džosijai ir patīkamāk nekā būt viesim, par kuru maksā, mistera Ingrema mājā. Taču kā viesis, par kuru maksā, viņa būs pilnīgi aprūpēta, misters Ingrems neņemsies pārveidot viņas dzīves stilu. Ja viņa vēlēsies ieturēt brokastis gultā — lūdzu! Par to mēs maksājam. Pilnīga apkalpošana. Ja viņa vēlēsies palikt ilgi nomodā un noskatīties visvēlāko nakts pārraidi, arī pret to nebūs nekādu iebildumu. Atdodams viņu mums atpakaļ, misters Ingrems arvien saka: — Viņa ir apburoša. Cik spilgta personība! Nekādu raižu par viņu. — Mums nekad nav bijis jānoklausās sprediķis par to, kā mūsu meitene, izvirtīgi dzīvodama, iet uz postu un neļauj viņam gulēt.

Tā nu es Lāstvanai pateicu, ka labāk būs atstāt Džosiju pie mistera Ingrema, jo es negribu viņus traucēt. — Džosija vēl aizvien nav atmetusi aktrises dienas un nakts iedalījumu.

Lāstvana briesmīgi uztraucās. Artijs arī. Vai mēs tiešām neuzticot viņiem Džosiju? Kas par to, ka viņiem bijis jāaizvada pāris nakšu bez miega! Gan Džozefīne ar laiku pieradīšot pie viņu kārtības.

Ja mēs negribējām izārdīt mūžsenu draudzību, mums nebija citas izejas kā nodot Džosiju mīlošajiem Herškoviciem. Tā Džozefīne no jauna tika pakļauta viņu dzīvesveidam. Lai gan viņa dievināja Lāstvanu, man tomēr šķita, ka klusībā viņa gluži labprāt būtu vēlējusies apmesties pie mistera Ingrema; es manīju, ka viņa vairs ar milzu sajūsmu neraujas uz Lāstvanas mājām, drīzāk likās, ka viņa to uzskata par tādu kā piespiedu gājienu — kā obligātas armijas apmācības, vai.

Kad es pēc desmit dienām aizgāju Džosijai pakaļ, Lāstvana uzvaroši paziņoja, ka veiksmīgi tikusi galā ar Džosijas niķi tipināt pa priekšnamu no pusnakts līdz rītausmai, jo atļāvusi Džosijai gulēt pie viņas gultā.

— Vai tu gribi sacīt, ka pagājušajā reizē tu viņai to neatļāvi? — es noprasīju. — Nestāsti, ka viņa ielēca pie tevis gultā un tu viņu izdzini ārā!

Lāstvana izbrīnījusies paraudzījās uz mani. —■ Tu nepateici, ka tas pieder pie aprūpes. Kur gan piedzīvots, ka viesis obligāti jāņem blakus gultā?

Vai tad vēl jābrīnās, ka nabaga Džosija bija izmisīgi drasējusi? Viņai nav iebildumu pret gulēšanu zem gultas. īstenībā viņai tas pat patīk. Bet tikai tad, ja viņa zina, ka tā ir viņas gulta, ka jebkuru mirkli naktī viņa var tur ielēkt un iečubināties pie cilvēka, kas tur guļ. Nevienam tak nepatīk augu nakti gulēt uz grīdas.

Lāstvana piebilda, ka neviens nebija spiedis Džosiju gulēt uz grīdas. Bija daudz citu vietu, kur gulēt, nelienot zem segas pie viņas. Kas tad vainas tahtai dzīvojamā istabā? Kas vainas klubkrēsliem? Dienā taču Džosija gulēja gan uz viena, gan otra.

Tomēr Lāstvana bija padevusies un ļāvusi, lai Džosija iečubinās pie viņas. Tak jau labāk nekā tā tekalēšana. Bet galu galā, Lāstvana turpināja, kālab tad Džosija nevarēja ieritināties Artijam azotē vai pie Frensisas? Kāpēc tieši pie viņas? Es apvaicājos, vai viņai ir kādi iebildumi pret tādu mīlīgu pieglaušanos. Lāstvanai tāda mīlināšanās nepatika. Ja viņa likās gulēt, tad arī gribēja gulēt. Nevis čubināties.

Es atturējos no jebkādiem komentāriem. Viņas un Artija laulība neapšaubāmi bija laimīga, un vai gan es biju tā, kas spriedīs, no kādiem priekiem viņiem bija jāatsakās! Aizvedu Džosiju uz mājām.

Šoreiz Džosija aizsūtīja Lāstvanai itāliešu zelta rokaspulksteni. Dažus mēnešus vēlāk Džosijai atkal iznāca čubināšanās ar

Lāstvanu, un šoreiz Džosija viņai aizsūtīja pulkstenim pieskaņotus zelta auskarus. Vēl viņai trūka zelta piespraucies, lai komplekts būtu pilns. Nākamgad, ja viss ies labi, es varēšu padomāt par pērļu virkni.

Kad es kārtējo reizi atgriezos, Lāstvana piespraudi pieņēma un sacīja: — Tev tiešām nevajadzētu mani lutināt ar tik burvīgām dāvanām. Tas, nudien nav nepieciešams. — Piespraudusi jauno rotu, viņa to aplūkoja spogulī. — Bez tam šī bija pēdējā reize, kad šitais ļempausis no suņa tiks uzņemts manā mājā.

Es, protams, gribēju klupt viņai pie rīkles, bet Ervins mani atturēja. Varonīgi saglabādams mieru, viņš pieprasīja paskaidrot, ko tad Džosija šoreiz izdarījusi.

Vēl joprojām priecīgi apbrīnodama piespraudi, Lāstvana šķietami vienaldzīgi apvaicājās:

—    Kad tas suns pēdējoreiz ir mazgāts?

Es pagrābu Džosiju. Tādi apvainojumi mums nebija jāuzklausa! Džosija tika mazgāta un apcirpta ik pārnedēļas un smaržoja kā ģerānija.

Lāstvana sacīja, ka diemžēl pašlaik esot vasara, turklāt ļoti karsta vasara. Un Džozefīne viņai pieķeroties aizvien ciešāk. Ne tikai gribot naktī ieritināties viņas azotē, bet tīkojot arī visu dienu gulēt klēpī. Un tagad, augusta karstajā miklumā, Džosijai piemeties nelabs smārds.

Ervins mani nomierināja, atgādinādams, ka kliegšana vienmēr ļoti satrauc Džozefīni. Viņa jau nevarētu iedomāties, ka es draudu Lāstvanai. Varbūt nabadzīte iedomātos, ka es brēcu uz viņu. Es pieglaudu Džosīti sev klāt un sacīju, ka nu mēs tikai tēlojam lomas. Tad uzmetu Lāstvanai slepkavniecisku skatienu.

Lāstvana rāmi apsēdās uz tahtas, pulēja savu jauno piespraudi un teica: — Lai Džekija kliedz, cik tik grib. Man no tā ne silts, ne auksts. Fakts paliek fakts. Tas suns smird.

Džozefīne, nepavisam nenojauzdama, ka lielais tracis sacēlies viņas personiskās higiēnas dēļ, uzlēca uz tahtas un sāka apbērt Lāstvanu ar jūsmīgām bučiņām.

—    Šai sakarā man nāk prātā, — Lāstvana mierīgi turpināja, — ka šim šunelim nenāktu par ļaunu kādreiz izskalot muti.

Nu man reiz pietika! Es atkal sagrābu Džozefīni un sacīju, ka varbūt arī Džosijai Lāstvanas smaka neliekas īsts Saneles aromāts, tomēr Džosija ir pārāk smalkjūtīga, lai ļautu tādam sīkumam ietekmēt siltās jūtas pret kādu.

Pat Ervins apgalvoja, ka Džozefīne smaržo kā rozīte, un es uzknābu Lāstvanai, sacīdama: īsti cilvēku iepazīst tikai tad, kad ar to padzīvo kopā.

Lāstvana nelikās manus dzēlienus manot un mierīgi paziņoja: viņa cerot, ka tas neietekmēs mūsu draudzību, ka viņa arī turpmāk uzskatīs Džosiju par draudzeni. Vienīgi tik daudz tuvības viņa vairs nevēloties.

Artijs teica, ka viņa degunam Džosija smaržojot pietiekami labi, bet viņam esot iesnas, un viņš vispār neko nevarot saost, toties Lāstvana allaž bijusi pārlieku jutīga pret smakām. Nudien, viņš sacīja, Lāstvanai esot visjutīgākais ožamais, kādu viņš jelkad sastapis.

Lāstvana, zināms, tūdaļ pievērsās Artijam un pateica dažu labu vārdu par to, ka viņai esot pavisam normāli attīstīta oža, ja viņam tādas vispār neesot, tad nevajagot apgalvot, ka viņa ir neirotiķe. Artijs teica, ka viņa esot gan mazliet neirotiska attiecībā uz smakām. Piemēram, runājot par viņa cigāriem. Viņa sakot, ka viņa cigāriem ir nelaba smaka!

Kamēr mums vēl ausīs skanēja šī mīlīgā ģimeniskā vārdu pārmaiņa, mēs paķērām Džosiju un izzagāmies ārā vakara tumsā.

Es, protams, vēl joprojām satiekos ar Lāstvanu. Es neesmu no tiem cilvēkiem, kuri ilgi piemin ļaunu. Mēs kopīgi šur tur izejam, uzspēlējam kārtis. Esmu visu notikušo aizmirsusi. Vienīgi tad, kad mans skatiens apstājas pie tā zelta pulksteņa, kas spīd viņai uz rokas, kad viņa dala kārtis, es slepenībā patīksminos par domu, ka man gribētos iegrūst viņai dunci krūtīs.

Vai dzīve īsteni sākas tikai pusmūžā?

Atceros, ka reiz lasīju par vecu dāmu, kura, uz nāves cisām gulēdama, pēkšņā apskaidrības brīdī iesaukusies: "Man ir deviņdesmit trīs gadi — un es taisos izdzist! Bet kā tas var notikt, ja sirdī es jūtos astoņpadsmit gadus veca?!"

Lai cik ērmoti tas būtu, bet es spēju iejusties viņas pārdzīvojumā. Es vienmēr esmu jutusies astoņpadsmit gadus veca. Arī tad, kad man bija tikai pieci gadi. Un, ja es reiz nodzīvošu līdz deviņdesmit trim, es droši vien jutīšu tieši to pašu, ko šī vecā dāma. Es, jādomā, nesēdēšu, ietērpusies greznā purpurkrāsas kleitā un nepozēšu portretiem kā gleznotāja Džeimsa Vislera māte. Taču tās, protams, ir tīrās blēņu domas. Es nemūžam nenovilkšu līdz deviņdesmit. Es rēķinu, ka kaut kad astoņdesmitajos mūža gados dabūšu galu no barojošiem krēmiem vai nožņaugšos, ar pārāk cieši savilktu saiti nosiedama dubultzodu. īsi sakot, man nav izredžu sagaidīt vecumu ar cieņu. Es spārdīšos, kliegšu un cīnīšos kā negudra par mūžīgo jaunību!

Džozefīne, zināms, izjūt tieši to pašu. Pūdeļi parasti pierimst, sasniedzot divu gadu vecumu, tad tie izbeidz rotaļāšanos ar bumbiņu un mantiņu zelēšanu. Parasti atlikušo mūža daļu tiem pieklājas gulēt un izskatīties dekoratīviem. Bet Džosija, sasniegusi pilnus sešus gadus, bija nerimtīga rotaļās ar bumbiņu, un gaita, kad viņa gāja soļos vai skrēja riksītī, viņai bija kā kucēnam. Man viņa bija kucēntiņš un būtu palikusi kucēntiņš, ja es nepiederētu pie tiem, kas ieklausās katrā balamutīgā garāmgājējā Centrālparkā.

Šī balamute veda saitē trīs jorkšīrterjerus. Viņa sacīja: — Kāds smuks kucēns jums gadījies. Cik tad vecs ir?

—    Seši, — es atteicu.

—    Mēneši? — viņa jautāja.

Kad es pateicu, ka Džosijai ir seši gadi, šai gandrīz krampji piemetās. Tad jau tas esot pundurpūdelis un vairs nemaz neaugšot. Šī gan esot domājusi, ka tas ir resns kucēns, kas vēlāk kļūs slaids un izaugs par lielo pūdeli. Kā es esot mācējusi viņu nobarot tik treknu? (Redziet nu, ik dienu gadās satikt vismaz trīs no tādas sugas. Tā ir hroniska nelaime, kas jāpiedzīvo, pastaigājoties ar suni.)

—    Viņai vienmēr bijis jācīnās ar lieko svaru, — es paskaidroju. — Taču, par spīti visam, kas tiek runāts, viņai ir lieliska veselība, pie daktera viņa nav bijusi jau divus gadus.

—   Jūs gribat sacīt, ka nevedāt viņu ik pusgadu uz pārbaudi?

Atbildēju, ka ne. Un ka man nenāk ne prātā pakļaut Džosiju

nevajadzīgām mocībām. Maza būdama, šī meitene izbaudījusi tik daudz durstīšanas un izmeklēšanu, ka pietiks visam mūžam. Viņa vēl šobaltdien dreb kā drudzī, ja pagadās iet garām daktera mājai.

—     Bet viņai jau ir četrdesmit divi gadi, — sieviete neatlaidās.

Kam ir četrdesmit divi gadi? Pat Džozefīne ieinteresēta paskatījās. Sieviete stūrgalvīgi turējās pie sava: Džozefīnei ir četrdesmit divi gadi. Septiņi mūsu gadi atbilst vienam suņa gadam. Tātad ar saviem sešiem gadiem Džosija sasniegusi četrdesmit divu gadu vecumu. Dāma pusmūžā.

Steigšus atgriezos ar savu pusmūža dāmu mājās un tūliņ piezvanīju uz doktora Vaita iestādi. Un saņēmu atbildi — kā tad, viņai neapšaubāmi ir četrdesmit divi. Vai saprotat, ko tas man nozīmēja? Es skatījos uz savu sešus gadus veco mazulīti, kas priecīgā prātā košļāja manu matu rullīti, un centos iedomāties viņu īstajā statusā — kā nobriedušu matronu. Smieklīgi! Viņa bija tikai meitenīte.

Ervins arī šur tur apjautājās. Un visur saņēma to pašu atbildi: septiņi pret vienu. Grozi, kā gribi: Džozefīnei kā bija, tā palika četrdesmit divi. Tā bija pirmā reize, kad es sastapos aci pret aci ar baismo konstatējumu: kādu dienu mums Džozefīnes var nebūt!

Man uzgūla drausmīgs smagums. Kālab suņiem iemērīts tik īss mūžs? Reiz biju izlasījusi uzrakstu kādā zooveikalā: "Vienīgā mīlestība, kas nopērkama par naudu, ir kucēna mīlestība." Cik pareizi vārdi! Ar to mirkli, kad ienesat kucēntiņu savā mājā, tā vienīgais dzīves mērķis ir līdz pēdējam ziedot jums ik nomoda minūti. Iemantot jūsu mīlestību, iepriecināt jūs, uzjautrināt jūs un mīlēt jūs ar tādu uzticību, kas nav salīdzināma ne ar viena cilvēka mīlu un uzticību. Izņemot ēšanu un miegu, viss pārējais suņa dzīvē veltīts saimniekam. Es nedomāju kļūt par vienu no tiem ērmiem, kas staigā apkārt un ar netiešiem mājieniem liek saprast, ka suņi esot jaukāki par cilvēkiem. Es piederu pie tiem ērmiem, kas runā tiešu valodu un saka skaidri: suņi ir jaukāki nekā cilvēki!

Bet saprotiet mani pareizi! Es sacīju: jaukāki. Ne nozīmīgāki, ne saprātīgāki. Kad jūs saslimstat, suns nevar pa telefonu izsaukt ārstu vai ar karoti liet jums mutē buljonu. Suns nevar jums sagādāt mājokli, audzināt jūsu bērnus, izgudrot potes pret slimībām, kļūt par advokātu, ķirurgu vai prezidentu. Suns neinteresējas par civilizācijas vai pasaules problēmām. Viņš interesējas vienīgi par jums. Tālab viņš ir jaukāks. Un citāds nespēj būt. Viņu neietekmē nekādi iespaidi no malas.

Ņemsim, piemēram, Ervinu. Ervins mani mīl stiprāk nekā Džozefīne. Mīl visaptverošā veidā. Arī praktiskā veidā. Kā vairums cilvēku, kuri iemīlējuši viens otru un savu laulību, mēs esam vienība, kas arī funkcionē gandrīz kā viens vesels. Mēs visu uztveram kā vienība — es nespēju iedomāties nākotni bez viņa un nespēju atcerēties nevienu īstas dzīves mirkli pirms viņa. Es mīlu viņa klātieni, viņa humora izjūtu, viņa — gan jau paši saprotat. Man viņš šķiet visaizraujošākais vīrietis pasaulē! Un viņš ir pierādījis, ka jūt to pašu pret mani.

Bet vai tad, kad es no rīta pamostos, Ervins uzlec uz gultas un noklāj manu seju ar jūsmīgām bučiņām un trīc no uztraukuma un prieka par to vien, ka ieraudzījis mani? Vai viņš izturas tā, it kā tas būtu septītais pasaules brīnums, ka liktenis mums atkal lēmis pavadīt dienu kopā? To viņš nedara vis! Bet Džozefīne gan!

Ervina apsveicināšanās no rīta nav vienmēr vienāda. Tas atkarīgs no miegam ļauto stundu skaita un no visiem dienas darbiem, kas paredzēti un ierakstīti bloknotā. Ja viņš dabūjis nogulēt septiņas stundas un nekādas krīzes situācijas dienā nav gaidāmas, tad rīta sveiciens skan apmēram šādi:

— Vai tu kafijai ūdeni uzliki vai to izdarīt man?

Ja turpretī viņš nav dabūjis mierīgi izgulēties un ir gaidāma smaga, juceklīga diena, viņa rīra sveiciens skanēs aptuveni tā:

— Cik reižu tu šonakt cilājies un staigāji apkārt? Dzirdēju tevi rīkojamies pa virtuvi vismaz divreiz! Es nedabūju aizvērt ne aci tāpēc, ka tu tik drausmīgi ālējies. — Kad es ar mīļām rokām sniedzu viņam tasi šķīstošās kafijas, viņš turpina tādā pašā garā:

—    Vai tu esi mainījusi kafijas marku vai arī vairs nemaz neproti iebērt tik, cik vajag?

Taču pēc dušas viņš sāk atžirgt un tad, kad nāk saģērbties, jau kļuvis maigs un romantisks. Pa durvīm ārā iedams, viņš izmet: — Nu, neņem ļaunā. Neaizmirsti izvest sunīti, es būšu vēlu mājās. Atā! Es tevi mīlu.

Šķiet, es jau pateicu savas domas par suņiem. Tie ir tik jauki cilvēki! Un es nemitēšos jautāt, kāpēc viņiem atvēlēts tik īss mūžs? Citiem dzīvniekiem vairāk laimējies. Paraugieties uz ziloni. Tas dzīvo ilgāk nekā simt gadu. Un, kad viņam izlauzti ilkņi un no tiem sataisīti visādi glīti nieciņi, ko tāds zilonis vēl var jūsu labā izdarīt? Tik vien kā ēst zemesriekstus un piesmirdināt zooloģisko dārzu. Nu, un ņemsim bruņurupuci. Tas tak dzīvo gadu simtiem. Un kāds labums ir no bruņurupuča, ja nepieminam šķīvi gardas zupas?

Ervinam arī nenācās viegli pierast pie domas par to "septiņi pret viens" rēķinu. Viņš pieprasīja, lai tūdaļ aizvedu Džosiju pie daktera, kur tā nebija bijusi jau divus gadus. Viņš pat ieminējās, ka pārbaude jāizdara regulāri divreiz gadā.

Es nepiekritu. Kāpēc pakļaut viņu ārsta kabineta teroram, ja viņai ir tik lieliska veselība?! Turklāt varbūt mums tomēr nekad nepienāks brīdis, kad būs jādzīvo bez Džosijas, kaut arī pēc četriem gadiem viņai būs pilni septiņdesmit. Galu galā atombumba var mums uzkrist jebkuru dienu! Un tāpēc labāk nedomāsim par to "septiņi pret viens" rēķinu. Mēs kļūstam pinkšķīgi. Dzīvosim šai dienai un priecāsimies, ka Džosija mums ir. Ervins piekrita. Bet neapzināti viņam izveidojās jauna attieksme pret Džosiju. Histēriski hipohondriska! Viņš, piemēram, lasa Times. Piepeši noliek avīzi un blenž uz Džosiju.

—    Kāpēc viņa tik strauji elpo?

—            Tāpēc, ka veselu stundu notrakojās ar bumbiņu. Vai tu neatceries? Pats taču to mētāji, lai viņa ķer.

—    Bet kāpēc viņa elpojot izkar mēlīti?

—   Tāpēc, ka viņa to dara jau kopš dzimšanas. Tā dara visi suņi.

Citreiz viņš kliedza pēc manis un sacīja, ka uztaustījis viņai

uz krūtīm lielu bumbuli. Es pieskrēju un arī sāku meklēt bumbuli. Un atradu. Pamatīgu tauku pikuci.

Taču īstā krīze iestājās pāris nedēļu vēlāk, kad mēs gulējām gultā. Mēs darījām to, ko dara ikviens normāls, labi sadzīvojies, laimīgs laulāts pāris vēlā vakara stundā. Mēs skatījāmies Džeku Pāru. Džosija intensīvi un cītīgi mutēja Ervinu. Piepeši Ervins ierunājās: — Džekij, man tev jāpasaka kaut kas ļoti svarīgs.

Es saspringu. Viņš taču par to sāka runāt Alekša Kinga stāsta pašā interesantākajā vietā.

—           Zini, es negribu tevi uztraukt, — viņš turpināja. — Tas, kas man sakāms, nav nekas personisks. Tas ir kaut kas pavisam klīnisks.

Es dzirdēju savus sirdspukstus un gaidīju, kas būs tālāk.

—            Tu zini, ko es jūtu pret Džosiju, — viņš vilcinādamies iesāka. Džosija pa to laiku mainīja pozu, lai tiktu klāt viņa sejas otrai pusei.

—    Kas ir ar Džosiju? — es spalgā balsī ievaicājos.

—            Man nenākas viegli tev to pateikt… Bet mūsu meičiņas mute nesmaržo kā rožu dārzs. Tagad es pirmoreiz sāku saprast, par ko runāja Lāstvana.

Es paaicināju Džosiju, lai pabučo arī mani. Un man nācās piekrist, ka Ervinam taisnība. Mani, protams, tas netraucēja, bet es varēju iedomāties, ka cilvēkam ar tik smalku ožamo kā Lāstvana tiešām varēja rasties iemesls sūdzībām.

Pamatīgi izlūkojis Džosijai muti, Ervins nosprieda, ka ar vienu apmeklējumu pie zobārsta lieta būtu darīta. Nekādas lielas vainas neesot, tikai visi zobi apauguši ar zobakmeni. Man tie šķita kā pērles, bet šis jaunizceptais zobārstu apvienības loceklis apgalvoja, ka viņš redzot zobakmeni.

—           Jau rīt pat aizved viņu pie zobārsta, lai tas tūliņ noņem zobakmeni.

Es paskaidroju, ka īpašu zobārstu suņiem nav. Būs jāuztic šis uzdevums doktora Vaita iestādes ārstiem.

—     Tad aizved viņu rīt pie doktora Vaita. Lai tūliņ notīra viņai zobus.

Es atteicu: — Rīt mēs viņu aizvedīsim uz doktora Vaita slimnīcu, lai viņai tūliņ notīra zobus.

Ervins ņēmās stāstīt, ka viņam visu nedēlu esot ļoti svarīgas tikšanās. Ne stundiņu viņš nevarot izbrīvēt. Es sacīju, ka pagaidīšu līdz nākamajai nedēļai, kad viņš varēs iekārtot laiku mūsu kopīgajam safari ceļojumam.

Viņš sacīja, ka būšot briesmīgi aizņemts vairākas turpmākās nedējas, bet, ja es gribot sēdēt un gaidīt, līdz Džosītei zobi satrupēs, tāpēc vien, ka es esot tik gļēva, lai tad tā notiek arī. Vispār — par ko tā garā runāšana? Nav taču tā, ka viņu atkal sāks durstīt ar adatām un tamlīdzīgi. Dažās minūtēs dakteris nokasīs akmeni no zobiem. Runu Ervins beidza ar vārdiem: — Pat es, lielākais gļēvulis, kāds jebkad zobārsta krēslā sēdējis, nebaidos no zobakmens noņemšanas.

Ar šo piezīmi viņš mani pieveica. Zobārsta kabinetā es arī esmu gļēva. Tomēr es spēju paciest zobu notīrīšanu bez sāpju mērdēšanas. Varbūt viņam tiešām taisnība. Tāda sīka zobu apkopšana viņai nepavisam nenodarīs sāpes.

Tā nu nākamajā rītā mēs abas ar Džosiju devāmies pie daktera. Bija burvīga pavasara diena, bet Džosija sāka trīcēt, kolīdz iegriezāmies vajadzīgajā ielā. Viņa ir vienīgais pundurpūdeļa eksemplārs, kas apveltīts ar ziloņa atmiņu un ziloņa kuņģi.

Iegājām doktora Vaita iestādē. Mūs sagaidīja svešs ārsts.

—    Neesmu šeit bijusi divus gadus, — es paskaidroju. — Jūs laikam esat nesen te sācis strādāt.

—   Atļaujiet iepazīties, — viņš sacīja, — es esmu doktors Vaits.

Es pārbīlī gandrīz noģību.

Doktors Vaits papētīja Džosijas ārstēšanas gaitu, pašķirstīja neskaitāmās slimības vēstures lapas.

—     Es skatos, ka viņa no mazām dienām bijusi mūsu ārstnieciskajā uzraudzībā. Diemžēl man personiski nav gadījies ar viņu nodarboties, bet visi mūsu veterināri ir izcili profesionāļi.

Es piekritu, ka tā tas noteikti ir, bet mēs ļoti priecājamies, ka šoreiz esam sastapušas viņu pašu. Es turpināju viņam skaidrot, ka Džosijai ir lieliska veselība un ka nepieciešams tikai notīrīt nedaudz zobakmens. Viņš paņēma stetoskopu un izklausīja viņas sirdi.

—     Sirds viņai ir kārtībā, — es deklarēju, — lūdzu, pārbaudiet zobus.

Viņš nelikās ne zinis un sāka kustināt kāju locītavas. Tad iztaustīja kaulus, izbraucīja mugurkaulu uz priekšu un atpakaļ. Pēc desmit minūtēm es viņam viegli papliķināju pa roku un ieminējos, ka negribu nedz iejaukties, nedz arī mācīt viņu, vēlos tikai atgādināt, ka viņš nepievēršas pareizajam galam, ka esam atnākušas, lai pārbaudītu sunītes zobus.

Viņš tikai atteica: — Tiksim arī pie tiem. — Vispirms šis gribot izdarīt vispārīgu apskati, jo pēc kartītes redzams, ka viņa divus gadus nav pārbaudīta. Un tūliņ kā tērzēdams piebilda: — Viņai iekaisuši anālie dziedzeri. — Bet, sācis čamdīt lielo, balto punci, viņš no tiesas satraucās. Viņš laikam nespēja noticēt savām acīm. Uzlika Džosiju uz svariem. Viņa svēra divdesmit mārciņu.

—    Pārbarota, — viņš konstatēja.

Es palocīju galvu.

—     No tiem taukiem viņai jātiek vaļā. Savu mūžu neesmu redzējis pūdeli, kas vienuviet sakrājis tik daudz tauku kā šis. Viņai nekavējoties jāsamazina svars par sešām mārciņām.

Es apsolīju, ka tā notiks. Bet vai viņš tagad nepaskatītos viņai mutē? Jā, jā, tikai vispirms esot jāapkopj anālie dziedzeri.

Es sāku stipri nervozēt. Tāda noņemšanās, bet zobiem viņš vēl nav ticis ne tuvumā! Tūliņ pēc tam Džosijai uzbruka šļirce. Viņa pārbīlī iekaucās, un es gandrīz zaudēju samaņu. Doktors Vaits ieaicināja istabā palīgu, jo Florenses Naitingeilas lomai es nederēju.

Tad viņš sāka pārbaudīt ausis. Tas nu beidzot bija kas jēdzīgāks. Tomēr solis uz priekšu pareizajā virzienā.

—     Vai jūs nekad neizplūcat nevajadzīgo spalvu? — viņš nikni nošņācās, kad bija izrāvis prāvus vilnas kušķus Džosijai no ausīm.

—    Man neviens nav licis to darīt, — es tāpat atžņiebos pretī.

—    Sešus gadus viņai tā vilna ir ausīs, un viņa ne reizes nav sūdzējusies. Runājot par dziedzeriem — arī ar tiem viņa visu laiku sadzīvojusi draudzīgi.

Viņš manī vispār neklausījās, jo patlaban, iededzis spuldzi, raudzījās Džosijai acīs.

Tiesa kas tiesa — acis viņai ir visskaistākais. Man kļuva vieglāk. — Tas nu jums jāatzīst, — es lepni sacīju, — ka nevienam pūdelim pasaulē nav tik skaistas acis kā viņai. (To es daļēji sacīju arī tādēļ, lai morāli atbalstītu Džosiju. Šis cilvēks taču bija nopaļājis katru vietiņu viņas ķermenī.)

—    Kas par krāsu — ne tikai samta brūnums, — es turpināju,

—    bet dažā apgaismojumā tām ir pusnakts debess zilgme.

—   Tāpēc, ka viņai sākas katarakta, — viņš paziņoja.

Es sāku drebēt vēl stiprāk nekā Džosija. Un man gauži sagribējās piekaut Ervinu. Tāpēc vien, ka viņš ieņerkstējās par Džosijas elpu, viņa tagad te tiek padarīta par īstu graustu! Es taču būtu varējusi nelikties ne zinis par Ervinu un mazliet padezinficēt viņas muti." Kam gan daļa gar viņas elpu? Viņa operā nedzied duetus. Viņa neelpo vienā kantorī kopā ar darbabiedriem. Un, izņemot to gadījumu ar Lāstvanu, elpa nekad nav traucējusi viņas sabiedrisko dzīvi. Kaut arī doktors Vaits patiešām uzmanīgi, ar patiesu interesi bija aplūkojis Džosijas ausis, vēderiņu, acis un pēcpusi, īsti viņš atdzīvojās tikai tad, kad ielūkojās viņai mutē.

Viņš, protams, teica, ka nekad neesot redzējis tādu zobakmeni. Bet neba tas viņu uztrauca.

—    Paskatieties uz šo te! — Viņš pakustināja vienu no viņas lielajiem, stiprajiem dzerokļiem. — Trakākais smaganu iekaisums, kādu man vispār gadījies redzēt.

Es vairs neko negribēju redzēt. Sāku lūgties: — Lūdzu, notīriet to!

—     Katrā ziņā. — Viņš turpināja uzmanīgi aplūkot Džosijas muti. — Diemžēl no dažiem zobiem būs jāšķiras.

—    Bet tie taču nav satrupējuši!

—          Nē, tomēr vienīgā iespēja saglābt viņas muti ir izraut vis» vairāk bojātos un izdziedināt smaganas. Tad atlikušie nostiprināsies. Pareizi ārstējot, viņas muti ir iespējams saglābt.

—     Bet, ja nu jūs izrausiet vienu zobu, vai sakarā ar atbrīvojušos vietu un pārveidoto sakodienu pārējie neizļodzīsies? (To es biju uzzinājusi no mana zobārsta, kad viņš pasniedza rēķinu par simt dolāriem, jo bija apvilcis vienu dzerokli. Es gan skaidri zināju, ka būtu pilnīgi varējusi iztikt bez šī dzerokļa, ja tas būtu par divdesmit dolāriem nesāpīgi izrauts. Bet mans zobārsts nepieļauj neviena zoba izraušanu.) Sāku visu to skaidrot doktoram Vaitam.

—     Ar suņiem ir citādi, — viņš augstprātīgi atbildēja. Suņi barību plosa tikai ar ilkņiem, nekad nesakošļā ar dzerokļiem.

—    Cik zobu, jums šķiet, vajadzēs izraut?

—    Nevaru skaidri pateikt, pirms neesmu iztīrījis viņai muti.

—    Nu vismaz aptuveni.

—    Varbūt trīs vai četrus.

Es sagrābu Džosiju un metos uz durvīm.

Viņa nākamie vārdi manu skrējienu apturēja. — Ja viņai muti tādā veidā nesakops, viņa kļūs akla pirms laika.

Kad es atkal atvēru acis, es atrados uz kušetes viņa kabinetā. Asistents atnesa man ūdeni, ko padzerties, un atžirgusi es atkal paķēru Džosiju un sacīju, ka mēs ejam projām. (Džosija bija pilnīgi vienis prātis ar šo manu ierosinājumu.)

Dakteris apsēdās un bezgalīgā pacietībā centās man izskaidrot medicīnas faktus. — Misis Mensfīlda, neviens īsti nezina, kāpēc veidojas katarakta. Tas ir acs lēcas sabiezējums. Cilvēkam to var operēt, tīrot apmigloto lēcu. Pēc tam ar brillēm redze kļūst lieliska. Taču bez brillēm tāds cilvēks iztikt nevar. Tā kā suņi brilles nevalkā, viņu kataraktas nav operējamas. Taču ir iespējams kataraktas attīstību iegrožot. Jūsu sunītim katarakta vēl ir pašā sākuma stadijā. Mūsu pienākums ir apturēt tās tālāku attīstību, lai viņa nezaudētu redzi. Mēs viņai varam pastiprināti dot A vitamīnu — divdesmit piecus tūkstošus vienību dienā. Tas līdzētu. Ir absolūti nepieciešams saglabāt labā stāvoklī viņas zobus. Mana personīgā teorija ir tāda, ka suņiem katarakta kaut kādā veidā saistīta ar zobu stāvokli.

—     Kā jūs teicāt — cik zobu būtu jāizrauj? — Es skaidri zināju, ka šis nav īstais bridis runāt par viņas smaidu zobu pastas reklāmai, tomēr meklēju kaut kādu drošinājumu.

—    Es jums jau sacīju, ka nevaru tieši uzreiz to pateikt, pirms neesmu tos notīrījis. Lai kārtīgi notīrītu zobus, mums jādod viņai vispārējā narkoze. Es jums ieteiktu atstāt viņu šeit, un mēs varētu tūdaļ ķerties pie darba.

—    Vai es varēšu uzgaidīt?

Viņš papurināja galvu. — Paies vairāk nekā stunda, kamēr mēs zobus notīrīsim. Pēc tam vajadzēs bojātos izraut. Bez tam viņa vēl nebūs atmodusies no narkozes. Iesaku jums viņu atstāt šeit līdz rītam.

Es zvanīju Ervinam, lai pavaicātu padomu. Ervina nebija. Izšķirties vajadzēja man vienai. Paskatījos uz Džosiju. Viņas skatiens kliedza jo skaļi: "Netici tam blēdim! Lasāmies prom no šejienes, turklāt labi ātri!"

Taču es zināju, ka viņam taisnība. Cilvēks, kas sešus gadus nodzīvojies pa operāciju zāli, droši vien nekādu īpašu baudu negūs, raujot Džosijai zobus.

Tāpēc es piekritu. Ārā iedama, es neuzdrošinājos paskatīties uz Džosiju. Skaidri zināju: viņa nolūkojās uz mani, it kā es būtu visīstākā spīdzinātāja Ilze Koha. Tomēr viņa ar visu samierināji vieglāk nekā Ervins.

—      Tā tikai trūka! — viņš kliedza. — Tu viņu atstāji vienu ar gluži svešu dakteri, ko tu savā mūžā neesi redzējusi!

—    Bet tas taču bija pats doktors Vaits.

—    Bet bez viņa ir arī citi ārsti, kas var būt citādās domās.

—    Bet kāpēc lai es būtu viņai sagādājusi liekas bailes, kamēr ap viņu noņemtos vēl citi dakteri? Un kāpēc lai es meklētu citu slimnīcu? Šajā slimnīcā viņai ir ārstētas visas bērnības kaites. Un šoreiz es runāju ar doktoru Vaitu — ar vadītāju.

Ervins teica, ka viņam vienalga, kaut es būtu runājusi ar pašu doktoru Šveiceru. Viņš gan neļautu nevienam dakterim raut ārā trīs vai Četrus labus zobus, neuzklausījis arī citu domas. Lai apslāpētu viņa dusmu izvirdumu, es īsi uzskaitīju visas pārējās Džosijas kaites.

Ēvinam uznāca šoks. Ja šādas prognozes turpināšoties, tad atliekot tikai divas iespējas: mainīt dakteri vai mainīt suni!

Visu vakaru viņš ik pa brīdim izmeta kādu kodīgu piezīmīti par histēriskām sievietēm, kas zaudē sajēgu un dod piekrišanu nevajadzīgām operācijām. Piemēram, ļauj izraut stiprus, baltus dzerokļus.

Es, protams, nekavējos viņam atgādināt to reizi, kad viņš divdesmit četru stundu laikā atsauca sešus kakla slimību speciālistus, lai gan visa vaina bija tikai caurvējā iekaisusi rīkle.

—    Bet es vismaz uzklausīju sešus dakterus! — viņš kliedza.

—     Bet visi sacīja vienu un to pašu! — es kliedzu skaļāk. (Man ir skatuves prakse, esmu iemācījusies ar balsi sasniegt otro balkonu.)

Un tā tikai tālāk un tālāk, un mēs pateicām viens otram daudz gudrību, bet, tā kā visas noskanēja vienā meldiņā, es nepūlēšos tās atkārtot, lai saglabātu nākamībai. Šādā patīkamā noskaņā mēs pavadījām visu vakaru.

Burvīgais smaids

Nākamajā rītā es ierados doktora Vaita iestādē, tikko šie bija atslēguši ārdurvis. Asistents sacīja, ka Džozefīne esot tik žirgta, ka prieks, un tūdaļ tikšot man atdota. Bet vispirms man pasniedza rēķinu. Divdesmit pieci dolāri!

Es par savu zobu notīrīšanu maksāju desmit dolāru, un man ir daudz lielāki zobi nekā Džosijai. Taču es klusēdama izrakstīju čeku. Par tarifiem runāsim nākamreiz. īpaši tad, ja maksājumi būs jākārto par regulārām ik sešu mēnešu pārbaudēm.

Tika ievesta Džozefīne — tikpat ņipra kā vienmēr, viņa rāva pavadu kā negudra. Visiem spēkiem tiecās pie manis, tomēr vēl spēcīgāk — taisnā līnijā uz durvju pusi, lai tiktu projām no šīs posta vietas.

Doktors Vaits tomēr gribēja ar mani vēl mazliet patērzēt. Es turēju ciet dīdelīgo Džozefīni un pacietīgi klausījos daudz dzirdētajā lekcijā par korpulenci un briesmām, kas no tās draud. Viņš vēlējās Džozetīni redzēt pēc trim nedēļām. Lai pārbaudītu, cik svara tā zaudējusi.

Es apsolījos atnākt un dāvāju viņam visburvīgāko smaidu, jo Džozefīne pēc pārciestajām mokām tiešām bija lieliskā formā.

Kamēr doktors Vaits mala savu maļamo par ļaunumiem, ko nes holesterīns un liekais svars, es nomutēju savam trauslajam mazulītim galviņu. Džozefīne mīļi ieritinājās man rokās, juzdamās pilnīgā drošībā — lai arī kas turpmāk notiks, viņa būs kopā ar mani. Lai jo skaidrāk apliecinātu savu uzticēšanos, viņa man burvīgi uzsmaidīja. Es iebrēcos! Neredzēju neviena zobiņa!

Jā gan, doktors Vaits itin vienaldzīgi atzina — bojāto zobu bijis vairāk, nekā viņš sākumā domājis. Tālab viņš tos izrāvis.

—    Cik tad īsti? (Patiesībā es nemaz negribēju to zināt, bet es esmu mazohiste.)

—    Sešpadsmit.

—    Sešpadsmit?! Cik tad viņai vēl palicis?

Nu viņš man nolasīja otru medicīnas lekciju, kas skanēja visai divdomīgi. Bet varbūt es biju pārāk apstulbusi, lai saprastu. Beigās apjēdzu vienīgi tik daudz, ka viņai vēl esot visvajadzīgākie dzerokļi, acuzobi un vēl daži zobi šur un tur. Un, tā kā viņai ir ūsas un bārda, neviens nemanīšot, ka mute maķenīt iekritusi. Es esmu briesmīga gļēvule, tāpēc nepretojos viņa mierinājumiem.

Kad nokļuvām mājās, pagāja vesela stunda, līdz es saņēmos tiktāl, ka varēju pati pārbaudīt Džosijas muti. Visi burvīgie apakšējie priekšzobiņi — pagalam! Plata, sārta smagana, tikai šur tur pa kādam dzeroklim. Augšžoklis izskatījās vēl bēdīgāk. No priekšzobiem palicis viens vienīgs. Tukšumam pašā vidū. Nekādi nevarēju saprast, kālab viņš to vienīgo atstājis. Viņas smaidu tas skaistāku nedarīja. Ilkņi bija savās vietās sveiki un veseli, un es pamanīju dziļumā paspīdam arī dažus baltus dzerokļus. Bet kopumā -— ko tur liegties, skatīsimies patiesībai acīs— šī meitene bija bezzobe!

Bet man nemaz nebija laika nodoties pašas histērijai. Man draudēja daudz smagāka krīze. Ervins. Kā es viņam to darīšu zināmu? Vajadzēs ierosināt kaut ko sevišķu. Varbūt jaunu pūdeli!

Varbūt rīkoties bez vilcināšanās un izraisīt kādu asāku starpgadījumu? Histēriju un kliegšanu? Tad viņš būtu tik aizņemts, mani mierinot, ka man nebūtu pat jādzird: "Kā tu varēji to pieļaut?"

Bet varbūt man tēlot varoni? Pastāstīt, ka šie gribēja izcelt viņai visus zobus. Bet es neļāvu. Viena pati cīnījos pret visu baru un beidzot piespiedu šos apstāties pie sešpadsmitā? Nē, tas neies cauri.

Vai varbūt pateikt, ka viņa jūtas lieliski, un viņš pat nekā nepamanīs. Parasti taču viņš nekad neskatās viņai mutē.

Jo vairāk es par to domāju, jo iespējamāk man tas sāka likties. Nudien, tas bija pats labākais gājiens! Pateikt tikai, ka viss iznācis labi, un tūliņ sākt runas par lieko svaru, no kā jātiek vaļā, tā novēršot viņa domas no Džosijas mutes. Un man tiešām izdevās — gandrīz.

Atgriezās Ervins. Un Džosija pilnā sparā metās viņam pretī sasveicināties. Ervins bija tādā sajūsmā par viņas dzirkstošo omu un ātro izveseļošanos, ka viņam pat prātā neienāca sākt medicīnisku izmeklēšanu. Viņa smaržoja kā roze un bija rotaļīgāka nekā jebkad, un vēlāk vakarā viņš pat sāka teikt un slavēt doktoru Vaitu. Tas vīrs nudien laikam savu amatu prot, ja jau varēja pēc anestēzijas un dažu zobu izraušanas tik ātri dabūt suni uz kājām un tas nejūt nekādas pēcoperācijas sekas! Kur nu — kad viņam, Ervinam, ticis izrauts tikai viens gudrības zobs, viņš nomocījies trīs dienas. Varbūt nākotnē uzticēt rūpi par mūsu zobiem šim doktoram Vaitam?

Tā viņš vāvuļoja, muti neaizvēris, nemaz nepamanīdams manu klusēšanu. Un, atgriezies ar Džosiju no pēdējās vakara pastaigas, viņš apsēdās uz gultas malas un lūdza, lai tā "palīdzot" viņam novilkt zeķes.

Tas viņiem bija ierasts vakara rituāls. Ervins grasījās vilkt nost zeķi, tad piedrāzās Džosija, satvēra zeķes purngalu, sāka to purināt un rūkt, līdz beidzot varmācīgi norāva to no kājas. Viņa aizvien rīkojās ļoti maigi, ne drusciņ neaizķerot kāju pirkstus, taču viņai briesmīgi patika uzvaras priekā plosīt vilnas zeķi, kas nu bija pārvērtusies par ienaidnieku.

Arī tovakar Džosija ar lēcienu, kā bija paradusi, metās virsū zeķei. Protams, zeķe, pretestību nesastapusi, tūliņ izslīdēja viņai no mutes. Mirkli viņa neziņā palika sēžam un pārdomāja. Arī Ervins sēdēja domīgs.

Taču Džosijai ir neiedomājami augsta inteliģences kvota, un viņa ļoti drīz atrada risinājumu. Ja grāba ar mutes sāniem, tad uzbukumam vajadzēja izdoties. Viņai galu galā bija palikuši vairāki cīņas ieroči — ilkņi un daži dzerokļi. Tie darbojās labi, tikai Ervins gandrīz zaudēja vienu kājas pirkstu.

—            Ko šie ir izdarījuši? — viņš iebrēcās. — Uztrinuši viņai zobus?

Tad viņš sacīja: — Nāc pie tētiņa, sirsniņ! Tētiņš apskatīs tavus jaukos pērļu zobiņus.

Sirsniņa, protams, paklausīja. Ervins mudināja: — Atver nu mutīti, lai tētiņš var apskatīt.

Sirsniņa atvēra mutīti.

Tētiņš dudināja: — Man jāatvelk tava lūpa, sirsniņ, jo gribu apskatīt skaistos priekšzobiņus. — Tētiņš atvilka sirsniņai lūpas.

Tētiņš sacīja: — Te kaut kas nav kārtībā. Varu vai apzvērēt, ka nemāku ieraudzīt apakšzobus.

—   Tāpēc ka to nav, — es klusu noteicu.

Tad viņš atrada vienīgo augšējo priekšzobu. Uzlika brilles un nopētīja visu jo pamatīgi. Bīstami saltā balsī viņš noprasīja, cik zobu sirsniņai vēl mutē palicis.

Es atbildēju, ka precīzi neesmu saskaitījusi, bet sešpadsmit pārgājuši doktora Vaita īpašumā.

Tad es sacīju: — Rimsties un nekliedz! Tu biedē Džosiju.

Viņš iedzēra sekonālu un teica, ka sarunu turpinās rīt.

Sekonāls dāvāja viņam deviņas stundas mierīga bezsapņu miega. Tāpēc viņš pamodās "labā rīta noskaņā". Viņš uzlika vārīties ūdeni kafijai. Un, ieraudzījis Džosiju priecīgi gremojam kēksa gabalu, atplauka jūsmīgā smaidā.

— Mūsu suni nekas nespēj pieveikt. Ne viņai to zobu vajag, nekā. Viņa tiks galā pat ar pekanriekstiem.

Es, zināms, nesapostīju burvīgo noskaņu, pavēstot, ka no saldajiem cepumiem būs jāšķiras un atkal jāatgriežas pie diētas.

Galu galā es sapratu, ka ir savs laiks runāšanai, savs klusēšanai.

Ne vienmēr svarīgakā ir fasade

Vēsturiskajai zobu raušanas operācijai sekoja seši laimīgi mēneši bez ārkārtējiem notikumiem. Ik vakaru es kaut kā iemānīju Džosijai doktora Vaita parakstīto A vitamīnu. Bet uz regulāro pusgada pārbaudi mēs neaizgājām — man bija bail, jo Džosija nebija zaudējusi ne unci svara. Sveroties svari rādīja divdesmit divu mārciņu iezīmi. Bet katra no divdesmit divām mārciņām vibrēja aiz veselības un dzīvīguma. Varbūt viņa pēc stundu ilgas "sunīšu" spēles mazliet elsa. Taču es esmu tieva un tomēr elšu jau pēc piecām smilšainā golfa laukumā pavadītām minūtēm. Tā nu Džozefīne turpināja baudīt bezrūpīgu, nesātīgu dzīvi. Līdz pat vienai jaukai jūnija dienai.

Ervins bija izgājis ar Džosiju parastajā rīta pastaigā. Taču šoreiz Ervins atgriezās mājās satraukts. Džosija likās itin jautra. Viņš iesāka ar tipiskajiem mierinājuma vārdiem, kādi laikam briesmu brīžos pagadās uz mēles katram laulātam draugam.

—            Tikai neuztraucies, bet nupat notika kaut kas briesmīgs, — šī mierinošā piezīme mani padarīja histērisku jau priekšlaikus, kad pašu vēsti vēl nebiju dzirdējusi.

—            Mēs bijām parkā, — viņš stāstīja, — un viņa tusnīja augšā vienā pakalnā nokārtoties, bet tad piepeši iekaucās.

—    Kā iekaucās?

—    Vienkārši īss kauciens, un pēc tam atkal viss bija labi.

—    Varbūt viņa ieraudzīja kaut ko, no kā nobijās.

—    Nē. Tas nebija baiļu kauciens.

—    Kāds tad?

Aizkaitinātā balsī viņš atcirta: — Nezinu! Bet šodien es uz biroju neiešu. Aiziešu uz NBC vai CBS fonotēku un paklausīšos suņu kaucienu ierakstus, klausīšos, kamēr uzdzirdēšu līdzīgu kaucienu. Tad piezvanīšu tev un pateikšu, kas uz tā kauciena etiķetes rakstīts.

Es sacīju, ka šis nav īstais brīdis ironizēšanai. Un viņš man atteica, ka neesot vislabākais speciālists suņu kaucienu iztulkošanā. Tā kā Džosija izskatījās jautra un attiecīgi arī uzvedās, mēs nolēmām, ka neatliek nekas cits kā mierīgi gaidīt atskanam nākamo kaucienu.

—     Bet, ja tas vēl kādreiz gadās, tad papūlies to man izskaidrot labāk, — es brīdināju Ervinu.

—    Katrā ziņā! Paņemšu līdzi magnetofonu.

Un tā mēs vērojām un gaidījām. Kad bija pagājušas trīs dienas bez kaucieniem, man sāka likties, ka Ervins visu to trakumu sagudrojis. Kad vien es Džosiju izvedu parkā, viņa nokārtojās klusu un kārtīgi.

Ceturtajā dienā gājām uz parku, un viņai piepeši uznāca vajadzība. Tieši pretī viesnīcai Hampshire House! Es centos viņu pierunāt — sak, aiziesim pāri ielai uz parku, bet man neizdevās. Viņa steigšus aizrikšoja līdz ietves notekai un sacēla kūkumu kā ermoņiku, kas norādīja, ka darīšana nopietna.

Šveicars uzmeta man biedinošu skatienu. Tāds incidents kā šis viesnīcas šveicaram nozīmē katastrofu — finansiālā ziņā. Proti, kad šveicars pieskrien atvērt tikko piebraukušas mašīnas durtiņas, viņš nudien to nedara tāpēc, ka gūtu baudījumu, uzstājoties sera Galaheda lomā. Viņa stimuls ir sudraba monētiņa ceturtdaļdolāra vērtībā, ko par šo neizmērojamo pakalpojumu viņam iespiedīs saujā. Bet, ja kāda brangi uzcirtusies dāma, kam kājās augstpapēžu kurpes ar vaļējiem purngaliem, izkāpusi no mašīnas, iestieg, nu, jūs zināt, kur, tad var gan iedomāties, ka viņa kļūst nervoza. Tik nervoza, ka aizmirst aplaimot šveicaru ar sudraba monētiņu. No sirds juzdama līdzi ikvienam, kas godīgā ceļā grib nopelnīt kādu dolāru, es allaž cenšos draudzīgi satikt ar visiem šveicariem.

Džosija to visu redz no cita aspekta. Viņa labi zina, ka šai pasaulē ikvienam jāievēro noteikti likumi un kārtība. Un viņa izpilda likumus un ievēro kārtību, kas attiecas uz viņu. Taču viņai gluži pamatoti liekas, ka šveicari un citi durvju sargi itin labi spēj parūpēties paši par sevi. Viņiem katram ir savs dzīvoklis un tanī sava vannasistaba. Bet saskaņā ar Ņujorkas Sanitārā departamenta noteikumiem ietves noteka ir viņas vannasistaba. Jebkura noteka. Ir taču izliktas izkārtnītes "Ierādiet sunim noteku". Tā tur stāv rakstīts. Bet tur nav rakstīts: "Ierādiet sunim noteku, tikai ne pie Hampshire House, pie Navarro, Pjēra vai Šerija Nezerlenda". Kā daždien kārtīga nodokļu maksātāja (ik gadu Džosija par savu licenci liek galdā trīs dolārus), viņa ieskata, ka drīkst savu noteku izvēlēties. Un, kaut arī parasti viņa visas savas darīšanas kārto Centrālparkā, lāgiem viņai apnīk gan zāle, gan koki, un tad viņa pārceļas uz lepnas viesnīcas durvju priekšu.

Tā nu mēs tur stāvējām: Džozefīne, ar kūkumu kā ermoņika, niknais šveicars un desmit autogrāfu mednieki, kas gaidīja Lusilu Bolu.

Un tad tas notika. Džosija iekaucās! Es sapratu, ka neesmu to vienkārši iedomājusies, jo šveicars un tie desmit autogrāfu mednieki tūdaļ pienāca klāt paraudzīties, kas noticis.

Bet Džosija vēl nebija galā. Un pašā procesa vidū viņa iekaucās vēlreiz. Šoreiz tas jau bija gandrīz tīrais soprāns. Un, turpinot nodarbību, viņa to pavadīja ar spalgiem, sīkiem pīkstieniem.

Es nesapratu, ko darīt. Nevarēju taču viņu pusratā raut prom. Es ne tikai biju kā slima aiz bailēm un rūpēm, bet arī jutos drausmīgi neērti. Pati šī norise ir visai delikāta, kur nu vel tad, ja to papildina dziedājums no "Traviatas"!

Var jau stāstīt, cik grib, ka tā ir dabiska padarīšana, tomēr neviens nespēj to pārciest pilnīgā aukstasinībā. Ja jūs man neticat, pavērojiet vien tā cilvēka sejas izteiksmi, kura suns patlaban tup notekā. Suņa saimnieks stāv blakus, un viņa sejā redzama vienaldzība, kuru viņš tai brīdī neizjūt pat tad, ja pats cenšas sev iestāstīt, ka nedara neko citu, kā vien tur rokā pavadas galu. Bet viņš ir un paliek daļa no šā akta. Un viņš to jūt. Tā, šķiet, ir vienīgā suņu uzvedības normu neatrisinātā problēma. Grāmata jums pamāca, kā rīkoties jebkurā situācijā, tikai ne šajā.

Protams, tajā dienā, par kuru stāstu, nebija nekāda pamata cilvēkiem aizliegt noskatīties notiekošajā. Kad es jau gribēju lūgt šveicaru, lai izsauc ātrās palīdzības mašīnu, Džosija pēkšņi finišēja un jautri uzlēca atpakaļ uz ietves, līksma kā cīrulītis, pat nenojauzdama, ka sacēlusi minisensāciju Centrālparka Dienvidu galā.

Un kā gan ne — kamēr viņa kauca, mūsu mazajai grupiņai bija piebiedrojies krietns skatītāju papildinājums. Un neaizmirstiet, ka iesākām ar desmit autogrāfu medniekiem un saniknoto šveicaru. Tie, protams, arī nestāvēja kā ūdeni mutē ieņēmuši. Netrūka palīdzībai domātu ierosinājumu. Piemēram: "Hei, kas notiek?" un "Cienīgā, vai jūs nemaz nedzirdat, ka jūsu suns kauc?". Kāda sieviete bija pārliecināta, ka mūs filmē ar slēpto kameru.

Tikko bijām tikušas atpakaļ sava dzīvokļa drošajā patvērumā, es sev ielēju glāzē krietnu malku stipra dzēriena un drudžainā steigā zvanīju Ervinam. Parasti tādos brīžos, kad man ir smagi pārdzīvojumi Džosijas dēļ, es nekad nevaru sazvanīt Ervinu. Arī šoreiz nebija citādi. Sekretāre sacīja, ka nav ne jausmas, kad viņš varētu atgriezties.

Piezvanīju Bī Kolai. Labāk jau viņai nekā Džoisai, jo Džoisa pa to laiku, kamēr man bija Džosija, apstrādāja jau trešo suni, un man bija aizdomas, ka viņa nav tiem īsti laba saimniece. Bī turpretī reiz bija pilnīgi izārstējusi un izkopusi slimu afgāņu kurtu, un viņas māte bija izaudzējusi no zīdaiņu vecuma līdz sirmām dienām divus kokerspanielus. (Doktoram Vaitam es nezvanīju, jo mani nervi pašreiz bija pārāk saplosīti, lai pārciestu viņa lekcijas par lieko svaru.)

Bī ieteica karstas sēdvannas un brīnumdarīgās svecītes, ko visi uzskata par drošu līdzekli (līdz tam brīdim, kamēr met tādu ārstēšanos pie malas un izšķiras par operāciju). Es Džosijai izmēģināju gan sēdvannas, gan brīnumdarīgās svecītes. Viņa to visu pacieta, izskatīdamās pēc svētās mocekles, bet — ja man tas sagādāja prieku, viņa bija gatava izturēt visu. Par spīti maniem pūliņiem, Džozefīne iekaucās vismaz reizi dienā.

Beidzot pēc sevišķi nepatīkama seansa ievērojamu durvju priekšā es paziņoju Ervinam, ka nu mēs dosimies pie doktora Vaita. Un, ja nu es teicu mēs, tad tas nozīmēja, ka mēs visi trīs.

Tā nu nākamajā rītā jau itin agri mēs — Džozefīne, Ervins un es — ieradāmies doktora Vaita iestādē. Arī šoreiz notika brīnums. Mūs pieņēma pats doktors Vaits. Noklausījies mūsu teiksmā par kaucieniem, viņš nolika Džosiju uz galda un mazliet apčamdīja.

Tad viņš paziņoja: — Sitam sunim ir iekaisuši anālie dziedzeri.

—   To jūs, doktor Vait, man teicāt jau pirms sešiem mēnešiem.

Viņš uzmeta man pavisam tukšu skatienu. Tad paņēma garo šļirci. — Es tos apstrādāšu.

Šoreiz manā balsī ieskanējās asums. — To jūs izdarījāt jau pirms sešiem mēnešiem, doktor Vait. (Manī modās apjauta, ka viņš Džosiju nepazīst.)

Ervins čukstus mani centās pieklusināt: — Džekij, viņš diendienā redz tik daudz suņu. (Acīmredzot arī Ervinā sāka mosties tāda nojausma.)

—   Bet neviens suns pasaulē taču neizskatās tā kā Džosija! Kā gan viņš varētu to aizmirst? — es atčukstēju pretī.

Ervins bija lielāks reālists nekā es. — Tā ir viņas seja un personība, ko cilvēki nespēj aizmirst. Bet jāņem vērā, ka patlaban viņš neskatās tieši viņas burvīgajās acīs.

Es mazliet nomierinājos.

Beidzot dakteris tomēr paskatījās Džosijas neaizmirstamajā sejiņā. It kā tērzēdams, viņš noteica: — Šitam sunim sākas katarakta. (Viņš bija vecs cilvēks, tāpēc es viņam neiezvēlu! Ervins saturēja man rokas.)

Nu viņš paskatījās Džosijai mutē un paziņoja: — Ā, es redzu, ka šitam sunim izrauts diezgan daudz zobu!

Nu vienreiz pietika! Pat Ervins bija putās. Labi, mēs pieļaujam, ka viņš diendienā redz daudz suņu. Viņš varētu nepazīt Džosijas anālos dziedzerus. Bet, ja viņš pašrocīgi bija izrāvis no šiem burvīgajiem žokļiem sešpadsmit zobus un nu vairs to neatcerējās, tad mums ar viņu nekas vairs nebija runājams!

Es neesmu aizspriedumaina. Visi cilvēki apgalvo, ka Džosijai ir neparasta seja. Bet, ja doktors Vaits nespēj šo seju atcerēties, ir pēdējais laiks atrast dakteri, kurš to spētu. Un mēs sākām meklēt jaunu dziednieku.

Pa Amerikas mediķu apvienības saraksta slejām

Nav viegli atrast jaunu dakteri. Un ir tikai viena iespēja, kā to meklēt. Jāapvaicājas visapkārt. Tā kā visi mani draugi, kam ir suņi, izmantoja tos pašus ārstus, ko es, tad man vajadzēja sākt iztaujāt pilnīgi svešus ļaudis. Un tas bija saistīts ar zināmiem sadzīves šķēršļiem. Nevar taču, ieraugot cilvēku ar suni, mesties tam klāt un noprasīt: "Kā sauc jūsu ārstu?" Nezinu, kāpēc, ber es to nespēju.

Pastāv tak zināmi priekšnoteikumi, kas jāievēro, uzsākot pieklājīgu sarunu. Vispirms var pajautāt, cik pulkstenis. Tad ieminēties par suņa simpātisko izskatu un personību, apvaicāties, cik tas vecs. Ja tam ir pieci gadi vai mazāk, tad velti esat nosituši laiku. Pamājiet laipni ar galvu un ejiet meklēt citu cilvēku ar suni. Bet, ja satiekat gadus desmit vai divpadsmit vecu suni un tas vēl kust, tad esat trāpījuši īstajam un varat ķerties pie lietas.

Bet vai tad var vienkārši noprasīt: "Pie kura veterinārārsta jūs ārstējaties?", — pievākt adresi un — kārtībā? Nē, tā nevar. Kad sarunas ievaddaļa ir galā, seko cits sagatavošanās posms. Jums jānoklausās cienījamā sirmgalvja garum garā ārstēšanās vēsture un jāizliekas, ka tā jūs interesē. Stāstītājs jāatbalsta ar dažām piezīmēm, piemēram, "Ko jūs sakāt!" vai "Tiešām brīnums!".

Es gandrīz nosalu beigta Centrālparkā, klausīdamās intīmām detaļām bagātā stāstā par histerektomijas operāciju, kas bija izdarīta četrpadsmit gadus vecajai lielajai pūdelienei. Noklausījusies operācijas gaitu līdz pēdējam adatas dūrienam, es, zīmuli gatavībā turēdama, beidzot palūdzu brīnumainā ķirurga vārdu. Stāstītāja salēcās. — Ir neiedomājieties viņu izmantot! Viņa dēļ nabaga Minnijai sākās peritonīts. Nakts vidū mēs dabūjām triekties uz Bruklinu pie doktora Karra, lai tas nekavējoties operē. Divas nedēļas mēs viņu barojām intravenozi. Un doktors Karrs izņēma viņai vienu nieri. Bet viņa izturēja, vai ne, Minnij, mazulīt?

Bruklinā gan nav gluži kaimiņos, bet attālums nedrīkst būt šķērslis, ja ir runa par tik lieliska ārsta pakalpojumiem. Es palūdzu brīnumainā daktera Karra adresi.

— Ai! Pirms trim mēnešiem viņš nomira, — sieviete atbildēja. — Starp citu, kā sauc jūsu veterinārārstu? Es pati arī patlaban meklēju dakteri.

Lai arī kā es nomocījos, galu galā man izdevās savākt veselu sarakstu. Zvērinātu speciālistu sarakstu. Un tomēr tur nebija neviena, kam es spētu uzticēties tik ļoti, lai viņa rokās nodotu Džozefīni. Redziet, ikvienam cildinājumam sekoja kāds īsts briesmu stāsts. Minēsim, piemēram, doktoru X, kas mazajam Džeronimo izārstējis smagu taisnās zarnas iekaisumu. Džeronimo saimnieks ir gatavs uzcelt templi šim doktoram X. Izklausās jauki, vai ne? Tūliņ pierakstu doktora X adresi un telefona numuru. Bet, pagājusi kvartālu tālāk, sastopu dāmu, kas pilnā balsī vaimanā, ka šis pats doktors X bez vajadzības iemidzinājis mazo Kakao. Ejiet katrā ziņā tikai pie doktora Y, tas ir vienīgais īstais ārsts. Protams, iepriekšējā dienā man divi suņu īpašnieki bija apgalvojuši, ka doktors Y esot tīrais miesnieks.

Beidzot viena mana draudzene, kura ir neglābjami ķerta uz pūdeļiem un kurai ir brīnum krāšņs pūdelis Sems, ierunājās par doktoru Rafaelu. Arī Iveta Sammere (Sema māte) ļoti pārliecināti apgalvoja, ka doktors Rafaels esot labākais ārsts pasaulē. Nākamajā dienā Lī Reinoldsa šo spriedumu apstiprināja. Doktora Rafaela aprūpē atradās viņas Mopeta, un Mopeta ir divus gadus vecāka par Džosiju. Un, jo vairāk taujāju, jo biežāk

atskanēja doktora Rafaela vārds.

Doktora Rafaela klīnika — sarkana smilšakmens ēka — atrodas Rietumu sešdesmito ielu rajonā. Visu iestādi vadīja viņš kopā ar savu asistentu doktoru Bernāru. Aizvedu Džosiju turp uz vispārēju pārbaudi. Būtu lieki teikt, ka es piespiedu Ervinu piedalīties šinī ārkārtīgi nozīmīgajā ekspedīcijā.

Izmeklēšana, protams, izraisīja parastos pārmetumus par viņas svaru. Turklāt viņi bija vienis prātis ar izklaidīgo doktoru Vaitu attiecībā uz anālajiem dziedzeriem. Bet viņi nepielūdzami atkārtoja, ka Džosijai obligāti jātiek vaļā no liekā svara. Nekavējoties! Tad man uzdāvināja tūbiņu ar snīpīti. Es neizpratnē nolūkojos uz to. Džosija arī.

Doktors Rafaels paskaidroja, ka injekcijas no tūbiņas izdarāmas ik dienu, tad pēc mēneša viņai vairs nebūšot jākauc. Un tad viņš kopā ar doktoru Bernāru noskaitīja vēl garu skaitāmo par viņas svaru. Viņi pieteica, ka pēc mēneša man pie viņiem no jauna jāatved Džosija — par piecām mārciņām vieglāka!

Ervins, kas spēj būt ļoti divkosīgs, visu laiku, kamēr sēdēja klīnikā, pauda dziļu vienprātību ar dakteriem. Bet, tiklīdz bijām izgājuši ārā, viņš pievērsās man un sacīja:

—   Tu, protams, apjēdz, ka rīkošanās ar to tūbiņu un snīpīti ietilpst tavā darbības jomā!

—    Manējā? Kāpēc lai viņa sāktu mani ienīst? Mēs to darīsim pārmaiņus. — Ervins kategoriski atteicās.

Bet Džozefīne nesāka mani ienīst. Es viņai laikam likos tikai mazliet ērmota. Ikreiz, kad tuvojos, es viņai stūmu vai nu mutē vitamīnu, vai pēcpusē tūbiņu. Un, lai pazemojumu mērs būtu pilns, sāku skopoties, izsniedzot suņu konfektes. Līdz šim samaksa par katru vitamīna reizi bija divas konfektes. Džosija noteikti aplēsa, ka par stūmienu pēcpusē vajadzētu saņemt vismaz divtik. Bet nekā — es tikai nopaijāju viņai galviņu un izsniedzu mazītiņu gabaliņu rudzu miltu krekera.

Es stingri izpildīju tūbiņas procedūru un ievēroju diētu veselas desmit dienas, līdz Ervins izteica kādu ierosinājumu.

—   Redzi, doktors Rafaels sacīja, ka ar to tūbiņu būs jānoņemas veselu mēnesi. Pa to laiku nabaga sunītis nomokās, veltīgi pūlēdamies tevī atrast kaut vienu cilvēcīgu īpašību. Klusībā taču viņa noteikti uzskata tevi par deģenerāti, kas ne tikai interesējas vairs vienīgi par viņas dibengalu, bet arī mērdē viņu badā. Septiņus gadus viņa ir svērusi vairāk nekā drīkst. Tāpēc viens mēnesis viņu nenogalinās. Tiksim galā ar to pūšļošanu, tad ķersimies pie Elizabetes Ardēnas plūdlīnijas veidošanas.

Ervina ideja man šķita visai saprātīga. Džozefīnei arī. Tā mēs atgriezāmies pie mīkstā kēksa un ierastās labās dzīves, un Džosija raudzījās uz mani kā uz cilvēku, kuram pamazītēm atgriežas veselais saprāts. Protams, viņasprāt, dažas dīvainības man vēl aizvien piemita, tomēr viņa droši ticēja, ka drīz vien es izveseļošos pavisam.

Mēneša beigās tiklab tūbiņa, kā kaukšana piederēja pagātnei. Diemžēl tas pats sakāms arī par diētu.

Mantiniece

Būtu lieki pieminēt, ka mēneša beigās mēs pie doktora Rafaela neieradāmies. Kaukšana bija mitējusies, bet Džosijas lielais, baltais puncis pazudis nebija. Man vajadzēja pāris nedēļu, lai tā apmēri saruktu. Bet tik grūti bija bijis atrast labu ārstu, un man negribējās viņu pazaudēt. Un viņš vairāk bija satraucies par viņas tuklumu nekā par pēcpusi.

Aizritēja mēnesis, bet Džosija joprojām bija omulīga, līksma resnīte. Džosijas un Lāstvanas draudzības vētrainais nobeigums man šo to bija iemācījis: es, piemēram, biju apsvērusi, kādas priekšrocības dod samaksa. Laipnība un cieņa, ko iegūt ir tik grūti, diemžēl ļoti bieži nopērkamas par naudu. Ikviens, kas apmetas viesnīcā un neskopojas ar dzeramnaudām, vienmēr no visas sirds tiek gaidīts atgriežamies. Un, viesim projām braucot, sirsnīgs izsūtāmais zēns to gandrīz nēšus aiznes līdz mašīnai un aizvada ar vārdiem: "Lūdzami, neaizmirstiet mūs! Brauciet atkal šurp labi drīz!"

Nu, un tagad atļaujiet pajautāt, vai jūsu tante Emma atvadās no jums tikpat sirsnīgi, ja esat pie viņas uz laukiem nodzīvojis nedēļu.'Jūs skaidri zināt, ka ne, izņemot, protams, gadījumu, ja jums Teksasā pieder naftas urbumi un viņa ir jūsu vienīgā dzīvā mantiniece, kura turklāt vēl ielūrējusi jūsu testamentā. Nē, es neesmu sarūgtināta, es tikai skatos patiesībai acīs. Ja jau dižais Amerikas dolārs ir iedarbīgāks par šarmu, kāpēc man jākļūst par kāda jauna ceļa cirtēju?

Arī Džosija domā apmēram tāpat. Viņa, starp citu, par galveno uzskata rezultātu. Proti, ja kāds viņu labi pacienā un pakasa vēderiņu, viņai gluži vienalga, vai šādas rīcības pamatā ir sirsnība vai naudas maks. Lai tikai būtu!

Džosija bija ar mieru Lāstvanas vietā izvēlēties misteru Ingremu, un viņa "samaksātās" laipnības, misteru Ingremu, kurš viņu vienmēr sagaidīja atplestām rokām un nemitējās cildināt viņas burvību un personību. Tāpēc jūs droši vien varat iedomāties, cik satriekta jutos, kad piezvanīju misteram Ingremam, lai paziņotu priecas vēsti, ka atkal ieradīsies viņas mīļā viešņa, bet pa mistera Ingrema telefonu neviens neat' saucās. Pēc trim dienām man kļuva skaidrs, ka šoreiz misters Ingrems pats aizbraucis ciemos.

Džoisa, ne mirkli nevilcinādamās, brīvprātīgi pieteicās paņemt Džosiju pie sevis. Viņai tak esot milzu pieredze ar suņiem. Kā tad — viņai bija Tulūzs, tad Tonijs, pēc tam Lellīte. Jā — bija Lellīte. Viendien ne no šā, ne no tā Lellīte ņēma un bez mazākā brīdinājuma nomira. Tā ir suņa drausmīgi nelāga izturēšanas pret saimnieku. Sunim pieklājas kaut maķenīt saimnieku pabrīdināt, teiksim, reizīti vai pāris reižu paraustīties krampjos, tad saimnieks var steigties pie speciālistiem. Var izmisumā sist sev pa krūtīm un pieņemt līdzjūtības apliecinājumus no draugiem. Es gribu sacīt, ka suns rīkojas godīgi, ja brīdina, ka ir nolēmis šķirties no šīs pasaules. Tas dod jums iespēju sērot un saņemt līdzjūtības apliecinājumus. Bet, ja suns vienkārši ņem un nomirst bez jebkāda brīdinājuma, īpašnieks paliek stāvam, it kā tam ģīmī būtu iemesta veca ola. Līdzjūtības vietā draugi mācas virsū ar naidīgiem jautājumiem:

.6161

"Ko tu viņam nodarīji? Vēl vakar izskatījās pavisam vesels." Un jums jāprot attaisnot suņa pēkšņo aiziešanu. Šāds notikums spēj radīt jūsos patiesu vainas kompleksu. Džoisa sāka just, ka attiecībā uz suņiem viņai nav sevišķi laimīga roka.

Turklāt viņa pret suņiem izturas tik labi. Lellītei bija īss mūžiņš, bet kā Lellīte dzīvoja! Dzīvi viņa sāka Billija savrupmājā Deviņdesmit trešajā ielā un nedēļas nogales pavadīja uz kādas salas. Un, kad Džoisa un Billijs nolēma šķirties, Lellīte bija klāt visās aizraujošajās sarunās. Kad Džoisa aizlidoja uz Šveici nodot Vikiju skolā un atžirgt no šķiršanās, un pasēdēt uz kāda Alpa, lai padomātu par dzīvi, kas tad sēdēja uz tā Alpa viņai blakus? Lellīte!

Kad Džoisai apnika Alpi, viņas abas ar Lellīti iztrakojās pa Parīzi un Romu. Un tad piepeši Lellīte bez brīdinājuma ņēma un nomira.

Jebkura cita meitene būtu atzinusi savu neveiksmi un likusies mierā. Bet Džoisa ir no cietāka koka drāzta. Viņa nolēma vēlreiz pamēģināt ar pundurpūdelīti. Viņa Šveicē nopirka kucēnu. Mazu melnu vilnas kamoliņu ar milzīgiem ciltsrakstiem. Man viņa rakstīja pārvarīgi jūsmīgas vēstules. Nu beidzot ir īstais! Džosijai būs jauns brālēns. Vārdā Mikijs. Ritēja mēneši, cildinošie ziņojumi turpinājās. Mikijs, atšķirībā no Tulūza auga vienmērīgi visos virzienos. Mikijs bija brīnišķīgi veidots.

Vēl dažus mēnešus vēlāk ziņojumi vairs nebija tik jūsmīgi. Mikijs vēl aizvien bija īsts skaistulis. Bet Mikijs vēl aizvien auga. Un tad — pēdējais trieciens. Mikijs bija lielais pūdelis! Džoisa viņu atdāvināja kādai jaukai šveiciešu ģimenei un atgriezās Ņujorkā bez suņa. Tad viņa no jauna apprecējās ar Billiju. Kāzu dāvanai Billijs viņai pasniedza apburošu toijorkšīrterjeru. Sunītis svēra divas mārciņas un tika saukts par Esteri.

Estere nodzīvoja desmit brīnišķīgas, ļoti aktīvas dienas. Pat sekcijā nebija iespējams atklāt Esteres pēkšņās nāves cēloni. Un tagad, kamēr Džoisa vēl bija bez suņa, viņa uzstāja, lai mēs viņai nododam Džosiju, kamēr paši būsim projām!

Nu jūs saprotat, kādā ķezā es biju. Džoisas aprūpi jau bija baudījuši pieci suņi. Nodot viņas rokās Džosiju būtu tikpat kā parakstīt Džosijai nāves spriedumu. Atteikt nozīmētu darīt galu jaukai draudzībai. Ervins glāba situāciju, pateikdams Džoisai, ka noslēdzis ar Bī Kolu līgumu par Džosijas aprūpi.

Džoisa bija nesaprašanā. — Kā tu to domā — noslēdzis līgumu?

—    Vai tu atceries, ka Bī reiz strādāja vienā manā uzvedumā par pavadoni konkurentiem?

Džoisa atcerējās.

—     Nu redzi, un tagad es viņu nolīgu par pavadoni Džosijai, atalgojums — piecdesmit dolāri nedēlā. (Ervinam raustījās deguns, kā tas notiek vienmēr, kad viņš uz ātru roku kaut ko improvizē vai nekaunīgi melo.) Bet Džoisai par Ervina degunu nekas nav zināms, tāpēc viss izdevās godam. Nu tikai vajadzēja par šo jaunumu informēt Bī.

Bī, protams, ļoti labprāt gribēja uzņemt Džosiju. Bet negribēja nekā dzirdēt par naudu. Kad mēs viņai bijām izskaidrojuši situāciju, viņa pasmaidīja, bet mūsu piedāvājumu noraidīja. Džosija viņai būšot mīļa viešņa.

Tad es izstāstīju visu, kas bija noticis ar Lāstvanu. Tas līdzēja. Mēs ar Bī visu laiku esam bijušas kā māsas, un viņai nebija ne mazākās vēlēšanās kaut ko mainīt mūsu attiecībās. Bet viņa piebilda, ka Džosijas dēļ es esot gatavais ērms un kļūstot pārlieku jūtīga. Un, lai kādas būtu Bī jūtas pret mani, arī viņa esot tīri traka pēc Džosijas, un, ja jau pie Džosijas varot tikt, vienīgi parakstot darba līgumu, lai tad iet arī. Viņa novākšot labākos porcelāna traukus un uzņemšot Džosiju kā mīļu viesi savā mājā.

Ervins tiešām sastādīja līgumu, izsniedza to Bī kopā ar Džosiju, viņas konfekšu krājumu, pīkstuļiem un A vitamīnu. Bī apsolīja mums rakstveidā sīki ziņot par Džosijas gaitām. Tā kā mēs skaidri nezinājām, cik ilgi paliksim projām, Ervins teicās čeku nosūtīt ik nedēļu.

Nedēļu pēc aizbraukšanas mēs saņēmām pirmo vēstuli.

JO. jūnijā

Mīļo Džekij,

ne Robijam (Di laulātais draugs), ne Karīnai neesmu izpaudusi, ka tā meitene ir bagāta mantiniece un viešņa, kas maksā par uzturēšanos mūsu mājās. Es iedomājos, ka tas pilnīgi varētu mainīt viņu attieksmi pret Džosiju. Tu taču zini, cik bikli daži cilvēki kļūst, kad atrodas kopā ar miljonāriem. Pārspīlēti pieklājīgi, pārspīlēti pakalpīgi. Tagad Robijs un Karīna izturas pret viņu kā pret vienu no mums, un man šķiet, ka Džosijai tā ir labāk. Nav jēgas padarīt meičiņu iedomīgu tāpēc vien, ka viņai ir lieks dolārs kabatā.

Viss iet kā pa diedziņu. Viens mazs negadījums gan mums viņdien patrāpījās. Mēs abas ar Džosiju pastaigājāmies pa Piekto avēniju, kad garām brauca ūdens cisterna — no tām, l<as mazgā ielas. Pirms paguvām palēkt malā, dabūjām pamatīgu šļācienu. Man gadījās nedaudz, bet Džosija, kas bija tuvāk ietves malai, izmirka caurcaurēm. Un visvairāk mani satracināja gājēju izturēšanās. Tie smējās locīdamies. Džosija par negaidīto peldi tā saniknojās, ka nebija izkustināma no vietas. Tā nu viņa stāvēja — nekustīga, melna, izmirkuši. Ko man bija darīti Ļaut, lai viņa saķer plaušu l<arsoni? Sl<aidrs, l<a neviens taksometrs mūs nebūtu uzņēmis. Tāds slapjš suņuks varētu notraipīt sēdekli. Nezinu, kāpēc, bet taksometru šoferi, ieraudzījuši, ka tev ir pie rokas mazliet mitrs sunītis, pēkšņi izturas tā, it kā viņu nodriskātie dermatīna sēdekļi būtu ar roku izšūti spilveni.

Tā nu mēs abas slapjas stāvējām Piektajā avēnijā. Un viena no mums bija bagāta sune, kas par servisu maksā piecdesmit dolāru nedēļā. Tāpēc es nospriedu — pie joda jauno, melno zīda kleitu! Paņēmu Džosiju rokās un nesus aiznesu tos desmit kvartālus līdz mājai. Tur es turku dvielī noberzu viņu sausu, un viņa bija pavisam laimīga.

Novēlu Tev jauki pavadīt laiku un labi atpūsties. Mums klājas lieliski.

Ar sveicienu Bī

P.S. Kā sauc to brīnišķīgo ķīmisko tīrītāju Medisona avēnijā? Manējā neparl<o neķeras klāt tai melnajai kleitai.

17 ■ jūnija

Mīļo Džekij,

neraizējies par kleitu. Tā brīnumainā tīrītāja arī neņēma to pretī, bet Robijs sacīja, ka tā kleita man nemaz sevišķi labi nepiestāv. Un neuztraucies par Džosijas diētu. Mēs, protams, to ievērojam. Lai nodrošinātos pret apsūdzībām no Tavas puses par jaukumim svara pieaugumu, mēs oficiāli nosvērāmies tai dienā, kad viņa ieradās pie mums. Es nezinu, kā tu viņu sver, man ir pašai sava sistēma. Vispirms uzkāpju uz svariņiem un nosveros pati. Tad sveros kopā ar Džosiju, pieaugums tātad ir viņas svars. Kad es svēros, man matos bija rullīši un plāna vasaras kleita. Džosija bija plika. Es svēru simt divdesmit mārciņas. Džosija svēra divdesmit trīs mārciņas.

Saņēmu jūsu čeku. Sirsnīgs paldies. Robijam un Karīnai vēl aizvien neesmu nekā teikusi.

Ar sveicienu Bī

22. jūnijā

Mīļo Džekij,

noslēpums atklāts! Robijs neviļus atplēsa Ervina vēstuli, domādams, ka tur būs jauni padomi, kas attiecas uz Džosijas kopšanu un barošanu. Zināms, no vēstules izkrita čeks. Sākumā viņš bija briesmīgi nikns. Kā gan es iedrošinoties pieņemt naudu no Džosijas! Tad es parādīju viņam līgumu un visu paskaidroju.

Varu vienīgi pateikt, ka Robijs tagad skatās uz Džosiju pavisam citādām acīm. Viņš saka: "Kāda jēga man mocīties inženiera darbā? Lidot uz Birmingemu un atpakaļ, riskēt ar dzīvību lidmašīnās1 Atliek tikai pieņemt vēl trīs pūdeļus, tādus kā Džosija, un viss kārtībā. Varu iet pensijā."

Kā jau es paredzēju — tiesām viss mainījies. Viņš pret Džosiju izturas kā pret bagātu radinieci. Kad es kokteiļstundā gribu iedot viņai kūciņu, viņš auro: "Nedrīkst! Ko tu iedomājies, iebarodama viņai holesterīnu? Šitā meitenīte mums jāsaglabā ilgi, ilgi. Neaizmirsti, l<a Džekija un Ervins bieži braukā apkārt. Šis te nav vienkārši suns, tā ir gada rente."

Kad Karīna sāk mētāt Džosijai bumbiņu, Robijs viņai to atņem un rēc: "Vai tu trakai1 Viņa tak var dabūt sirdstrieku!"

Darbībā iesaistījusies arī mana māte. Viņa tagad pavada laiku, ieskājot Džosijai vēderiņu un palaikam izmetot pa liekulīgai piezīmītei, piemēram: "Džosīt, es dzīvoju Kārmelā, tas ir uz laukiem. Varu saderēt, ka tev labāk patiktu dzīvot tur, nevis šinī piesmakušajā pilsētas dzīvoklī. Kālab tu negribi pateikt tētiņam un mammītei, ka nākamreiz labprāt paliktu pie tantes Emijas?"

Pat Karīnu tā sērga ir skārusi. Viendien mēs ar Džosiju bijām divas stundas projām no mājām. Kad mēs atgriezāmies, Karīna bija kā neprātīga aiz pārbīļa. "Kur viņa bija?" (Nevis kur es esmu bijusi! Par mani viņa neraizējās.) Es sacīju, ka biju Blūmingdeila universālveikalā nopirkt šo to, kas viņai būs vajadzīgs nometnē. Karīna nobāla. "Uz turieni tu ņēmi līdzi Džosiju! Tur tak ir tik daudz cilvēku! Viņa tur varēja dabūt kādu vīrusu!"

Jaukie laiki beigušies. Pret Džosiju vairs neizturas kā pret ģimenes locekli. Visi uz viņu raugās kā uz depozītu, par kuru maksā augstākas dividendes nekā bankā.

Ar sveicienu Bī

2. jūlijā

Mīļo Džekij,

mēs ierīkojām guļamistabā gaisa kondicionētāju. Dzīvojamā istabā mums tāda ierīce ir, bet Džosija nakti grib gulēt kopā ar mums guļamistabā, taču tur viņai ir par karstu. Ap pulksten diviem viņa sāk elst un aizslāpt. Mēs viņu pārvietojām uz dzīvojamo istabu, tur bija patīkami un vēsi, bet tur viņa jutās vientuļa. Tāpēc ierīkojām kondicionētāju arī guļamistabā. Ierīce darbojas jau trīs dienas, un Džosija par to ļoti ļmecājas.

Mēs, protams, sasedzāmies ar siltām segām, un Robijs ir mazliet apaukstējies, bet mums jārēķinās ar Džosiju. Galu galā viņa ir viešņa par maksu un tiesīga saņemt pašu labāko kopšanu.

Ar sveicienu Bī

11. jūlijā

Mīļo Džekij,

kad Tu tagad man rakstīsi, tad raksti uz viesnīcu, kuras adrese redzama šīs lapas augšmalā. Mūsu pilsētas mājā krāso gaiteņus, un Džozefīne nepanesa krāsas smaku. Mēs domājām, ka viņa noģībs. Tāpēc mēs ar Robiju uz dažām dienām pārvietojamies uz šo viesnīcu. Viesnīca ir ļoti jauka, gaiss kondicionēts, gribu, lai Tu zini, ka Džosija jūtas labi. Robija saaukstēšanās arī sāk pāriet, ārsts saka, ka būšot labi, Uii tikai naktī viņš negrozoties un vēsajā gaisā neap' saldējot sāpošo plecu.

Ar sveicienu Bī

P.S. Nākamajā nedēļas nogalē ņemsim Džosiju līdzi, kad brauksim uz nometni pie Karīnas. Es piezvanīju uz nometni. Tur visi ļoti priecājas, ka ieradīsies arī Džozefīne. Protams, naktsmājas viņi mums nometnē nevar dot, jo viesu mājā ar suņiem nedrīkst apmesties. Bet viņi mums sameklēja brīnišķīgu moteli tikai sešdesmit jūdzes no nometnes. Neuztraucies, tas taču tāds nieka gabaliņš vien ir, ko nobraukt ik dienu turp un atpakaļ. Robijam patīk braukt.

20. jūlijā

Mīļo Džekij!

Nometnē gāja jauki, Džosijai patika. Bet tu aizmirsi man pateikt, ka garākos braucienos viņai kļūst nelabi. Nezūdies par to. Mašīnai jau ir divi gadi, sēdekļi tikpat jāpārvelk no jauna.

Ar sveicienu Bī

2. augustā

Mīļo Džekij,

kad mēs pirms dažām dienām abas ar Džosiju gājām pa Parka avēniju, viņa apstājās ietves malā, lai notekā izdarītu — nu, Tu pati zini, ko. Pēkšņi viņa iekaucās. Es gandrīz noģību. Daļēji aiz bailēm un daļēji tā pūļa dēļ, kas uzreiz saskrēja mums apkārt. Es tūliņ aizvedu viņu pie doktora Rafaela. Mīlīt, Tu aizmirsi man pateikt, ka viņai arī agrāk tā jau gadījies. Doktors Rafaels par to nemaz neuztraucās. Toties par viņas svaru viņš bija loti uztraukts. Viņš man ncxleva pamatīgu sutu, it kā manās rokās šī puķīte būtu nokļuvusi tad, kad tai bija lapsenes viduklis, it kā es būtu viņu sabojājusi. Viņš atlaida mūs uz mājām ar traki bargiem vājēšanas noteikumiem. Bez tam viņš man izsniedza burvīgu mazu tūbiņu ar garu snīpi. Veselu nedēļu trīsreiz dienā.

Ar sveicienu Bī

P.S. Starp citu — kad jūs atgriezīsieties?

Džosijas privātā dzīve

Ikvienam, kas analizētu Džozefīnes raksturu, vajadzētu to novērtēt ar visai augstu atzīmi. Pēc dabas viņa ir visai laipna un mīļa. Temperaments jautrs un dzirkstošs. Bet, tā kā viņa ir tik cilvēcīga, jārunā par kādu nepilnību. Viņa neprot dalīties ar otru.

Viss, kam ir sakars ar viņu, pieder viņai. Viss, kam sakars ar mani, arī pieder viņai. Piemēram, par nerakstītu likumu var uzskatīt to, ka viņa dabū pusi no visa, ko es ēdu. Man ir tikai divas rokas, vienu varu lietot, kā man pašai tīk, bet ar otru man viņai jāmētā bumbiņa vai jāieskā vēderiņš.

Varbūt viņa pārcietusi kādu traumu visagrākajā bērnībā, pirms viņa nokļuva pie mums. Kas to lai zina? Varbūt barošanas reizēs, kad mamma apgriezās uz otriem sāniem, Džosija netika labā robā pie atspirdzinājumu avota. Varbūt viņai gadījās kāda cita jau nozīsts pupiņš. Bet varbūt mamma pati par sevi bija saltas dabas, bez mīlestības un maiguma. Džosijas ciltspapīri liecina, ka māmulīte bijusi ievērojama čempione. Droši vien vienā laidā dižojusies skaistuma ringos, nesusi mājās kausus un zilas lentes. Ikviens psihiatrs jums pateiks, ka māte, kas pastāvīgi ir rampas gaismā, ļoti bieži savos pēcnācējos iedēsta zināmu psihozi. Varbūt visi Džosijas brāļi un māsas ir bezcerīgi neirotiķi un vienīgi Džosijas izcilā personība viņu paglābusi no smagas psihozes, atstādama šo vienu niecīgo defektiņu — spēcīgu tieksmi iegūt visu sev.

Tas ir tik niecīgs trūkums, ka nebūtu pat pieminēšanas vērts. Droši varu sacīt, ka es patiesi spēju dzīvot, neiemantojusi pusi no viņas suņu konfektēm un nesagaidījusi uzaicinājumu piedalīties smadzeņu kaula apgraušanā. Bet viņa negrib man ļaut piedalīties arī savā sabiedriskajā dzīvē. Un, kā jau esmu kādreiz minējusi: ikviens, kas pazīst mani, pazīst arī Džozefīni. Bet tas nepavisam nenozīmē, ka ikviens Džozefīnes paziņa pazīst arī mani!

Un Džozefīne pazīst Grētu Garbo, Lorensu Hārviju, Margaretu Lītonu, Maiklu Renniju, Netu Kingu Kolu, Rūdolfu Bingu un Ričardu Bērtonu.

Viņa nemaz nebūtu Grētu Garbo ievērojusi, ja es nebūtu piepalīdzējusi. Mēs abas gājām pa Piecdesmit septīto ielu, kad es pamanīju pazīstamās tumšās brilles un cepuri ar nolaidenajām malām. Es sacīju: — Paskat, Džosij, tā ir Grēta Garbo. (Nu, vai redzat, kā rīkojos es? Dalos ar viņu visos redzējumos.)

Kad Grēta pienāca klātāk, Džosija apstājās, pacēla purniņu un, viegli iešņaukādamās, sveicināja. Mis Garbo noliecās un sacīja: — Sveika, mazulīt! — Džosija uzsmaidīja Grētai Garbo. Grēta Garbo uzsmaidīja Džosij? . Es arī sapurināju spalviņas, gaidīdama, ka Džosija turpinās un iesaistīs sarunā arī mani. Bet kas to deva — es stāvēju kā klucis, kā tāds nedzīvs priekšmets pavadas galā, kamēr Garbo un Džosija mīlīgi pārmija dažas laipnības. Tad Garbo, man pat acu neuzmetusi, aizgāja savu ceļu, bet Džosija tikpat vienaldzīgi aizvilka mani pretējā virzienā.

Atgadījums ar Lorensu Hārviju un Margaretu Lītonu bija vēl nepiedodamāks. Tai laikā Margareta Lītona tēloja galveno lomu lugā "Šķirti galdi". Viņa bija precējusies ar Lorensu un aizņēma viesnīcā dzīvokli tieši pretī mūsējam gaiteņa otrā pusē. Visu mūsu stāvu viesnīca bija aplaimojusi ar apburošas īru

7 169 meitenes pakalpojumiem. Man ar šo senās Iru zemes pērli nodibinājās cieša draudzība no pirmās tikšanās reizes. Mums bija daudz kā kopīga. Mēs abas dievinājām Džosiju un neieredzējām pārvaldnieku. Viņa man stāstīja brīnumainas teiksmas par seno īru zemi un pārdeva biļetes uz zirgu skriešanās sacīkstēm un loterijas biļetes diezgan lielos daudzumos. Jāteic, ka šī svilpaste prata visu, tikai ne kopt un tīrīt, tomēr viņas spridzīgā daba un mīlestība uz Džosiju man liedza viņas vietā pieprasīt citu apkalpotāju. Es gluži vienkārši nolīgu pati savu istabeni, kas man palīdzēja uzturēt dzīvokli tīru un kārtīgu; mana rīcība zaļās zemes puķi nepavisam neaizvainoja. Tieši otrādi, viņa to uztvēra tā, ka esmu nolīgusi viņai biedreni. Viņa no rītiem ne tikai dzēra kafiju kopā ar manu istabeni Eviju, bet padarīja arī Eviju par sacīkšu derību un loterijas biļešu pircēju. Diemžēl vienā jaukā dienā mīļajai īru meitenei iznāca nopietna saruna ar pārvaldnieku, un nu viņas vairs nav pie mums.

Taču tanī laikā, kad viņa priecēja mūsu prātu (lai arī neuzkopa istabas), viņa bija viena no vistuvākajām Džosijas draudzenēm. Man nezinot, Džosija parasti viņai piebiedrojās, kad viņa improvizēja tīrīšanas farsu citos mūsu stāva dzīvokļos. Šīs ekskursijas, protams, nekad nenotika tad, kad es biju mājās (iespējams, ka sirds dziļumos burvīgā laumiņa juta, ka es tās neatbalstītu), ber, tā kā no četrām pēcpusdienām es vismaz trijās nebiju mājās, Džozefīne varēja nodoties plaši izvērstai sabiedriskajai dzīvei.

Pirmās aizdomas par Džozefīnes draudzīgajām kaimiņattiecībām man radās kādā sastapšanās reizē ar Margaretu Lītonu un Lorensu Hārviju. Mēs ar Džosiju stāvējām un gaidījām liftu; gaiteņa pretējā pusē atvērās durvis, un pa tām iznāca abi Hārviji. Mani viņi nepamanīja. Es bez kurpēm esmu tikai piecas pēdas un sešarpus collas gara. Džosija, pakaļkājās pacēlusies, ir pēdu un trīs collas augsta. Bet viņu tie pamanīja.

Atskanēja divbalsīgs sveiciens ar skaistu angļu akcentu:

— Džozefī, mīīīlulīt. Kā tev šorīt klājas?

"Mīīīlulīte" kulstīja asti tik trauksmīgi, kā mēdz sveicināt vienīgi vislabākos draugus.

— Mīīīlulīt, kā tad tu šorīt neienāci pie mums brokastīs?

Brokastīs? Es ne reizes nebiju uzaicināta pat uz glāzi šerija! Džozefīne atmetās augšpēdu, lai misters Hārvijs varētu viņai paieskāt vēderiņu. Mis Lītona sajūsmā irgoja. Visu šīs draudzīgās tikšanās laiku es nostāvēju kā neredzamais cilvēks.

Nākamajā rītā man bija pārrunas ar jauko svilpasti. Sāku ar brokastīm pie Hārvijiem. Es tūdaļ tiku nomierināta — tas taču nenotiekot katru dienu. Bet lāgiem gadoties, ka tad, kad viņa ar Džosiju ejot saklāt gultas, Hārviji sēžot pie brokastīm. Protams, viņi uzaicinot Džozefīni piedalīties. Džosijai milzīgi patīkot saņemt mazu gabaliņu cūkas cepeša vai tādu pašu mazītiņu kumosiņu biskvīta.

Piecas minūtes es veltīju "mazītiņajam cepeša gabaliņam un mazītiņajam biskvīta kumosiņam". Pūdeļiem cūkgaļa nav jāēd. Tad apskaidroju viņai Džosijas figūras problēmas. Es sacīju — man nav iebildumu, ka ar apmeklējumiem citos dzīvokļos tiek paplašinātas Džosijas sabiedriskās dzīves robežas, bet es nekādā ziņā nevēlos paplašināt viņas jau tā kuplos apmērus. Piespiedu jaunavu apsolīt, ka ne drupatiņa barības neieslīdēs Džosijas vēderā bez manas ziņas.

Svilpastīte bija cilvēks, kas tur doto vārdu. Nākamajā dienā es atradu zīmīti ar šādu tekstu: "Es ieraudzīju Hārviju ledusskapī Kanādas šķiņķa gabalu. Tas droši vien būs rīt viņiem brokastīs. Vai Kanādas šķiņķi mīļumiņš drīkst ēst?"

Pēc nelaimīgās izskaidrošanās ar pārvaldnieku Īrijas krāšņās pērles vietā stājās nerunīga, toties ļoti kārtīga istabene no Jamaikas, un līdz ar to strauji noplaka Džosijas sabiedriskās dzīves viļņi. Es vēl šodien nesaprotu, kā viņa pamanījās iepazīties ar Maiklu Renniju. Kad Hārviji dzīvokli atstāja, tanī iemitinājās misters Rennijs, un viendien, kad mēs stāvējām, gaidot liftu, viņš, gluži tāpat kā viņa priekšgājēji, sveicināja Džosiju, nelikdamies redzot mani.

Maiklu Renniju nomainīja Ričards Bērtons. Viņš gan te nodzīvoja pavisam īsu laiciņu un bija drausmīgi aizņemts. Tomēr viņš atlicināja brītiņu, lai iepazītos ar Džozefīni. Viendien, kad gaidījām liftu, viņš tai pakasīja aizausi. Lifts ilgi nenāca, un viņš gandrīz pamanīja ari mani. Ja vien Džozefīne būtu kaut mazdrusciņ papūlējusies, esmu pārliecināta, ka mēs būtu iepazinušies pēc visiem pieklājības likumiem. Bet Džozefīne ieskrāpēja viņam ar "līko nagu", kas nozīmē: "Kasi vien, līdz pienāks lifts." Un galu galā, ja vīrišķis ir noliecies un kasa sunim aizausi, nav taču iespējams iepazīties un uzsākt sarunu.

Kad šķīrāmies, viņa atkal liekulīgā laipnībā ākstīgi paluncināja asti. Ja vien viņš būtu zinājis, ka es esmu tā, kas klausās viņa "Kemelota" albumu! Džosijai labāk patīk "Vestsaidas stāsts".

Beidzot tomēr arī es iepazinos ar gaiteņa pretējās puses dzīvoļa īrnieci — jauku dāmu, vārdā Mērija Meijere. Protams, Džosija pirmā iepazinās ar viņu, bet tad Mērija kļuva man par mīļu draudzeni. Tikai ne ar Džosijas palīdzību. Mērijai pieder taksītis, vārdā Bēbija. Un Bēbija palīdzēja mums iepazīties.

29. Traģēdija

Tā bija gluži tāda pati diena kā visas citas. Mēs ar Džosiju bijām izstaigājušās pa parku. Kad atgriezāmies, viņa mani tūliņ aicināja virtuvē, lai saņemtu atalgojumu — vienu suņu konfekti par to, ka dzestrā novembra dienā bija tik ņipri izstaigājusies pa parku un labi un pienācīgi nokārtojusies.

Kad es sniedzos pēc kārotā garduma un viņa sadzirdēja, kā kārba nogrāb, viņa man pa priekšu dancin aizdancoja uz guļamistabu. (Viņai patika uzkodiņas ēst gultā.) Viņa priecīgi mēdza ielēkt gultā un tur sagaidīt cienastu. Bet — nekas nesanāca.

Biju jau ievērojusi, ka viņai nepieciešams tālāks ieskrējiens, lai ielēktu gultā. Senāk viņa bija lēkusi iekšā un ārā, it kā tas būtu tramplīns. Kad par to ieminējos Ervinam, viņš tikai paraustīja plecus un atteica — ja viņa tik augstu nespēj uzlēkt, mēs taču varam nozāģēt gultai īsākas kājas.

Taču šoreiz viņa patiesi nespēja uzlēkt līdz gultai. Pietrūka pāris collu. Viņa atmuguriski atkrita atpakaļ uz grīdas un spalgi iekaucās. Pieskrēju klāt un sāku meklēt, kur vaina. Viņa turpināja kaukt un šņukstēt kā pārbijies bērns.

īstas nelaimes brīžos es kļūstu salti mierīga. Un šis nu tiešām bija īstas nelaimes brīdis! Viņa pat nepaņēma kārumiņu, ko piedāvāju, lai viņu nomierinātu. Kad viņa neapklusa, es apvaldīju paniskās bailes, kas mani māca. Apsēdos uz grīdas un sāku braucīt viņai vēderiņu. Dīvaini, ka tādos brīžos kā šis atmiņā ieņirbas atsevišķi informācijas krikumi. Man neskaidri ienāca prātā, ka automobiļa notriektu cilvēku nedrīkst kustināt. Tas jāatstāj guļam uz ielas, līdz atbrauc ātrās palīdzības mašīna. Tāpēc es, ar vienu roku glāstīdama Džosijas galvu, parāpoju uz priekšu, lai sasniegtu telefonu un piezvanītu doktoram Rafaelam. Man neizdevās tik tālu tikt.

Piepeši Džozefīne pārstāja kaukt, noskurinājās, piecēlās un palūkojās uz mani ar tādu skatienu, kas šķita jautājam: "Par ko tu uztraucies?" Es pamazām atguvu elpu. Un, kad viņa satvēra un ņēmās grauzt zemē nokritušo konfekti, man sirds atguva normālo ritmu. Tad viņa sāka iet. Bet gāja uz trim kājām. Labo pakalkājiņu viņa turēja paceltu. Tas mani tomēr sadrošināja. Vismaz mugurkaulu viņa nebija pārlauzusi. Zināju arī — ja dzīvnieks kāju ļengani velk, tad kāja ir lauzta. Ja tur tikai paceltu, tad parasti nozīmē sastiepumu vai mežģījumu.

Piezvanīju Ervinam un pastāstīju, kas noticis. Šoreiz, kā par brīnumu, "absolūtā autoritāte" atzina manu analīzi par pareizu. Viņš ieteica nezvanīt ārstam. Ja Džosiju tagad vilkšot pie ārsta, viņa tikai kļūšot nervozāka. Diezgan jau viņai jācieš tā sastiepuma dēļ. Turklāt puikas gados viņš Bruklinā esot redzējis miljoniem suņu, kas lēkuši uz trim kājām. Līdz viņa pārnākšanai Džosija atkal būšot sveika un vesela.

Zināmā mērā viņam bija taisnība. Džosija tovakar bija dzirkstoši ņipra kā vienmēr, tikai viņa dzirkstīja uz trim kājām. Nebija cietusi ne viņas apetīte, ne oma, acīmredzot viņa nejuta sāpes, tāpēc es panikā nekritu.

Taču tad, kad bija aizritējušas četras dienas un viņa, šķiet, bija pilnīgi apmierināta ar domu, ka turpmāko dzīvi nāksies pavadīt, lecot uz trim kājām, es jutu, ka kaut kas jādara. Pašreizējā stāvoklī viņa mums naktīs gandrīz neļāva gulēt. Viņa bija paradusi likties gulēt, kad vakars patiešām bija galā. Tas nozīmēja — gaisma nodzēsta un mēs abi gultā. Tad arī viņa ar tīru sirdsapziņu palīda zem gultas un likās pie miera. Apmēram pēc stundas aukstais gaiss no atvērtā loga nokļuva zem gultas un spieda viņu meklēt kādu siltāku guļvietu. Tas bija panākams vienkārši — jāielec manā gultā un jāieritinās man azotē. Bet ne ar trim kājām!

Savā izcilajā attapībā viņa jau bija izstrādājusi lielisku taktiku, kā izlēkt no gultas, balstoties uz trim kājām. Bet, lai tiktu gultā iekšā, vajadzēja visu četru kāju. Tāpēc, pagultē nosalušai, viņai nācās mūs traucēt, kaut viņa to nepavisam negribēja. Viņa to darīja loti smalkjūtīgi, bija pat izgudrojusi asprātīgu metodi. Nekā tik rupja kā riešana! Rējieni mūs varētu iztrūcināt. Viņa izrausās no pagultes, atklumburoja pie gultas manā malā un minūtes piecas stāvēja, pievērsusi man koncentrētu skatienu. (Jūs nevarat pat iedomāties, ka var atmosties no dziļa miega, ja mazs trijkājis pūdelītis cieši uz jums skatās.) Bet, ja es tiešām nepamodos no skatiena, viņa aizkliboja uz Ervina malu un sāka skatīties uz viņu. Ja arī tur nekas neizdevās, viņa pamēģināja paskrāpēt ar "līko nagu" viena vai otra roku. Un, ja pat tas nelīdzēja, atskanēja klusa, aizvainota murkšķēšana. Viens no mums tad pusnomodā paliecās pār gultas malu un iecēla viņu iekšā. Par to mēs saņēmām pāris pateicīgu bučiņu, un viņa nolikās uz guļu. Tas nebūtu nekas briesmīgs, ja ar to viņas nakts plāni būtu īstenoti.

Agrāk es pa miegam jutu, ka Džosija pāris reižu naktī ielec man rokās. Zināju arī, ka pēc brīža viņa atgriezīsies atpakaļ uz grīdas un tad noteikti atkal ierušināsies man rokās no rīta. Taču es nekad nebiju pēc pulksteņa uzņēmusi laiku, lai zinātu, kurās stundās tas īsti notiek. Tagad man vairs nebija izvēles — es biju kļuvusi par viņas nakts dzīves neatņemamu sastāvdaļu.

Liekas, ka, pusstundu azotē nogulējušai, mūsu princesītei kļūst par karstu. Viņa glābjas, aizceļodama uz gultas kājgali. Vēl pēc desmit minūtēm viņa acīmredzot ir aizmirsusi dzestro vējpūtu pagultē, un nu tieši šī vieta liekas vispiemērotākā visā pilsētā. Un viņa pati ar saviem spēkiem uz trim kājām dodas lejup un tālāk uz savu miera ostu pagultē. Pēc desmit minūtēm viņai uzmetas zosāda, un nu pienākusi kārta otram seansam pie mūsu gultas. Bet uzlēkt viņa nespēj. No jauna sākas hipnotizēšana, kasīšana ar ķepu un pīkstēšana. Un atkal viens no mums pastiepjas pār gultas malu un iecel viņu siltumā.

Tā mums gāja. Nakti pēc nakts. Pamēģinājām gulēt pie aizvērtiem logiem. Lieliski. Viņa visu nakti nogulēja zem gultas. Bet mēs gandrīz nosmakām.

Piezvanīju doktoram Rafaelam. Pie telefona bija doktors Bernārs. Es viņam pastāstīju par dzīslas sastiepumu. Varbūt viņš ieteiktu kādas maigas miegazāļu tabletes līdz tam laikam, kamēr kājiņa būs atlabusi.

Viņš apvaicājās, kas ir konstatējis, ka Džosijai ir sastiepums. Es viņam sacīju, ka zinu, kas ir sastiepums. Tad viņš man arī šo to pateica. Cita starpā arī uzaicinājumu, lai bez kavēšanās aiznesu Džosiju pie viņiem.

Mani sagaidīja abi ārsti. Es centos viņiem paskaidrot, ka nav par ko uztraukties un es nemūžam nebūtu viņus traucējusi, ja Džosīte naktīs tā nevingrotu.

Viņi neklausījās manī un pētīja Džosijas kāju.

— Visādi citādi viņa jūtas brīnišķīgi, — es neatlaidos.

Likās, ka viņi to nemaz nedzirdēja. — Pagaidīsim ar rentgenu vēl vienu nedēļu, — doktors Rafaels sacīja doktoram Bernāram. Doktors Bernārs pamāja. Viņi ielika pacienti man rokās, ko biju jau pastiepusi pretī.

Doktors Bernārs sacīja: — Redziet — ja viņa būtu tievāka, tad nebūtu paslīdējusi.

Doktors Rafaels piebilda: — Ja viņa vēl pēc nedēļas nav atguvusi normālu gaitu, nesiet viņu šurp. Bet pa to laiku ievērojiet diētu.

Doktors Bernārs palūkojās uz doktoru Rafaelu, it kā nebūtu pareizi sadzirdējis. Skatienā, ko viņš uzmeta man, skaidri bija lasāmas viņa slepenās domas, proti, ka mēs ar Ervinu jūtam neķītru baudu, piestūķējot suni ar barību. Tad viņš sacīja doktoram Rafaelam: — Esmu šiem cilvēkiem teicis un vēl daudzkārt atgādinājis par viņas lieko svaru. Tā ir velta runāšana.

Acīmredzot doktors Rafaels piepeši atcerējās savu brīdinājumu par lielo, balto punci. — Šoreiz mēs jūs nebrīdinām pa jokam, — viņš sacīja man.

—    Kā tā? Vai vaina ir nopietna? — es sāku uztraukties.

—     Bez rentgena to nav iespējams pateikt. Un, ja tiešām ir kaut kas nopietns, tad ziniet — jo mazāk viņa svērs, jo lielākas ir izredzes. Un, ja būs nepieciešams rentgens, tad viņai jāsaņem vispārējā narkoze, un tādā gadījumā sunim ir vieglāk, ja to nesmacē lieks smagums.

—     Kāpēc nepieciešama vispārēja narkoze? Kad skatīsiet viņas kāju, es viņu pieturēšu.

—     Parunāsim par to, ja radīsies vajadzība. Varbūt viņa pēc pāris dienām jutīsies pilnīgi vesela. Pagaidām sāciet nekavējoties ievērot stingru diētu. Un ieberziet kājiņu ar absorbīnu, lai muskulis neatrofējas no nelietošanas.

Un tā sākās mūsu gaidīšanas laiks. Nevar teikt, ka man būtu bijis garlaicīgi. Džozefīne nodarbināja mani ar pilnu slodzi. Vispirms — jāiedod visi paredzētie vitamīni. Tad trīsreiz dienā — absorbīna ieberzēšana kājā. Nu vajadzēja noķert arī pa brītiņam, kad nosnaust. Jo ik nakti mani gaidīja vingrojumi, un tie man bija jāveic vienai. Ervins uz kādu laiku bija pārvācies uz lieko istabiņu. Guļamistabā mēs ar Džozefīni divatā vadījām savas notikumiem bagātās naktis. Tās patiesi bija notikumiem bagātas, un man ar visu vajadzēja tikt galā vienai. Augšā — lejā, augšā — lejā. Drīz vien es vairs necentos laisties miegā, bet gulēju nomodā un gaidīju liego pieskārienu pie rokas. Nevaru sacīt, ka Ervins par Džosiju neinteresējās, nē, bet viņam vajadzēja iet uz biroju, un viņš domāja, ka vienam no mums tomēr cik necik jāizguļas.

Taču nedēļa kaut kā pagāja, un mēs visi trīs ieradāmies pie doktora Rafaela. Viņš nosēdināja Džosiju uz svariem. Divdesmit piecas mārciņas!

Es sāku aizstāvēties. — Ko lai es iesāku? Kaut kā taču jāiztop invalīdam. Viņa nevar ne skraidīt, ne rotaļāties ar bumbiņu.

Manas pļāpas viņš noklausījās, norūpējies grozīdams galvu. Viņš bija patiesi noraizējies par Džosijas kāju. Lika man aizvest viņu uz mājām un izbadināt līdz nākamajai dienai. Pēc sešiem vakarā vairs ne kripatiņas ēdiena, pat nodzerties nedrīkst. Un rītrītā jāatved pie viņa. Lietojot vispārējo narkozi, viņai izdarīšot rentgena uzņēmumu. Mēs ar Ervinu blenzām viens uz otru.

Ervins ierunājās pirmais: — Vai tas, doktor, nav mazliet par stingru vienkāršam sastiepumam?

—    Es būtu ļoti priecīgs, ja varētu sacīt, ka tas ir tikai sastiepums, — doktors Rafaels atbildēja.

Es satrūkos. — Kas tad tas ir?

—    Es neteikšu neko, pirms nebūšu apskatījis kāju rentgenā.

Mēs paklausījām viņa padomam un atstājām Džosiju apskatei. Kad atgriezāmies, doktors Rafaels mūs ieaicināja savā kabinetā. Sastiepuma nebija. Viņai bija pārrautas krusta saites zem ceļgala.

Viņš mums izskaidroja, ka tās ir divas īsas saites, kas krustojas zem ceļgala un piešķir tam elastību. Ja saites tiek sarautas, tās sačervelējas kā satrūkuši elektrības vadi. Pašas no sevis tās nesavienojas un nesadzīst. Palīdzēt var vienīgi operācija. Jāatgriež vaļā gurns, jāsameklē divas jaunas saites, tās jāsakrusto un jānostiprina zem ceļgala pie liela. Tā esot ļoti reta operācija un tiekot praktizēta tikai pēdējos gados. Tikai piecdesmit procentos gadījumu tā izdodoties veiksmīgi un — galvenokārt jauniem suņiem. Džosijas gadījumā viss runājot veiksmei par ļaunu — kā vecums, tā svars. Ervins jautāja, kas notikšot, ja kāju neoperēšot.

Nu, viņa turpinās klumburēt uz trim kājām. Drīz viņa liks ievainoto kāju pie zemes un pieklibos uz tās, jo saitēm nav nervu galu un sāpes viņa nejutīs. Taču ar laiku viņa noberzīs kaula plēvi, un kauls sāks deģenerēties. Smagākajos gadījumos kāja jāamputē.

Kādu mirkli mēs visi trīs klusējām. Tad Ervins izteica visnepilnīgāko Džosijas raksturojumu:

—    Doktor Rafael, šis suns mums nav vienkārši suns vien.

Doktors Rafaels atteica, ka esot kaut ko tamlīdzīgu nojautis.

—    Mēs gribam, lai ar viņu tiek darīts tas, kas viņai būtu pats labākais, — Ervins turpināja. — Mēs negribam ļaut izciest viņai nevajadzīgu operāciju, ja tā nesolās būt veiksmīga. Bet mēs nespējam arī bezdarbīgi noskatīties, kā viņa zaudē kāju. Ko jūs darītu, ja tas būtu jūsu suns?

—     Es operētu, — atbildēja doktors Rafaels. — Ja operācija nebūtu veiksmīga, viņa paliktu kliba, bet nezaudētu kāju. Dodieties mājup, pa nakti visu pārdomājiet. Aizejiet, ja vēlaties vēl pie kāda ārsta, uzklausiet viņa domas.

Ervins bija izlēmis. — Mēs jums uzticamies. Ja jūs domājat, ka jāoperē, lai iet! Izdariet to rīt.

Doktors Rafaels papurināja galvu. — Tik vienkārši tas nav. Es neuzņemos risku viņu operēt tagad, kad viņai ir tik daudz liekā svara. Tas ne tikai apdraud viņas sirdi operācijas laikā, bet milzīgais svars sarautu jaunās saites, iekams tās pagūtu nostiprināties, tiklīdz viņa sāks staigāt.

—    Cik daudz svara viņai jāzaudē? — Šī bija pirmā reize, kad es to jautāju pilnīgi nopietni.

—     Vismaz piecas mārciņas pirms operācijas un dažas mārciņas viņa zaudēs arī atveseļošanās periodā.

Piecas mārciņas?! Viņš laikam ieraudzīja šausmas manās acīs. Gadam jāpaiet, lai viņa varētu atbrīvoties no piecām mārciņām.

—     Laika faktoram ir milzīga nozīme, — turpināja dakteris. — Es jums palīdzēšu. Izrakstīšu suņu barību, kam ļoti maz kaloriju. Pusbundžiņas dienā un no rīta vienu biskvītu, vairāk neko. Ja jūs stingri turēsieties pie tā, viņa vienā nedēļā tiks vaļā no piecām mārciņām.

Devāmies mājup ar trīskājaino Džozetīni un veselu grozu ieteiktās suņu barības.

Pirmo reizi vairs nenotika nekāda ķēmošanas ar diētu. Lai Džosijai būtu vieglāk, badojāmies visi. Kēkss nogrima aizmirstībā. Mēs ar Ervinu rīta kafiju dzērām ārpus mājas. Visas suņu konfektes līdz pēdējai, visi iespējamie kārumiņi no dzīvokļa tika aizvākti. Istabenēm, kalpotājiem un viesiem izlikām brīdinājuma zīmes. Mēs pat sausiņu Džosijas klātbūtnē negrauzām. Kālab meitukiņu spīdzināt?

Sākumā viņa domāja, ka esam galīgi nojūgušies. Bet jau pēc pāris dienām viņa sāka mūs uzlūkot ar līdzjūtību. Būdama neiedomājami attapīgs dzīvnieciņš, viņa laikam apsvēra iespēju, ka mēs pārdzīvojam ļoti smagu finansiālu krīzi. Džosija taču skaidri redzēja, ka ne vien viņa tiek turēta badā, bet arī mums neviens nepienes bagātīgas maltītes. Viņa no visas tiesas sāka šaubīties, vai mēs vispār vairs ēdam. Drīz vien viņai aplam iegaršojās speciālā suņu barība. Galu galā šī maltīte taču bija vienīgais gaišais brīdis dienā. Viņa krita tai virsū kā kaviāram. Bet šī porcija bija viņai tikai uzkodiņa. Viņa nemitīgi bija drausmīgi izsalkusi. Kad izgājām pastaigāties, viņa kā vanags zibsnīja ar acīm visapkārt, cerēdama ieraudzīt kādu gardumiņu — kriksīti košļājamās gumijas, kādu panīkušu slieku, sūcenes kociņu. Viss ārs viņai bija vienīgi vieta, kur lūkot, vai nepamanīs kādu zviedru plati. Centrālparks izvērtās par visai bīstamu vietu. Viņa ne vien tramdīja nabaga baložus projām no tiem pakaisītajām maizes drupatām, bet arī pašus putnus sāka aplūkot ar jaunu interesi. Apmēram ar tādu domu: "Zem tām pelēko spalvu bruņām viņi varbūt ir tikpat gardi kā vistiņas…"

Nedēļas beigās uzliku Džosiju uz svariem. Viņa bija sadilusi tikai par divām mārciņām. Piezvanīju doktoram Rafaelam. Viņš palika nelokāms. Nekas nenotiks, iekams svars nebūs nodzīts līdz divdesmit mārciņām.

Vēl veselas divas nedēļas turpinājās dzīve koncentrācijas nometnes stilā, un mums visur sekoja Džosijas lūdzošie skatieni. Beidzot mērķis bija sasniegts. Divdesmit mārciņu! Uzvaras līksmē piezvanīju doktoram Rafaelam. Viņš noteica operācijas dienu — nākamo pirmdienu.

Svētdienas vakarā sarīkoju Džosijai par godu viesībiņas. Pavisam mazas, ielūdzu tikai viņas vistuvākās draudzenes — Bī Kolu, Annu Sosenko, Džoisu un Lāstvanu. (Lāstvana, par spīti visam, joprojām mīlēja mūsu meiteni.) Tās bija īstas bada laiku viesības, Džosijai nedrīkstēja pat ūdens lāsīti ieliet, j.o nākamajā rītā viņu gaidīja vispārēja narkoze. Katra viešņa viņai bija arnesust kādu rotaļmantiņu un centās rādīt priecīgu vaigu, bet īstenībā tā bija drīzāk vāķēšana nekā viesības. Es gandrīz noģību, kad izdzirdu Džoisu pačukstam Ervinam: — Klausi mani, Ervin, ja Džosija neizturēs, tad nekavējies un nopērc Džekijai jaunu suni. — Ervins truli palocīja galvu, bet es sāku kliegt pilnā balsī, ka negribu jaunu suni, ka man visā pasaulē nav cita suņa kā vienīgi Džosija; visas apgalvoja, ka ar Džosiju būs labi, bet neviena neizskatījās sevišķi pārliecināta par to.

Tas bija drausmīgs vakars. Nevienam nebija lāga omas. Vienīgi pati godināmā bija lieliskā noskaņojumā. Uz trim kājām lēca pretī katrai viešņai apsveicināties. Un tad viņa piepeši pazuda. Bī viņu atrada vannasistabā mielojamies ar zobu pastu. Skaidrs, tā smaržoja pēc piparmētrām — viņas situācijā tā bija visīstākā delikatese.

Nākamajā rītā mēs ar Ervinu pavadījām Džosiju uz slimnīcu. Tiklab doktors Bernārs, kā doktors Rafaels vēlreiz nopietni aprunājās ar mums. Divdesmit četras stundas viņi Džosiju novērošot, iekams stāšoties pie operācijas. Es varēšot piezvanīt nākamajā dienā ap trijiem pēcpusdienā. Ap to laiku operācija būšot pabeigta. Pati operācija maksāšot divsimt dolāru, šai skaitlī nav iekļauta maksa par desmit dienu ilgo hospitalizāciju.

Mēs gandrīz neklausījāmies. Tādā mirklī kā šis naudai nebija nozīmes. Mums ne brīdi neienāca prātā doma, ka par divsimt dolāriem mēs varētu nopirkt gluži jaunu, nelietotu pūdeli ar četrām veselām kājām. Mūs nodarbināja vienīgi rūpes par Džosijas ērtībām un veselību.

Es gribēju uzzināt par dzīves apstākļiem pēc operācijas.

—    Mēs viņu turēsim krātiņā, — doktors Rafaels paskaidroja.

Krātiņā! Ervins pūlējās mani nomierināt.

—    Džekija labprāt gribētu viņai istabu augstākās klases klīnikā ar skatu uz upi, — viņš paskaidroja ārstiem. — Es, protams, raugos reālāk. Es zinu, ka suņus tur krātiņos. Bet ir dažādi krātiņi. Mēs labprāt vēlētos luksusakrātiņu. — Abi ārsti neizpratnē skatījās uz viņu. — Es gribu sacīt, — Ervins turpināja, — ja jums ir tāds prāvāks krātiņš, teiksim, bokserim, mēs maksātu par to. Lai viņai ir plašāka telpiņa.

Doktors Rafaels paskaidroja, ka visi krātiņi esot viena lieluma. Turklāt Džozefīne pēcoperācijas periodā neilgošoties nodoties kaut kādiem vingrojumiem. Viņa lielāko tiesu laika tikšot turēta miegā.

—     Vai viņai būs kopējas, kas augu diennakti dežurēs pie viņas? (To, protams, jautāju es.)

Doktors Rafaels, jādomā, bija apradis ar tādiem ķertajiem kā mēs. Viņš manis teikto uzņēma kā normālu jautājumu. — Nē. Mēs abi ar doktoru Bernāru esam šeit visu dienu. Naktī dežurē kopēji. Un mums te ir viens vecs vīrs, kas vairs nekādu īstu darbu strādāt nespēj. Bet viņš mīl suņus. Tāpēc mēs viņu te turam, lai viņš pieskata un apmīļo slimos suņus. Dažkārt viņš pie tikko izoperēta suņa ir nosēdējis četrdesmit astoņas stundas.

Tad mēs vēlreiz atgriezāmies pie pašas operācijas apspriešanas, pie dažiem sīkumiem, kas mums būtu jāzina. Dabiski, ka vajadzēs noskūt visu lielu un cisku. Spalva dažkārt ataugot citādā krāsā.

—    Piemēram, kādā krāsā?

—    Koši baltā.

Es pūlējos vizuāli iedomāties ogļmelno Džosiju ar vienu baltu cinksli. Ak, vienalga, ja tikai viņa ar to kāju varēs paiet! Ir taču pasaulē arī matu krāsošanas līdzekļi. Par to problēmu padomāsim, kad tiktāl tiksim.

Doktors Bernārs atgādināja doktoram Rafaelam, lai neaizmirst mums pateikt par aplociņu. Kā tad, mums vajagot sagādāt aplociņu. Kādu aplociņu? Tādu kā tos, kuros ievieto mazus bērniņus. Kad Džosija pārradīsies mājās, mums vismaz sešas nedēļas būšot viņa jāattur un jāpasargā no jebkādas uzlēkšanas uz dažādām mēbelēm un nolēkšanas no tām. Visdrošākais veids, kā viņu no tā pasargāt, kad nebūsim mājās vai naktī, esot novietot viņu bērnu aplociņā.

Tiklīdz tikām ārā no ārsta kabineta, es steidzos mājup un tūlīt zvanīju Seilai Bondai, kam ir divi mazuļi. — Vai tev vēl ir Breda aplociņš? Man tas būs vajadzīgs.

Sekoja klusuma mirklis. Tad Šeila sacīja: — Ho, apsveicu!

Es biju pārāk satraukta, lai rāmi tērzētu. — Vai tev tas aplociņš ir?

—    Nē, — Šeila atbildēja, — es viņnedēļ to atdevu. Bet es tev aizsūtīšu Breda pudelīšu sterilizatoru, ratiņus un svarus. Kad tas priecīgais notikums gaidāms?

—    Rīt, ber aplociņš būs vajadzīgs tikai pēc desmit dienām.

Šeila atkal uz mirkli apklusa. — Stāsti labāk no paša sākuma.

Kam tev tas aplociņš vajadzīgs?

Es paskaidroju. Viņa, zināms, bija vīlusies, bet teicās labprāt savā mājā apjautāties. Arī Bī apsolīja to pašu. Bet īstā izlīdzētāja bija Džoisa. Viņai esot saglabājies aplociņš no tiem laikiem, kad vienam no viņas suņiem ir bijis kaut kas nelāgs ar muguru.

Bī Kola bija atnākusi pie manis tai brīdī, kad piebrauca Džoisas šoferis. Viņš ienāca, stiepdams pašu lielāko bērnu aplociņu, kādu es jebkad esmu redzējusi, un majestātiski nostatīja to dzīvojamās istabas vidū.

Bī nobāla. — Vai tas gadījumā nozīmē — ja Džosija kādreiz pie manis pārnakšņos, viņa ieradīsies ar vitamīniem, tūbiņu, snīpi un šito aplociņu? (Es skaidri redzēju, ka viņa domās jau pārkārto savu dzīvojamo istabu.)

Es viņai paskaidroju, ka snīpja laiks pagājis un ka Džosija nenakšņos ārpus mājas, iekams nebūs pavisam īsti izveseļojusies.

Bī nosēdēja pie manis visu dienu, nemitīgi cenzdamās mani uzmundrināt. Viņa nemitīgi atcerējās dažādus atgadījumus, lai man būtu možāks prāts, piemēram: — Neraizējies tik traki! Paskat, kā tad Pīters Stijvezants itin glauni nodzīvoja ar vienu kāju. — Un vēl citus līdzīgus stāstiņus. Vakara pusē, kad viņa jau bija īsti iesilusi un tikusi līdz brašuļiem, kam amputētas abas kājas, bet kas tik un tā nodzīvojuši derīgu un laimīgu mūžu, pārnāca Ervins. Viņš pārņēma vadību savās rokās. Aizveda mani noskatīties trīs filmas. Pēc tam mēs atgriezāmies mājās un norijām katrs divas sarkanās miegazāļu kapsuliņas. Taču neaizmigām ne viens, ne otrs.

Nākamajā rītā Bī bija klāt jau pulksten deviņos. Nē, viņa nemaz neesot noraizējusies. Viņa labi zinot, ka Džosija ir brīnum spēcīga un ka doktors Rafaels un doktors Bernārs ir lieliski ķirurgi. Viņa gluži vienkārši esot tā paagrāk uzcēlusies un nodomājusi — varbūt man gribētos ar kādu aprunāties.

Tā nu mēs iedzērām kafiju un sākām vāķēt. Ervins mēģināja pagriezt visu jautrā rakursā. — Padomājiet vien, mēs šorīt pat varam ēst kēkšus, un "līkais nags" mūs nemaz neskrāpēs!

Mēs lūdzām atnest cepumus. Bet neviens tiem pat nepieskārās. Mēs tikai sēdējām un gaidījām, kad pulkstenis būs trīs un es varēšu piezvanīt un uzzināt rezultātu.

Diena, kad Zeme pārstāja griezties

Trijos pēcpusdienā Bī aizgāja pie otra telefona aparāta, un es piezvanīju doktoram Rafaelam. Viņai bija bloknots, un viņa apņēmās stenografēt visu sarunu, lai es to varētu vārdu pa vārdam atkārtot Ervinam, kuram diemžēl vajadzēja būt darbā. Pārāk priecīgs doktors Rafaels nelikās.

—    Mēs nemākam pateikt, vai operācija izdevusies veiksmīgi vai ne, misis Mensfīlda. Sevišķi spoži neizskatās. Vispirms jau mums nācās gaužām grūti sameklēt jaunas saites. Parasti mēs tās atrodam viegli, turklāt tik garas, ka paliek vēl krietni daudz pāri. Tās divas, ko atradām, tikai ar grūtībām sakrustojām. Nākotne rādīs, vai tās izturēs vai ne. Tā kā operācija bija tik ilgi jāgaida, muskuļi diezgan stipri atrofējušies. Arī kauls ir bojāts. Taču operāciju viņa pārcieta labi un tagad mierīgi atpūšas. Piezvaniet rit atkal ap šo pašu laiku, tad varēsim jums pastāstīt vairāk.

Piezvanīju Ervinam un nolasīju viņam Bī pierakstīto stenogrammu. Brītiņu viņā galā valdīja klusums. Tad Ervins sacīja: — Sasodīta būšana, es taču nesaprotu ne vārda. Tāda apkārtrunāšana vien. Bī būs kaut kur nošāvusi greizi.

Ieteicu, lai viņš pats piezvana doktoram Rafaelam un īstas drošības labad ieslēdz magnetofonu. Viņš atteica, ka tieši to arī nolēmis darīt. Pēc desmit minūtēm viņš man atzvanīja un ļāva noklausīties ierakstu. Tas pats teksts.

—    Nu, manu ģēnij, ko tagad teiksi?

Viņš atbildēja klusā, nedrošā balsi: — Es teikšu, ka, spriežot pēc šitā, mūsu meitenei diezin cik spoži neklājas.

Nākamajā dienā ziņas bija gandrīz tādas pašas. Mēs apvaicājāmies, vai varētu viņu apciemot. Doktors Rafaels atbildēja, ka tas tikai viņu satraukšot. Labāk būšot ik dienu piezvanīt un apvaicāties par veseļošanās gaitu. Mēs ik dienu zvanījām piecas reizes. Bī uzskatīja par savu pienākumu ik dienu vienreiz piezvanīt. Atbilde vienmēr bija viena un tā pati. Sāpes viņa neciešot, mazliet arī ēdot, viņa tiekot barota ar veselīgo, diētisko suņu barību.

Ceturtajā dienā doktors Rafaels bija pilnīgi pārvērties.

— Ir nu gan jums varens suns, misis Mensfīlda! Pat jauns suns pēc labi izdevušās operācijas nedēļām ilgi neuzdrošinās riskēt un slimo kāju likt pie zemes. Šodien mēs izcēlām Džosiju no krātiņa un centāmies piedabūt viņu mazliet pastaigāt, un viņai pietika dūšas pamēģināt, vai nevarēs nolikt graizīto kāju pie zemes. Tas viņai, protams, neizdevās un, domājams, nekad arī neizdosies, bet — kas par dūšu!

Es tai brīdi domāju par Džosiju un atbildēju mierīgi un pilnā pārliecībā: — Viņa atveseļosies pilnīgi, doktor Rafael, un viņa varēs paiet, jo viņa grib atveseļoties.

Viņš man nerunāja pretī. — Es arī stipri tam ticu. Un šis suņuks ārkārtīgi mīl dzīvi un visu, kas ar to saistās. Es vienmēr esmu teicis: no suņa iegūstat to, ko paši esat viņā ielikuši. Un ir skaidri redzams, ka jūs un misters Mensfīlds šai dzīvniekā astoņus gadus esat ieguldījuši mīlestību. No tā viņa smeļas spēku.

Tādā pašā garā viss turpinājās vēl sešas dienas. Ik dienu doktors Rafaels nevarēja vien nopriecāties par viņas raksturu. Bet tas neattiecās uz fizisko progresu. Acīmredzot viņa bija apbūrusi visus slimnīcas ļaudis. Bet viņiem visiem, gan arī liekas, bija skaidrs, ka nekāda olimpiete no viņas neiznāks un ka viņa nespēs dzīties pakaļ pat vecum vecai vāverei.

Desmitajā dienā mēs aizbraucām viņai pakaļ. Abi ar Ervinu jutāmies kā jaunizcepti vecāki, kas pirmoreiz nes uz mājām bērniņu. (Aplociņš bija uzstatīts dzīvojamās istabas vidū, un rajā bija saliktas visas Džosijas rotaļlietas. Mēs bijām pasūtījuši pat puķes, lai izskatītos vairāk pēc svētkiem.) Doktors Rafaels ieaicināja mūs savā kabinetā.

—    Ir nu gan jums suns, mister Mensfīld! Tas sunītis nudien ir ko vērts! — Viņš apbrīnā grozīja galvu.

Mēs abi kautri smaidījām. Doktors Rafaels un doktors Bernārs pilnīgi staroja, un likās, ka viņiem ir kāds lielisks kopīgs noslēpums.

Doktors Rafaels par to ierunājās pirmais: — Kad mēs šodien lūkojām viņu mazliet izstaidzināt, viņa nolika kājiņu pie zemes.

Mēs bijām mēmi aiz brīnumiem.

Doktors Rafaels turpināja: — Kā jau jums sacīju — pat jaunāks suns neuzdrošinātos to darīt, bet man gandrīz šķiet, ka šis suns būtu izprātojis: jo drīzāk tas sāks staigāt, jo drīzāk tiks ārā no šejienes. Neticami.

Tad savu triumfu pauda arī doktors Bernārs: — Un viņa ir tikusi vaļā vēl no četrām mārciņām. Pašlaik viņa sver sešpadsmit mārciņu. — Mēs visi cits citu apsveicām.

—   To panākusi suņu barība, kam maz kaloriju. Man gribētos, lai jūs tādu barošanu turpinātu.

—    Cik ilgi? — es jautāju.

—    Visu viņas atlikušo mūžu! Man gribētos piedzīvot, ka viņa beigu beigās svērtu divpadsmit mārciņu.

Doktors Rafaels domāja tieši tāpat: — Šī barība jums jāpasūta. Tā ir pēc receptes sagatavota, veikalos to nepārdod. Esmu pasūtījis veselu kasti. To jūs varēsiet dabūt, un, tiklīdz tā beigsies, es jums sagādāšu jaunu.

Es piekritu visam. Arī Ervins tiecās drīzāk izrakstīt čeku. Nevarējām vien sagaidīt, kad ieraudzīsim brīnumpacienti.

—     Manuprāt, tiklīdz viņa tiks ārā no šejienes, viņa kāju pie zemes neliks, — doktors Rafaels mūs brīdināja. — Bet tas ir jūsu uzdevums — staigājot piedabūt viņu uz tās uzmīt. Kā jūs to iespēsiet, nezinu, bet, šķiet., ka jūs ar viņu tiekat galā labāk nekā jebkurš cits. Jums viņa jāstaidzina lēnā gaitā un īsā pavadā. Neilgās pastaigās. Neaizmirstiet, nokāpjot no ietves vai uz tās uzkāpjot, viņu paņemt rokās. Vismaz trīs mēnešus nekad neatļaujiet viņai lēkt uz vai no mēbelēm. Galvenais — iemācīt atkal atbalstīties uz vainīgās kājas.

—    Ja trīs nedēļās neko nebūsiet panākuši, — piebilda doktors Bernārs, — vediet viņu šurp, mēs piekārsim smagumu.

—    Smagumu? — mēs abi ar Ervinu reizē iesaucāmies.

—    Muskulis ir stipri atrofējies. Un, ja viņa to nenodarbinās, tas atrofēsies vēl vairāk. Bet smagums viņu piespiedīs likt kāju pie zemes. Par spīti suņa vecumam un lielajam svaram, es gandrīz ņemos apzvērēt, ka operācija ir izdevusies.

Un tad kopējs iznesa pie mums pacienti! Mūs ieraudzījusi, viņa iespiedzās un sāka kā negudra mūs mutēt. Jebkuram nepiederīgam cilvēkam viņa būtu izskatījusies gauži ērmīga, bet mums viņa šķita pats skaistuma iemiesojums.

Labā pakaļkāja bija noskūta kaila. No gurna uz leju stiepās desmit collu gara bieza brūce. Noskūtais gurns un dibentiņš nebija platāki par collu. Otra, bagātīgi ar spalvām apaugusī puse bija sešas reizes platāka. Taču nekas nespēja sabojāt brīnišķīgās "sejas" burvību. Es nesu viņu, bet Ervins stiepa kasti ar suņu barības kārbām.

Visi viesnīcas izsūtāmie zēni un pārējais personāls, kas bija tuvumā, sagaidīja Džosiju ārkārtīgi sirsnīgi. Es viņu visu dienu auklēju klēpī, un daudzi nāca viņu apsveicināt. Vismaz piecas reizes es viņu izvedu īsā pastaigā un lūdzos: — Liec kājiņu pie zemes, mīlulīt!

Man par neiedomājamu prieku, viņa paklausīja un tiešām pagājās divus trīs solīšus uz visām četrām kājiņām. Es zināju, ka tas nenotiks ne ātri, ne viegli, tomēr beigu beigās viņa būs vesela.

Tovakar es viņu noguldīju aplociņā uz salocītas segas un izskaidroju viņai visu par kājiņu. Viņa omulīgi saritinājās, un arī mēs, gaismu nodzēsuši, likāmies pie miera. Pēc piecām minūtēm es jutu tādu kā pazīstamu skrāpējienu pie rokas.

Klusā balsī es iejautājos: — Ervin, tu taču neesi izkāpis no gultas un rāpus piemānījies man klāt ieskrāpēt rokā?

Ervins atteica — viņš zinot gan, cik smagi man klājies pēdējā laikā, bet es esot turējusies lieliski. Lai nu es saņemos un nebrūku kopā tagad.

—    Nupat atkal man kāds pieskrubināja pie rokas, Ērvin. Un, ja tas nav noticis, tad man patiešām vajadzīgs trakokrekls.

—    Kāda tā skrāpēšana ir?

—    Tā kā skrāpējas Džozefīne.

—     Skaidrs, — viņš atteica. — Viņa būs pārlēkusi pāri aplociņa žogam un atnākusi pie tavas gultas.

Gaismu viņš tomēr iededza. Džozefīne klumburoja uz viņa pusi un jūsmīgi luncināja asti. Vienu mirkli mēs visi blenzām cits uz citu. Tad Ervins piecēlās, paņēma Džozefīni un nolika atpakaļ aplociņā. Bet nu mēs apsēdāmies un vērojām. Gribējās noskatīties viņas augstlēkšanā pāri sētiņai. Bet Džosija gāja vieglāko ceļu. Viņa mierīgi izspraucās pa vabiņu starpu! Tās bija apmēram astoņu collu attālumā cita no citas. Sākām aplūkot Džosiju tuvāk. Doktors Bernārs un speciālā, pēc receptes pagatavotā suņu barība patiesi bija šo to paveikuši. Ja atrēķina nost kažoku, tad daudz no suņa zem tā nebija palicis. Protams, lielais, baltais puncis neizskatītos skaists, ja to ietērptu bikini, taču arī tas bija krietni sašļucis. Mūsu meitenīte nudien bija tikusi vaļā no liekā svara. Un arī no aplociņa.

Tā nu Ervins vēlreiz atgriezās liekajā istabiņā, bet es atkal kļuvu par Džozefīnes kalponi, kas viņai vergoja nakts stundās. Tagad man ne tikai vajadzēja iecelt viņu gultā, viņa mani pamodināja arī, lai paziņotu, ka vēlas tikt atpakaļ uz grīdas.

Tomēr es biju tik laimīga par viņas atgriešanos, ka neraizējos ne par zaudēto miegu, ne zaudēto izskatu, ne liekajai istabiņai atdoto vīru. Turklāt Ervins man ik rītu uzrakstīja pa zīmītei un divreiz dienā no biroja piezvanīja, tā ka mēs pavisam saskari nezaudējām.

Štalags 17*

Viendien, nedēlu pēc Džozefīnes atgriešanās no slimnīcas, es, mājās pārnākusi, atradu viņu guļam uz tahtas. Viņa izskatījās tik jauka, tik omulīgi saritinājusies, ka pagāja vismaz piecas minūtes, līdz es atjēdzos — pirms manas pārnākšanas viņa dzīvoklī taču bija atradusies viena. Tātad uzlēkusi uz tahtas pati saviem spēkiem!

Kamēr es šo faktu palēnām gremoju, atskanēja zvans pie durvīm, un Džozefīne nolēca no tahtas un, riedama, cik plaušās spēka, metās uz durvīm. Es piezvanīju doktoram Rafaelam. Viņš negribēja ticēt un lika man tūliņ ar visu Džozefīni ierasties pie viņa.

Viņš gandrīz vai bijīgi grozīja galvu, kad bija iztaustījis Džozefīni. Nekad viņš neesot redzējis tik strauju atveseļošanos. Bet lai es tomēr Džosiju atturot no lēkāšanas. Viņai nenākoties vēl divus mēnešus lēkt nekur augšā vai zemē.

Ervins atgriezās guļamistabā, un ar Džozefīni mēs vienojāmies par kompromisu. Labi, lai viņa lec ārā no gultas, jo es ievēroju, ka viņa piezemējas uz trim kājām. Bet es neļāvu viņai lēkt gultā iekšā. Es viņu joprojām tajā iecēlu. Viņa to ātri atskārta un naktī ļāva man vai Ervinam iecelt viņu gultā, kad sirdsbalss viņu turp aicināja.

Grūtie brīži sākās tad, kad viņa sāka nest klāt bumbiņu. Viņa gribēja spēlēties. Mums neatlika nekas cits kā iemācīt viņai jaunu rotaļu — bumbiņas ripināšanu pa grīdu. Augstie lēcieni pagaidām jāaizmirst.

Pagāja mēnesis, un spalva uz gurna sāka pamazām ataugt. Un bija melna. Rēta sadzija un apauga ar spalvu.

Janvārī, kad viņa svinēja astoto dzimumdienu, gurniņš jau bija gandrīz pilnīgi apaudzis, izskatījās gan vēl tāds pavārgs, tomēr viņa gāja jau gandrīz tikpat labi kā senāk. Un, ja vien mēs neredzējām, lēca gan gultās, gan klubkrēslos, kur vien vēlējās.

* Nacistu koncentrācijas nometne Icaruļjūstclcņism. (Tulk. piezīme.)

188

Taču viņa arī atskārta, ka visa viņas dzīve ieslīdējusi citās sliedēs. Nebija vairs mazo, mīksto kūciņu. Nebija zemesriekstu no rītiem. Un alus vakaros. Bet viņa nekad nesūdzējās. Jo, kā es jau agrāk minēju, viņa ir tāds suns, kas visu pamatīgi izdomā. Varbūt viņa nosprieda, ka mums nejēdzīgi izgājis biržā — vai mazums dzirdēts par devalvācijām. Varbūt apturēts kāds Ervina uzvedums. Varbūt apturēti visi. Tāpēc viņa klusēdama pievilka jostu. Viņa redzēja, ka viņai tiek vismaz ik vakaru pusbundžiņas receptes barības un ik rītu viens nožēlojams biskvīts. Bet mēs nekad neēdām. Un to nu viņa gan zināja skaidri. Ikreiz, kad kāds no mums gāja uz virtuvi, viņa tesās pakaļ, lai redzētu, vai mēs tur nenašķējamies ar paslēptām suņu konfektēm. Bet viņa nebija gražīga. Jaunajos grūtajos ^laikos viņa mīlēja mūs tikpat uzticīgi kā bija mīlējusi labajās vistu akniņu un cieti vārīto olu dienās.

Viņa, protams, domāja un cerēja, ka reiz jau viss nokārtosies un viņai atgriezīsies labā, pārticīgā dzīve. Ikreiz, ejot garām delikatešu veikalam, viņa centās Ervinu ievilkt iekšā. Viņa zināja, ka aknu desa nemaz tik dārga nav. Bet, kad viņš noturējās neiegājis, viņa norija siekalas un pieņēma savu likteni ar cieņu.

Vēl pēc laiciņa viņai sāka likties, ka viss pagātnē piedzīvotais ir bijis sapnis. Tās brīnišķīgās dienas, kad viņai deva izlaizīt pannu. Nu viņa jau mēnešiem nebija redzējusi pannu. Un burvīgie vakari, kad tētiņš pārnesa mājās tikko ceptu vistiņu. Varbūt viņa tiešām bija to visu tikai iedomājusies. īstajā dzīvē patiesi varbūt vienmēr bijusi tikai suņu barība, kam maz kaloriju, un nožēlojams biskvītiņš brokastīs.

Bet, tā kā viņa bija filozofiski noskaņota sune, viņa tikai paraustīja plecus un noteica: "Ak, aktieru dzīve."

Ka Ervins pabaroja vilku un kaza palika dzīva

Pavasarī doktors Rafaels un doktors Bernārs iededza Džosijai zaļo gaismu. Nu viņa drīkstēja spēlēties ar bumbiņu, lēkt uz un no mēbelēm, jo bija pilnīgi izveseļojusies. Es piekrizdama palocīju galvu un nebildu ne pušplēsta vārda, ka viņa jau piecas nedēļas lēkā un spēlējas ar bumbiņu. Dakteri bija iepriecināti arī par viņas svaru. Tas bija noslīdējis līdz piecpadsmit mārciņām. Kad kopējs pieņēma manu kārtējo pasūtījumu nākamajai barības kastei, doktors Bernārs man pasniedza mirdzoši spodru pudeli.

—     Tā kā viņa iztiek vienīgi ar šo barību, es gribētu pārbaudīt, vai mēs šo diētu varam droši turpināt vai vajadzēs sagatavot barību pēc citas receptes. Tādēļ, lūdzu, nākamnedēļ atnesiet man rīta devuma paraugu, lai varu pārbaudīt viņas nieres.

Man ļoti patika tāds pamatīgums, un es ar Džosiju un mirdzoši spodro pudeli iesēdos taksometrā. Kad vakarā pārnāca Ervins, es viņam pastāstīju par pudelīti un paskaidroju, ko doktors Bernārs vēlas.

Arī Ervins nopriecājās par ārstu interesi, bet gribēja uzzināt, kā to paraugu dabūt no pūdeļmeitenes. Ar pūdeļpuiku vēl zināma iespēja pastāv. Pūdeli vismaz var piesiet pie koka un tad cerēt kādu mazumiņu ievākt. Bet pūdeļmeitiņa taču pietupstas. Es piezvanīju doktoram Bernāram un izstāstīju savu problēmu.

Viņš atteica, ka tā vispār nekāda problēma neesot.

—    Kad jūs ar Džosiju iesiet uz Centrālparku, paņemiet līdzi zupas bļodiņu. Kā viņa pietupstas, pašaujiet to viņai apakšā. (Vai redziet, cik vienkārši viss ir, ja drusku padomā!)

Taču Ervins uz to raudzījās mazliet citādi. Džozefīnei Centrālparkā ir sava šim nolūkam iemīļota vietiņa. Zālītē tieši pretī soliem, uz kuriem sēž cilvēku piecdesmit vai sešdesmit un lasa The New York Times. Var jau nepieminēt to, ka visi šie cilvēki skatīsies nevis avīzē, bet gan uz mani, kad es stumšu Džosijai apakšā bļodiņu. Var jau būt, ka es spēju parādīt klasi, pablenzt pretim un nest savu trauku tā, it kā tas nebūtu nekas sevišķs, sak, dažiem patīk kolekcionēt markas vai tauriņus, bet man — šito.

Bet kā to pārdzīvotu Džozefīne? Viņa taču domātu, ka esmu kaut kā īpaši sajukusi, ja pēkšņi tik rupji jaucos viņas intīmajā dzīvē un stumju viņai apakšā aukstu bļodiņu.

Nu, pieļausim, ka viņa, būdama tik brīnišķīga sune, kāda ir, pacietīs šo iejaukšanos un pēc dažiem neveiksmīgiem piegājieniem beidzot izdarīs man pa prātam, domādama, ka man tas sagādā kādu sevišķu, neizprotamu baudu. Un pēc tam?

Tur nu es būtu — stāvētu Centrālparkā, turēdama vienā rokā suņa pavadiņu, otrā nule piepildīto kūpošo zupas bļodiņu, un piecdesmit vai sešdesmit cilvēku, kas sen būtu zaudējuši jebkādu interesi par Times, aizrautīgi gaidītu manu tālāko rīcību. Tātad — ko es darītu?

Mūsu viesnīca ir tieši pretī otrpus ielai. Tā ir viena ļoti stilīga viesnīca. Nesen vestibilā tika piekārtas jaunas, lielas lustras un tika paaugstināta dzīvokļu īre. Vai es varētu augstprātīgā vienaldzībā iesoļot tanī vestibilā, nesdama kūpošo bļodiņu ar jūs-jau-zināt-ko, it kā tā būtu kāda brīnummaltīte no gatavo ēdienu virtuves? Un ja nu liftā iznāk brangi saspiesties?

Es no jauna zvanīju doktoram Bernāram. Viņš man ieteica kopā ar bļodiņu un Džozefīni paņemt uz parku līdzi pudelīti un piltuvi. (Viņš patiešām zina atbildi uz visiem jautājumiem. Mācīts cilvēks.)

Šo vienkāršo atrisinājumu es pastāstīju Ervinam, tikai piebildu, ka arī viņam jāņem dalība šai akcijā. Tāds darbs vairs nebija paveicams vienam cilvēkam. Viņam vajadzēs pieturēt pavadu, kamēr es niršu zem Džosijas ar bļodiņu.

Ervins arī ir mācīts cilvēks, un viņš tūliņ izteica visai loģiskus iebildumus. Viņš noteikti noraidīja "operāciju ar bļodiņu".

1.   Viņu neuztrauca fakts, ka pie mums varētu pienākt policists un mūs apcietināt kā huligānu pāri. Džosijas labklājības vārdā viņš būtu ar mieru uzņemties pat tādu risku.

2.   Viņš pakavējās pie tā, ka, par spīti lielajam svara zaudējumam, prāvais, baltais puncis tomēr tupot nokārās tik zemu, ka nemaz nebūtu iespējams pastumt viņai apakšā to trauku. Lēzena apakštasīte — tā, protams, būtu cita lieta. Taču ikviens zina, ka lēzenā apakštasītē nekāds labais paraugs nav savācams.

3. Un, pat ja man izdotos pastumt bļodiņu viņai apakšā, ko darīt pēc tam? Vai iespiesties starp diviem avīzes lasītājiem un iekārtot uz sola savu saimniecību: bļodiņu ar jūs-paši-zināt-ko, piltuvi un pudeli?

Šoreiz dakterim piezvanīja Ervins. Viņš izteica stingru pārliecību, ka Džosijai ir brīnišķīgas nieres un nekādi paraugi nav vajadzīgi. Doktors Bernārs neapšaubāmi jutās aizvainots. Viņi gan esot raduši ļoti rūpīgi izsekot visiem pēcoperācijas gadījumiem. Bet, protams, ja Ervins patiesi neesot ieinteresēts…

Ervins steidzās apliecināt, ka ir ļoti ieinteresēts. (Nedrīkstam taču aizmirst, ka doktors Bernārs un doktors Rafaels izglābuši mūsu meičiņai dzīvību. Viņi noteikti bija labākie veterināri pilsētā. Mēs nedrīkstējām viņus pazaudēt!)

Labi, ja viņi par varītēm to paraugu gribot, viņi to dabūšot! Sākot ar šo mirkli, vadības grožus pārņēma Ervins. Man viņš paskaidroja, ka tas jādara tāpēc vien, lai dakteri justos apmierināti. Dakteri, nevis Džozefīne. Tāpēc Ervins jau nākamajā rītā pašā agrumā aiznesa viņiem pudeli. Un tādā veidā mēs uzzinājām, ka Ervinam ir brīnišķīgi veselas nieres!

Pēcvārds

Pagājis pusotra gada kopš operācijas. Džozefīnei tagad ir deviņarpus gadu, bet viņa lec un spriņģo, un vispār izturas kā kucēns. Viņa joprojām pārtiek no skopās suņu barības, kas nesatur daudz kaloriju, bet — kā daždien sievišķīga būtne — šad tad izmanās mazliet pablēdīties. (Piemēram, kādās pusdienās pie Lāstvanas vai naktsmāju reizēs pie Bī Kolas.) Viņas svars tagad svārstās starp sešpadsmit un astoņpadsmit mārciņām.

Viņas draudzene Mopeta ir maiga veca dāma, kas tikai retumis atnāk līdz parkam. Viņa savu dzīves novakari pavada tīkami un mierīgi. Sen jau viņa aizmirsusi trauksmaino nedēļas nogales dēku ar Džekiju Glīsonu un romantisko kolliju.

Billijs un Džoisa, kuri viens otru dievina (vienalga, precētā vai šķirtā statusā), pašlaik atkal ir šķīrušies. Billijs iecelts par septītā suņa — burvīga Maltas zīdasuņa — aizbildni. Bet Džoisai viņš uzdāvināja jaunu pelēku pudeli. Viņa kopā ar pelēko pudeli ir aizceļojusi uz Šveici. Pelēkais pūdelis ir brīnum brīnišķīgs un ļoti veselīgs — vismaz pašreiz, kad rakstu šīs rindas.

Bobo Eihenbaums ir pārcēlies uz Ņūdžersiju, kur visi Džersijas suņi viņu uzskata par ērmotu, tomēr patīkamu vecpuisi, kas stāsta neiedomājamus melus par saviem panākumiem televīzijā un savu vienpusējo mīlestību uz visdaiļāko televīzijas pūdeļzvaigzni.

Bēbija Meijere — taksenīte no pretējā dzīvokļa — ir Džosijas vissirsnīgākā draudzene. Viņa dievina Džozefīni un respektē viņu kā vecāko.

Taču Džosija savu pārākumu, ko dod vecums, izmanto vienīgi tad, ja viņai tas kaut kādā veidā ir izdevīgi. Sirdī viņa joprojām ir meitenīga. Viņa apzinās, ka vēl viņu gaida pilnskanīga, aktīva dzīve. Turklāt visai dēkaina. It īpaši tagad ar jauno dienaskārtību: visur, kur dodamies mēs, dodas arī Džozefīne.

Šis jauninājums tika ieviests pirms dažiem mēnešiem. Mums atkal reiz vajadzēja īslaicīgi aizceļot uz Kaliforniju. Bī Kola, protams, jau bija sagatavojusies uzņemt viešņu. Diena bija ļoti jauka, un mēs ar Ervinu nolēmām pastaigādamies aizvest Džosiju pie Bī. Džosija drasēja, izskatīdamās varen pašapzinīga savā jaunajā cirpumā, ar lentēm ausīs.

Ervins lepni konstatēja: — Gribēdams neviens nepateiks, kurā kājiņā viņai bijusi operācija.

—     Varbūt man tomēr vajadzēja apsiet lenti vārgajai kājiņai, — es ieminējos.

' —Kālab?

—   Tad Bī un Karīnai būs vieglāk ievērot, ka tā kājiņa tomēr ir vārīgāka.

—           Bī taču to ļoti labi zina un ievēro, — Ervins pēc laba brīža atsaucās.

—           Ak, es neuztraucos par Bī, mani dara nemierīgu viņas jaunā tahta un nesen no jauna pārpolsterētie krēsli.

—   Kāds Bī mēbelēm sakars ar Džosijas kāju? — Ervins jautāja.

—            Redzi, krēsli tagad apvilkti ar satīnu. Un satīns ir ļoti slīdīgs. Džosija varētu paslīdēt. Un jaunā tahta ir stipri augsta. Viņai varētu būt pagrūti uz tās uzlēkt.

—    Tas ir smieklīgi, — viņš noteica.

Vienu kvartālu nogājām klusēdami. Tad Ervins ieteicās:

—    Cik slīdīgs tāds satīns ir?

—    Nezinu. Es jau lēkdama to nepārbaudu.

Vēl viens kvartāls domīgā klusēšanā. Tad atkal jautājums:

—    Cik augsta ir tā tahta?

—    Diezgan augsta.

Viņš papurināja galvu. — Kā gan Bī varēja rīkoties tik muļķīgi? Viņa taču zina, ka satīns ir slīdīgs.

—           Toties skaists, — es atteicu. — Bet es esmu pārliecināta, ka viss būs labi.

Viņš palocīja galvu. Bijām nogājuši puskvartāla, kad viņš apstājās. — Tu sasodīti labi zini, ka man visu laiku, kamēr būsim projām, nedos mieru tā augstā tahta un satīna krēsli.

Es atteicu, ka Bī dekorators diemžēl nav iekārtojis istabu, domādams par Džosijas kāju.

—            Nu nē — neviens dekorators gan nekropļos manu suni! — To teicis, Ervins apturēja taksometru, un pēc desmit minūtēm mēs ar Džosiju bijām atpakaļ savā dzīvoklī un Ervins kliedza telefonā, strīdēdamies ar aviolīniju ierēdņiem: — Ko jūs vēl neizdomāsiet — likt viņu būrī! Viņa sēdēs pie mums!

Pēc lūgumiem un draudiem ar suņiem labvēlīga pilota laipno palīdzību Džosija lidoja uz Kaliforniju. Viņai lidojums patika no sākuma līdz galam. Viņa gulēja man klēpī ar vienu aci vaļā un ne mirkli nenolaida skatienu no stjuartes. Viņa bija stingri apņēmusies nezaudēt nevienu uzkodiņu… nevienu kūciņu… nevienu maltīti… pat nevienu aspirīna tabletīti. Viņa lidmašīnu uzskatīja par lidojošu leiputriju.

Ervinam bija paredzēts pēc pāris mēnešiem filmēt vairākus televīzijas uzvedumus Londonā. Kad viņš uzzināja, ka Anglijā suņus brīvi neielaiž, bet pusgadu tur karantīnā, viņš tikai filozofiskā mierā paraustīja plecus un noteica: — Nu tad ar Londonu nekas nesanāks.

Varbūt jums liekas, ka ir infantili pieaugušam cilvēkam tā izturēties. Iespējams — tādam pieaugušam vīrietim, kurš savas dienas nav vadījis kopā ar pūdeli. Bet ja esat bijis ar pūdeli pie vienas pavadas, tad esat sagūstīts uz mūžu! Jādomā, ka pa šo pavadu plūst kāds burvju eliksīrs, kas vieno pūdeli un viņa saimnieku. Tā ka beigu beigās jūs vairs nezināt — vai jūs vadājat pūdeli vai pūdelis vadā jūs.

Vismaz mums ar Džozefīni tā ir. Un man no jauna nāk prātā reiz kāda zooveikala logā izlasītais plakāts "Vienīgā nopērkamā mīlestība ir kucēna mīlestība".

Tā ir dziļa patiesība. Kopš paša pirmā brīža, kad Džozefīne ienāca mūsu mājās, nav bijis neviena nomoda mirkļa, kad viņa nebūtu centusies mums izpatikt un mūs mīlēt.

Īstenībā uz tā plakāta vajadzēja būt papildinājumam: kaut arī jūs kucēna mīlestību iemantojat pašā sākumā, tas visu mūžu nemitīgi cenšas nopelnīt jūsu mīlestību.

Džozefīne to ir vairāk nekā nopelnījusi. Saka, ka pūdeļi varot visu, tikai runāt nemākot. Un tas ir labi, jo runāšana ir mīlestības vieglākā daļa. Pārlieku viegli ir pateikt: "Es tevi mīlu!"—, un pārlieku bieži tas tiek darīts. Džozefīnei valoda nav vajadzīga. Tā mīla, kas staro no viņas acīm, atņem vārdiem nozīmi un svaru.

No suņa pieķērības var uzzināt daudz ko par mīlestību. Vismaz mēs esam uzzinājuši. Taču mēs diemžēl esam tikai cilvēki, un neviena cilvēka mīlestība nevar būt tik noturīga kā Džozefīnes pieķērībā. Mēs protam runāt, bet nav izgudrota tāda valoda, kurā mēs spētu tam mazajam vilnas kamoliņam darīt zināmu, cik daudz laimes tas ienesis mūsu dzīvē. Bet mēģināt mēs to varam uņ tāpēc sakām: — Mēs tevi mīlam — ik rītu… ik vakaru, Džozefīn!

Epilogs

īsi pirms ievēlēšanas par Savienoto Valstu prezidentu Niksons palūkojās man acīs un sacīja: — Kokerspaniels no pūdeļa atšķiras ar to, ka kokeram ir tikai sirds un nemaz nav prāta. Pūdelim ir tikai prāts, bet nav sirds… Izņēmums ir Džozefīne, kam ir tiklab sirds, kā prāts.

Pirmoreiz šī grāmata iznāca 1963. gada 14novembri. Un uzlēca jauna zvaigzne.

Bieži vien, kad es ar zvaigzni pastaigājos Centrālparkā, pie mums pienāca cilvēki un jautāja: — Vai šī ir tā Džozefīne? — Es palocīju galvu, zvaigzne paluncināja ašteli. (Viņa slavu panesa cēli… svešus suņus un cilvēkus allaž sveicināja nepiespiesti burvīgi.) Viņas pielūdzēji noraudzījās uz viņu mēmā apbrīnā. Bet pastāvīgi gadījās arī kāds, kas ieteicās: — Vai drīkstu noglaudīt viņai galviņu? — (Mēs abas piekrītot palocījām galvu. Džozefīne to uzskatīja par kaut ko līdzīgu autogrāfa rakstīšanai. Īstenībā galviņas glaudīšana viņu nesajūsmināja… viņai labāk patīk, ja paieskā vēderiņu, bet nebūtu viņas cienīgi valstīties Centrālparkā pa zemi, lai tiktu pie tāda prieka.) Pielūdzējs, viņai galvu pačubinājis, parasti saka: — O, aiziešu mājās un stāstīšu visiem, ka esmu saticis slaveno Džozefīni un tai pieskāries! Ak, Džosij, cik tu esi daiļa! — Un tad tāds pielūdzējs aiziet, man ne ardievas nepateicis.

Tiklīdz es apsēdos pie rakstāmmašīnas un sāku rakstīt, Džozefīne bija pārliecināta, ka tai rakstīšanai ir kāds sakars ar viņu. Līdz ar to viņa uzskatīja par savu pienākumu, nogulstoties man pie kājām, "palīdzēt". Es arī neuzdrošinājos atzīties, ka "Leļļu ieleja" nav turpinājums grāmatai par viņu. Uzzinājusi patiesību, viņa tomēr to neņēma ļaunā. Bet tad, kad es sāku rakstīt "Mīlas mašīnu", viņai vairs nebija šaubu, ka šoreiz tam jābūt turpinājumam par viņu, jo tik daudz taču ir noticis kopš "Manas dārgās Džozefīnes" iznākšanas. Viņa ir cirpusies vienā skaistumkopšanas salonā ar Viktoriju Niksoni — mazu, melnu pudelīti. (Protams, ar Niksoniem mani iepazīstināja Džozefīne.

Tik vienkārši jau nemaz nav tikt draugos ar prezidentiem.) Kokteiļu vakaru viņai par godu sarīkojis Vindzoras Hercogs un Hercogiene. (Viņa paņēma līdzi arī Ervinu un mani.) Viņu ir apbrīnojusi un glāstījusi Lēdija Margo Fonteina. Viņas vēderiņu ir ieskājis viens no Rolling Stones (tam esot brīnišķīgs pieskāriens.) Un, ja es tā īsti padomāju, viņai taisnība. Viņa ir pelnījusi turpinājumu. Un varbūt es reiz tiešām to uzrakstīšu.

Taču epilogs rakstīts galvenokārt tādēļ, lai pateiktu, ka 1970. gada 10. janvārī Džozefīnei būs pilni sešpadsmit gadi un es dziļā pateicībā varu sacīt: viņa sveika un vesela dzīvo Centrālparka Dienvidu galā.

Saturs

TOC \o "1-3" \h \z Fakti 3

Kā es uzķēros uz āķa 6

Lielā meklēšana 9

Mēs ar pudelīti — divas 13

…un tētiņš trešais pulkā 25

Grūtais laiks 30

Dziedināšana mājas apstākļos 36

Laba uzvedība un vēl šis tas 42 .

Gardēde 47

Šķiršanas no New York Times 52

S.A.D. 56

Ģimene atkal kopā 63

Kalorijas, ak, kalorijas!… 67

Ģimenes loks 71

Nav viegli būt krāšņai brunetei 74

Smaidiet! Jūs filmē! 83

Atkārtots angažements 92

Vecmāmiņa 100

Sekss un — kas ir kas 111

īslaicīgais brālēns Tonijs 117

Tā tik ir draudzība! 123

Vai tā maz ir draudzība? 129

Vai dzīve īsteni sākas tikai pusmūžā? 138

Burvīgais smaids 148

Ne vienmēr svarīgākā ir fasāde 152

Pa Amerikas mediķu apvienības saraksta slejām 157

Mantiniece 160

Džosijas privātā dzīve 168

Traģēdija 172

Diena, kad Zeme pārstāja griezties 183

Štalags 17 188

Kā Ervins pabaroja vilku un kaza palika dzīva 190

Pēcvārds 192

Epilogs 196

Grāmatas

Nīla Godfrija, Karolīna Edvardsa

NAUDA NEAUG KOKOS

Erihs Eromms

mīlestības māksla

Barbara Vaina LIKTENĪGĀ ROTAĻA

Džozefs Vambo ZELTA OR1NDŽA

Uzzinās par vairumtirdzniecību: Apgāds JUMAVA Rīgā, Balasta dambī 3, 1316. ist., tāir. 465969.

Izdevējs — apgāds "Jumava", LV-1081, Rīgā, Balasta dambi 3 ak 39

Reģistrācijās apliecība Nr. 2-1012. Formāts 84x108m' Iespiests tipogrāfijā "Rota" LV 1011 rdi ™rmats 04x108/32.

j Kota , LV-1011, Rīga, Blaumaņa ielā 38/40. Pas. N' 341.

[1] last one (angl.) — pēdējais vai pēdējā, iai gadījumā ar nozīmi: pēdējā domus! — pastarīte. (Tulk. piezīme.)

Content

Sūzena Džeklina Mana dārgā Džozefīne

Fakti

Kā es uzķēros uz āķa

Liela meklešana

…un tētiņš trešais pulka

Grūtais laiks

Dziedināšana majas apstākļos

Laba uzvedība un vēl šis tas

Gardēde

Šķiršanas no The New york times t

S.A.D.

Ģimene atkal kop ā

Kalorijas, ak, kalorijas!…

Ģimenes loks

Nav viegli būt krāšņai brunetei

Smaidiet! Jūs filmē!

Atkārtots angažements

Vecmāmiņ a

Sekss un — kas ir kas

Īslaicīgais brālēns Tonijs

Tā tik ir draudzība!

Vai tā maz ir draudzība?

Vai dzīve īsteni sākas tikai pusmūžā?

Burvīgais smaids

Ne vienmēr svarīgakā ir fasade

Pa Amerikas mediķu apvienības saraksta slejām

Mantiniece

Džosijas privātā dzīve

29. Traģēdija

Diena, kad Zeme pārstāja griezties

Ka Ervins pabaroja vilku un kaza palika dzīva

Pēcvārds

Epilogs

Grāmatas