Kamerons Viljams Bruss

Suņa ceļojums

Viljams Bruss Kamerons

Suņa ceļojums

"Man šī grāmata ļoti patika, es nevarēju to nolikt malā. "Iā man patiešām lika aizdomāties par dzīves jēgu. Beigās es raudāju."

Tempļa Grandina, New York Times bestsellera Animals in Translation autore

"Smieklīgs, aizkustinošs, uzrunājošs, bet ne sentimentāls, Kamerona romāns atklāj Amerikas suņu pasaules plašumus."

Library Journal

"Šī grāmata ir klasika. Skaists, pacilājošs, jūtīgi pasniegts, bieži smieklīgs un izsmalcināti aizkustinošs stāsts."

Airisa Reinere Dārta, New York Times bestsellera Beaches autore

"Astes luncināmais, asaru slaukāmais gabals… brīnišķīgi!"

Publishers Weekly

"Šis raitais, aizkustinošais romāns apburs visus dzīvnieku mīļotājus, sevišķi tos, kuriem patika Džona Grogena romāns par Mārliju un Vikijas Maironas un Breta Vitera stāsts par mazpilsētas bibliotēkas kaķi Djū."

Booklist

"Šī grāmata ļauj ielūkoties suņa prātā un sirdī tā uz visiem laikiem izmainīs jūsu priekšstatu par mūsu uzticamajiem draugiem."

Guideposts

.

PIRMĀ NODAĻA

Sēdēdams saulītē uz koka laipas pie dīķa, es zināju: mans vārds ir Draudziņš un es esmu labs suns.

Spalvas uz manām kājām bija tikpat melnas kā citur uz ķermeņa, taču tuvāk ķepām tās laika gaitā bija kļuvušas baltas. Biju nodzīvojis garu un piepildītu mūžu kopā ar zēnu, vārdā Ētans, daudzas laiskas pēcpusdienas pavadot uz šīs pašas laipas šeit, Fermā, peldoties vai aprejot pīles.

Šī bija otrā vasara bez Ētana. Kad viņš nomira, es piedzīvoju asākās no visām izjustajām sāpēm. Tagad tās bija mazinājušās un vairāk līdzinājās vēdergraizēm, tomēr joprojām tās pastāvīgi jutu. Tās remdēja vienīgi miegs kad gulēju, Ētans skrēja kopā ar mani sapņos.

Es biju vecs suns un zināju, ka drīzumā atnāks daudz dziļāks miegs, kā tas bija nācis pēc manis ik reizi. .Tas atnāca, kad mani sauca Tobijs, muļķīgajā pirmajā dzīvē, kad man nebija īstas dzīves jēgas tik vien kā rotaļāties ar citiem suņiem. Tas atnāca, kad mani sauca Beilijs un es pirmo reizi biju sastapis savu zēnu, un par pašu galveno manā dzīvē bija kļuvis mīlēt viņu. Tas atnāca ari tad, kad biju Ellija un mans pienākums bija Darbs, cilvēku Meklēšana un Glābšana. Tāpēc, gaidot nākamo dziļā miega atnākšanu šīs Draudziņa dzīves noslēgumā, biju drošs, ka vairs nedzīvošu, ka esmu piepildījis savu dzīves jēgu un man vairs nav nekādas jēgas būt sunim. Un nebija svarīgi, vai tas notiks šajā vasarā vai nākamajā. Ētans, mīļais Ētans bija mana augstākā jēga, un es biju to piepildījis, cik labi vien spēju. Es biju labs suns.

Un tomēr…

Un tomēr, tā sēžot, es vēroju, kā viens no daudzajiem Ētana ģimenes bērniem nedroši soļo uz laipas galu. Tā bija meitenīte, un viņa savā dzīvē bija staigājusi ļoti maz, tāpēc grīļojās ik uz soļa. Viņai mugurā bija baltas, platas bikses un plāns krekliņš. Iztēlojos, ka lecu ūdenī un velku viņu ārā aiz krekla, un klusi iesmilkstējos.

Bērna māti sauca Glorija. Arī viņa bija uz laipas un nekustīgi gulēja, atgāzusies krēslā, ar dārzeņu gabaliņiem uz acīm. Viņas roka bija turējusi saiti, kas bija apsieta meitenītei ap vidukli, taču saite bija izslīdējusi no Glorijas rokas un nu vilkās nopakaļ bērnam, kurš devās taisni uz laipas galu un uz dīķi aiz tā.

Kad biju kucēns, sajutis saites atlaišanos, allaž devos pētīt pasauli, un šī mazā meitenīte rīkojās tieši tāpat.

Glorija Fermā viesojās otro reizi. Iepriekšējā reize bija ziemā. Tolaik Ētans vēl bija dzīvs, un Glorija pasniedza viņam bērniņu un nosauca viņu par Vectētiņu. Kad Glorija bija aizbraukusi, Ētans un viņa sirdsdraudzene Hanna vakaros bieži skaļi izrunāja Glorijas vārdu, un sarunās iespraucās bēdas.

Tāpat viņi pieminēja vārdu "Klēra". Meitenītes vārds bija Klēra, tomēr Glorija bieži sauca viņu par Klēru Džūnu.

Jutos pārliecināts, ka Ētans gribētu, lai es pieskatu Klēru, kura pastāvīgi pamanījās iekulties nepatikšanās. Vēl pirms dažām dienām biju nelaimīgs sēdējis malā, kamēr mazā parāpoja zem putnu barotavas un saujām vien bāza mutē izbirušos graudus. Viens no maniem galvenajiem uzdevumiem bija baidīt prom vāveres, kad tās šādi rīkojās, taču nezināju, ko iesākt, tajā pieķerot Klēru, lai arī nojautu, ka jābūt kādam noteikumam, kas neļauj bērniem ēst putnu barību. Un man izrādījās taisnība kad beidzot biju dažas reizes ierējies, Glorija piecēlās no dvieļa, kur bija gulējusi uz vēdera, un ļoti sadusmojās.

Tagad paskatījos uz Gloriju. Vai man riet? Bērni bieži lec dīķī, bet ne tad, kad ir tik jauni kā šī meitenīte. Tomēr, vērojot viņas gaitu, kļuva skaidrs, ka viņa neizbēgami saslapināsies. Mazuļi drīkst atrasties ūdenī tikai tad, ja viņus pietur pieaugušie. Es atskatījos uz mājas pusi. Hanna bija ārā, viņa tupēja uz ceļiem un rotaļājās ar puķēm pie piebraucamā ceļa, pārāk tālu, lai kaut ko iesāktu, gadījumā ja Klēra iegāztos dīķī. Biju diezgan pārliecināts, ka arī Hanna gribētu, lai pieskatu Klēru. Tā nu bija mana jaunā jēga.

Klēra tuvojās laipas malai. Es vēlreiz iesmilkstējos, nu jau skaļāk.

Kuš! Glorija sacīja, neatvērusi acis. Tādu vārdu es nesapratu, taču asais tonis bija nepārprotams.

Klēra pat neatskatījās. Nonākusi līdz laipas galam, viņa brītiņu palīgojās un tad iegāzās ūdenī.

Mani nagi iecirtās dēļos, no laipas malas metoties siltajā ūdenī. Klēra, drudžaini kūļādama rokas un kājas, pacēlās līdz dīķa virsmai, taču viņas galva lielākoties atradās zem ūdens. Jau pēc dažām sekundēm biju pie viņas un uzmanīgi sakampu zobos viņas krekliņu. Izcēlis viņas galvu virs ūdens, griezos uz krastu.

Glorija sāka kliegt: Ak mans Dievs! Klēra! Viņa skraidīja gar krastu un, kad manas pēdas jau bija iegrimušas piekrastes dūņās, iebrida ūdenī.

-    Slikts suns! viņa auroja, raudama prom Klēru. Tu esi slikts, slikts suns!

Es nokaunējos un nokāru galvu.

-     Glorija! Kas noticis? Hanna sauca, skriedama pie mums.

-     Tavs suns nupat iegāza mazuli ūdenī. Klēra varēja noslīkt! Man nācās lēkt iekšā un viņu glābt, un tagad es esmu pavisam slapja!

Satraukums visu balsīs bija nepārprotams.

-    Draudziņ? Hanna sacīja.

Es neuzdrīkstējos pacelt acis. Mazliet paluncināju asti tā šļakstinājās pa ūdens virsmu. Es nesapratu, ko sliktu esmu izdarījis, bet tas acīm redzami bija visus sadusmojis.

Tas ir, visus, izņemot Klēru. Es noriskēju un paskatījos uz viņu, jo jutu, kā viņa lokās mātes rokās, stiepdama rociņas pretī man.

-    Daudī, Klēra bubināja. Pa viņas kājām tecēja ūdens no slapjajām biksēm. Es atkal nodūru skatienu.

Glorija izpūta gaisu. Hanna, vai pieskatīsi bērnu? Viņas autiņi ir pavisam slapji, bet es vēl gribu pagulēt uz vēdera, lai no abām pusēm esmu vienā krāsā.

-    Protams, Hanna atbildēja. Nāc šurp, Draudziņ.

Pateicībā par to, ka tas nu ir beidzies, es, asti luncinādams, izlēcu no ūdens.

-    Tikai nepurinies! Glorija sacīja, pa laipu dancodama projām no manis. Dzirdēju viņas brīdinošo izteiksmi, tomēr īsti nesapratu, ko viņa cenšas man pateikt. Tad es nopurinājos no galvas līdz astei, atbrīvodams kažoku no dīķa ūdens.

-     Fui, nē! Glorija spiedza. Viņa nolasīja bargu lekciju, rādīdama uz mani ar pirkstu un teikdama virkni man nesaprotamu vārdu, un vairākas reizes teica arī "slikts suns". Mirkšķinādams acis, nokāru galvu.

-     Draudziņ, nāc, Hanna sacīja. Viņas balss skanēja draudzīgi. Es paklausīgi sekoju uz mājas pusi.

-    Daudī, Klēra runāja. Daudī!

Kad bijām sasnieguši lieveni, es uz brīdi apstājos, jo sajutu mutē savādu garšu. Biju to jutis jau iepriekš tā man atsauca atmiņā reizi, kad no atkritumiem biju izvilcis saldām smaržām klātu plāna metāla trauku, pēc kura izlaizīšanas biju pamēģinājis sagrauzt arī pašu trauku. Metāls bija tik negaršīgs, ka izspļāvu to ārā. Taču garšu, ko jutu šobrīd, izspļaut nevarēju tā turējās uz mēles un spiedās degunā.

-     Draudziņ? Hanna stāvēja uz lieveņa un skatījās uz mani. Kas vainas?

Es paluncināju asti, uzlēcu uz lieveņa un pirmais iegāju mājā pa Hannas atvērtajām durvīm.

Iet pa šīm durvīm vienmēr bija interesanti, vienalga iekšā vai ārā, jo tas nozīmēja, ka uzsākam kaut ko jaunu.

Vēlāk es stāvēju sardzē, kamēr Hanna un Klēra spēlēja jaunu spēli. Hanna uznesa Klēru augšā pa kāpnēm un tad vēroja, kā Klēra apgriežas un atmuguriski rāpjas lejā. Parasti Hanna teica "laba meitene", bet es luncināju asti. Kad Klēra bija tikusi līdz zemākajam pakāpienam, es nolaizīju viņas seju, un viņa ķiķināja, bet tad pacēla rociņas pret Hannu. "Vēi!" viņa lūdzās. "Vēi, omī! Vēi!" Kad Klēra tā sacīja, Hanna viņu pacēla, nobučoja un tad nesa augšā pa kāpnēm darīt visu to pašu vēlreiz.

Apmierināts, ka viņas ir drošībā, devos uz savu iecienīto vietu viesistabā, pariņķoju un ar nopūtu nogūlos. Pēc dažām minūtēm, vilkdama aiz sevis sedziņu, pie manis atnāca Klēra. Viņai mutē bija tā mantiņa, ko viņa pastāvīgi grauza, bet tā arī nenorija.

-      Daudī, meitenīte sacīja. Viņa nometās četrrāpus, pierāpoja un saritinājās man blakus, ar sīkajām rociņām pievilkusi klāt sedziņu. Es apošņāju viņas galvu neviens uz pasaules nesmaržo tā kā Klēra. Viņas smarža mani silti ieskāva un ieaijāja snaudā.

Mēs joprojām gulējām, kad izdzirdēju, ka atveras durvis un istabā ienāk Glorija. Ak, Klēra! viņa sacīja. Es miegainām acīm noskatījos, kā Glorija pieliecas un strauji paņem meitenīti prom no mana sāna, pie kura tā bija saritinājusies. Vieta, kur Klēra bija gulējusi, bez viņas šķita savādi auksta un tukša.

No virtuves iznāca Hanna. Es cepšu cepumus, viņa sacīja.

Uzrausos kājās, jo to vārdu es sapratu. Asti luncinādams, devos apostīt Hannas smaržīgās rokas.

-      Bērns gulēja tieši blakus sunim, Glorija noteica. Es dzirdēju vārdu "suns", un kā parasti izklausījās, ka esmu viņu saniknojis. Prātoju, vai tas nozīmē, ka cepumu nebūs.

-      Tā gan, Hanna sacīja. Klēra bija saritinājusies viņam blakus.

-     Man gluži vienkārši patiktu, ja mans bērns negulētu pie suņa. Ja Draudziņš veltos uz otriem sāniem, viņš taču varētu Klēru nospiest.

Es vēroju Hannu, cerot saprast, kāpēc pieminēts mans vārds. Viņa pielika roku pie mutes. Es… labi, protams. Es pielūkošu, lai tā vairs negadās.

Klēra joprojām gulēja, galviņu piespiedusi pie Glorijas pleca. Glorija pasniedza bērniņu Hannai un tad ar nopūtu apsēdās pie virtuves galda. Ledus tēja ir? viņa jautāja.

-     Tūlīt atnesīšu. Hanna ar bērniņu rokās devās pie virtuves letes. Viņa sameklēja dažādas lietas, bet cepumus nemanīju, kaut arī saodu tos saldajā, siltajā gaisā. Es paklausīgi sēdēju un gaidīju.

-     Droši vien būtu labāk, ja reizēs, kad šeit esmu es ar Klēru, suns paliktu ārā, Glorija teica. Hanna apsēdās pie galda, un Glorija iemalkoja savu dzērienu. Klēra dīdījās, un Hanna viņu noglāstīja.

-    Vai, tā gan es nevarētu.

Ar vaidu nogūlos, sašutis par to, kā tie cilvēki rīkojas: viņi tikai runā par cepumiem, bet sunim, kurš tos pelnījis, neko nedod.

-      Draudziņš pieder pie ģimenes, Hanna sacīja. Es samiegojies pacēlu galvu un paskatījos uz viņu, bet joprojām nekādu cepumu. Vai esmu tev stāstījusi, kā viņš saveda kopā mani un Ētanu?

Es sastingu pie vārda "Ētans". Viņa vārds šeit tika pieminēts aizvien retāk, taču ikreiz, kad to dzirdēju, nevarēju nedomāt par viņa smaržu vai rokām manā kažokā.

-Jūs saveda kopā suns? Glorija jautāja.

-      Es ar Ētanu iepazinos jau bērnībā. Vidusskolā mēs bijām pāris, taču pēc ugunsgrēka tu taču zini par to ugunsgrēku, kurā viņš sakropļoja kāju?

-    Varbūt tavs dēls kaut ko ir teicis, es neatceros. Henrijs parasti runāja par sevi. Tu jau zini, kādi tie vīrieši ir.

-     Lai vai kā, pēc tā ugunsgrēka Ētans… viņā uzradās kaut kāda tumsa, un es nebiju pietiekami veca, tas ir, pietiekami nobriedusi, lai palīdzētu viņam tikt ar to galā.

Sajutu Hannā ko līdzīgu skumjām un zināju, ka esmu viņai vajadzīgs. Neizlīdis no galdapakšas, piegāju viņai klāt un ieliku klēpī galvu. Viņa maigi glāstīja manu kažoku, un virs manis ļengani karājās Klēras kailās pēdiņas.

-    Ētanam arī tolaik bija suns, brīnišķīgs zeltainais retrivers, Beilijs. Ētana dulbursuns.

Paluncināju asti par vārdiem "Beilijs" un "dulbursuns". Ikreiz, kad Ētans sauca mani par dulbursuni, viņa sirds bija tik pilna mīlestības un viņš apskāva mani, un es bučoju viņa seju. Tobrīd man Ētana pietrūka vairāk nekā parasti un es jutu, ka arī Hannai viņa pietrūkst. Es sabučoju glāstošo roku, un Hanna nolaida acis un uzsmaidīja manai galvai savā klēpī.

-    Arī tu esi labs suns, Draudziņ, Hanna sacīja. Es vēl paluncināju asti, jo mani nosauca par labu suni. Beigu beigās sāka šķist, ka visa šī saruna varētu novest arī līdz cepumiem.

-    Lai nu kā, mūsu ceļi tomēr pašķīrās. Es satiku Metjū, mēs apprecējāmies, man piedzima Reičela un Sindija, un, protams, Henrijs.

Glorija izdvesa ldusu skaņu, bet es nepagriežos, lai paskatītos. Hanna joprojām glaudīja manu galvu, un es negribēju, lai viņa to pārtrauc.

-      Kad Metjū nomira, sapratu, ka ilgojos pēc saviem bērniem, tāpēc pārvācos atpakaļ uz pilsētu. Tad kādu dienu, kad Draudziņš bija aptuveni gadu vecs, viņš no suņu parka sekoja Reičelai līdz pat mājām. Viņam pie kaklasiksnas bija zīmīte, es to aplūkoju un jāsaka biju visnotaļ izbrīnīta, ieraugot uz tās Ētana vārdu. Tomēr es nebiju ne uz pusi tik izbrīnīta, cik Ētans, kad piezvanīju viņam. Biju domājusi par to, kā būtu, ja es viņu kādu dienu apciemotu, taču diez vai būtu to darījusi. Dumji jau ir, taču mūsu attiečības nebija beigušās labi, un, kaut arī bija pagājis ilgs laiks, es… pat nezinu, es laikam kautrējos.

-     Draņķīgās šķiršanās, par tām tu vari man nestāstīt. Man pašai tādu ir bijis ne mazums, Glorija nosprauslojās.

-    Nešaubos, Hanna noteica. Viņa paskatījās lejup un uzsmaidīja man. Kad pēc visiem tiem gadiem ieraudzīju Ētanu, šķita, it kā mēs nekad nebūtu šķīrušies. Mums bija lemts būt kopā. Saviem bērniem es to, protams, neteicu, taču Ētans bija mans īstais un vienīgais sirdsdraugs. Un, ja Draudziņš nebūtu palīdzējis, mēs varbūt tā ari nekad vairs nesatiktos.

Man ļoti patika dzirdēt savu un Ētana vārdu, un tajā, kā Hanna man uzsmaidīja, es jutu viņas mīlestību un skumjas.

-    Ak, laiks! Hanna ieteicās. Viņa piecēlās un padeva Klēru Glorijai. Bērniņš sarosījās, izsliedams gaisā sīku dūrīti un nožāvādamies. Cepumi grabēdami izšļūca ārā no krāsns, gaisā novēdīja gardas smaržas vilnis, bet Hanna mani neuzcienāja.

Manuprāt, tas, ka cepumi atradušies tik mokoši tuvu manam degunam, tomēr esmu palicis bez našķiem, bija dienas lielākā traģēdija.

-     Es būšu prom apmēram pusotru stundu, Hanna sacīja Glorijai. Kad Hanna pasniedzās pēc rotaļlietas, kuru dēvēja par "atslēgām", es izdzirdēju metāla šķindoņu, kas man saistījās ar vizināšanos mašīnā. Modri vēroju notiekošo, nespēdams izšķirties starp vēlmi vizināties un vēlmi palikt pie cepumiem.

-    Draudziņ, tu paliec šeit, Hanna sacīja. Jā, un, Glorija, turi ciet pagraba durvis! Klēra labprāt rāpjas lejup pa visām pieejamām kāpnēm, bet man nācās tur lejā izlikt žurku indi.

-     Žurkas? Šeit ir žurkas? Glorija asi iesaucās. Klēra bija pamodusies pilnībā un dīdījās pa mātes rokām.

-Jā. Šī ir ferma. Te reizēm sarodas žurkas. Glorija, tas ir normāli. Tikai turi ciet tās durvis! Es sajutu Hannā nelielas dusmas un trauksmaini vēroju viņu, lai saprastu, kas šeit notiek. Taču, kā jau šādās situācijās mēdz būt, spēcīgās emocijas, ko uztvēru, tā ari netika paskaidrotas cilvēld tādi ir, viņiem ir tik sarežģītas jūtas, ka sunim tās nav iespējams saprast.

Kad Hanna devās ārā, es sekoju viņai uz mašīnu. Nē, Draudziņ, tu paliec šeit, viņa sacīja. Teiktais bija pavisam skaidrs, sevišķi tad, kad viņa ieslīdēja mašīnā un, atslēgas grabinādama, manā priekšā aizcirta durvis. Es luncināju asti, cerot, ka viņa pārdomās, bet, kad mašīna uzsāka gaitu pa piebraucamo ceļu, sapratu, ka nekādas vizināšanās šodien nebūs.

Es pa suņu durtiņām ielīdu atpakaļ mājā. Klēra sēdēja savā īpašajā krēsliņā ar iebūvēto galdiņu. Glorija stāvēja noliekusies un centās ar karoti iedabūt ēdienu Klērai mutē, bet Klēra lielāko daļu spļāva ārā. Es viņas ēdienu biju pagaršojis un nevarēju meitenīti vainot. Nereti Klēra mazākus ēdiena gabaliņus drīkstēja likt sev mutē pati, bet reizēs, kad bija jāēd kaut kas īsteni riebīgs, viņas māte un Hanna joprojām centās to iebarot ar karoti.

-    Daudī! Klēra bubināja, no prieka sizdama plaukstas pret galdiņu. Ēdiens nedaudz nošļakstīja Glorijai seju, un viņa, spalgi iesaukusies, strauji piecēlās. Glorija noslaucīja seju ar dvieli un tad nikni palūkojās uz mani. Es nodūru skatienu.

-    Neticami, ka viņa ļauj tev tā vienkārši staigāt apkārt, it kā šī būtu tava māja, viņa burkšķēja.

Es nemaz necerēju, ka Glorija varētu iedot man cepumu.

-    Kamēr es šeit esmu galvenā, tā nenotiks, viņa sacīja. Glorija klusēdama brīdi mani vēroja, tad pavīpsnāja. Labi. Nāc šurp! viņa pavēlēja.

Es paklausīgi sekoju viņai uz pagraba durvīm. Viņa tās atvēra. Iekšā. Ej iekšā!

Es sapratu, ko viņa grib, un iegāju pa durvīm. Uz paklājiņa kāpņu augšas laukumiņā tik tikko pietika vietas, lai apgrieztos un palūkotos uz viņu.

-    Tu paliec, viņa sacīja, vērdama ciet durvis. Pēkšņi kļuva daudz tumšāks.

Kāpņu pakāpieni pagrabā bija no koka un, man kāpjot lejup, čīkstēja. Es reti biju bijis pagrabā un saodu tur jaunas un interesantas lietas, ko izpētīt. Izpētīt un varbūt pat apēst.

OTRĀ NODAĻA

Apgaismojums pagrabā bija pavisam vājš, sienas un stūri piesūkušies ar biezām, miklām smaržām. Koka plauktos stāvēja appelējušas pudeles, un kāda kartona kaste, kuras malas laika gaitā bija kļuvušas mīkstas, bija pilna ar drēbēm, un tajās slēpās vesels jūklis brīnišķīgu smaržu no daudzajiem bērniem, kas šajos gados bijuši Fermā. Es dziļi ieelpoju, prātā vēlreiz skriedams pa vasaras zāli un lēkādams pa ziemas sniegiem.

Par spīti visām šīm apburošajām smaržām, neatradu neko tādu, ko vēlētos apēst.

Pēc kāda laika izdzirdēju viegli atpazīstamo Hannas mašīnas skaņu uz piebraucamā ceļa. Kāpņu augšā ar klikšķi atvērās pagraba durvis.

-     Draudziņ! Tūlīt nāc šurp! Glorija man uzšņāca.

Es steidzos uz durvīm, bet, pustumsā paklupis, sajutu asas un dziļas sāpes kreisajā pakaļkājā. Apstājos, vērdamies augšup uz Gloriju, kas stāvēja atvērto durvju gaismas ieskauta. Es gribēju, lai viņa man pasaka: lai cik ļoti man arī sāpētu, tas nav nekas traks.

-    Es teicu šurp! viņa sauca jau skaļāk.

Sperdams pirmo soli, mazliet iesmilkstējos, taču zināju, ka man jādara tas, ko viņa saka. Turpināju iet, neliekot svaru uz sāpošās kājas, un tas palīdzēja.

-      Nu, tu nāksi? Glorija pakāpās pāris pakāpienu zemāk un pasniedzās man pretī.

Es nealku sajust savā kažokā Glorijas roku un zināju, ka viņa uz mani par kaut ko niknojas, tāpēc centos turēties nostāk no viņas.

-      Esmu atpakaļ! kāpņu augšā atbalsojās Hannas sauciens. Es pieliku soli, un kāja jau sāpēja mazāk. Glorija pagriezās, un mēs kopā iegājām virtuvē.

-    Glorija? Hanna ierunājās. Viņa nolika papīra turzas, un es piegāju pie viņas, luncinādams asti. Kur ir Klēra?

-    Man beidzot izdevās nolikt viņu pagulēt.

-    Ko tu darīji pagrabā?

-    Es… es meklēju vīnu.

-      Tiešām? Tur lejā? Hanna nolaida roku, un, to paošņājis, es saodu kaut ko saldu. Es ļoti priecājos, ka viņa ir mājās.

-    Zini, es iedomājos vīna pagrabs.

-     Ak tā. Nē, nē, man šķiet, ka vīnam kaut kur jābūt tur, skapītī zem tostera. Hanna skatījās uz mani, un es luncināju asti. Draudziņ? Tu klibo?

Es apsēdos. Hanna pakāpās dažus soļus atpakaļ un pasauca mani, un es gāju pie viņas.

-    Tev nešķiet, ka viņš klibo? Hanna vaicāja.

-     Kā gan es to varu zināt? Glorija atteica. Mana kompetence ir bērni, nevis suņi.

-      Draudziņ? Tu esi savainojis kājiņu? Es luncināju asti, vienkārši priecādamies par viņas uzmanību. Hanna pieliecās un noskūpstīja mani starp acīm, un es tūdaļ atbildēju, nolaizot viņai seju. Viņa piegāja pie virtuves letes.

-    Varbūt tu gribi cepumus? viņa jautāja.

-     Es taču nevaru ēst cepumus, Glorija nicīgi noteica.

Nekad nebiju dzirdējis, ka vārds "cepumi" skanētu tik

negatīvi.

Hanna neko neteica, taču es dzirdēju viņas nelielo nopūtu, ķeroties pie mājās pārnesto saiņu izkravāšanas. Reizēm pārrodoties viņa atnesa kādu kaulu, taču šoreiz saodu, ka viņai nevienu nav izdevies atrast. Tomēr uzmanīgi vēroju viņu, ja nu es gadījumā kļūdos.

-    Un Klērai arī tos nevajadzētu ēst, Glorija pēc brīža sacīja. Viņa jau tā ir apaļīga.

Hanna sāka smieties, bet tūlīt aprāvās. Tu to domāji nopietni?

-    Protams, nopietni.

Pēc brīža Hanna atkal pievērsās iepirkumu saiņiem. Labi, Glorija, viņa klusi noteica.

Pēc dažām dienām Glorija sēdēja pagalmā saulē, ceļus pievilkusi pie krūtīm. Starp kāju pirkstiem bija sabāzti spalvu kumšķi, un viņa aiztika pirkstus ar sīku kociņu, kas bija noklāts ar kodīgām ķimikālijām. Pēc pabakstīšanas katrs pirksts kļuva tumšāks.

Smaka bija tik spēcīga, ka nomāca savādo garšu mutē, kas ar katru dienu kļuva aizvien stiprāka un uzmācīgāka.

Klēra spēlējās ar mantiņu, bet nu bija piecēlusies kājās un sākusi tenterēt prom. Es paskatījos uz Gloriju, kura, mēles galiņu izbāzusi un acis samiegusi, lūkojās uz saviem kāju pirkstiem.

-    Klēra, neej nekur, Glorija izklaidīgi noteica.

Dažās dienās, kuras Klēra bija pavadījusi Fermā, viņas

gaita bija mainījusies no lēnas, nedrošas soļošanas, pa brīdim nokrītot četrrāpus, līdz spējai gandrīz vai skriet. Viņa mērķtiecīgi devās kūts virzienā, un es viņai cieši sekoju, īsti nezinādams, kas man tagad būtu jādara.

Kūtī bija zirgs, vārdā Trojs. Ētans reizēm bija jājis • ir Troju, un man tas diez ko nepatika, jo zirgi nav tik uzticami kā suņi. Reiz, kad Ētans bija jauns, viņš nokrita no zirga no suņa neviens vēl nav nokritis. Hanna nekad nebija jājusi ar Troju.

Mēs iegājām kūtī, es un Klēra, un es dzirdēju, ka Trojs nosprauslājas par mūsu klātbūtni. Gaiss smaržoja pēc salmiem un zirga. Klēra devās tieši uz Troja steliņģi. Zirgs paraustīja galvu augšā lejā un atkal nosprauslājās. Klēra ar savām sīkajām rociņām ieķērās vārtu restēs. Zijciš! viņa līksmi iesaucās. Meitenīte no prieka šūpojās celīšos.

Jutu Trojā pieaugošu spriedzi. Es zirgam ne sevišķi patiku un no iepriekšējām viesošanās reizēm kūtī zināju, ka mana klātbūtne viņu satrauc. Klēra izbāza rociņu cauri restēm un mēģināja noglaudīt Troju, bet tas parāvās malā.

Es piegāju pie Klēras un pieskāros viņai ar purnu, lai viņa zina, ka, gadījumā ja gribas kaut ko paglaudīt, nav nekā labāka par suni. Viņas actiņas spoži mirdzēja, un, nenolaizdama skatienu no Troja, viņa satraukti elsoja caur pavērto mutīti.

Vārtus turēja ciet ķēdes cilpa, bet, Klērai atbalstoties pret restēm, nokarenā ķēde iztaisnojās, vārtos pavērās sprauga, un es zināju, ko meitenīte iesāks, vēl pirms viņa bija to izdarījusi. Priecīgi murdēdama, viņa gar vārtiem sāņus aizslīdēja līdz pat spraugai un tad izspraucās pa to.

Tieši Troja steliņģī.

Trojs, šūpodams galvu un sprauslādams, bija sācis mīņāties šurpu turpu. Zirgs bija iepletis acis, un šķita, ka viņa nagi sper zemi aizvien stiprāk. Es saodu viņa satraukumu tas sūcās caur ādu kā sviedri.

Zijciš, Klēra sacīja.

Iebāzu galvu spraugā un stūmos uz priekšu, cenzdamies izspraukties cauri. To darot, atkal sajutu sāpes kreisajā pakaļkājā, taču neņēmu tās vērā un pievērsos centieniem izdabūt cauri plecus, pēc tam gurnus. Elsodams iekļuvu steliņģī brīdī, kad Klēra, pacēlusi rociņas, sāka iet uz priekšu pretī sprauslājošajam, zemi spārdošajam Trojam. Redzēju, ka viņš meitenīti sabradās.

Es baidījos no zirga. Tas bija liels un spēcīgs, un es zināju: ja tas man iespertu ar savu nagu, būtu ļoti sāpīgi. Instinkts man lika atkāpties, bēgt prom, taču Klēra bija briesmās un man bija jārīkojas jārīkojas nekavējoties.

Pārvarējis bailes, cik nikni vien spēdams, sāku riet uz zirgu. Es savilku lūpas, atiezdams zobus, un metos uz priekšu, nostādamies starp Klēru un Troju. Trojs griezīgi iezviedzās un uz brīdi pacēla priekškājas. Es, joprojām riedams, atkāpos, ar gurniem stumdams Klēru kaktā. Tagad Trojs mīdījās vēl trauksmaināk, viņa nagi cirtās zemē blakus manam purnam, bet es turpināju rūkt un kampu ar zobiem.

Draudziņ? Draudziņ! dzirdēju Hannu izmisīgi saucam no ārpuses. Jutu, kā Klēra ar mazajām rociņām no mugurpuses ieķeras manā kažokā, lai nenogāžu viņu zemē. Zirgs varēja man iespert, taču biju apņēmies palikt starp viņu un bērnu. Man gar ausi nosvilpa zirga nags, un es mēģināju tam iekost.

Tad kūtī iesteidzās Hanna. Troj! Viņa noņēma ķēdes cilpu, atrāva vaļā vārtus, un zirgs pabrāzās garām viņai un izskrēja ārā pa lielajām divviru durvīm uz lielo pagalmu.

Tajā brīdī sajutu Hannas bailes un dusmas. Viņa noliecās un paņēma Klēru rokās. Ak, mīļumiņ, tev nekas nekaiš, tev nekas nekaiš, viņa runāja.

Klēra, plati smaidīdama, sita plaukstiņas. Zijciš! viņa priekpilni iesaucās.

Hanna uzlika roku man uz muguras, un es priecājos, ka neesmu iekūlies nepatikšanās.

-    Jā, liels zirdziņš, tev taisnība, mīļumiņ. Bet tur iekšā gan tev nevajadzēja iet.

Kad bijām izgājuši ārā, pie mums pienāca Glorija. Viņa jocīgi staigāja, likdama soļus tā, it kā viņai sāpētu.

-    Kas noticis? viņa jautāja.

-    Klēra iegāja Troja steliņģī. Zirgs varēja viņu… Tas bija briesmīgi.

-    Ak nē! Ak, Klēra, cik šausmīgi! Glorija saķēra Klēru un piespieda sev pie krūtīm. Nekad, nekad vairs tā nebiedē māmiņu, saprati?

Hanna sakrustoja rokas uz krūtīm. Netieku gudra, kā viņai izdevās te nokļūt bez tavas ziņas.

-    Viņa droši vien sekoja sunim.

-    Ak tā. Hanna man joprojām šķita mazliet dusmīga, tāpēc aiz ieraduma nedaudz pieliecu galvu nožēlā.

-       Paņemsi viņu? Glorija vaicāja, turēdama Klēru pastieptās rokās.

Pēc tam sāpes no mana gurna vairs neatkāpās ne tā, ka man būtu jāklibo, bet trulās sāpes tā arī nepārgāja. Taču kājai nekas nekaitēja, nekas tāds, ko varētu nolaizīt.

Vakariņu laikā man patika palikt zem galda un satīrīt visu, kas nokrita zemē. Kad ciemos bija daudz bērnu, parasti droši zināju, ka dabūšu vairākus labus kumosus, taču šoreiz ciemojās tikai Klēra, un, kā jau teicu, viņas ēdiens garšoja nejauki. Tomēr, ja kaut kas nokrita zemē, es to, protams, tik un tā apēdu. Tā nu es gulēju pagaldē vairākus vakarus pēc negadījuma ar zirgu un ievēroju, ka Hanna ir nedaudz nervoza un trauksmaina. Piecēlos sēdus un pabakstīju viņu ar purnu, taču viņa tikai izklaidīgi mani paglaudīja.

-     Vai man ir zvanījis tas ārsts? Bils? Glorija vaicāja.

-    Nē, es tev apsolīju, ka pateikšu, ja viņš zvanīs.

-      Nesaprotu, kāpēc vīrieši tā dara. Viņi tev paprasa telefona numuru un pēc tam nezvana.

-    Glorija! Es te… es te par kaut ko padomāju.

-    Par ko?

-    Nu… Pirmām kārtām es gribu, lai tu zini, ka neatkarīgi no tā, ka tu ar Henriju vairs… jūs vairs neesat kopā un tā arī neapprecējāties, tu joprojām esi mana mazbērna māte un tu man vienmēr paliksi ģimenes loceklis, un tu šeit esi gaidīta katrā laikā.

-    Paldies, Glorija sacīja. Es jūtos tieši tāpat.

-    Un man žēl, ka darba dēļ Henrijam jāpaliek ārzemēs. Viņš man teica, ka meklē darbu šeit, lai varētu vairāk laika pavadīt kopā ar Klēru.

Izdzirdējis Klēras vārdu, es palūkojos uz viņas kailajām pēdiņām, un nekas vairāk par tām zem galda arī nebija redzams. Kājiņas spārdījās Klēra tā darīja, pati mēģinot iedabūt mutē savas riebīgās vakariņas. Kad viņu baroja Glorija, Klēra grozījās un mētājās pa krēsliņu.

-      Tajā pašā laikā es saprotu, ka tev gribētos atsākt dziedātājas karjeru, Hanna turpināja.

-      Jā, nu, bērna piedzimšana tam neko daudz nav palīdzējusi. Es joprojām netieku vaļā no šitā svara.

-     Tāpēc es iedomājos kā būtu, ja Klēra paliktu šeit?

Iestājās ilgs klusums. Kad Glorija atkal ierunājās, viņas

balss bija pavisam klusa. Kā tu to domā?

-    Reičela pēc nedēļas būs atgriezusies pilsētā, un līdz ar skolas gada sākumu Sindija būs brīva katru pēcpusdienu no četriem. Kopā ar Klēras brālēniem un māsīcām mēs varētu viņai veltīt tik daudz uzmanības, ka tev pietiktu laika nodarboties ar dziedāšanu. Un, kā jau es teicu, kad vien vēlētos, tu atbrauktu padzīvot pie manis, telpu mums pietiek. Tev būtu tik daudz brīvības.

-    Ak tad, lūk, kāpēc tas viss! Glorija noteica.

-    Kā, lūdzu?

-     Es jau domāju. Aicinājumi braukt ciemos, palikt, cik ilgi es vēlos. Tagad es saprotu. Tātad Klēra dzīvotu pie tevis? Un tad ko?

-    Es īsti nesaprotu, ko tu gribi pateikt, Glorija.

-    Un tad Henrijs vēršas tiesā par alimentu atcelšanu un es palieku bešā.

-    Ko? Nē, tas būtu pēdējais, ko es vispār…

-     Es zinu: visi jūsu ģimenē domā, ka es centos Henriju iemānīt laulībā, taču man ir bijis pietiekami daudz vīriešu, ar kuriem nekas tāds nav bijis vajadzīgs. Man neviens nekādos slazdos nav jādzen!

-    Nē, Glorija, neviens neko tādu nesaka!

Glorija grīļīgi piecēlās. Es zināju. Zināju, ka tas ir kaut kas tamlīdzīgs. Visi izturas tik jauki.

Es jutu viņas izstarotās dusmas, tāpēc pakāpos tālāk no viņas kājām. Pēkšņi Klēras krēsliņš sāka līgoties un viņas mazās pēdiņas pazuda gaisā.

-    Es eju kravāties. Mēs braucam prom.

-    Glorija!

Es dzirdēju Klēru ieraudamies, Glorijai slājot augšā pa kāpnēm. Klēra raudāja ļoti reti pēdējā reize, ko atceros, bija, kad viņa bija ierāpojusi dārzā un no kāda auga norāvusi zaļu dārzeni, kas oda tik kodīgi, ka lika manām acīm asarot vēl trakāk nekā no Glorijas kāju pirkstiem. Kaut arī es skaidri sapratu, ka nevienam to nevajadzētu ēst, Klēra to iebāza mutē un sūkāja. Tad viņas sejā parādījās visdziļākais izbrīns un viņa sāka raudāt gluži tāpat kā tagad daļēji satriekta, daļēji sāpināta un daļēji sadusmota.

Ari Hanna raudāja pēc tam kad Glorija un Klēra bija aizbraukušas prom. Cik spēdams, centos viņu mierināt, sēžot ielicis galvu viņai klēpī, un tas noteikti palīdzēja, tomēr, arī liekoties gulēt, viņa bija ļoti noskumusi.

Es tā arī nesapratu, kas gan ir noticis vēl bez Glorijas un Klēras aizbraukšanas taču nospriedu, ka noteikti viņas atkal satikšu. Cilvēki vienmēr atgriezās Fermā.

Es gulēju Hannas gultā, kā biju pasācis darīt drīz pēc Ētana nāves. Sākumā viņa naktī mēdza mani apskaut un dažreiz arī raudāja. Es sapratu, kāpēc viņa raud: viņai pietrūka Ētana. Mums visiem pietrūka Ētana.

Nākamajā rītā, nolecot no Hannas gultas, kaut kas manā kreisajā gurnā it kā saplīsa un es sāpēs nevilšus iekliedzos.

-     Draudziņ, kas tad nu? Kas noticis? Kas vainas tavai kājai?

Es jutu Hannas bailes, tāpēc nolaizīju viņas plaukstu, atvainodamies par tramdīšanu, taču nespēju pielikt kreiso pakaļkāju pie zemes sāpes bija pārāk spēcīgas.

-     Draudziņ, mēs tūlīt pat braucam pie Vetārsta! Viss būs labi, Hanna sacīja.

Mēs lēnām un uzmanīgi izgājām ārā pie mašīnas; es lēcu uz trim kājām, cik iespējams cenzdamies radīt iespaidu, ka nemaz jau tik ļoti nesāp, lai Hanna nenoskumtu vēl vairāk. Kaut ari biju priekšējā sēdekļa suns, viņa iecēla mani aizmugurē, un es biju pateicīgs, jo tur ierāpties bija vieglāk nekā uz trim kājām ielēkt priekšējā sēdeklī.

Mašīnai ierūcoties un sākot braukt, mutē atkal parādījās tā briesmīgā garša, spēcīgāka nekā jebkad iepriekš.

TREŠĀ NODAĻA

>

Kad bijām tikuši līdz vēsajai telpai un es biju uzcelts uz metāla gultas, no prieka situ ar asti un drebinājos. Man ļoti patika Vetārste, kuru sauca par Dakteri Debu. Viņas rokas man pieskārās tik maigi. Viņas pirksti galvenokārt smaržoja pēc ziepēm, taču man allaž izdevās viņas piedurknēs saost kaķus un suņus. Ļāvu viņai aptaustīt slimo kāju, un tas nemaz nebija sāpīgi. Kad Daktere Deba gribēja, es piecēlos, bet tagad pacietīgi gulēju nelielā istabā, ar mani kopā bija Hanna. Tad telpā ienāca Vetārste viņa apsēdās un pievilka savu krēslu tuvāk Hannai.

-    Tas, ko jums teikšu, nebūs patīkami, Daktere Deba sacīja.

-      Ak, -'Hanna ievaidējās. Es sajutu viņas pēkšņās skumjas un līdzjūtīgi paskatījos uz viņu, kaut arī nekad agrāk viņa pie Dakteres Debas nebija skumusi, tāpēc īsti nesapratu, kas notiek.

-     Mēs varētu noņemt kāju, bet tik lieliem suņiem bez pakaļkājas parasti neklājas labi. Turklāt nav nekādu garantiju, ka vēzis jau nav paguvis izplatīties iespējams, mēs tikai padarīsim grūtāku viņam jau tā maz atlikušo laiku. Ja lēmums būtu jāpieņem man, es šajā situācijā vienkārši dotu pretsāpju līdzekļus. Viņam ir jau vienpadsmit gadu, vai ne?

-    Viņš ir no patversmes, tāpēc mēs īsti nezinām. Bet, jā, aptuveni, Hanna atbildēja. Tas ir daudz?

-       Ziniet, parasti saka, ka labradora vidējais mūža ilgums ir divpadsmitarpus gadu, bet esmu redzējusi, ka tie dzīvo ari daudz ilgāk. Es jau arī nesaku, ka viņš savu mūžu ir nodzīvojis. Vienkārši vecākiem suņiem audzēji mēdz attīstīties lēnāk. Ari tas būtu jāņem vērā, domājot par amputāciju.

-     Draudziņš vienmēr ir bijis tik aktīvs suns. Es nevaru iedomāties, ka viņam noņemtu kāju, Hanna sacīja.

Es paluncināju asti par savu vārdu.

-      Draudziņ, tu esi tik labs suns, čukstēja Daktere Deba. Es aizvēru acis un pieglaudos viņai, kamēr viņa kasīja manas ausis. Tad nu iedosim viņam kaut ko pret sāpēm jau tūlīt. Labradori ne vienmēr tās izrāda. Viņiem ir apbrīnojami augsts sāpju slieksnis.

Kad atbraucām mājās, mani uzcienāja ar gaļu un sieru, tad es kļuvu miegains un devos uz savu ierasto vietu viesistabā, kur ieslīgu dziļā snaudā.

Tovasar šķita labāk turēt pakaļkāju pievilktu pie ķermeņa un staigāšanai izmantot pārējās trīs, tāpēc tā arī darīju. Labākās bija tās dienas, kad iekāpu dīķī, kura vēsais ūdens bija ļoti patīkams un turēja ķermeņa svaru. Sazin no kurienes atgriezās Reičela, atbrauca arī visi viņas bērni un Sindijas bērni, un visi veltīja man tik daudz uzmanības, it kā es būtu kucēns. Man ļoti patika gulēt zemē, kamēr divas Sindijas meitiņas sēja man kažokā lentes, un darbīgo rociņu pieskārieni remdēja sāpes. Vēlāk es lentes apēdu.

Hanna bieži cienāja mani ar našķiem, un es bieži snaudu. Zināju, ka kļūstu vecs, jo muskuļi biežāk kļuva stīvi un redze sāka migloties, tomēr es biju ļoti laimīgs. Man patika, kā smaržo krītošās, sačokurojušās lapas, un sausais llannas ziedu aromāts, tiem dobēs izkalstot uz kātiem.

Draudziņš atkal dzenā zaķus, reiz guļot dzirdēju Hannu sakām. Pamodos no sava vārda skaņas, bet biju apjucis, un pagāja kāds bridis, līdz atcerējos, kur atrodos. Sapnī ļoti dzīvi biju redzējis Klēru krītam no laipas gala, taču sapnī es nebiju slikts suns tur, līdz ceļiem iebridis ūdenī, stāvēja Ētans. Labs suns, viņš teica, un man šķita, ka viņš priecājas par to, ka esmu pieskatījis Klēru. Kad viņa atgriezīsies Fermā, es atkal viņu pieskatīšu. Ētans tā gribētu.

Ētana smarža no Fermas pamazām bija izgaisusi, taču vietumis joprojām jutu viņa klātbūtni. Es mēdzu iet uz viņa guļamistabu un stāvēt tur, un šķita, ka viņš ir turpat blakus gultā vai krēslā un vēro mani. Šajās izjūtās radu mierinājumu. Reizēm es atminējos, kā Klēra bija mani saukusi par Daudī. Kaut ari zināju, ka, būdama viņas māte, Glorija par meitenīti droši vien kārtīgi rūpējas, tomēr, domājot par Klēru, es allaž izjutu nelielas bažas. Es cerēju, ka viņa drīz atgriezīsies Fermā, lai varu pats savām acīm pārliecināties, ka ar viņu viss ir kārtībā.

Laiks kļuva aukstāks, un es aizvien retāk gāju ārā no mājas. Ejot darīšanās, izvēlējos tuvāko koku un ātri nokārtojos tupus, jo kārtīgi pacelt kāju vairs nespēju. Pat ja lija lietus, Hanna nāca ārā un stāvēja man blakus.

Sniegs toziem bija brīnišķīgs. Tas turēja manu svaru gluži kā ūdens un bija pat aukstāks un vēl patīkamāks. Es nostājos tajā, aizvēru acis un jutos tik ērti, ka varētu aizmigt.

Nepatīkamā garša mutē tā ari nepazuda un dažreiz kļuva stiprāka, bet citkārt es par to pavisam aizmirsu. Ar sāpēm kājā bija līdzīgi, taču bija ari tādas dienas, kad iztrūkos no snaudas, jo sāpes dūrās tā, ka aizrāvās elpa.

Kādu dienu es piecēlos, lai paskatītos pa logu uz kūstošo sniegu, un man vienkārši nešķita vērts iet ārā spēlēties, kaut ari parasti man ļoti patika, kā no mitrās, dubļainās zemes dīgst jaunā zāle. Hanna mani vēroja. Labi, Draudziņ. Labi, viņa teica.

Todien pie manis sanāca visi bērni, viņi glaudīja mani un runāja ar mani. Es gulēju uz grīdas un stenēju no laimes par visu man pievērsto uzmanību un par rociņām, kas mani glaudīja un mīļoja. Daži bērni bija noskumuši, citi šķita garlaikoti, taču visi sēdēja man blakus uz grīdas, līdz pienāca laiks viņiem doties prom.

-    Tu esi labs suns, Draudziņ.

-    Man tevis tik ļoti pietrūks, Draudziņ.

-    Es tevi mīlu, Draudziņ.

Es luncināju asti ik reizi, kad kāds minēja manu vārdu.

Tonakt es negulēju Hannas gultā. Gluži vienkārši bija pārāk patīkami palikt savā vietā uz grīdas un atcerēties, kā man pieskārušies bērni.

Nākamajā rītā es pamodos līdz ar pirmo saules gaismu. Man nācās sakopot visus spēkus, lai pieceltos kājās, un tad es piekliboju pie Hannas gultas. Viņa pamodās, kad pacēlu galvu un elsodams noliku to viņai blakus uz segas.

Man stipri dūra vēderā un rīklē un kāja pukstēja trulās sāpēs.

Es nezināju, vai Hanna sapratīs, taču skatījos viņai acīs, cenzdamies parādīt, ko man no viņas vajag. Šī brīnišķīgā sieviete, Ētana dzīvesbiedre, kura tik ļoti bija mīlējusi mūs abus, es zināju, ka viņa mani nepievils.

-    Ak, Draudziņ! Tu saki, ka ir laiks? viņa skumji teica.

Labi, Draudziņ, labi.

Kad izgājām no mājas, es piekliboju pie koka nokārtoties, lad stāvēju un lūkojos apkārt uz rītausmas apspīdēto Fermu, tērptu oranžā un zeltā. No mājas dzegām pilēja dzidrs, tīri smaržojošs ūdens. Zeme zem pēdām bija mitra un gatava dzīt puķu un zāles asnus es saodu jaunos dzinumus tepat zem smaržīgajiem dubļiem. Bija izcili skaista diena.

Līdz mašīnai tiku bez sevišķām grūtībām, un, kad Hanna atvēra pakaļējās durvis, es tam nepievērsu uzmanību un pamīņājos sāņus, līdz mans deguns atradās iepretim priekšējām durvīm. Viņa mazliet iesmējās, atvēra durvis un pacēla manu pēcpusi, lai tieku iekšā.

Es biju priekšējā sēdekļa suns.

Sēdēju un lūkojos ārā uz dienu, kas solīja nest siltākus vējus. Vietās, kur koki auga ciešākos puduros, joprojām gulēja sniegs, taču tas bija atkāpies no pagalma, kur es un Ētans kādreiz rotaļājāmies, vārtījāmies un cīkstējāmies. Šķita, ka es tobrīd varu sadzirdēt viņu sakām, ka esmu labs suns. Mana aste sitās, atceroties viņa balsi.

Šajā braucienā pie Dakteres Debas Hanna man bieži pieskārās. Kad viņa runāja, skumjas plūda aumaļām, un es laizīju glāstošo roku.

-    Ak, Draudziņ, viņa teica.

Es luncināju asti.

-       Ikreiz, kad uz tevi paskatos, atceros savu Ētanu. Draudziņ! Tu, labais suns! Tu biji viņa biedrs, viņa īpašais draugs. Viņa suns. Un tu aizvedi mani atpakaļ pie viņa, Draudziņ. Es zinu, ka tu to nesaproti, taču, kad tu parādījies pie manām durvīm, tas mani un Ētanu atkal saveda kopā. Tas notika tevis dēļ. Tas bija… neviens suns saviem saimniekiem nevarētu izdarīt ko labāku, Draudziņ.

Tas, ka Hanna atkal un atkal atkārto Ētana vārdu, darīja mani laimīgu.

-    Draudziņ, tu esi vislabākais suns. Ļoti, ļoti labs suns! Labs suns.

Es luncināju asti par to, ka esmu labs suns.

Kad Hanna atvēra mašīnas durvis pie Dakteres Debas, es vienkārši sēdēju. Sapratu, ka nekādi nespēšu nolēkt ne ar tādu kāju. Es drūmi palūkojos uz viņu.

-    Ak labi, Draudziņ. Gaidi tepat!

Hanna aizvēra mašīnas durvis un aizgāja. Pēc dažām minūtēm pie mašīnas iznāca Daktere Deba un iepriekš neredzēts vīrietis. Vīrieša rokas smaržoja pēc kaķiem un pēc kaut kā garda. Viņš kopā ar Dakteri Debu ienesa mani ēkā. Es no visa spēka centos nedomāt par pēkšņajām asajām sāpēm, tomēr tās lika man smagi elsot. Viņi uzcēla mani uz metāla gultas, un man sāpēja pārāk stipri, lai paluncinātu asti, tāpēc vienkārši gulēju, nolicis galvu. Bija patīkami izlaisties uz aukstā metāla.

-    Tu esi tik ļoti labs suns, Hanna man čukstēja.

Es zināju, ka nu vairs nav ilgi. Pievērsos Hannai, un viņa smaidīja, bet ari raudāja. Daktere Deba mani glaudīja, un es jutu, kā viņas pirksti meklē ādas kroku uz skausta.

Manas domas bija aizklīdušas pie mazās Klēras. Cerēju, ka viņa drīz atradīs citu suni, kas viņu pieskatītu. Katram ir vajadzīgs suns, taču Klērai vēl jo vairāk.

Mans vārds bija Draudziņš. Pirms tam tas bija Ellija, un vēl pirms tam Beilijs, un pirms tā Tobijs. Es biju labs suns, biju mīlējis savu zēnu Ētanu un rūpējies par viņa bērniem. Biju mīlējis viņa dzīvesbiedri Hannu. Zināju, ka lagad vairs nepārdzimšu un tas nekas. Es biju paveicis visu, kas sunim šajā pasaulē jāpaveic.

Kad sajutu sīko dzēlienu starp Dakteres Debas pirkstiem, no Hannas joprojām plūda mīlestība. Sāpes kājā pazuda gandrīz acumirklī. Mani piepildīja miers brīnišķīgs, silts, patīkams miera vilnis, kas turēja manu svaru kā dīķa ūdens. Hannas roku pieskāriens pamazām zuda, un, laizdamies projām pa straumi, es jutos patiesi laimīgs.

CETURTĀ NODAĻA

t

Mans aizmiglotais skatiens nupat bija sācis izšķirt tēlus, kad visu atcerējos. Viens bridis un es biju jaundzimis kucēns bez cita mērķa un virzības kā vien mātes piens, nākamais bridis un es biju es, joprojām kucēns, taču ar atmiņām par to, ka esmu bijis Draudziņš, un par visām iepriekšējām kucēna pieredzēm iepriekšējās dzīvēs.

Manas mātes kažoks bija tumšs, ar īsu, sprogainu spalvu. Ari manas kājas bija tumšas cik nu spēju saskatīt ar savām jaunatvērtajām acīm -, taču mans mīkstais kažoks it nemaz nebija sprogains. Pārējie kucēni bija vienlīdz tumšā krāsā, taču, mums triecoties citam citā, jutu, ka vēl tikai vienam ir tāds pats kažoks kā man pārējie bija sprogaini kā mūsu māte.

Zināju, ka skatiens drīz kļūs skaidrāks, tomēr nedomāju, ka tas man sevišķi palīdzēs saprast, kāpēc atkal esmu kucēns. Vienmēr biju domājis, ka man ir kāds svarīgs uzdevums un ka es pārdzimstu tā dēļ. Tā nu viss apgūtais bija ļāvis palīdzēt manam zēnam Ētanam, un es biju viņam līdzās un palīdzēju viņam dzīves pēdējos gados. Un man bija šķitis, ka tā ir mana dzīves jēga.

Un ko tagad? Vai es tā pārdzimšu bezgalīgi atkal un <itkal? Vai sunim var būt vairāk par vienu uzdevumu? Kā y,an tas būtu iespējams?

Visi kucēni gulēja kopā lielā kastē. Kad manas kājas k|uva stiprākas, es izpētīju vietu, kur atrodamies, un viss bija kā jau kastē. Reizēm dzirdēju solus lejup pa kāpnēm, un tad pār kasti noliecās miglains apveids, kas runāja vīrieša vai sievietes balsī. No tā, kā mūsu māte luncināja asti, secināju, ka tie ir cilvēki, kuri viņu mīl un aprūpē.

Drīz vien spēju arī saskatīt, ka tie patiešām ir vīrietis un sieviete tieši tā es par viņiem arī domāju: Vīrietis un Sieviete.

Kādu dienu Vīrietis atveda draugu smaidīt uz mums. Draugam uz galvas gandrīz nemaz nebija matu, tikai ap muti.

-     Viņi nu gan ir jauki, teica plikpauris ar spalvaino muti. Seši kucēni, labs metiens.

-    Gribi vienu? Vīrietis jautāja.

Es sastingu, sajutis, kā nolaižas milzīgas rokas un satver mani. Aiz izbīļa paliku nekustīgs, kamēr, gaisā pacēlis, mani vēroja vīrietis ar mutes matiem.

-     Šis nav tāds kā pārējie, viņš sacīja. Viņa elpa stipri oda pēc sviesta un cukura, tāpēc mazliet palaizīju gaisu.

-      Nē, viņai ir tāds pats brālis. Mēs īsti nezinām, kā tas gadījies, Bella un vaislinieks abi ir Amerikas Suņu kluba pūdeļi, bet šis noteikti neizskatās pēc pūdeļa. Mēs iedomājāmies… redz, vienu pēcpusdienu aizmirsām aiztaisīt vārtiņus. Varbūt Bella tikusi ārā. Vai varbūt kāds tēviņš pārlēcis pār žogu, Vīrietis teica.

-    Pag! Vai tad tas vispār ir iespējams? Divi dažādi tēvi?

Man nebija ne jausmas, par ko viņi runā, taču, ja viss,

ko viņš domāja darīt, bija turēt mani gaisā, pūšot virsū

kārdinošas smaržas, tad tikpat labi mani varēja ari likt zemē.

-     Tā izskatās. Vetārsts teica, ka tā var gadīties divi atsevišķi vaislinieki.

-    Neiedomājami!

-     Jā, tikai tos divus brinumsuņus mums neizdosies pārdot. Gribi vienu? Par velti kā draugam.

-     Nē, paldies, nosmēja vīrietis, kurš mani turēja, un nolika mani zemē. Māte apošņāja svešinieka smaržu manā kažokā un sargājoši un mīļi iedrošināja nolaizot, bet brāļi un māsas klupdami lāčoja man virsū, jo droši vien jau bija aizmirsuši, kas es tāds esmu, un gribēja mani izaicināt. Es viņus neņēmu vērā.

-       Klausies: kā iet tavam dēlam? vaicāja vīrs ar spalvaino muti.

-    Paldies par apvaicāšanos. Joprojām slims, klepo. Droši vien būs jāved pie ārsta.

-    Vai viņš ir nonācis lejā apskatīt kucēnus?

-      Nē, viņi vēl ir pārāk mazi. Gribu, lai tie pieņemas spēkā, pirms viņš ķeras tiem klāt.

Vīrieši devās prom un pazuda tumsā aiz mana miglainā skatiena apvāršņa.

Dienām ejot, aptvēru, ka no kāpņu augšas skan maza bērna puisēna balss, un satraucos par domu, ka varbūt būs jāsāk no jauna, ar jaunu zēnu. 1a taču nevarētu būt mana jaunā jēga? Tas nez kāpēc nešķita pareizi it kā es būtu slikts suns, ja man būtu vēl kāds zēns bez Ētana.

Kādu pēcpusdienu Vīrietis mūs visus pārcēla uz mazāku kasti un tad nesa augšā pa kāpnēm, un mana māte elsodama trauksmaini sekoja viņam pa pēdām. Mūs nolika uz grīdas, un tad Vīrietis uzmanīgi pagrieza kasti tā, ka mēs visi izgāzāmies ārā.

-     Kucēni! kaut kur aiz muguras iedziedājās maza zēna balss.

Es iepletu kājas, lai saglabātu līdzsvaru, un paskatījos apkārt. Telpa līdzinājās Fermas viesistabai dīvāns, krēsli. Mēs atradāmies uz mīkstas sedziņas, un vairums manu brāļu un māsu, protams, tūlīt mēģināja tikt no tās nost, metoties visos virzienos uz gludo grīdu aiz sedziņas robežām. Es gan paliku savā vietā. Manā pieredzē mātes vienmēr ir devušas priekšroku mīkstām, nevis cietām vietām, un vienmēr ir prātīgāk piekrist Mātei.

Vīrietis un Sieviete smiedamies saķēra mūkošos kucēnus un nolika atpakaļ sedziņas vidū, un tiem vajadzēja saprast, ka nekur nav jāmūk, taču vairums mēģināja to atkārtot. Aiz sajūsmas lēkādams, apkārt riņķoja zēns, vecāks par Klēru, tomēr ari mazs. Atcerējos Klēras kājiņas šūpojamies augšā lejā, kad viņa kūtī bija ieraudzījusi to stulbo zirgu.

Kaut ari nevēlējos mīlēt nevienu citu zēnu kā tikai Ētanu, bija grūti neaizrauties priekā, ko izjutām, redzot šo mazo cilvēkbērnu ar pretī pastieptajām rokām.

Zēns pasniedzās pēc mana brāļa, pēc tā, kuram tāpat kā man bija garāka, gludāka spalva. Jutu pārējo kucēnu satraukumu, kad zēns viņu saķēra un pacēla gaisā.

-    Uzmanīgi, dēliņ, Vīrietis sacīja.

-    Nenodari viņam pāri, tā mierīgi, Sieviete teica.

Šie, es nospriedu, ir puisēna tēvs un māte. Viņš mani

bučo! puisēns ķiķināja, kad mans brālis bija padevīgi nolaizījis viņa muti.

-       Viss kārtībā, Bella. Tu esi labs suns, Vīrietis glaudīdams mierināja mūsu māti, kura, trauksmaini žāvādamās, soļoja ap segu.

Puisēns klepoja. Vai ar tevi viss ir kārtībā? viņa māte jautāja. Viņš pamāja ar galvu, nolikdams zemē manu brāli un tūdaļ paņemdams vienu no manām māsām. Pārējie divi brāļi bija apstājušies pie segas malas un nedroši ošņāja virsmu aiz tās.

-      Man nepatīk tavs klepus, šķiet, ka kļūst sliktāk, Vīrietis sacīja.

-    No rīta vēl bija pavisam labi, Sieviete atbildēja.

Zēns bija sācis elpot daudz skaļāk, viņš klepoja un

izdvesa spalgas skaņas. Klepus kļuva stiprāks. Vecāki sastinguši vēroja viņu.

-    Džonij?ierunājās Sieviete. Viņas balsī bija dzirdamas bailes. Mūsu māte, nemierīgi luncinādama asti, piegāja viņai klāt. Vīrietis nolika uz grīdas kucēnu, ko bija turējis rokā, un saņēma zēnu aiz elkoņa.

-     Džonij? Tu nevari paelpot?

Zēns noliecās, ar rokām atbalstīdamies pret ceļgaliem. Viņa elpa bija trokšņaina, skaļa un smaga.

-     Viņš kļūst zils! Sieviete iekliedzās. Mēs es, mani brāļi un māsas sarāvāmies no šausmām viņas balsī.

-    Zvani 911! Vīrietis kliedza. Džonij! Paliec ar mani, dēls! Skaties uz mani!

Apzināti vai ne, mēs visi bijām atraduši ceļu pie savas mātes un, alkdami iedrošinājuma, tupējām viņai pie kājām. Viņa uz brīdi noliecās pie mums, bet tad, trauksmaini elsodama, devās pie Vīrieša un mēģināja pabakstīt viņu ar purnu. Vīrietis viņu ignorēja. Džonij! viņš runāja sāpju pilnā balsī.

Daži kucēni centās sekot mātei, bet, to ieraudzījusi, viņa atgriezās pie mums un visus ar purnu sagrūda atpakaļ uz segas, lai nemaisāmies pa kājām.

Vīrietis noguldīja zēnu uz dīvāna. Zēna acis ātri, nervozi kustējās, elpa bija spalga un smaga. Raudādama pienāca Sieviete, aizlikusi rokas priekšā mutei.

Es izdzirdēju sirēnu, tā kļuva skaļāka, un tad istabā parādījās divi vīrieši un sieviete. Viņi kaut ko uzlika zēnam uz sejas, uzcēla viņu uz gultas un iznesa ārā. Vīrietis un Sieviete devās viņiem līdzi, un mēs palikām vieni paši.

Kucēnu dabā ir pētīt pasauli, tāpēc mēs tūdaļ pametām segu un devāmies ošņāt tālākos istabas stūrus. Māte soļoja, smilkstēja, cēlās uz pakaļkājām, lai paskatītos ārā pa logu, un pāris kucēnu sekoja viņai.

Es tupēju uz segas un centos saprast. Kaut ari viņš nebija mans zēns, tomēr izjutu spēcīgas bažas par bērnu. Ne tā, ka es nemīlētu Ētanu, es vienkārši jutu bailes.

"Iā kā bijām kucēni, mēs visā mājā atstājām netīrību. Zināju, ka, kļūstot vecāks, iegūšu labāku paškontroli, bet pagaidām vēl nesapratu, ka jānotupjas, līdz mani pēkšņi jau bija pārņēmusi tāda vajadzība. Es cerēju, ka Vīrietis un Sieviete nedusmosies uz mani.

Kad Vīrietis viens pats pārradās mājās, mēs visi gulējām. Viņš mūs nolika pagrabā, un es dzirdēju, kā viņš augšstāvā kustas, bet gaisā vēdīja ziepju smarža. Mēs zīdām līdz ar Vīrieša pārrašanos mūsu māte beidzot bija nomierinājusies.

Nākamajā dienā mūs aiznesa uz citu pagrabu citā mājā. Mūs ar skūpstiem un mīlīgu dūdošanu sagaidīja sieviete, kas smaržoja pēc ēdiena gatavošanas, drēbju mazgāšanas un suņiem. Viņas māja smaržoja pēc daudziem, daudziem suņiem, bet es redzēju tikai vienu: lēnu tēviņu, kurš staigāja tik tuvu zemei, ka viņa lielās, nokarenās ausis gandrīz vilkās pa to.

-     Paldies par visu. Esmu tiešām pateicīga, Dženifer, Vīrietis viņai sacīja.

-     Es taču nodarbojos ar suņu adopciju, viņa atteica. Vēl vakar atdevu vienu bokseri, tāpēc zināju, ka jāparādās kam jaunam. Tā vienmēr notiek. Jūsu sieva teica, ka jūsu dēlam esot astma.

Jā. Izrādījās, ka viņam ir ārkārtīgi stipra alerģija pret suņiem, bet mēs to nezinājām, jo Bella ir pūdelis, un izskatās, ka pret pūdeļiem Džonijam alerģijas nav. Mēs pat nenojautām. Jūtos tik muļķīgi. Alerģiskā reakcija izraisīja astmas lēkmi, un mēs nemaz nezinājām, ka viņam ir astma. Man jau šķita, ka viņu zaudēsim.

Bella, izdzirdējusi savu vārdu, paluncināja asti. Taču, kad Vīrietis aizgāja, mūsu māte sāka nervozēt. Mēs bijām pagrabā, lielā kastē, bet, līdzko Vīrietis bija prom, Bella izkāpa no kastes, apsēdās pie pagraba durvīm un raudāja. Tas satrauca kucēnus, viņi tramīgi sēdēja un nerotaļājās. Es noteikti izskatījos tāpat kā pārējie mūsu mātes raizes bija skaidras un spēcīgas.

Todien mēs nedabūjām zīst. Sieviete, kuru sauca par Dženiferu, to nepamanīja, bet mēs gan un drīz vien visi sākām smilkstēt. Māte bija pārāk nobijusies un noskumusi, lai gultos pie mums, pat tad, kad viņas pupi kļuva smagi no piena un sāka izplatīt kārdinošo smaržu, no kuras mums griezās galva.

Es zināju, kāpēc viņa ir tā noskumusi. Suņa vieta ir pie saviem saimniekiem.

Māte visu nakti staigāja šurpu turpu, klusi raudādama. Mēs tikmēr gulējām, taču no rīta mūs mocīja sāpīgs izsalkums.

Dženifera atnāca paskatīties, kāpēc mēs klaigājam, un teica Bellai, ka ir jau labi, tomēr es viņas balsī dzirdēju nemieru. Sieviete izgāja no telpas, un mēs saucām pēc mātes, bet Bella tikai turpināja staigāt, smilkstēt un ignorēt mūs. Tad, pēc šķietami ļoti ilga laika, Bella nostājās pie durvīm, piegrūda degunu pie padurves šķirbas un, sparīgi kampdama gaisu, ošņāja. Viņas aste sāka kuļāties, un tad durvis atvēra Vīrietis. Bella žēlodamās lēca augšup pretī Vīrietim, un Vīrietis grūda viņu malā.

-    Paliec zemē, Bella! Lūdzu, paliec zemē!

-     Viņa nebaro mazuļus. Viņa ir pārāk sarūgtināta, Dženifera stāstīja.

-    Labi, Bella, nāc šurp. Nāc nu! Vīrietis aicināja Bellu uz kasti un lika viņai nogulties. Viņš turēja roku Bellai uz galvas, un viņa palika guļam, un mēs neprātīgā steigā metāmies pie viņas, grūstīdamies, zīzdami, cīnīdamies cits ar citu.

-    Es tikai uztraucos par to, ka kucēnu blaugznas ir uz viņas un nonāks uz manis un beigās Džonijam atkal būs lēkme. Tiesa, viņam ir inhalators un viss pārējais.

-    Bet, ja Bella nezīdīs, viņas mazuļi nomirs, Dženifera sacīja.

-     Man jāizdara izvēle par labu Džonijam. Mēs apstrādāsim visu māju ar tvaiku, Vīrietis atbildēja.

Manā vēderiņā kļuva silti un smagi. Ēst ir tik brīnišķīgi!

-     Labi, varbūt jūs varētu paņemt uz mājām Bellu un pūdeļu mazuļus? Jūs varētu viņus nomazgāt, tikt vaļā no visa, kas liecinātu par pārējiem diviem kucēniem. Tā jūs izglābtu vismaz četrus, un arī Bellai tā būtu labāk.

Vīrietis un Dženifera ilgu laiku klusēja. Pieēdis pilnu vēderu, es tenterēju projām tik miegains, ka vēlējos vienīgi uzgāzties virsū kādam kucēnam un gulēt.

-     Tad pārējos divus jūs iemidzināsiet? Negribētos, lai viņi nomirst badā, Vīrietis teica.

-     Ciest viņiem nenāksies, Dženifera atbildēja.

Pēc dažām minūtēm man par lielu izbrīnu Vīrietis un Dženifera pasniedzās kastē un paņēma katrs pa diviem kucēniem. Bella izlēca no kastes un sekoja viņiem. Mans brālis tas, kuram spalva bija tāda pati kā man, mazliet pasmilkstēja, taču mums abiem ļoti nāca miegs. Lai būtu siltāk, mēs saritinājāmies viens pie otra, un es noliku galvu viņam uz muguras.

Nezināju, kur palikusi māte, brāļi un māsas, bet nospriedu, ka viņi drīz atgriezīsies.

PIEKTĀ NODAĻA

t

Pamodos nosalis un izsalcis. Mēs ar brāli sildījāmies, pieglaudušies viens otram, un, kad es sakustējos, viņš atvēra acis. Mēs grīļīgi devāmies pastaigā pa kasti, nokārtodamies un vairākkārt saskardamies, lai pavēstītu viens otram acīm redzamo. Māte, brāļi un māsa bija prom.

Brālis sāka raudāt.

Drīz mūs apraudzīt atnāca sieviete, vārdā Dženifera. Mēs pacēlām acis uz viņu, tik augstu virs mums.

Nabaga kucēniņi, jums pietrūkst mammītes, vai ne?

Šķita, ka brāli viņas balss nomierina. Viņš stāvēja uz pakaļkājām, ar priekšķepām atbalstījies pret kastes sienu, un no visa spēka stiepa viņai pretī savu sīko purniņu. Viņa smaidīdama noliecās. Viss kārtībā, mazais. Viss būs labi, es apsolu.

Kad viņa aizgāja, mans brālis atsāka gausties. Centos aizraut viņu ar cīkstēšanos, bet viņš bija patiesi nelaimīgs. Es zināju, ka viss ir kārtībā, jo mūs pieskata sieviete, un viņa noteikti drīz atvedīs māti, lai tā mūs pabaro, taču brālis bija nobijies un izbadējies un tālāk par to, šķiet, nespēja paskatīties.

Dženifera drīz atgriezās. Labi, tiksim beidzot ar jums galā. Gribi būt pirmais? Labi, viņa teica, paņēma manu brāli un nesa prom.

Paliku kastē viens. Nogūlos zemē un centos nedomāt par tukšā vēdera sāpēm. Bija vieglāk nedomāt par izsalkumu, kad brālis bija prom, pie Dženiferas. Ienāca prātā, ka varbūt mans pienākums būtu parūpēties par viņu, taču atmetu šādu domu. Suņi par suņiem nerūpējas par suņiem rūpējas cilvēki. Kamēr mums ir Dženifera, viss ir kārtībā.

Es aizmigu un pamodos tikai tad, kad Dženifera cēla mani gaisā. Viņa ieskatījās man sejā. Negāja tik viegli, kā biju gaidījusi, viņa noteica. Cerēsim, ka ar tevi ies ātrāk.

Es paluncināju savu sīko astīti.

Mēs ar Dženiferu devāmies uz augšstāvu. Brāli nekur nemanīju, taču gaisā jutu viņa smaržu. Neizlaizdama mani no rokām, viņa apsēdās uz dīvāna un, apgāzusi mani uz muguras, turēja azotē. Labi, tagad tā, Dženifera teica. Rāmi un mierīgi.

Viņa pieliecās, kaut ko pacēla dīvainas formas priekšmetu un lēnām tuvināja to manai sejai. Ko viņa dara? Sāku nemierīgi dīdlties.

Suņuk, esi nu mierīgs! Ja nepretosies, būs vieglāk, Dženifera sacīja.

Viņas balss bija mierinoša, taču es joprojām nesapratu, kas notiek. Bet tad sajutu burvīgo silta piena smaržu priekšmets viņas rokā izdalīja ēdienu. Uzgalis bija mīksts, un, kad viņa ar to pabakstīja manas lūpas, es to sagrābu un sāku sūkt, un par to kā apbalvojumu saņēmu siltu, saldu maltīti.

Tās zināmā mērā līdzinājās mātes pupa zīšanai, tikai man bija jāguļ uz muguras un mutē iebāztais priekšmets bija dikti liels. Arī piena garša jūtami atšķīrās tas bija saldāks un nebija tik trekns -, taču es nesūdzējos. Es zīdu, un brīnišķīgais, siltais šķidrums "nodzēsa" sāpes manā vēderiņā.

Kad biju pieēdies, kļuvu miegains, un Dženifera, pacēlusi mani, pasita pa muguriņu, un es atraugājos. Tad viņa aiznesa mani cauri gaitenim uz mīkstu gultu, kur gulēja lielais suns ar milzīgajām ausīm un mans brālis bija saritinājies pie viņa sāna.

Redz, kur vēl viens, Bārnij, Dženifera čukstēja.

Lielais suns ieņurdējās, bet tik un tā luncināja asti un, kad biju ieritinājies pie viņa sāniem, vairs nekustējās. Kaut arī viņš bija tēviņš, viņa vēders bija silts un patīkams gluži kā manai mātei.

Mans brālis nočīkstēja sveicienu un turpināja snaust.

Kopš tā laika Dženifera ņēma mūs klēpī un baroja vairākas reizes dienā. Man iepatikās gan šī barošana, gan ari tas, kā Dženifera runājās, turēdama mani klēpī. Nebūtu grūti mīlēt tādu cilvēku kā Dženifera.

Brālis bēdājās, ja mani baroja pirmo, un, manuprāt, tāpēc Dženifera nolēma, ka prātīgāk būtu kā otro barot mani, nevis visu barošanas laiku klausīties, kā raud mans brālis.

Es laikam to zināju jau no paša sākuma, tomēr kādu dienu, kad notupos nokārtoties un apostīju savas čurās, atskārtu, ka esam nevis brāļi, bet gan brālis un māsa. Es esmu suņu meitene! Nesapratu, kā tas ir iespējams.

Brīdi prātoju, kas gan noticis ar mūsu māti un pārējiem kucēniem, tomēr šķita, ka tos nemaz īsti vairs neatceros. Tagad mēs dzīvojām šeit, es un brālis divu kucēnu un slinka suņa Bārnija ģimene. Arī tas man nebija saprotams.

Nospriedu, ka reizēm sunim neatliek nekas cits kā vien gaidīt un skatīties, kas notiks tālāk, kādas izvēles izdarīs cilvēki un kā tas visu mainīs vai nostiprinās jau esošajā stāvoklī. Tikmēr mēs ar brāli ieguldījām savus spēkus Bārnija mīksto, lupatīgo ausu raustīšanā.

Dženifera manu brāli sauca par Rokiju, bet mani par Molliju. Jo stiprāki kļuvām, jo mazāk Bārnijs mūs piecieta, un viņam sāka apnikt tas, ka graužam viņa locekļus. Bet tas nekas, jo pie mums mājā ievācās liels, pelēks suns, vārdā Če. Če ļoti labprāt skraidīja pa pagalmu, kur sildošajā pavasara saulē bija sākusi dīgt zāle. Viņš bija ļoti ātrs, un mēs ar Rokiju nevarējām pat cerēt viņu noķert, tomēr viņš gribēja, lai dzenamies viņam pakaļ, un ikreiz, kad padevāmies, Če pieskrēja klāt un noliecās, liekot mums turpināt rotaļu. Tad vēl bija drukns suns, vārdā Misters Čērčils. Pēc auguma viņš nedaudz līdzinājās Bārnijam, taču bija prāvāks un ar ļoti īsām ausīm. Misters Čērčils elpojot sēca un staigājot dīdījās pilnīgs Če pretstats. Neesmu pārliecināts, vai viņš vispār varēja paskriet. Un pēc ēšanas viņš nelabi oda.

Grūti iedomāties brīnišķīgāku vietu par Dženiferas māju ar visiem šiem suņiem. Protams, reizēm es ilgojos pēc Fermas, taču dzīve Dženiferas mājās bija kā pastāvīga atrašanās suņu parkā.

Pēc dažām dienām kāda sieviete ieradās apraudzīt Če un promejot veda viņu sev līdzi. Tas, ko jūs te darāt, ir brīnišķīgi. Ja es mēģinātu kopt suņus, droši vien beigās visus paturētu sev, sacīja sieviete, kas bija paņēmusi Če.

Sapratu, ka Če nu būs jauna dzīve ar jaunu cilvēku, un es par viņu priecājos, taču šķita, ka Rokijam notiekošais palicis noslēpumā tīts.

-     To sauc par "kopēja kļūdu". Dženifera iesmējās.

Tādā veidā es tiku pie Bārnija. Viņš bija mans pirmais

kopjamais. Taču tad sapratu, ka man jāsavaldās, citādi paņemšu vēl dažus suņus un viss citiem vairs palīdzēt nevarēšu.

Reiz uz Dženiferas māju parotaļāties ar mums atnāca cilvēki vīrietis, sieviete un divas meitenītes.

-     Esam nolēmuši, ka gribam tēviņu, vīrietis sacīja.

Meitenītes bija tajā brīnišķīgajā vecumā, kad vēl nevar

paskriet daudz ātrāk par kucēnu un visu laiku ķiķina. Viņas mūs pacēla un nobučoja, un tad nolika zemē un rotaļājās ar mums.

-    Kā jūs teicāt pūdeļa un…? vīrietis vaicāja.

Dženifera atbildēja: Neviens nezina. Spaniela? Terjera?

Es zināju, kas notiek: viņi bija ieradušies paņemt līdzi Rokiju vai mani. Tikai nesapratu, kāpēc mums būtu jāpamet šī vieta ja kādam derētu doties prom, tas būtu Misters Čērčils, kurš lielākoties vienkārši stāvēja un jocīgi oda vai arī, kad Rokijs pamanījās viņu uz to pavedināt, dzenāja un gāza mūs zemē ar krūtīm. Tomēr zināju ari to, ka cilvēki ir galvenie viņi izlemj suņu likteni, un man būs jādodas turp, kurp viņi mani sūtīs.

Beigās mēs ar Rokiju tomēr palikām. Jutos atvieglota, ka man nav jāzaudē Rokijs, un priecīga, ka nav jāatvadās no pārējiem suņiem, taču nesapratu, kāpēc cilvēki nāk ar mani rotaļāties, bet pēc tam neņem sev līdzi.

Un tad kādu dienu es to sapratu.

Mēs ar Rokiju bijām pagalmā kopā ar jaunu, brūnu suni, vārdā Deizija. Deizija Dženiferas tuvumā bija ļoti kautrīga nenāca, kad viņu sauca, un, kad Dženifera noliecās viņu paglaudīt, Deizija centās izvairīties no viņas rokas. Deizija bija ļoti kalsna, un viņai bija gaišbrūnas acis. Tomēr viņa rotaļājās ar mani un Rokiju un, kaut arī bija daudz lielāka, cīkstoties ļāva mums sevi nospiest pie zemes.

Es dzirdēju aizcērtamies mašīnas durvis, un tad pēc dažām minūtēm vaļā atslīdēja tīkla durvis uz pagalmu. Mēs ar Rokiju rikšojām izlūkos, pagalmā iznāca Dženifera kopā ar zēnu un meiteni, bet Deizija tikmēr lavījās prom, lai noslēptos aiz piknika galda, kur jutās droši.

-     Ak Dievs, cik viņi ir jauki! Meitene iesmējās. Viņa bija aptuveni tikpat veca, cik Ētans, kad viņš sāka vadīt mašīnu. Viņa nokrita ceļos un izpleta rokas. Mēs ar Rokiju paklausīgi pieskrējām viņai klāt. Viņa mūs apkampa, un tad es atklāju ko satriecošu.

Tā bija Klēra.

Es kļuvu vai traks, kārpījos augšup, skūpstīju viņu, ošņāju viņas ādu. Es lēkāju un griezos uz riņķi aiz prieka. Klēra!

Man nebija ienācis prātā, ka viņa varētu nākt mani meklēt, zinātu, ka esmu pārdzimusi, un atrastu mani. Taču cilvēki vada mašīnas un lemj, kad suņi ēd un kur viņi dzīvo, un, nepārprotami, šī ir vēl viena lieta, ko viņi nosaka, viņi var sameklēt savus suņus, kad tie viņiem ir vajadzīgi.

Droši vien tāpēc ģimene ar meitenītēm mūs nebija paņēmusi līdzi. Viņi meklēja savus suņus, un es un Roldjs tie nebijām.

Es tik ļoti vēlējos būt kopā ar Klēru! Mana astīte sitās pa gaisu, es laizīju viņas rokas, un viņa smējās. Kad zēns sāka skraidīt pa pagalmu, Rokijs skraidīja ar viņu, bet es paliku kopā ar Klēru.

-     Ko tu domā, Trent? Klēra iesaucās.

-    Viņš ir foršs, zēns atbildēja.

-    Šķiet, ka Mollija par tevi ir sajūsmā, Dženifera sacīja Klerai. Es tūlīt atgriezīšos. Dženifera iegāja atpakaļ mājā.

-    Ak, cik tu esi jauka! Klēra teica, atglauzdama manas ■lūsis. Es bučoju viņas pirkstus. Taču mamma neļaus man turēt suni. Mēs esam atnākuši Trenta dēļ.

Tagad man viss bija skaidrs: manas dzīves jēga bija lada, kā biju domājusi, tas ir, turpināt pieskatīt Klēru, litans tā būtu gribējis. Tāpēc es atkal biju kucēns mans darbs vēl nebija galā.

Un es to darīšu. Es pieskatīšu Klēru, parūpēšos, lai viņa ir drošībā. Es būšu labs suns.

Zēns pienāca man klāt ar Rokiju rokās. Redzi ķepas? Viņš būs lielāks par Molliju.

Klēra piecēlās, un es stiepu ķepas pret viņas kājām, cik augstu vien varēju, līdz viņa mani pacēla. Rokijs centās izrauties no zēna rokām, bet es paliku mierā, lūkodamās Klērai acīs.

-     Es viņu gribu, zēns noteica. Rokij, gribi braukt mājās pie manis? Viņš uzmanīgi nolika zemē manu brāli, kurš tūdaļ uzklupa gumijas rotaļlietai un sāka to purināt.

-    Cik satraucoši! Klēra sacīja. Viņa nolika mani zemē, un es cieši sekoju, kad viņa pagājās uz vietu, kur Rokijs grauza savu rotaļlietu. Kad Klēra mēģināja noglaudīt Rokiju, es pabāzu galvu zem viņas rokas, un viņa iesmējās.

-    Tu Mollijai patīc, Sīdžej, zēns sacīja.

Es paskatījos uz zēnu, jo viņš bija nosaucis manu vārdu, bet tad turpināju murcīties gar Klēru.

-      Es zinu. Bet Glorija viņa aizietu pa pieskari ar putām uz lūpām. Es jau tagad dzirdu: "Viņi laizās! Viņi ir netīri!" Varētu padomāt, ka mūsu māja spīd un laistās.

-      Bet padomā, cik būtu forši! Mums būtu brālis un māsa.

Klēra ar plaukstām apņēma manu purniņu, un es sajutu viņā sapņainas skumjas. Jā, būtu labi, viņa klusu noteica. Ak, Mollij, piedod, meitenīt!

Dženifera atgriezās pagalmā. Labi, tad mums jāparaksta kaut kādi papīri? zēns vaicāja.

-        Nē. Es neesmu saistīta ne ar kādām glābēju organizācijām, ne ar ko citu. Vienkārši visi apkaimes iedzīvotāji zina, ka es pieņemu klaidoņus un sameklēju tiem mājas. Rokijs un Mollija šeit nonāca tāpēc, ka kādam puisēnam no viņiem bija alerģiskā astma.

-     Jūs teicāt, ka labās rokās tos atdosiet bez maksas, bet varbūt es tomēr varu jums kaut ko samaksāt? zēns vaicāja.

-    Es pieņemu ziedojumus, ja tas der.

Zēns kaut ko iedeva Dženiferai, tad noliecās un paņēma rokās Rokiju. Labi, Rokij, viņš sacīja. Esi gatavs doties uz savām jaunajām mājām?

-    Dodiet ziņu, ja jums rodas kādi jautājumi, Dženifera teica.

Es jautājoši lūkojos uz Klēru, bet viņa mani neņēma. Ak, nu paskat, Klēra noteica, palūkojusies uz mani. Viņa notupās un paglaudīja manu kažoku. Izskatās, ka viņa zina es došos prom bez viņas.

-     Ejam, Sīdžej!

Mēs visi kopā aizgājām līdz pagalma tīlda durvīm. Dženifera tās atvēra, pa tām izgāja zēns, joprojām ar Rokiju rokās, tad Klēra, bet, kad mēģināju sekot, Dženifera mani apturēja ar kāju.

-     Nē, Mollij, viņa sacīja, vērdama ciet bīdāmās tīkla durvis tā, ka es paliku pagalmā.

Ko?

Es apsēdos un skatījos uz Klēru, kura raudzījās pretī cauri tīklam. Es nesapratu.

Kad viņi visi pagriezās, lai dotos prom, es sāku riet, nelaimīga par savu smalko balstiņu. Es raudāju un vaukšķēju, un nostājos ar ķepām pret durvīm, un skrāpēju tās, cenzdamās izplēsties tām cauri. Vai Klēra grasās mani pamest? Nē, tas nav iespējams! Man jādodas viņai līdzi!

Klēra ar zēnu un Rokiju izgāja pa parādes durvīm, aizverot tās aiz sevis.

Viss kārtībā, Mollij, Dženifera mierināja. Viņa aizgāja uz virtuvi.

Klēra bija prom. Rokijs bija prom.

Noskumusi un vientuļa es rēju un rēju savā nekam nederīgajā kucēna balsī.

SESTĀ NODAĻA

Deizija, lielais, biklais suns, iznāca no savas paslēptuves aiz piknika galda, nostājās blakus un ostīja mani, kamēr es rēju. Viņa juta manu nemieru, kaut arī acīm redzami nespēja to saprast.

Pa pagalma durvīm nekur netiku. Devos apkārt ap mājas stūri, bet koka vārtiņi bija cieši aizdarīti un to rokturis bija krietni par augstu, lai es to saķertu ar saviem sīkajiem zobiņiem. Es rēju vēl un vēl. Šis pagalms, kas bija šķitis tik brīnišķi jautrs, pēkšņi kļuva par cietumu. Es pieskrēju pie Bārnija, mēs saskārāmies ar purniem, bet viņa lēnā astes luncināšana nekādi nepalīdzēja. Jutos izmisusi. Kas notiek? Kā tas var būt?

Mollij?

Es pagriezos, un tur stāvēja Klēra. Viņa nometās uz ceļiem, es pieskrēju klāt un metos viņas apskāvienos, laizīju viņas seju atvieglojumā, ka visu esmu pārpratuši man uz brīdi jau bija sācis šķist, ka viņa grasās mani atstāt.

Viņai aiz muguras stāvēja Dženifera un Trents. Viņa ir mani izvēlējusies, ko gan es tur varu darīt? Mollija ir mani izvēlējusies, Klēra atkārtoja.

Es priecājos būt Mollija un priecājos atkal būt kopā ar Klēru un kopā ar viņu iet ārā uz mašīnu. Trents sēdēja pie stūres, un viņa iesēdās aizmugurē kopā ar Rokiju un mani. Rokijs sveicināja mani tā, it kā mēs nebūtu tikušies dienu dienām, un tad mēs ar Klēru turpinājām cīnīties pa aizmugurējo sēdekli.

-   Tātad ko tieši teiks tava māte? Trents jautāja. Rokijs bija sakampis zobos Klēras garos matus un, stumdamies ar ķepām un rūkdams, vilka, it kā cerēdams tos noraut. Klēra smējās. Es klupu Rokijam virsū, lai viņš pārstāj.

-    Sīdžeja? Nopietni.

Mēs ar Rokiju murcljāmies un lodājām ap Klēru. Viņa centās nosēdēt taisni. Ak Dievs, es nezinu.

-    Vai viņa ļaus tev turēt suni?

-    Nu bet ko man darīt? Tu pats redzēji, kas tur notika. Mēs ar Molliju bijām kā lemtas viena otrai. Tas ir liktenis. Karma.

-     Varētu padomāt, ka tev izdosies mājā noslēpt suni, Trents teica.

Klēra bija nodūrusi skatienu un šķita nelaimīga, tāpēc uzliku ķepas viņai uz krūtīm un mēģināju nolaizīt seju. Cik zinu no pieredzes, tas, ka suns nolaiza seju, iepriecina gandrīz ikvienu.

-      Sīdžeja? Tev tiešām liekas, ka izdosies mājā noslēpt suni? Trents vaicāja.

-     Ja gribētu, es tur varētu paslēpt veselu vilku baru. Vienīgais, ko viņa redz, ir spogulis.

-     Jā, protams. Tātad nākamos desmit gadus tev būs suns un māte to nez kāpēc nepamanīs.

-      Zini ko, Trent? Ir lietas, kas nav izdevīgas, taču tā jādara, jo tā vienkārši ir pareizi.

-    Protams, tas visu izskaidro.

-    Kāpēc tu tā dari? Tev vienmēr jāstrīdas.

Abi uz bridi apklusa. Piedod, Trents beidzot noteica. Es vienkārši uztraucos par tevi.

-    Viss izdosies, es apsolu.

-     Labi.

-      Taču, hm, lūdzu, pabrauc garām piebrauktuvei! Klēra sacīja. Nebrauc iekšā!

Mašīna apstājās. Klēra pacēla Rokiju un padeva viņu uz mašīnas priekšpusi. Mēs ar brāli saskatījāmies. Rokijs, atglaudis ausis, luncināja asti. Jutu, ka šis ir atvadas, ka tagad dzīvosim šķirti. Bet tas nekas, jo par mūsu likteņiem jālemj cilvēkiem. Klēra bija nolēmusi, ka esmu viņai vajadzīga, un ar to viss ir pateikts. Ētans būtu gribējis, lai palieku pie viņas. Vienīgais, kas man nepatika, bija tas, ka Rokijs bija priekšējā sēdekļa suns, bet es ne, lai gan Klēra atvēra durvis un mēs kopā izkāpām ārā, un tas tik un tā nozīmēja mana brauciena beigas.

Mašīna aizbrauca. Labi, Klēra novilka. Viņa izklausījās mazliet satraukusies. Paskatīsimies, cik klusa tu proti būt.

Viņa nolika mani zemē, un mēs devāmies uz māju. Krūmus mājas priekšā bija iezīmējuši suņi, taču smaržas bija vecas nekas neliecināja, ka te būtu citi suņi. Klēra paņēma mani rokās un aši ienesa iekšā, augšā pa kāpnēm, tad pa gaiteni un iekšā guļamistabā.

-     Klēra? Tā esi tu? no mājas dziļumiem atskanēja sievietes balss.

-    Esmu mājās! Klēra sauca. Viņa uzlēca uz gultas, un mēs sākām rotaļāties. Tad, gaiteni atskanot soļiem, viņa sastinga.

-    Mollij! Kuš! viņa nokomandēja. Klēra pabāza kājas zem segas, salieca ceļus un iegrūda mani nojumē zem liem. Es ošņāju viņas kājas, kad izdzirdēju atveramies durvis.

-   Ta-dā! iedziedājās sievietes balss. Es pazinu šo balsi: la bija Glorija, Klēras māte.

-      Tu esi nopirkusi kažoku? Klēra vaicāja šķietami dusmīgi.

-    Tev patīk? Glorija atsaucās. Tā ir lapsa!

-    Kažoku? Kā tu varēji!?

Nospriedu, ka rotaļas uzdevums ir tikt ārā no segas. Sāku rāpties Klēras galvas virzienā, bet viņas roka paslīdēja zem segas un grūda mani atpakaļ lejā.

-    Nav jau tā, ka es būtu kādu nogalinājusi. Kad to pirku, zvēriņi jau bija beigti. Un neraizējies, esmu pārliecināta, ka tie bija audzēti, kā to sauc, savvaļas fermās.

-     Tas ir, līdz tos noķēra lamatās. Ak Dievs, Glorija! Tu zini, ko es tāpēc izjūtu!

-    Ja reiz tas tevi tik ļoti uztrauc, tev tas nav jānēsā.

-    Nemaz netaisos! Par ko tu vispār domāji?

-     Nu, piedodiet, atvainojiet, bet man tas ir vajadzīgs ceļojumam Aspena ir vienīgā vieta, kur drīkst uzvilkt kažoku un nejusties par to vainīgs. Nu, un droši vien vēl Francija.

-     Aspena? Kad tu brauc uz Aspenu? Klēras roka bija mani stingri piespiedusi. Cīnījos, lai atbrīvotos.

-       Trešdien. Tad nu es tā padomāju, ka mums rit vajadzētu doties iepirkties tikai mēs divatā.

-     Rīt ir pirmdiena. Tā ir skolas diena, Klēra iebilda.

-    Ak, skolai Tā ir parasta diena.

Klēras kājas izspērās no segas apakšas, un sega maigi nogūlās man uz galvas. Es gribu jogurtu, Klēra teica.

Es izspraucos no segas apakšas, bet bija jau par vēlu Klēra gāja prom. Man riebjas, ka tu velc tos šortus, -

Glorija sacīja, Klērai verot ciet durvis, tajos tavi stilbi izskatās tik resni!

Palikusi gultā viena pati, es tūlīt pat noskaidroju, ka grīda ir daudz, daudz par tālu no manām sīkajām kājiņām. Satraukumā smilkstēdama, mīcījos pa segām, uzmanīgi ošņādama mīksto spilvenu. Uz gultas mētājās rotaļlietas, un es tās mazliet pagrauzu.

Tad atvērās durvis. Klēra bija atgriezusies. Es luncināju asti un, kad viņa pieliecās man klāt, nolaizīju viņas seju, un viņas elpa saldi smaržoja pēc piena. Vai gan iespējams kas brīnišķīgāks nekā laizīt otram seju, līdz viņš sāk ķiķināt?

Kad Klēra nesa mani ārā, viņa dziļi ievīstīja mani savā kreklā, lai man nesalst. Viņa mani uzteica par nokārtošanos pagalmā un deva mazus aukstas, sāļas gaļas gabaliņus. Tie bija ļoti asi un dedzināja mēli.

-      Rīt tev sagādāšu kucēnu barību, Mollij, es apsolu apsolu apsolu! Gribēsi vēl šķiņķi?

Tonakt es gulēju Klēras rokas līkumā. Viņa mani glāstīja un čukstēja: Es tevi mīlu, Mollij. Es tevi mīlu. Iegrimu miegā, joprojām juzdama rokas pieskārienu. Dienas rosība bija mani tā nogurdinājusi, ka naktī ne reizi nepamodos. Klēra piecēlās īsi pēc saullēkta, apģērbās un ar savādu piesardzību iznesa mani nokārtoties, pa ceļam runādama ar mani visklusākajos čukstos. Mans mazais pūslītis bija piebriedis līdz sāpēm. Tad viņa nonesa mani pagrabā.

-     Te zem kāpnēm ir mana īpašā vieta, Mollij, viņa čukstēja. Es kādreiz to saucu par "klubiņu". Redzi? Tur tev būs spilventiņš, un te ir ūdens. Tikai esi klusa, labi? Es nebraukšu iepirkties ar Gloriju, bet man uz brītiņu jāiziet. Taču apsolu, ka būšu atpakaļ, tiklīdz viņa izies no mājas. Tikmēr nerej! Esi klusa, Mollij, esi klusa!

Es izošņāju šauro laukumiņu, virs kura griesti bija lik zemi, ka Klērai nācās notupties. Viņa iedeva man vēl mazliet aukstās, sāļās gaļas un paglaudīja mani tā, ka sapratu viņa grasās mani atstāt -, tāpēc, kad Klēra pēkšņi pakāpās atpakaļ un sāka bīdīt kastes, lai iesprostotu mani laukumiņā zem kāpnēm, es veikli izmuku ārā.

-    Mollij! Klēra šņāca.

Luncināju asti, cerot, ka viņa saprot es nevēlos atrasties šajā šaurajā vietā. Man šķita, ka savas jūtas pavisam skaidri esmu parādījusi jau Dženiferas mājā es gribēju būt kopā ar Klēru. Viņa mani pacēla un iegrūda atpakaļ, un šoreiz es nebiju pietiekami žigla, lai kastes nepagūtu nosprostot izeju. Ko viņa dara?

-    Esi nu laba, Mollij, Klēra sacīja no otras kastu puses. Atceries, esi klusa! Nerej!

Es skrāpēju kastes, tomēr Klēra neatgriezās, un beigās es metu mieru. īsu bridi pasnaudu, tad atradu plastmasas rotaļlietu, ko pagrauzt, bet pēc tam, kad man nācās notupties stūrī, šaurā vieta zem kāpnēm nemaz vairs nešķita pievilcīga. Es rēju, vēlēdamās, lai mana balss būtu spēcīgāka. Pat šaurajā telpā, kur atbalsojās manas rejas, tās izklausījās sīkas un nožēlojamas. Lai vai kā, kad reiz biju sākusi riet, šķita, ka būtu prātīgi to turpināt.

Izdzirdējusi, ka augšstāvā kāds kustas, apklusu un saausījos, bet nekas neliecināja par to, ka Klēra vai Glorija grasītos nākt mani glābt, tāpēc atsāku riet.

Tad sadzirdēju nepārprotamo durvju atvēršanās skaņu kāpņu augšā. Soļi virzījās tieši pie manis, un, kad tie bija man virs galvas, es rēju, cik skaļi vien spēdama. Pagrabā kāds bija.

Domāju, ka tā varētu būt Klēra, bet tad dzirdēju ko savādu: cilvēka kaucienu kaut ko starp kliegšanu un gaudošanu. Tas bija drausmīgs troksnis, sāpju un varbūt arī baiļu troksnis. Kas notiek? Mazliet nobijusies, pārstāju riet. Ar kastēm nodalītajā telpā, kurā atrados, ieplūda stipri puķaina, eļļaina muskusa smarža.

Dzirdēju, kā virs galvas atveras un aizcērtas durvis. Atskanēja soļi, un tad es sajutu, ka kāpņu augšā stāv jau kāds cits.

-     Glorija? Tu esi tur lejā? TS bija Klēra.

Sērīgās gaudas turpinājās. Es klusēju nekad dzīvē nebiju dzirdējusi cilvēku izdodam tādas skaņas.

Lejup pa kāpnēm noklabēja soļi. Glorija? sauca Klēras balss.

Atskanēja skaļš kliedziens: Aāāāā! Atpazinu Gloriju.

Ari Klēra iekliedzās. Āāāāā!

Es iesmilkstējos kas te notiek?

-     Klēra Džūna, tu nobiedēji mani līdz nāvei! Glorija elsoja.

-     Kāpēc tu neatsaucies? Ko tu darīji? Klēra vaicāja.

-    Es dziedāju. Biju ielikusi austiņas. Kāpēc tu esi mājās? Kas tev tai somā?

-    Biju kaut ko aizmirsusi. Tā ir, hm, suņu barība. Mums skolā notiek pārtikas ziedošanas akcija.

-    Tev tiešām šķiet, ka būtu jāziedo suņu barība?

-    Mammu! Tā nav cilvēkiem tā ir viņu suņiem!

-    Tatad viņi nevar pabarot paši sevi, bet tur suņus? Kas mūsu valstī darās…

-     Tu esi izmazgājusi veļu? Es palīdzēšu to salocīt, Klēra sacīja. Uznesām to augšā!

Viņas uzkāpa pa kāpnēm, atkal atstājot mani vienu.

Biju ļoti, ļoti izbadējusies.

SEPTĪTĀ NODAĻA

t

Klēra tomēr atgriezās, un, ieraugot viņu, es priecājos ne mazāk, kā ieraugot barības bļodu viņas rokās.

Viņa beidzot ir prom. Ak, Mollij, lūdzu, lūdzu, piedod!

Es ierakos ar purnu bļodā, grauzdama barību, līdz mute kļuva sausa, un tad dzēru, cik varēju turēt. Pēc tam Klēra izveda mani iekšpagalmā, kur spīdēja saule, sanēja kukaiņi un zāle bija svaiga un silta. Es nogūlos zemē, aiz prieka vārtīdamās, un Klēra nogūlās man blakus. Brīdi paspēlējām dvieļa vilkšanu, bet biju tā nogurusi no ilgās rīta riešanas, ka tad, kad viņa paņēma mani rokās un mīļi piespieda sev pie krūtīm, es tūlīt pat dziļi iemigu.

Kad pamodos, atkal atrados šaurajā telpiņā. Taču, tiklīdz ierējos, izdzirdēju skrejošus soļus, un tad Klēra pavilka malā kastes. Kuš, Mollij! Tev jāuzvedas klusi, Klēra teica. Man šķita, ka saprotu, ko viņa saka: kad man viņu ievajagas, man jārej un viņa ieradīsies.

Viņa man ļāva parotaļāties pa pagrabu un atkal pabaroja. Kad man nācās notupties uz cementa grīdas, viņa aiz manis satīrīja un nedusmojās, ka vēl nespēju saturēt, līdz tieku ārā. Klēra mani apskāva un viscaur skūpstīja manu seju no viņas plūda tīra apbrīna, un es dīdījos no laimes.

Mēs rotaļājāmies un rotaļājāmies, līdz es samiegojos. Viņa pat pamodināja mani nakts vidū, lai pačīkstētos pagalma vēsajā gaisā, kad visi kukaiņi jau apldusuši. Cik jautri atrasties ārā, kad viss ir tik kluss!

Nākamajā rītā no augšstāva atskanēja skaļi trokšņi un vēl es dzirdēju Glorijas balsi: Vai tu varētu nogriezt to mūziku? Es rēju un skrāpēju ceļā stāvošās kastes, gatava rikšot augšā pa kāpnēm un rotaļāties ar Klēru.

Kad reizē sajutu un izdzirdēju durvju aizciršanos, es pieklusu, cenzdamās saprast, kas notiek. Vai esmu viena? Nē, kāds ir augšstāvā dzirdēju staigāšanu. Tad, atveroties pagraba durvīm, gaiss sakustējās. Kastes pašļūca malā, un, izsprukusi ārā, es ielēcu Klēras rokās, sirsniņai sitoties priekā. Laiks jaunām rotaļām!

Tev jābūt ļoti klusai, viņa teica. Klēra iznesa mani iekšpagalmā, izgāja pa vārtiņiem un tad nolika mani zemē un mēs devāmies pastaigā, bet pēc tam mašīnas braucienā (priekšējā sēdeklī!), un tad uz parku, lai visu dienu pavadītu rotaļās. Mēs bijām gandrīz vienas pašas, izņemot sievieti ar melnu sunīti, vārdā Nāc Atpakaļ Mailo. Melnais suns pieskrēja man klāt, un es, pamirkšķinājusi acis, noliecos pie zemes, zinādama, ka man kā kucēnam pienākas Nāc Atpakaļ Mailo parādīt, ka neesmu bīstama. Nāc Atpakaļ Mailo, sieviete aizvien atkārtoja. Melnais suns mani rupji pagrūda ar purnu, un tad Klēra pieliecās un paņēma mani rokās, turēdama tā, kā to bija darījusi Dženifera, barojot ar savādo pienu.

Kad Nāc Atpakaļ Mailo bija aizgājis, Klēra mani nosēdināja zemē un rotaļājās, pielikusi savu seju tuvu klāt pie manējās. Biju tik laimīga, ka rēju un riņķoju apkārt.

-     Rit viņa brauc prom, Klēra man teica. Man tevi l-islēpj vēl vienu nakti, un tad viņa būs prom veselu nedēļu. Vai izturēsi šo nakti bez riešanas?

Es grauzu kociņu.

-     Es nezinu, ko iesākt, Mollij. Viņa nemūžam neļaus tevi paturēt. Klēra mani sakampa un dedzīgi apskāva.

-    Es tevi tik ļoti mīlu!

Jutu no Klēras plūstošo mīlestību, taču tobrīd mani vairāk saistīja kociņš, tāpēc tikai luncināju asti.

Biju vīlusies, kad, atgriežoties mājās, Klēra mani uzreiz nonesa lejā pa kāpnēm, ielika šaurajā telpiņā zem tām un pēc tam aizbīdīja priekšā kastes. Savu sašutumu paudu ar reju zalvi, un viņa tūdaļ parādījās.

-     Es tevi lūdzu, nerej, Mollij, labi? Mamma būs mājās kuru katru bridi.

Viņa piebīdīja kastes atpakaļ. Patiesību sakot, biju nogurusi no dienas rotaļām, tāpēc nolikos pagulēt. Taču, kad izdzirdēju parādes durvis aizcērtamies, es pamodos.

-       Esmu mājās! cauri mājai dunēja Glorijas balss.

-    Pagaidi, kamēr ieraudzīsi, ko es nopirku Neiman's bodē!

Lai gan jau vairākas dienas biju dzirdējusi Gloriju un jutusi viņas smaržu, vēl nebija iznācis ar viņu sasveicināties. Domāju, ka viņa priecāsies mani redzēt ne mazāk kā Klēra. Es pāris reižu ierējos un tad gaidīju, taču viss, ko dzirdēju, bija sarunāšanās. Pārēju vēl, un tad notika tas, ko biju gaidījusi, atvērās durvis virs manis un pa kāpnēm tuvojās soļi. Klēra pastūma malā kastes.

-    Lūdzu, Mollij, lūdzul Lūdzu, uzvedies klusu!

Klēra mani pabaroja, tad, turēdama zem jakas, iznesa uz ielas, un pēc tam mēs staigājām un staigājām. Kad atgriezāmies, jau bija tumšs un vēss. Klēra iestūma mani atpakaļ šaurajā telpiņā.

-     Labi. Ej gulēt, Mollij, labi? Ej čučēt!

Es centos izsprukt, kamēr viņa stūma priekšā kastes, bet nebiju gana ātra. Viņa uzskrēja pa grabošajām kāpnēm, aizvēra durvis, un iestājās klusums.

Es mazliet pagulēju, bet tad pamodos un atcerējos, ka esmu viena pati. Iesmilkstējos. Nojautu, ka Klēra augšstāvā gul savā gultā un jūtas vientuļa, jo es neesmu pie viņas, un tas mani saskumdināja. Zināju, ka, pēc viņas domām, man patīk gulēt uz spilvena zem kāpnēm, taču īstenībā vēlējos būt pie viņas. Es ierējos. Atbildes nebija, tāpēc rēju vēl un tad vēl.

-     Klēra! Kas tā par skaņu? Glorija spalgi iekliedzās. Dzirdēju skriešanu, un tad durvis kāpņu augšā atvērās.

-       Šķiet, ka tā nāca no šejienes! Klēra sauca. Es luncināju asti, viņai nākot pa kāpnēm. Ej vien atpakaļ gultā, Glorija! Es tikšu galā.

-    Izklausījās pēc dzīvnieka, Glorija teica.

Dzirdēju Klēru rosāmies otrā kastu pusē. Paskrāpēju tās. Dzirdēju Gloriju staigājam pa māju un tad sajutu viņas klātbūtni kāpņu augšā.

Ierējos.

-    Atkal! Glorija šņāca. Tas ir suns, mājā ir suns!

Klēra nostūma kastes malā, un es ielēcu viņai rokās un

laizīju viņas seju. Nē, tas ir… Ak mans Dievs, tā ir lapsa! viņa iekliedzās. Nenāc klāt!

-    Lapsa? Ko? Tu esi pārliecināta?

-    Lapsas rej, Glorija, Klēra atteica.

-    Kā viņa tika mājā? Ko šeit dara lapsa?

-      Laikam vējš atrāvis pagraba durvis. Tā droši vien atnāca, jo bija saodusi tavu dumjo kažoku.

Klēra man uzsmaidīja. Mēs paspēlējām dvieļa vilkšanu viņa nevilka pārāk stipri.

-    Tas nevar būt, Glorija sacīja.

-      Lapsām ir ļoti jutīga oža. Pamēģināšu viņu izdzīt laukā pa durvīm un prom no mājas, Klēra paziņoja.

-    Tu esi pārliecināta, ka tā ir lapsa? Lapsa īsta lapsa?

-    Es zinu, kā izskatās lapsas. Šī ir maza.

-Jāsauc policija.

-    Un policija brauks lapsas dēļ!? Es to vienkārši izdzīšu ārā. Nenāc tuvāk, ja nu tā skrien uz kāpnēm!

Dzirdēju, kā Glorija noelšas un tad aizcērt durvis kāpņu augšā. Klēra paņēma mani rokās un izskrēja pa pagalma durvīm vēsajā nakti. Viņa iznesa mani pa vārtiņiem un nolika zemē tikai tad, kad bijām tikušas ap stūri.

Es nesapratu, kādu spēli spēlējam, taču pēc nopurināšanās un patupēšanas biju gatava iet tālāk. Mēs ar Klēru staigājām šurpu turpu gar ielu, un tad ap stūri izbrauca un apstājās mašīna. Atvērās logs, un es saodu Rokiju. Atbalstījos pret metāla sānu ar ķepām, cenzdamies ielūkoties mašīnā. Saodu ari Trentu.

-    Paldies, ka piekriti, Trent, Klēra teica.

-    Viss kārtībā, Trents atbildēja.

Klēra mani paņēma un iecēla pa logu. Es uzrāpos pa Trenta krūtīm un sveicienam viņu nolaizīju, tad sāku ošņāties pa sēdekli. Rokija mašīnā nebija taču viņš šeit bija bijis. Mēs abi bijām priekšējā sēdekļa suņi.

Tovakar devos mājās pie Trenta, bet Klēra nebrauca līdzi. Kad sākām braukt, biju satraukusies un sāku smilkstēt, prātodama, kur palikusi Klēra, taču, kad ieradāmies Trenta mājās, tur bija Rokijs. Mēs ārkārtīgi priecājāmies viens otru satikt un cīnījāmies pa viesistabu un iekšpagalmu, un Trenta guļamistabu. Trentam bija jaunāka māsa, kura ar mums rotaļājās, un Trents ari ar mums rotaļājās un pat viņa vecāki ar mums rotaļājās. Pa vidu tam visam es aizmigu, pēkšņi tā nogurusi, ka vienkārši nācās nogulties, kaut ari Rokijs grauzlja manu seju.

Tiklīdz mēs ar Rokiju no rita bijām pamodušies, tā atsākām rotaļas. Viņš bija mazliet lielāks par mani un acīm redzami iemīļojis Trentu, jo reizēm pārtrauca cīkstēšanos, lai pieskrietu pie Trenta pēc glāstiem un uzslavām. Tādēļ man pietrūka Klēras, taču ikreiz, kad iedomājos, ka man par viņu vajadzētu uztraukties, Rokijs rāpās man virsū, un mēs turpinājām iesākto. Es mierināju sevi ar domu, ka viņai nāksies atgriezties pēc manis, un beigās tā ari notika.

Vēlāk noklaudzēja iekšpagalma vārtiņi, un mēs ar Rokiju metāmies skatīties, kas atnācis, un tur nu viņa bija. Mēs abi lēcām viņai virsū, un beigās es sarūcu uz Rokiju par tādu izturēšanos, it kā viņš Klērai būtu tikpat svarīgs, cik es.

Klēra un Trents stāvēja pagalmā, lai vērotu, kā mēs ar brāli rotaļājamies. Gribēju viņai parādīt, ka spēju piespiest Rokiju pie zemes, kad vien to vēlos, taču viņš neprata sadarboties.

-    Viņa ir prom? Trents jautāja.

-    Vēl ne. Lidmašīna ir tikai vienos. Es viņai pateicu, ka man skolā jābūt agrāk.

-    Tad tu iesi uz skolu?

-    Ne šodien.

-    Sīdžej, nevar tik daudz bastot!

-    Mollijai mani vajag.

Sastingu, izdzirdējusi savu vārdu, un Rokijs uzlēca man uz muguras.

-    Mollija tev ir tikai trīs dienas. Kā ar pārējām reizēm?

-      Es tiešām nedomāju, ka skola manā dzīvē ieņem būtisku vietu.

-    Tu esi vidusskolniece, viņš atbildēja. Skola ir tava dzīve!

-    Pirmdien aiziešu, Klēra viņam teica. Es vienkārši (•ribu šo nedēļu pavadīt ar Molliju kamēr Glorija ir prom.

-    Un tad, kad Glorija atgriezīsies, ko tu darīsi tad?

-    Es nezinu, Trent. Ne vienmēr viss ir jāizplāno, reizēm lietas vienkārši notiek, vai ne?

Mēs ar Klēru devāmies mašīnas braucienā, un es sēdēju priekšējā sēdekli. Mēs aizbraucām uz parku, kur bija daudz zāles, bet tikai viens suns nedraudzīgs, brūns dzīvnieks, kuru interesēja vienīgi pastaigāšanās pa taciņu kopā ar saimnieku. Tad mēs devāmies mājās, un, par laimi, mani negrūda atpakaļ šaurajā kaktā zem kāpnēm šoreiz drīkstēju izskrieties pa māju. Jutu Glorijas smaržu, bet viņas pašas tur nebija.

Gulēju Klēras gultā. Biju tik lielā sajūsmā, ka aizvien modos no miega un laizīju viņas seju. Viņa grūda prom manu purnu, taču tas nebija ļauni domāts. Visbeidzot viņa samierinājās ar to, ka es maigi pagraužu viņas pirkstus, kad man tā sagribas, un tā mēs pavadījām nakti.

Nākamajā dienā lija lietus, tāpēc rotaļājāmies iekšā, bet ārā izgājām tikai tad, kad man vajadzēja nokārtoties slapjajā zālē. Mollij! Šurpu! SIdžeja kādā bridi mani sauca. Es rikšoju pa gaiteni, un Glorijas smaržas kļuva aizvien spēcīgākas. Sīdžeja smaidīja un māja man ar galvu; es viņu ar interesi vēroju. Viņa atvēra kādas durvis, un pa tām izplūda ārkārtīgi spēcīgie Glorijas aromāti.

-    Redzi sunīti spoguli? SIdžeja vaicāja.

Izdzirdējusi vārdu "suns", nospriedu, ka viņa grib,

lai ieeju pa durvīm. Es iegāju un sastingu: tur bija suns! Tas izskatījās pēc Rokija. Es metos uz priekšu, bet tad no pārsteiguma parāvos atpakaļ, jo suns agresīvi lēca man pretī. Tas nebija Rokijs patiesību sakot, tas vispār neoda pēc suņa. Es paluncināju asti, un tas luncināja pretī. Es noliecos, un tas noliecās reizē ar mani.

Tas bija tik savādi, ka ierējos. Izskatījās, ka jaunais suns ari ierejas, taču bez skaņas.

-      Sasveicinies, Mollij! Grāb ciet! Sīdžeja mudināja.

Es pārēju vēl, tad ošņādamās piegāju tuvāk. Tur nebija

suņa tikai kaut kas pēc skata līdzīgs sunim. Ļoti savādi.

-    Redzi sunīti, Mollij? Redzi?

Lai kas tas viss arī būtu, tas nebija sevišķi interesanti. Es aizgriezos un izošņāju pagulti, kur mētājās noputējušas kurpes.

-     Labs suns, Mollij! Sīdžeja sacīja. Man patika, ka mani paslavē, taču priecājos, kad pametām šo telpu. Ar suni bez smaržas kaut kas nebija lāgā.

Rīts pēc visiem šiem notikumiem bija mitrs un gardi smaržīgs, un es apošņāju vairākas sliekas, taču neēdu tās, jo pēc dažiem mēģinājumiem kļuva skaidrs, ka tās negaršo labāk kā smaržo.

Tikko bijām iegājušas mājā, atskanēja durvju zvans. Es pieskrēju pie parādes durvīm un rēju. Redzēju ēnu durvju stikla otrā pusē.

-    Uzmanīgi, Mollij! Stāvi maliņā! Klēra pieteica. Viņa pavēra durvis.

-   Vai tu būtu Klēra Mahounija? vaicāja sieviete durvju otrā pusē. Iespiedu purnu durvju spraugā un centos izspraukties ārā, taču Klēra mani nelaida. Luncināju asti, lai atnācējs zina, ka visu to riešanu neesmu domājusi nopietni es tikai daru savu darbu.

-    Mani parasti sauc par Sīdžeju, Klēra sacīja.

-     Sīdžeja. Es esmu mis Lūlina no policijas. Apsekoju skolas kavētājus. Kāpēc tu šodien neesi skolā?

-     Es slimoju. SIdžeja pagrieza galvu un noklepojās. Sieviete viņpus durvīm paskatījās uz mani, un es luncināju asti vēl stiprāk. Kāpēc mēs visi neejam ārā rotaļāties?

-    Kur ir tava māte?

-    Viņa ir izbraukusi iepirkties. Uz aptieku pēc zālēm, Sīdžeja atteica.

Tad viņas brīdi vienkārši stāvēja. Es nožāvājos.

-    Mēs esam atstājuši viņai vairākas ziņas, bet viņa nav atzvanījusi, sieviete sacīja.

-     Māte ir ļoti aizņemta. Viņa nodarbojas ar nekustamajiem īpašumiem.

-       Nu labi. Lūdzu, nodod viņai šo, labi? Sieviete pasniedza Klērai papīru. Tev ir daudz kavējumu, Sīdžej. Cilvēki par tevi raizējas.

-    Tad jau daudz būšu slimojusi.

-    Atdod to mammai! Es gaidīšu viņas zvanu. Pasaki, ka viņa var zvanīt jebkurā laikā un atstāt ziņu, ja manis nav uz vietas. Skaidrs?

-Jā-

-    Visu labu, Sīdžej!

Klēra aizvēra durvis. Viņa šķita nobijusies un dusmīga. Viņa iegāja virtuvē un salika uz galda priekšmetus.

Mollij, mums vajag saldējumu, Klēra man teica. Tad viņa ielika manā bļodiņā aukstu, gardi saldu našķi.

Klēra sēdēja pie galda un ēda, un ēda. Arī es sēdēju un skatījos uz viņu, taču viņa neko vairāk man nedeva. Beigusi ēst, viņa iemeta spainī zem izlietnes kaut kādus papīriņus, kas smaržoja pēc tiem pašiem saldumiem, un es nevarēju saprast, kāpēc viņa nenoliek tos zemē, lai es varu izlaizīt. Tādi tie cilvēki ir izmet pašas gardākās lietas.

Mazliet vēlāk Klēra iegāja vannas istabā un nostājās uz mazas, plakanas, kantainas kastītes, kas bij a lielāka par suņu bļodiņu, bet ne tik augsta. Divas, komats, sešas mārciņas? Ak Dievs! Stulbene! viņa nelaimīga šņāca. Es uztvēru viņas ciešanas, taču viņa nemanīja, ka vēlos viņu mierināt.

Klēra izdvesa krekstošu skaņu, tad notupās pie ūdens poda un izvēmās. Es nervozi soļoju viņai nopakaļ, juzdama viņas sāpes un nemieru. Saodu gardumus, ko viņa bija ēdusi iepriekš, bet tad viņa pavilka sviru un smarža ar šalcienu izzuda. Es luncināju asti, cik stipri vien spēju, cenzdamās ierāpties viņai klēpī un nolaizīt viņu, un pēc kāda laika tas iedarbojās, kaut arī viņa joprojām bija mazliet satraukusies.

Pēc dažām dienām mūsu ikdienā ieviesās jauna kārtība. Katru ritu Klēra uz vairākām stundām atstāja mani pagrabā vienu pašu, aizbarikādētu mazajā telpiņā zem kāpnēm. Dienas vidū viņa uz bridi atnāca mājās, parotaļājās ar mani, savāca manis atstāto netīrību un pabaroja mani. Pēcpusdienā Klēra skrēja lejā pa kāpnēm, saukdama: "Mollij!" un tad palika mājās līdz rītam. Es nospriedu, ka viņa nodarbojas ar skolu. Ari mans zēns Ētans bija nodarbojies ar skolu. Kad to darīja viņa, tas nemaz nebija labāk.

Mēs ar Klēru katru vakaru spēlējām spēli: viņa mani iesprostoja šaurajā telpiņā aiz kastēm, bet pati palika otrā pusē, kur varēju viņu sajust. Ja es iečinkstējos vai ierējos, viņa pavilka kastes malā un ļoti asi teica: "Nē!" Ja es sēdēju mierīgi, viņa, pavilkuši malā kastes, pacienāja mani ar kādu našķi. Tā mēs sēdējām, klusuma posmiem kļūstot aizvien ilgākiem, un es katru reizi dabūju našķi. Es sapratu, ka viņa grib, lai klusēju, kad atrodos zem kāpnēm, kamēr viņa ir turpat aiz kastēm.

Man nepatika tur palikt vienai, un es varēju iedomāties veselu virkni daudz jautrāku rotaļu.

Kad pavadīju tur visu nakti, tā, visticamāk, bija kļūda, sevišķi reizēs, kad augšstāvā dzirdēju Klēru. Taču katru reizi, kad ierējos, Klēra nāca lejā un teica: "Nē!" Un, kad es beidzot vienkārši padevos un apgūlos, viņa mani pamodināja un iedeva našķi. Nevarēju saprast, kas man jāsaprot.

Tad kādu dienu Klēra sacīja: Labi, viņa nāk. Ejam, Mollij! Viņa noveda mani lejā un nolika zem kāpnēm. Es sēdēju klusi. Tad izdzirdēju balsis un soļus un zināju, ka Glorija pārradusies mājās.

Es sēdēju klusi.

Klēra man iedeva lielu našķi un izveda ilgā pastaigā. Es saodu trusi!

Kad satumsa, viņa nolika mani patrepē, un es ar smagu nopūtu apgūlos. Tomēr klusēju un agri no rīta saņēmu lielu našķi un pastaigu.

Esi nu laba! Esi klusa! Es tevi mīlu, Mollij. Es tevi mīlu, Klēra runāja. Tad viņa aizgāja. Es brītiņu pasnaudu un tad dzirdēju, ka pa augšstāvu staigā Glorija. Nebiju pārliecināta, vai Glorija zina, ka man par klusēšanu pienākas našķi.

Klēra nebija sastūmusi kastes pavisam cieši, un, liekot lietā purnu, es atklāju, ka varu pakustināt apakšējo kasti tik daudz, lai pa spraugu izbāztu galvu. Es locījos un stumdījos, un staipījos, un tiku cauri!

Lai ari biju gana liela, lai kāptu pa kāpnēm, tikt līdz augšai nebija viegli. Durvis bija atvērtas, un, tiklīdz es sasniedzu augstāko pakāpienu, iezvanījās durvju zvans. Dzirdēju, kā Glorija šķērso istabu, lai atvērtu parādes durvis.

Ierikšoju viesistabā, pa ceļam piestājot apostīt uz grīdas nolikto koferi, kurš tur agrāk nebija manīts.

-     Jā? Glorija teica, nostājusies durvīs. No ārpuses plūstošais gaiss ienesa brīnišķīgu zāles un koku smaržu, taču līdz ar to arī spēcīgi puķaino Glorijas aromātu, kurš savā spēkā draudēja nosmacēt visu pārējo.

-       Mis Mahounija? Es esmu policiste Lūlina. Esmu kavētāju apsekotāja un atbildu par Sīdžejas lietu. Vai viņa jums atdeva uzaicinājumu?

Es aizrikšoju sasveicināties ar Gloriju. Uz lieveņa stāvošā policiste vēroja, kā es tuvojos.

-    Uzaicinājumu. Klēra? Par ko jūs runājat?

-       Piedodiet. Man ar jums jārunā. Jūsu meita šajā semestrī ir kavējusi pārāk daudz nodarbību.

Glorija vienkārši stāvēja, kaut arī es atrados viņai tieši blakus. Pieliku ķepu pie viņas kājas.

Viņa paskatījās lejup uz mani un iekliedzās.

ASTOTĀ NODAĻA

i

Glorija izlēca ārā uz lieveņa, un es viņai sekoju, luncinādama ar asti abām sievietēm.

-    Tā nav lapsa! Glorija kliedza.

Otra sieviete noliecās un noglaudīja mani. Viņas rokas bija siltas un maigas, tās smaržoja pēc ziepēm un arī pēc kaut kādiem riekstiem. Lapsa? Protams, nav. Tas ir kucēns.

-    Ko tas dara manā mājā?

Sieviete piecēlās. Es uz to nevaru atbildēt, cienītā, šī ir jūsu māja. Suns šeit bija ari pagājušonedēļ, kad satiku jūsu meitu.

-    Tas nav iespējams!

-     Labi… klausieties, sieviete sacīja, lūk, vēl viens paziņojuma eksemplārs un aicinājums ierasties tiesā. Viņa iedeva Glorijai papīrus. Jums jāierodas kopā ar meitu. Skaidrs? Tā kā viņa ir nepilngadīga, likuma priekšā atbildīga esat jūs.

-    Bet kā ar suni?

-    Kā, lūdzu?

Dzirdot vārdu "suns", es apsēdos. Glorija šķita par kaut ko sašutusi, bet jaukā dāma gan varētu iedot kādu našķi. Man garšoja dažādi rieksti, pat tie sāļie, kuri dedzina mēli.

-     Paņemiet prom to suni! Glorija teica.

-    To es nevaru darīt, cienītā.

-    Tātad jūs sakāt, ka dažas vidusskolnieces nobastotas stundas jūs uztrauc vairāk nekā suņa iesprostota sieviete?

-    Tā… tā ir, jā.

-     Neko tik muļķīgu savu mūžu neesmu dzirdējusi! Kas jūs par policisti?

-     Es esmu skolas kavējumu policiste, mis Mahounija.

-    Es iesniegšu sūdzību policijas komisāram.

-      Dariet tā! Tikmēr gaidīšu mūsu tikšanos tiesā. Sieviete pagriezās un devās prom; tātad našķu nebūs.

-    Tad ko man iesākt ar to suni? Glorija kliedza viņai nopakaļ.

-       Zvaniet dzīvnieku kontrolei, cienītā, viņi ar to nodarbojas.

-      Labi, zvanīšu, Glorija teica. Grasījos sekot viņai atpakaļ mājā, bet sarāvos, kad viņa man uzkliedza: "Nē!" Viņa aizcirta durvis, atstājot mani ārā.

Izgāju priekšpagalmā. Bija jauka diena. Varbūt tas trusis ir ārā un meklē mani. Aizdipināju pa trotuāru, ošņādama krūmus.

Māju priekšpagalmi ielas malā man atgādināja vietu, kur Ētans bija dzīvojis pirms pārvākšanās uz Fermu: tie bija pietiekami lieli rotaļām un tos bieži norobežoja krūmi. Gaisu pildīja saldā ziedu smarža, un visi zaļumi bija pilnā plaukumā. Saodu suņus, kaķus un cilvēkus, bet ne pīles vai kazas. Reizumis garām paslīdēja pa mašīnai, samaisot gaisu un aromātu virmā iejaucot savas metāliskās un eļļainās smaržas.

Patvaļīgi staigājot bez saites, mazliet jutos kā slikts suns, taču Glorija bija palaidusi mani vaļā, tāpēc nospriedu, ka tā drīkst.

Apmēram pēc stundu ilgas ošņāšanās un pētīšanas dzirdēju tuvojamies soļus, un kāds vīrs iesaucās: Šurp, suņuk! Sākumā uzreiz gribēju skriet viņam klāt, bet, ieraudzījusi viņa rokās nūju ar cilpu galā, apstājos. Viņš nāca man virsū, pastiepis cilpu. Nāc nu, laba meitene, viņš man sacīja.

Jutu cilpu ap kaklu, it kā tā jau būtu tur. Atmuguriski tenterēju prom.

-    Nu, nemūc vis! viņš maigā balsī dudināja.

Noliecu galvu, lai paskrietu viņam garām, bet viņš

klupa pretī, un es paliku lokāmies nūjas galā. Rokā esi! viņš teica.

Man bija bail. H nevajadzēja notikt. Es negribēju doties līdzi vīram, kurš ar nūju vilka mani uz kravas mašīnu. Cilpa ap kaklu savilkās ciešāk, spiežot manu galvu pret mašīnas riepu, tad virs mani pacēla, atskanēja klaudziens, un es atrados krātiņā kravas kastē.

-    Hei!

Vīrietis pagriezās, nācēja soļiem tuvojoties.

-Hei!

Tā bija Klēra.

-    Ko jūs darāt? Tas ir mans suns!

Vīrietis pacēla plaukstas pret Klēru, kas elsodama stāvēja viņam pretī. Priecādamās viņu redzēt, atspiedu ķepas pret krātiņa režģiem un luncināju asti.

-    Pagaidiet, tā, pagaidiet, vīrietis iebilda.

-     Jūs nedrīkstat aizvest manu suni! Klēra dusmīgi uzstāja.

Vīrietis sakrustoja rokas uz krūtīm. Es viņu aizvedīšu. Esam saņēmuši sūdzības, un suns skraida nepieskatīts.

Es ierējos, lai viņa zina, ka esmu turpat blakus, gatava, lai mani izlaistu ārā.

-      Sūdzības? Mollija ir tikai kucēns. Kurš gan varētu sūdzēties par kucēnu? Klēra jautāja. Ko viņa darīja pārāk stipri iepriecināja?

-     H nav jūsu darīšana. Ja tas ir jūsu suns, varat to paņemt no patversmes jebkurā laikā, sākot no rītdienas pēcpusdienas. Vīrietis grasījās doties prom.

-      Bet pagaidiet! Pagaidiet! Viņa ir tikai… Pa Klēras vaigiem sāka ritēt asaras. Es iesmilkstējos, vēloties aizskūpstīt prom viņas skumjas. Viņa aizklāja muti ar plaukstu. Mollija nesapratīs, ja viņu aizvedīsiet. Viņa ir patversmes suns un reiz jau ir tikusi pamesta. Lūdzu, lūdzu! Es nezinu, kā viņa izkļuva ārā, taču apsolu, ka tas vairs neatkārtosies! Es apsolu, es apsolu! Lūdzu!

Vīrieša pleci saguma. Viņš dziļi ievilka elpu un lēnām noteica: Nu… Labi, klausieties. Lai būtu, bet tad jums viņa jāaizved uz čipošanu un vakcinēšanu un vēl pēc dažiem mēnešiem uz sterilizāciju. Sarunāts? Un tad dabūjiet apliecību! Tāds ir likums.

-    Labi! Es apsolu!

Kravas mašīnas spēle beidzās. Vīrs atvēra krātiņu, Klēra pasniedzās un izvilka mani laukā. Viņa mani apskāva, un es skūpstīju viņas seju, tad paskatījos uz vīrieti, vai ari viņš nevēlas buču.

-    Labi, vīrietis noteica.

-     Paldies jums, paldies! Klēra pateicās.

Mašīna brauca prom. Klēra stāvēja un skatījās nopakaļ, joprojām turēdama mani rokās. Sūdzības, viņa nomurmināja.

Kad viņa nesa mani uz mājām, jutu, cik skaļi viņas krūtīs sitas sirds. Mēs iegājām pa parādes durvīm, un viņa apstājās un nolika mani zemē. Tieši mana deguna priekšā uz grīdas mētājās papīrs, es to apostīju un sajutu sievieti, kura vēl nesen bija stāvējusi uz lieveņa. Klēra pacēla papīru un nopētīja to.

-    Klēra? Tā esi tu?

Glorija ienāca ap stūri un apstājās, skatīdamās uz mani. Es luncināju asti un devos ar viņu sasveicināties, taču Klēra noliecās un pacēla mani.

-    Ko? Ko tu dari? Glorija iesaucās.

-    Tā ir Mollija. Viņa… viņa ir mans suns. Klērai trīcēja rokas.

-    Nav vis, Glorija atcirta.

-      Kas viņa nav? Viņa nav Mollija? Vai suns? Klēra jautāja.

-    Arā! Glorija iebļāvās.

-    Nē! Klēra kliedza pretī.

-     Manā mājā tev suņa nebūs!

-     Es viņu paturēšu!

-    Tu tagad nedrīksti runāt man pretī. Vai tu zini, kādās nepatikšanās esi iekūlusies? Pie manis bija ieradusies nepilngadīgo policija. Tev ir tik daudz skolas kavējumu, ka viņi bija atnākuši tevi arestēt.

Klēra nolika mani zemē.

-     Nē! Neliec to zvēru uz mana paklāja!

Visas šīs bļaustīšanās dēļ kāpos prom no Glorijas.

-      Tas ir suns. Viņa neko nedarīs viņa tikko ārā pačurāja.

-    Suns? Vai esi droša, ka tā nav lapsa?

-    Kas tev vajag jaunu kažoku?

Aizklīdu līdz dīvānam, bet zem tā nekā nebija smaržoja tikai pēc putekļiem. Faktiski vairums smaržu mājā nāca no Glorijas.

-      Tas tūlīt pacels kāju pie dīvāna! Es nekavējoties kādam piezvanīšu, Glorija spiedza.

-    Tu šito vispār izlasīji? Klēra jautāja. Viņa nočabināja rokās papīru, un es uzmanīgi vēroju, minēdama, vai viņa grasās to mest. H ir pavēste tev, saproti? Ari tev jāierodas tiesā.

-     Nu, es viņiem teikšu, ka netieku ar tevi galā.

-    Un es viņiem pastāstīšu, kāpēc tā.

-    Kāpēc kā?

-    Kāpēc es varēju tik bieži neiet uz skolu. Tu visu laiku brauc ceļojumos un atstāj mani mājās vienu pašu, bez pieaugušajiem, ieskaitot to reizi, kad man bija divpadsmit gadu. Vienu pašu!

-       Neticami! Tu gribēji palikt viena. Tev tā auklīte riebās.

-     Man auklīte riebās, jo viņa dzēra. Vienreiz viņa aizmiga mašīnā uz piebraucamā ceļa.

-       Šo sarunu mēs tagad neatkārtosim. Ja tu liksi saprast, ka es kaut kādā veidā esmu nolaidīga māte, tad es vienkārši piezvanīšu sociālajam dienestam un tu varēsi dzīvot bērnunamā.

Es dažas reizes apgriezos riņķī un tad nogūlos uz mīkstā paklāja. Taču klaigāšana mani satrauca, un pēc brīža es jau atkal biju piecēlusies kājās.

-     Jā, tā tas darbojas. Vienkārši atstāj mani kastē pie ārdurvīm, otrdienās viņiem ir apgaita mani savāks un aizvedīs, lai es kļūtu par bāreni.

-    Tu saprati, kā es to domāju.

-     Jā. Tu piezvanīsi sociālajam dienestam un pateiksi, ka vairs negribi būt mana mamma. Tad sekos tiesas sēde. Un tiesnesis gribēs zināt, kur tu visu nedēļu biji palikusi Aspenā un kur tu biji, kad aizbrauci uz Vegasu, kad man bija trīspadsmit gadu, un kur tu biji, kad mēnesi pavadīji Ņujorkā. Un zini, ko viņš teiks? Viņš teiks, ka tevi jāliek cietumā. Un to zinās visi kaimiņi. Viņi redzēs, kā tevi iesēdina policijas mašīnā roku dzelžos, ar kažokādas cepuri galvā.

-       Mana māte atstāja mani vienu, kad biju daudz jaunāka par tevi. Es nesūdzējos.

-    Tā pati māte, kura sita tevi ar dārza rīkiem? Tā, kura tev astoņu gadu vecumā salauza roku? Domāju gan, ka nesūdzējies!

-      Es gribēju teikt, ka man nekas slikts nenotika. Un tev arī ne.

-    Bet es gribēju teikt, ka tavu mammu arestēja un ari tevi arestēs, Glorija. Tagad likumi ir vēl stingrāki. Lai tiktu cietumā, vairs nevajag iesūtīt savu bērnu traumatoloģijas nodaļā.

Glorija blenza uz smagi elpojošo Klēru. Protams, Klēra sacīja klusā balsī, ja tu man ļautu paturēt Molliju…

-    Es nesaprotu, kā tu to domā.

-     Es pastāstītu tiesnesim, ka meloju tev. Teicu, ka eju uz skolu, kaut arī patiesībā bastoju. Es pastāstītu, ka tā nav tava vaina.

-    Tā nav mana vaina!

-      Vai ari es varu viņam pastāstīt, kā tu mani visu laiku atstāj vienu, jo tev jādodas vizināties ar saviem draudziņiem. Tas ir mans piedāvājums. Es paturu Molliju un meloju tiesnesim. Ja gribēsi, lai tieku no viņas vaļā, es visu izstāstīšu.

-    Tu esi tikpat briesmīga kā tavs tēvs.

-     Pie velna, Glorija! Šitais teksts mani vairs pat neaizvaino. To tu esi teikusi pārāk bieži. Tad kā tu gribi rīkoties tālāk?

Glorija izgāja no telpas. Klēra pienāca man klāt, paglaudīja mani, un es saritinājos uz paklāja un aizmigu. Kad pamodos, Glorijas mājā vairs nebija. Klēra bija virtuvē, un es žāvādamās piecēlos un gāju paskatīties, ko viņa dara. Gaisā virmoja garda smarža.

-     Grauzdiņu gribi, Mollij? Klēra vaicāja. Viņa izklausījās noskumusi, tomēr iedeva man grauzdiņu. Medus sviestu gan tev nedrīkst dot, viņa piebilda. Tas domāts tikai cilvēkiem.

Viņa piecēlās no galda un atvēra iepakojumu, un gaisā tūdaļ izplūda jauna, kārdinoša grauzdiņu smarža. Viņa nometa zemē rotaļlietu, un es to patrenkāju, nagiem skrapstot pa gludo grīdu.

-      Gribi vāciņu? Labi, vari dabūt vāciņu, viņa man teica.

Es laizīju rotaļlietu, kurai piemita apbrīnojama, salda smarža, taču nekā ēdama tur nebija. Pagrauzu to. Klēra piecēlās no galda un pagatavoja jaunus grauzdiņus, un tad vēl, un tad vēl, kamēr es laimīga grauzu rotaļlietu. Tad viņa piecēlās. Maize beidzās, viņa teica, mezdama atkritumu kastē plastmasas maisiņu. Es luncināju asti, domādama, ka Klēra nāks paspēlēties ar rotaļlietu, taču meitene piegāja pie letes, un es dzirdēju, kā viņa attaisa vēl vienu plēves iepakojumu, un tad viņa pagatavoja jaunus grauzdiņus. Viņa iespēra rotaļlietai, tā aizslīdēja pa gridu, un es tai uzklupu. Ikreiz, kad Klēra cēlās, lai pagatavotu jaunus grauzdiņus, viņa paspēra rotaļlietu, un es tai džinos pakaļ. Atklāju, ka, uzliekot uz tās priekšķepas, varu slidināties, līdz atsitos pret sienu. Cik lieliska rotaļa!

-      Viss cauri. Nāc, Mollij! Klēra aicināja. Es sekoju viņai līdzi guļamistabā. Gribi gulēt te, uz spilvena? Mollij? Klēra papliķēja pa spilvenu, es metos tam virsū un purināju to zobos.

Taču Klēra negribēja rotaļāties. Viņa gulēja uz muguras ar atvērtām acīm. Es uzliku galvu viņai uz krūtīm, un viņa ar pirkstiem izbrauca cauri manam kažokam, taču Klērā noritēja kādas pārmaiņas, viņas garastāvoklis pasliktinājās. Es pieglaudos viņai, cerēdama, ka varēšu izdabūt viņu ārā no skumjām, bet, kad meitene ievaidējās, zināju, ka man tas neizdodas. Gāju nolaizīt meitenes seju un saodu sviestu un grauzdiņus, un saldo, cukuraino piegaršu, kas bija klājusi rotaļlietu, bet viņa aizgriezās no manis. Ak Dievs, viņa klusi izdvesa.

Klēra iegāja vannas istabā, un es dzirdēju ristīšanos un saodu saldos grauzdiņus. Viņa atkal vēma. Klēra bija iebāzusi galvu ūdens bļodā, kuru vairākkārt izskaloja, pirms atkal piecēlās un nopētīja spogulī savus zobus. Tad viņa uzkāpa uz mazās kastītes. Deviņdesmit deviņas, komats, trīs, viņa vaidēja. Es sevi ienīstu.

Nospriedu, ka es ienīstu kastīti par to, kā tā liek viņai justies.

Ejam gulēt, Mollij!

Klēra neveda mani lejā uz pagrabu viņa ļāva man gulēt pie sevis gultā. Es tā priecājos, ka man nav jābūt tajā šaurajā telpiņā un es varu atrasties gultā pie viņas, ka, protams, nevarēju aizmigt, taču viņa man uzlika roku un glaudīja mani, līdz es samiegojos. Apgriezos un saritinājos pie viņas, un, slīdot miegā, viņas mīlestība plūda manī un mana mīlestība plūda viņā. Tas bija vairāk nekā vienkārši sargāt kādu uzticības dēļ es mīlēju Klēru, mīlēju viņu tik pilnīgi un galīgi, cik vien suns var mīlēt cilvēku. Ētans bija mans zēns, bet Klēra ir mana meitene.

Vēlāk pamodos, jo ārā dzirdēju Gloriju sarunājamies ar kādu vīrieti. Vīrietis iesmējās, tad iedarbināja mašīnu un aizbrauca, mājas parādes durvis atvērās un tad aizvērās.

Klēra joprojām gulēja. Dzirdēju kādu tuvojamies pa gaiteni zem kāpnēm pavadītais laiks, klausoties soļos, bija iemācījis, ka tā ir Glorija.

Durvis uz gaiteni bija pavērtas, un Glorija tajās apstājās un blenza uz mani gultā. Istabā ieplūda viņas piņķerīgās smaržas. Es mazliet paluncināju asti.

Neko citu viņa nedarīja vienkārši blenza uz mani no tumšā gaiteņa.

DEVITA NODAĻA

>

Klērai bija daudz draugu, kas nāca ar mani spēlēties, un pamazām es sāku saprast, ka viņu tagad sauc par Sidžeju. Cilvēki tā var mainīt lietu nosaukumus, bet es joprojām biju Mollija. Glorijas vārds bija Glorija un vēl arī Nu Māt. Tagad tikai Glorija sauca Sīdžeju par Klēru.

Tas darbojās arī otrādi reizēm vārdi palika tie paši, bet mainījās cilvēki. Agrāk par Vetārstu sauca Dakteri Debu, bet tagad Sīdžeja tā sauca Dakteri Mārtiju. Viņš bija tikpat jauks kā Daktere Deba ar visiem tiem matiem starp degunu un lūpu un ar stiprajām rokām, kas mani aizskāra tik maigi.

No Sīdžejas draugiem man visvairāk patika Trents zēns, kurš rūpējās par Rokiju. Trents bija augumā garāks par Sīdžeju, viņam bija tumši mati, un viņš vienmēr smaržoja pēc Rokija. Kad Trents nāca ciemos, viņš parasti ņēma līdzi manu brāli, un mēs divatā skraidījām pa iekšpagalmu, cīnoties viens ar otru. Mēs rotaļājāmies, līdz saļimām no noguruma, un iepletāmies zālītē. Bieži vien elsodama gulēju virsū brālim, aiz tīras mīlestības turēdama mutē viņa kāju.

Rokijs bija druknāks par mani un arī lielāks, tomēr parasti viņš ļāva man nospiest sevi pie zemes, ja vēlējos. Kad biju viņu nogāzusi, katrreiz ievēroju, ka viņa purna tumšāk brūnā krāsa saskan ar manu kāju krāsu visādi citādi viņš bija gaišāk brūns. Pamanīju, ka, dienām kļūstot siltākām, savu augšanu varēju vērot, samēroties ar Rokiju, brālis vairs nebija lempīgs kucēns, un es tāpat.

Roldjs bija pilnībā nodevies Trentam. Viņš mēdza rotaļas vidū aizskriet pie Trenta, lai viņš to paglauda. Es viņam sekoju, un Sīdžeja ari mani paglaudīja.

-    Kā tev šķiet varbūt viņš ir šnaucerpūdelis? Sīdžeja vaicāja Trentam. Šnūdelis?

-     Diez vai. Varbūt dobermaņpūdelis, Trents minēja.

-    Dulburis?

Es paluncināju asti par savu mīļāko vārdu un draudzīgi pabakstīju Sīdžeju ar purnu. Ētans bija saucis mani par dulbursuni, tas bija īpašs vārds, kurš nesa līdzi visu mīlestību, ko zēns var dot sunim. Dzirdot Sīdžeju to izrunājam, atcerējos saistību starp savu zēnu un Sīdžeju manu meiteni.

-    Vai kaut kāda veida spaniels, Trents prātoja.

-    Mollij, tu varētu būt šnūdelis, spūniels vai dulburis bet pūdelis gan tu neesi, Sīdžeja teica, turēdama mani tuvu sev klāt un skūpstīdama manu degunu. No prieka kulstīju asti.

-    Hei, paskaties! Rokij? Sēdi! Sēdi! Trents komandēja. Rokijs modri vēroja Trentu, apsēdās un palika nekustīgs. Labs suns!

-      Es gan Mollij ai nekādus trikus nemācu, Sīdžeja teica. Man pavēļu pietiek jau pašas dzīvē.

-    Tu joko? Suņi grib strādāt. Viņi alkst pēc darba. Vai ne, Rokij? Labs puika, sēdi!

Nu, to vārdu gan es zināju. Šoreiz, kad Rokijs apsēdās, apsēdos arī es.

-     Paskat, Mollija to saprata, vērojot Rokiju. Tu esi ļoti labs suns, Mollij!

Es paluncināju asti par to, ka esmu labs suns. Es zināju ari citas komandas, taču Sīdžeja tās neizteica. Rokijs apvēlās uz muguras, lai viņam pakasa vēderiņu, un es ar zobiem maigi saķēru viņa kaklu.

-     Klau, tad… Trents sastomījās. Rokijs sastinga, tad izlocījās no mana satvēriena. Arī es to sajutu pēkšņu baiļu vēsmu no Trenta. Rokijs ar purniņu pagrūda Trenta roku, bet es skatījos uz Sīdžeju, kura smaidīja uz debesīm, neapjauzdama nekādas briesmas.

-       Varbūt… Sīdžej? Varbūt mums šogad uz skolas sarīkojumu iet kopā?

-      Ko? Nē, tu joko? Uz sarīkojumiem neiet kopā ar draugiem. Ne tam tie ir domāti.

-Jā, bet…

-     Bet kas? Sīdžeja pagriezās un atglauda matus no sejas. Ak Dievs, Trent, uzaicini kādu skaistu meiteni! Varbūt Sjūzenu? Es zinu, ka tu viņai patīc.

-     Nē, es… skaistu meiteni? Trents teica. Beidz! Tu zini, ka esi skaista.

Sīdžeja viegli iesita viņam pa plecu. Tu, ķēms!

Trents sarauca pieri un nodūra skatienu.

-     Kas ir? Sīdžeja jautāja.

-     Nekas.

-    Paklau, ejam uz parku!

Mēs izgājām pastaigāties. Rokijs mūs vadīja, ostīdams un iezīmēdams krūmus, bet es turējos pie Sīdžejas sāniem. Viņa ielika roku kabatā un izvilka nelielu paciņu, bet tie nebija našķi. Redzēju uguns liesmu, un tad no viņas mutes iznāca smirdīgi dūmi. Šo aromātu es pazinu: tas bija visās Sīdžejas drēbēs un bieži arī elpā.

-    Tad kas tur ir ar to nosacīto sodu? Kā notiek visa tā mājas aresta padarīšana? Trents interesējās.

-     Nekā tur nav. Man vienkārši jāiet uz skolu. Tas pat īsti nav nekāds nosacītais sods. Glorija izturas tā, it kā es būtu kaut kāds noziedznieks. Sīdžeja iesmējās, un, viņai noklepojoties, gaisā parādījās vēl vairāk dūmu.

-    Toties tu varēji paturēt suni.

Abi ar Rokiju pacēlām galvu, izdzirdot vārdu "suns".

-        Es izvākšos tajā pašā dienā, kad man paliks astoņpadsmit.

-    Ja? Kā tu domā to īstenot?

-     Ja vajadzēs, iestāšos armijā. Iestāšos klosterī. Man vienkārši jāizdzīvo līdz divdesmit vienam.

Mēs ar Rokiju atradām kaut ko mirušu, kas gardi smaržoja, bet Sīdžeja un Trents turpināja iet, un saite aizvilka mūs prom, pirms bijām paguvuši tajā izvārtīties. Reizēm cilvēki ļauj saviem suņiem apostīt visu, kas ir svarīgs, bet biežāk tie iet pārāk ātri un brīnišķās iespējas zūd.

-      Kas notiks, kad tev būs divdesmit viens? Trents jautāja.

-    Tad es dabūšu pusi no naudas, ko tētis man atstājis noguldījumā.

-    Ja? Cik daudz?

-    Apmēram miljonu dolāru.

-    Nevar būt!

-      Var gan. Pēc katastrofas tika noslēgts izlīgums ar aviokompāniju. Tur pietiek naudas koledžai un tam, lai varu pārvākties uz Ņujorku un pacelt aktierspēli augstākā līmenī.

Dažas mājas tālāk pa zāli lēkāja vāvere. Es sastingu, aptvērusi tās liktenīgo kļūdu. Abi ar Rokiju pieliecām galvu un metāmies uzbrukumā, raujot saiti. Hei! Trents iesmējās. Viņš skrēja kopā ar mums, taču, tā kā Trents un Sīdžeja mūs neatlaida, vāverei izdevās tikt līdz kokam, viņa uzskrēja augšā un purpināja uz mums. Citādi mēs pilnīgi noteikti būtu to noķēruši. To pašu vāveri ķērām arī atpakaļceļā. Vai tas dumjais ērms grib, lai viņu noķer?

Reizi pa reizei Sīdžeja teica: "Gribi braukt pie Vetārsta?" Aptuvenā tulkojumā tas nozīmēja: "Ejam vizināties mašīnas priekšējā sēdeklī ciemos pie Daktera Mārtija!" Es vienmēr atbildēju ar dedzību pat pēc tam, kad vienu dienu mājās biju pārradusies ar dumjo apkakli plastmasas konusu, kurš pastiprināja skaņas un apgrūtināja ēšanu un dzeršanu. Man vajadzēja daudz laika, lai ar šo domu aprastu, taču galu galā sapratu, ka cilvēkiem patīk savus suņus reizi pa reizei ietērpt dumjās apkaklēs.

Kad atkal sastapu Rokiju, ari viņam bija tāda pati apkakle. Tajās bija grūti cīnīties, taču kaut kā mums tas izdevās.

Nabaga Rokijs tagad dziedās soprānā, Trents teica.

Sīdžeja iesmējās, un viņai pa muti un degunu iznāca dūmi.

Drīz pēc dumjo apkakļu noņemšanas sākām apmeklēt "Mākslas nodaļu", kur man bija jādodas uz klusu vietu un jākošļā graužamā mantiņa, kamēr Sīdžeja sēdēja un spēlējās ar smirdīgiem kociņiem un papīru. Mākslas nodaļā visi zināja manu vārdu un glaudīja mani, un reizēm pabaroja tas bija citādi nekā mājās, kur Sīdžeja mani apskāva un apmīļoja, bet Glorija vienkārši grūda prom, ja mēģināju viņu jebkādā veidā sveicināt.

Glorija nemēdza pieskarties ari Sīdžejai, tāpēc labi, ka pie viņas biju es. Varētu pat teikt, ka atrasties Sīdžejas apskāvienos bija mans galvenais uzdevums. Guļot viņas gultā, jutu, kā no viņas aizplūst vientuļā sāpe. Es luncināju asti un bučoju viņu, pat vieglītēm grauzīju viņas roku tik ļoti priecājos būt kopā ar savu meiteni.

Kad Sīdžejas nebija mājās, es dzīvoju apakšstāvā. Trents atnāca un kopā ar Sīdžeju pagraba durvīs ierīkoja suņu durtiņas, lai tad, kad sagribas, varu tikt ārā pagalmā. Man patika iet iekšā un ārā pa suņu durtiņām otrā pusē vienmēr gaidīja kaut kas aizraujošs.

Reizēm, kad biju pagalmā, logā redzēju Gloriju viņa vēroja mani. Es allaž paluncināju asti. Glorija kaut kāda iemesla dēļ uz mani dusmojās, taču no pieredzes zināju, ka cilvēki uz suņiem nespēj dusmoties mūžīgi.

Kādu dienu Sīdžeja pārradās mājās tik vēlu, ka saule jau bija norietējusi. Viņa ilgi mani apskāva un bija noskumusi un noraizējusies. Tad mēs iegājām viņas vannas istabā un viņa izvēmās. Es nožāvājos un nemierīgi staigāju apkārt ikreiz, kad tā notika, nezināju, ko iesākt. Mēs ar Sīdžeju reizē pacēlām skatienu durvīs stāvēja Glorija un vēroja mūs.

-   Tev tas nebūtu jādara tik bieži, ja tu tik daudz neēstu, Glorija teica.

-     Nu Māt! Sīdžeja atcirta. Viņa piecēlās, piegāja pie izlietnes un padzērās ūdeni.

-     Kā pagāja noklausīšanās? Glorija jautāja.

-    Šausmīgi. Es neko nedabūju. Vispār, ja neesi visu gadu gājis drāmas pulciņā, viņi tevi neuzskata pat par lomas kandidātu.

-      Nu… Ja viņi nepaņem manu meitu savai vasaras izrādei, tad paši vien būs zaudētāji. Tam tāpat īsti nav nozīmes neviens nav kļuvis par aktieri tāpēc, ka spēlējis skolas ludziņās.

-     Tieši tā, Glorija. Kur gan dzirdēts par aktieri, kurš spēlētu ludziņās.

-     Es vienkārši saku, ka vidusskolā nedziedāju un tas mani nekādi nav kavējis.

-     Esmu ievērojusi, ka pēdējā laikā ierakstu kompānijas vienkārši gāž ārā mūsu mājas durvis.

Glorija sakrustoja rokas uz krūtīm. Man bija ļoti daudzsološa karjera, līdz paliku stāvoklī ar tevi. Līdzko tev ir bērns, viss mainās.

-    Ko tu centies pateikt ka nevarēji vairs padziedāt, jo tev piedzima bērns? Kas tu mani dzemdēji caur balseni?

-    Tu man ne reizi neesi pateikusies ne reizi!

-     Man būtu jāpateicas par to, ka mani piedzemdēji? Nopietni? Vai tādas kartītes vispār ražo "Paldies, ka deviņus mēnešus ļāvi uzkavēties savā dzemdē!"?

Es palēcos un meistarīgi piezemējos gultas kājgalī.

-    Nost! Glorija iebļāvās.

Es vainpilna nolēcu zemē un, nolaidusi galvu, nogūlos uz grīdas.

-    Ir labi, Mollij. Tu esi laba meitene, SIdžeja mierināja. Kas tev ir pret suņiem, Glorija?

-    Es vienkārši nesaprotu, kas tajos var piesaistīt. Tie ir netīri un smirdīgi. Tie laiza. Tie nedara neko derīgu.

-    Tu savas domas mainītu, ja kādu laiku pavadītu kopā ar suni, SIdžeja atbildēja, glaudīdama mani.

-    Esmu to darījusi. Manai mātei bija suns, kad biju maza.

-    To tu man neesi stāstījusi.

-     Viņa to bučoja uz lūpām; tas bija pretīgi, Glorija turpināja. Viņa vienmēr ar to mīlinājās. Tas bija resns un vienkārši visu dienu gulēja viņai klēpī, un nedarīja neko jēdzīgu, vienkārši sēdēja un skatījās, kā es tīru māju.

-    Nu, Mollija tāda nav.

-     Tu visu naudu iztērē par suņu barību un vetārsta rēķiniem, bet mēs varētu nopirkt tik daudz jauku lietu.

-     Tagad, kad man ir Mollija, man neko citu nevajag. SIdžeja kasīja manu ausi, un es ņurdēdama piespiedos viņai ciešāk.

-      Skaidrs. Visi nopelni pienākas sunim, bet mātei nekā. Glorija pagriezās un izgāja pa durvīm. Sīdžeja piecēlās, aizvēra durvis un tad pieglaudās pie manis gultā.

-    Mēs no šejienes pazudīsim, tiklīdz varēsim, es apsolu, Mollij, Sīdžeja teica. Es nolaizīju viņas seju.

Es biju labs suns un rūpējos par Ētana bērnu, taču tas nebija tikai tāpēc, ka viņš tā vēlētos. Es mīlēju Sīdžeju. Un man ļoti patika gulēt viņas apskāvienos, pastaigāties ar viņu un darīt Mākslas nodaļu.

Taču man nepatika vīrietis, vārdā Šeins, kurš sāka visu laiku nākt ciemos. Vakaros Glorijas ļoti bieži nebija mājās, tāpēc Šeins ar Sīdžeju saritinājās uz dīvāna. Šeina rokas oda pēc tiem pašiem dūmiem, kas bija jūtami Sīdžejas drēbēs. Viņš ar mani vienmēr sasveicinājās, tomēr sapratu, ka īstenībā viņam nepatīku Šeins mani glaudīja pārāk nevērīgi. Suņi tādas lietas pamana.

Es neuzticos cilvēkiem, kuriem nepatīk suņi.

Kādu vakaru, kad mājā bija Šeins, ieradās Trents ar Rokiju. Trents stāvēja kājās, un Rokijs ļoti modri skatījās augšup uz viņu. Jutu Trenta dusmas un skumjas, un Rokijs acīmredzot arī. Centos iesaistīt Rokiju nelielā cīniņā, taču tas viņu neinteresēja viņš bija pievērsies Trentam.

-     Hm, čau, es tikai gribēju atnākt un… Trents iesāka. Viņš vieglītēm spārdīja paklāju.

-     Kā redzi, viņa ir aizņemta, Šeins teica.

-    Tā gan, Trents atbildēja.

-    Nē, nāc iekšā, mēs tikai skatāmies televīziju, Sīdžeja sacīja.

-     Nē, es labāk iešu, Trents atteica.

Kad Trents bija izgājis ārā, es piegāju pie loga un redzēju, ka viņš stāv pie savas mašīnas un skatās uz māju, tad pēc ilgāka laika atver mašīnas durvis, iesēžas un aizbrauc.

Priekšējā sēdeklī sēdēja Rokijs.

Nākamajā dienā Sīdžeja nepārradās mājās uzreiz pēc skolas, tāpēc es pagalmā grauzu kociņus un vēroju, kā no koka uz koku lēkā putni. Riet uz putniem parasti nav vērts, jo viņi nesaprot, ka no suņiem ir jābaidās, un vienkārši turpina savu darāmo. Es biju ēdusi beigtus putnus, bet tie nesniedza nekādu apmierinājumu, un ari dzīvu, ja tādu noķertu, droši vien neēstu, tomēr neiebilstu pamēģināt, lai zinātu, vai dzīvi tie garšo kaut cik labāk.

Satrūkos, kad Glorija atslīdināja vaļā durvis uz pagalmu. Šurp, Mollij! Gribi gardumiņu? viņa sauca.

Es uzmanīgi tuvojos, luncinādama asti un pakļāvīgi nolaidusi zemāk pakaļgalu. Glorija nemēdza runāt ar mani, izņemot reizes, kad biju iekūlusies kādās nepatikšanās.

Nu nāc taču, viņa teica.

Es iegāju mājā, un viņa aizvēra aiz manis durvis. Tev garšo siers? viņa vaicāja.

Es luncināju asti un sekoju viņai. Glorija devās pie ledusskapja, tāpēc modri vēroju viņu, līdz sajutu ierasto gardās smaržas virmu aukstā gaisa straumē.

Viņa kaut ko čabināja. Pavisam sapelējis, bet suņiem taču tas der, vai ne? Gribi šito?

Glorija uz metāla dakšiņas turēja lielu siera gabalu. Es to apostīju, tad ļoti, ļoti uzmanīgi pakošļāju, gaidīdama, kad viņa sāks dusmoties. Ātrāk! viņa teica.

Es novilku sieru no dakšiņas, nometu zemē un tad apēdu dažos kumosos. Nu labi, varbūt viņa uz mani vairs nedusmojas.

-    Še! Glorija sacīja. Mans ēdiena trauciņš nošķindēja, viņai tajā iemetot milzīgu siera gabalu. Izdari kaut ko derīgu! Cik muļķīgi tērēt tik daudz naudas par labāko suņu barību, ja tu vari ēst mūsu ēdiena paliekas!

Nekad agrāk vienā reizē nebiju dabūjusi vairāk par mazu gabaliņu siera, tāpēc tik liels gabals bija negaidīta greznība. Es pacēlu smago kluci, īsti nezinādama, kā sākt. Glorija izgāja no virtuves, tāpēc visu uzmanību veltīju siera ēšanai kumosu pa kumosam. Tikusi galā, biju mazliet nosiekalojusies un izdzēru gandrīz visu ūdeni no savas bļodiņas.

Mazliet vēlāk virtuvē ienāca Glorija. Viss? viņa jautāja, tad aizgāja līdz pagalma durvīm un atvēra tās. Labi, ārā! viņa pavēlēja. Nojautu, ko viņa saka, un steigšus izgāju pagalmā. Ārā jutos labāk.

Nezināju, kad Sīdžeja pārradīsies, un ilgojos pēc viņas. Iegāju pagrabā pa suņu durtiņām un saritinājos uz sava spilvena, vēlēdamās, lai viņa būtu pie manis.

Es aizmigu, bet, kad pamodos, man bija nelabi. Brītiņu elsodama pastaigāju apkārt. Man tecēja siekalas un slāpa, un drebēja kājas. Beigās varēju tikai stāvēt un trīcēt, biju pārāk vāja, lai kustētos.

Izdzirdēju Sīdžejas soļus un zināju, ka viņa ir mājās. Viņa atvēra durvis kāpņu augšā.

-    Mollij? Nāc! Nāc augšā! Sīdžeja sauca.

Zināju, ka man jādara tas, ko viņa lūdz. Paspēru soli, man reiba galva, un es to noliecu zemāk.

-     Mollij? Sīdžeja nonāca pa kāpnēm. Mollij? Vai ar tevi viss ir kārtībā? Mollij!

Pēdējā reizē viņa manu vārdu izkliedza. Gribēju iet pie viņas, lai viņa zina, ka viss ir kārtībā, taču nespēju pakustēties. Kad viņa pienāca un pacēla mani, viss izklausījās kā aprakts zem segām apslāpēts un kluss.

-       Mammu! Mollijai nav labi! Sīdžeja kliedza. Viņa nesa mani augšā pa kāpnēm, garām dīvānā sēdošajai (ilorijai, tad skriešus uz piebraucamo ceļu.

Kad Sīdžeja nolika mani zemē, lai atvērtu mašīnas durvis, es stipri izvēmos zālē. Ak Dievs, kas tas? Ko tu esi apēdusi? Ak, Mollij!

Šajā braucienā biju priekšējā sēdekļa suns, taču, kad Sīdžeja atvēra logu, es pat nespēju pacelt pie tā galvu.

Mollij! Mēs braucam pie Vetārsta. Labi? Mollij? Kā tu jūties? Mollij, lūdzu\

Jutu Sīdžejas sāpes un bailes, taču nespēju pakustēties. Mašīnā kļuva tumšāks un tumšāks. Jutu, ka mēle izkaras no mutes.

-    Mollij! Sīdžeja kliedza. Mollij!

DESMITĀ NODAĻA

Kad atvēru acis, varēju redzēt tik vien kā neskaidru gaismu viss bija izplūdis un miglains. Šī sajūta bija ļoti pazīstama šī un vēl tā, kad locekļi neklausa, bet galva ir pārāk smaga, lai to noturētu. Aizvēru acis. Nešķita iespējams, ka es atkal būtu kucēns.

Kas ar mani noticis?

Es biju izsalkusi un instinktīvi taustījos pēc mātes. Nejutu viņas smaržu patiesībā vispār nejutu smaržu. Ņurdēju, juzdama, ka bezpalīdzīgi slīdu atpakaļ miegā.

-     Mollij?

Noraustījos un pamodos. Redze noskaidrojās, un fokusā iepeldēja Sīdžeja. Mana meitene nolika savu galvu līdzās manējai.

-      Ak, Mollij, es biju tik ļoti noraizējusies par tevi! Viņas rokas glāstīja manu kažoku, un viņa skūpstīja manu seju. Es paluncināju asti, tā vārgi sitās pret metāla galdu. Jutos pārāk nespēcīga, lai paceltu galvu, tomēr nolaizīju Sīdžejas roku atvieglojumā par to, ka joprojām esmu dzīva un varu par viņu rūpēties.

Viņai no mugurpuses tuvojās Dakteris Mārtijs. Viņas pēdējā lēkme bija ļoti īsa un jau pirms vairākām stundām. No tumšākās vietas jau esam ārā.

-    Kas tas bija? Sīdžeja jautāja.

-    Nezinu, Vetārsts atbildēja. Acīmredzot bija tikusi pie kā tāda, ko viņai labāk nevajadzētu ēst.

-     Ak, Mollij! Sīdžeja nopūtās. Lūdzu, neēd neko sliktu!

Es nolaizīju viņas seju, un viņa vēlreiz mani noskūpstīja. Priecājos, ka neesmu atkal kļuvusi par kucēnu, ka joprojām esmu pie savas meitenes.

Pirmajā vakarā mājās Sīdžeja un Glorija sadusmojās viena uz otru.

-    600 dolāru! Glorija iebļāvās.

-     Tik tas maksāja. Mollija gandrīz nomira! Sīdžeja bļāva pretī.

Parasti, kad viņas strīdējās, es staigāju apkārt un nemierīgi žāvājos, taču šoreiz biju pārāk nogurusi. Es vienkārši gulēju, kad Glorija pa gaiteni aizgāja uz savu istabu un ar skaļu blīkšķi aizcirta durvis, un mājā novēdīja viņas daudzās smaržas.

Tovasar Trents parādījās reti, bet mēs ar Sīdžeju gulējām, līdz saule bija uzkāpusi augstu debesīs, un tad kopā paēdām brokastis, un bieži gājām gulēt pagalmā. Tas bija brīnišķīgi. Sīdžeja noklāja sevi ar riebīgi smakojošu eļļu, bet garšoja tā vēl sliktāk, tomēr reizēm viņu nolaizīju aiz tīras mīlestības. Man patika snaust kopā ar Sīdžeju.

Dažreiz viņa nogulēja ārā gandrīz visu dienu, aizejot tikai uz vannas istabu, lai pastāvētu uz mazās kastītes, kuru tur glabāja. Nesapratu, kāpēc viņa tik bieži uz tās kāpj. Tas viņai nekad nesagādāja prieku.

Šajos gājienos es viņai ik reizi pievienojos, tāpēc biju līdzās, kad Sīdžeja atslīdināja vaļā pagalma durvis un ieraudzīja Gloriju guļam uz segas blakus vietai, kur bijām gozējušās saulē. Glorija! Kāpēc tev mugurā ir mans peldkostīms?

-    Tas man lieliski der. Pat labāk.

-    Ak kungs, neder vis! Pretīgi!

-      Esmu nometusi vienpadsmit mārciņas. Un, kad es nometu svaru, tas neatgriežas.

Sīdžeja, sažņaugusi dūres, izdvesa skaļu, nemierpilnu skaņu un pagriezās, lai ietu atpakaļ. Nāc, Mollij, viņa teica. Viņa izklausījās dusmīga, tāpēc klusi tipināju līdzi, vainpilni nokārusi galvu. Viņa devās tieši uz savu istabu un iegāja mazajā telpiņā, kurā mazgāja sevi ar ūdeni. Es nogūlos uz paklājiņa un elsoju, jo dzirdēju viņu raudam. Mana meitene bija nelaimīga.

Todien viņa nevēma, bet daudzas citas dienas gan. Un arī tādās reizēs viņa bija nelaimīga.

Kādu dienu Sīdžeja veda mani vizināties ar mašīnu un es sēdēju priekšējā sēdeklī. Mēs devāmies pie Trenta, un es rotaļājos ar Rokiju pagalmā; tas gan nebija tik liels kā Sīdžejas mājās, toties pievilcīgāku to darīja Rokija klātbūtne.

-     Liels paldies tev par šo, Sīdžeja teica.

-     Ak, tas nav nekas īpašs. Rokijam patīk kompānija viņš ilgojas pēc manis, kamēr esmu darbā, Trents atbildēja. Vai es jau teicu, ka mani paaugstināja par direktora vietnieku?

-    Tiešām? Tagad tu drīksti nēsāt īpašu papīra cepurīti?

Rokijs pārtrauca rotaļu un pieskrēja pie Trenta.

-   Nu… nē. Bet tik un tā es vēl esmu tikai vidusskolnieks, bet viņi man uztic… ai, vienalga. Trents nopūtās.

-     Pagaidi, nē. Piedod! Tas bija muļķīgs joks. Es ar tevi lepojos.

-    Bez šaubām.

Rokijs bakstīja Trentu ar purnu.

-    Nē, nopietni, es lepojos, Sīdžeja teica. Tas pierāda, cik labi tev viss padodas. Tāpēc tu esi klases vecākais. Tu spēj paveikt visu, ko vēlies.

-    Ne visu.

-    Ko tas nozīmē?

-    Neko.

-    Trent?

-    Labāk pastāsti par savu ceļojumu!

-     To es gaidu ar tādu nepacietību! Sīdžeja atbildēja. Nekad neesmu bijusi kruīzā. Divas nedēļas!

-     Pacenties nepārgrūst Gloriju pār bortu! Domāju, ka likums to aizliedz, pat ja nevajadzētu aizliegt.

-     Ak, kad būsim uz kuģa, diez vai vispār redzēsimies.

-    Vēlu veiksmi, Trents noteica.

Nebrīnījos, kad Sīdžeja atstāja mani tur viņa nereti atstāja mani spēlēties ar Rokiju, un reizēm Rokijs ieradās mūsu mājā spēlēties ar mani. Pēc dažām dienām gan sāku raizēties un, meklējot mierinājumu, bakstīju Trentu ar purnu.

-     Tev pietrūkst Sīdžejas, vai ne, Mollij? Trents sacīja, turēdams plaukstās manu galvu. Es kūļāju asti par savu vārdu -jā, braucam mājās pie Sīdžejas!

Rokijām nepatika, ka saņemu tik daudz Trenta uzmanības, un viņš uzlēca man mugurā. Es apcirtos un parādīju viņam zobus, un viņš nogāzās, atsegdams kaklu, līdz ar to man vairs nebija izvēles un es pagrauzīju viņa kaklu.

Kādu nakti dzirdēju Trentu sakām: "Sīdžej!" it kā viņa būtu turpat, taču, kad ieskrēju viņa istabā (Rokijs pa ceļam nebeidza klupt man virsū), Trents bija viens pats. Mollij, gribi parunāt ar Sīdžeju pa telefonu? Še, Mollij, telefons.

Viņš pasniedza man plastmasas rotaļlietu. Es to apostīju. Nu labi, tas ir "telefons". Biju tādus redzējusi ari iepriekš, bet neviens nebija piedāvājis ar tiem paspēlēties.

Saki čau! Trents skubināja.

Izdzirdēju smalku, savādu troksni. Paskatījos uz telefonu un saausījos. Trents pielika telefonu pie savas sejas. Viņa zina, ka tā esi tu, viņš teica. Trents izklausījās priecīgs.

Cilvēki bieži priecājas, sarunājoties ar saviem telefoniem, kaut gan pēc manas pieredzes sarunāties ar suni ir daudz labāk.

Nodomāju, ka Trenta izturēšanās ir ļoti savāda. Tas, ka biju piemuļķota, domādama, ka istabā atrodas Sīdžeja, mani nogurdināja. Aizgāju uz gultas kājgali un ar nopūtu nogūlos. Pēc brīža Rokijs apgūlās man blakus un uzlika galvu man uz vēdera. Viņš juta manu noskaņojumu biju noskumusi, kaut arī blakus bija viņš. Es ilgojos pēc savas meitenes.

Tomēr biju pārliecināta, ka Sīdžeja atgriezīsies. Viņa vienmēr pie manis atgriežas.

Kādu dienu Trents neaizgāja uz darbu. Viņš nokāpa pagrabā rotaļāties un stenēja, paceļot un atkal noliekot smagus priekšmetus. Tad viņš iegāja dušā un ilgu laiku pavadīja savā istabā, velkot mugurā dažādas drēbes. Rokijs viņa satraukumu sajuta krietni pirms manis un pamazām sāka elsot. Kad Trents iegāja viesistabā un sāka nemierīgi soļot, pa brīdim apstādamies, lai palūkotos pa logu, Rokijs sekoja viņam kā pielīmēts. Mani tas garlaikoja, un es izlaidos uz viesistabas paklāja.

Dzirdēju ārā aizcērtamies durvis. Trenta satraukums sasniedza augstāko punktu. Rokijs skatījās pa logu, ar ķepām atbalstījies pret stiklu. Ziņkārības dzīta, piecēlos. Atvērās parādes durvis.

-    Sveiks, Rokij! Sveika, Mollij! Tā bija mana meitene. Tik ļoti priecājos viņu redzēt, ka iesmilkstējos, riņķodama ap viņas kājām un laizīdama viņas seju, kad viņa noliecās mani paglaudīt. Kad meitene atkal piecēlās, es centos palecoties noskūpstīt viņas seju tur augšā, līdz viņa apķēra manu galvu un tad apskāva mani. Mollij, tu esi dulburšnūdelis, nevis pūdelis, viņa man teica. Visur, kur viņas rokas man pieskārās, āda aiz labsajūtas kņudēja.

-     Čau, Sīdžej, Trents teica. Viņš sāka sniegties pēc meitenes, bet tad aprāvās. Viņa iesmējās, metās pie viņa un apskāva.

Rokijs bija tā satraucies, ka skraidīja pa māju un lēkāja pa mēbelēm. Hei, nost! Trents komandēja, bet darīja to smiedamies, tāpēc Rokijs nerimās un bizoja apkārt kā traks. Es paliku pie Sīdžejas.

-    Gribi uzēst? Man ir cepumi, Trents piedāvāja.

Mēs ar Rokiju sastingām. Cepumi?

-    Ak Dievs, nē, Sīdžeja atteica. Esmu resna kā cūka. Tur bija pilns ar ēdienu kolosāli.

Trents izlaida mūs ar Rokiju ārā pacīnīties, bet man tik ļoti pietrūka Sīdžejas, ka pēc brīža sāku skrāpēties pie durvīm, un Trenta māte mūs ielaida atpakaļ. Trents un Sīdžeja sēdēja viens otram blakus uz dīvāna, un es saritinājos pie viņu kājām. Sīdžeja turēja klēpī telefonu.

-    H ir mūsu kajīte, Sīdžeja teica.

-     Ko? Tik milzīga!

-     Tas bija ideāli. Mums bija šitā viesistaba un katrai atsevišķa guļamistaba un vannas istaba. Nezinu, vai esi ievērojis, bet mēs ar Gloriju vislabāk sadzīvojam tad, ja viena otru nesatiekam.

-    Ak Dievs, tas noteikti maksāja kaudzi naudas.

-     Droši vien.

-    Tava mamma tiešām tik daudz pelna?

Sīdžeja paskatījās uz viņu. Es nezinu, laikam jau. Viņa vakaros rāda klientiem mājas, tā ka domāju bizness iet no rokas.

Es nopūtos. Uz grīdas otrā istabas galā Roldjam bija graužamā mantiņa, un, to zelēdams, viņš vēroja mani un gaidīja, kad mēģināšu to atņemt.

-    Kas tas par čali? Trents vaicāja.

-    Viņš, hm, nekas īpašs.

-    Re, kur atkal viņš.

-    Ai, nu saproti vienkārši kuģa romāniņš.

Trents apklusa. Rokijs kaut ko sajuta un šķērsoja istabu, lai ieliktu galvu Trentam klēpī. Es izmantoju izdevību un uzklupu graužamajai mantiņai.

-     Kas ir? Sīdžeja jautāja Trentam.

-    Nekas, Trents atbildēja. Klau, ir jau diezgan vēls, un man rīt jāstrādā.

Mēs devāmies prom un pēc tam, kā liekas, Trentu un Rokiju satikām retāk nekā agrāk, taču daudz -biežāk tikāmies ar Šeinu, kurš man diez ko nepatika. Viņš pret mani nemēdza slikti izturēties, bet kaut kas viņā vienkārši nešķita pareizi, kaut kam viņā es nespēju uzticēties. Glorija ar Sīdžeju bieži runāja kaut ko par Šeinu, un Sīdžeja parasti pateica: "Nu Māt!" un izgāja no istabas.

Tad Sīdžeja bija nelaimīga un Glorija bija nelaimīga. Es nesapratu, kāpēc, jo šķita, ka ir tik daudz, par ko priecāties, piemēram, speķis vai dienas, kad divatā guļam pagalmā, Sīdžejas pirkstiem viegli aizskarot manu kažoku.

Kaut kas man ļoti nepatika, un tā bija Mazgāšanās. Visās iepriekšējās dzīvēs Mazgāšanās bija nozīmējusi stāvēt ārā un tikt nošļakstītam ar ūdeni un noziestam ar glumām ziepēm, kas oda tik slikti kā Glorijas mati un palika kažokā ilgi pēc izskalošanas. Pēc Sīdžejas domām, Mazgāšanās nozīmēja palikt mājā un stāvēt nelielā kastē ar ļoti gludām malām. Viņa no tādas kā suņu bļodas ar rokturi lēja man virsū karstu ūdeni, un es jutos kā slikts suns. Viņa berzēja mani ar riebīgi smirdošām ziepēm, un es aizvērtām acīm un noliektu galvu nelaimīgi cietu šo pāridarījumu. Gardās smaržas, ko laika gaitā biju sakrājusi, dubļi, veci ēdieni, sprāgoņas pazuda, saņemot bļodu pēc bļodas silta, smirdīga ūdens. Ja centos izbēgt, nagi nesekmīgi slīdēja pa kastes sienām, nespējot ieķerties, un tad Sīdžeja mani sagrāba.

Nē, Mollij! Sīdžeja stingri teica.

Mazgāšanās bija pats sliktākais soda veids, jo es nekad nezināju, ko tādu esmu izdarījusi. Bet, kad tas bija cauri, Sīdžeja ietina mani segā un spieda sev klāt, kas bija ļoti labi. Kad mani tik cieši apskāva, jutos droši, silti un mīļi. -Ak, Mollijsuns, ak, Mollijsuns, tu esi šnūdeļšnūdeļsuns, Sīdžeja man čukstēja.

Pēc tam viņa ņēma segu un berzēja mani no viena gala līdz otram, līdz mana āda kļuva tik dzīvelīga un kņudīga, ka, palaista vaļā, es skrēju pa māju, purinādama nost atlikušo ūdeni un lēkdama pāri krēsliem un uz dīvāna, un šļūkdama vispirms ar vienu, tad ar otru plecu pa paklāju, slaukoties un masējot sevi.

Sīdžeja smējās un smējās, bet, ja mājās bija Glorija, viņa katrreiz kliedza uz mani: Izbeidz! Nezināju, par ko viņa niknojas, bet nospriedu, ka viņa tāpat vienmēr ir nikna pat tad, kad bija beigusies Mazgāšanās soda izpilde un mēs visi varējām līksmot par to, cik patīkami ir skraidīt un lēkāt pa mēbelēm.

Kad man ik dienu biežāk nācās pavadīt ieslēgtai pagrabā, sapratu, ka Sīdžeja atsākusi skolu, un dzirdēju, kā Glorija augšstāvā rosās, līdz arī viņa pameta māju.

Es gāju ārā pa suņu durtiņām gulēt savā ierastajā vietā un ilgoties pēc Sīdžejas. Reizēm guļot šķita, ka man vēl aizvien pieskaras viņas pirksti.

Mēs joprojām regulāri darījām Mākslas nodaļu. Reizēm tur bija arī citi, un tie mani glaudīja, bet dažreiz mēs ar Sīdžeju ēkā bijām vienīgie. Kādu vakaru, kad tur bijām divi vien, pie durvīm atskanēja klauvējieni, no savādās skaņas es ierūcos un sabozu spalvu uz muguras un skausta.

-    Mollij! Viss kārtībā, Sīdžeja mierināja. Viņa gāja pie durvīm, un es viņai sekoju. Otrā durvju pusē saodu Šeinu, bet tas man nelika justies mierīgāk.

-     Hei, Sīdžej, ver vaļā! Šeins teica. Ar viņu kopā bija vēl kāds.

-     Es nedrīkstu nevienu laist iekšā, Sīdžeja atbildēja.

-    Nu beidz, mazā!

Sīdžeja atvēra durvis, un abi vīrieši ienāca pa durvīm. Šeins satvēra Sīdžeju un noskūpstīja. Čau, Mollij, viņš man teica. Sīdžej, viņu sauc Kails.

-     Sveiki, Kails sveicināja.

-    Atslēgu dabūji? Šeins prasīja.

Sīdžeja sakrustoja rokas uz krūtīm. Es tev teicu…

-      Jā, taču mēs ar Kailu labprāt nokārtotu vēstures ieskaiti. Beidz! Tu taču zini, ka tas viss tik un tā ir blēņas varētu domāt, ka mums to dzīvē reāli vajadzēs zināt. Mēs nokopēsim testu un pazudīsim.

Nevarēju saprast, kas ar Sīdžeju notiek, bet redzēju, ka viņa nav priecīga. Viņa kaut ko iedeva Šeinam, kurš pagriezās un pameta to Kailam.

-      Tūlīt atgriezīšos, Kails teica. Viņš pagriezās un aizgāja. Šeins veltīja Sīdžejai platu smaidu.

-     Tu saproti, ka mani par to var izslēgt no skolas? Man jau tā ir pārbaudes laiks, Sīdžeja sacīja.

-    Atslābsti! Kurš to pastāstīs Mollija? Šeins pasniedzās un noglaudīja man galvu. Viņš to darīja mazliet par stipru. Tad viņš sagrāba Sīdžeju.

-    Nevajag! Ne šeit!

-    Beidz! Visā mājā neviena nav.

-     Izbeidz, Šein!

Sadzirdēju dusmas viņas balsī un mazliet ierūcos. Šeins smiedamies iepleta rokas. Labi, ak kungs! Tikai nerīdi man virsū suni! Es jau tikai dauzos. Aiziešu līdz Kailam.

Sīdžeja turpināja spēlēties ar papīriem un slapjajiem kociņiem. Pēc laiciņa Šeins atgriezās un nometa kaut ko uz galda viņai blakus, tas atsitās ar metālisku šķindoņu. Labi, mēs ejam, viņš noteica.

Sīdžeja viņam neatbildēja.

Pēc dažām dienām Glorija un Sīdžeja skatījās televīziju un es gulēju, kad kāds pieklauvēja pie durvīm. Luncinādama asti, piecēlos, domādama, ka tas būs Trents, taču tie bija divi vīrieši tumšās drēbēs ar metāla priekšmetiem pie jostas, tāpēc no pieredzes zināju, ka tie ir policisti. Sīdžeja viņus ielaida mājā. Glorija piecēlās. Es paluncināju asti un draudzīgi apostīju policistus.

-      Vai jūs esat Klēra Mahounija? viens no viņiem vaicāja Sīdžejai.

-Jā-

-     Kas te notiek? Glorija viņiem jautaja.

-    Mēs esam ieradušies sakarā ar ielaušanos vidusskolas Mākslas nodaļā.

-    Ielaušanos? Sīdžeja iesaucās.

-    Klēpjdators, nauda, sudraba gleznas rāmis, policists uzskaitīja. Glorijai aizrāvās elpa.

-     Ko? Nē, tas nevar… Sīdžeja iesāka. Jutu, kā viņā pieaug bailes.

-    Ko tu esi izdarījusi? Glorija jautāja Sīdžejai.

-    Tā nebiju es. Tas bija Šeins.

-Jums būs jānāk mums līdzi, Klēra.

-    Viņa nekur neies! Glorija paziņoja.

-    Sīdžeja, mani sauc par Sīdžeju.

Nostājos viņai blakus.

-    Iesim, lūdzu, policists aicināja.

-      Mana meita nevar braukt policijas mašīnā! Es pati viņu aizvedīšu, Glorija iebilda.

-    Būs jau labi, Glorija, Sīdžeja teica.

-     Nebūs vis! Viņi nedrīkst te ienākt kā tāds gestapo šīs ir mūsu mājas.

Man šķita, ka policisti sāk dusmoties. Labi, bet jūsu meitai jādodas mums līdzi uz iecirkni.

-    Nē! Glorija iekliedzās.

Policists pielika roku pie sāna un izvilka metāla riņķu pāri. Pagriezies, Sīdžej!

Pēc tam visi aizgāja. Sīdžeja mani pat nenoglaudīja, kas man lika justies kā sliktam sunim. Kad visi bija prom, māja šķita ļoti tukša un vientuļa.

Nogāju pagrabā un apgūlos uz spilvena, jo man ļoti vajadzēja saritināties kādā drošā vietā.

Pamodos, kad izdzirdēju atveramies parādes durvis, bet augšā negāju, jo sapratu, ka tā ir tikai Glorija, nevis Sīdžeja. Glorija aizvēra durvis uz augšstāvu.

Visu nakti gaidīju, kad mana meitene atgriezīsies, bet viņa neatgriezās. Viņa nenāca arī nākamajā dienā. Man bija patīkami graužams kauls, bet citādi biju izbadējusies, jo nebiju ēdusi un tā jau visu dienu. Ūdeni varēju dabūt pagalmā, sevišķi, ja no rīta bija lijis, taču biju noskumusi, vientuļa un izsalkusi.

Galu galā sāku savas jūtas paust skaļi, rejot aiz bailēm un tukšuma vēderā. No tālienes man atbildēja kāds suns iepriekš viņu nebiju dzirdējusi. Abi laiciņu pārējām un tad pēkšņi aprimām. Prātoju, kas tas par suni un vai kādreiz mēs varēsim parotaļāties. Prātoju, vai viņš šodien ir ēdis.

Diena kļūst daudz, daudz garāka, kad esi izsalcis un noraizējies par cilvēku, par kuru tev būtu jārūpējas. Tomēr beigās debesis satumsa, un es iegāju pa suņu durtiņām un cieši saritinājos zem kāpnēm ar sāpošu, tukšu vēderiņu. Sāku baidīties, un bailes īsti neļāva aizmigt.

Kur ir Sīdžeja?

VIENPADSMITĀ NODAĻA

9

Lielāko dienas daļu gulēju ēnainā pagalma laukumiņā, vērojot slapjajā zālē lēkājošos putniņus. Par izsalkumu nedomāju tikai tad, kad ieraudzīju Gloriju stāvam stikla durvīs un vērojam, kā es pagalmā guļu. Vienmēr, kad Glorija skatījās uz mani, jutos kā slikts suns. Tomēr, neņemot to vērā, es biju izbadējusies.

Lai kur ari atradās Sīdžeja, viņa noteikti negribētu, lai es palieku bez vakariņām. Vairākas reizes nemierīgi iegāju mājā pārbaudīt barības bļodiņu, bet tā ikreiz bija tukša, un nebija ari nekā cita, ko ēst, ja neskaita grozā atrastās zeķes. Es neēdu zeķes, jo biju jau agrāk košļājusi līdzīgas lietas un zināju, ka nekādu īstu apmierinājumu no tā negūšu. Tik un tā izlaizīju savu bļodiņu, iztēlojoties, ka mazliet vēl spēju sagaršot ēdienu.

Nežēlīgā kārtā brīžiem gaisā sajutu ēdiena smaržu gardos aromātus, kas saistās ar cilvēku rosīšanos virtuvē. Kāds kaut kur grilēja gaļu. Tas droši vien bija tālu, taču zināju, ka deguns mani turp aizvestu, ja vien es tiktu ārā no pagalma.

Sētā ap pagalmu bija divi vārtiņi. Vieni bija pie garāžas augsti un izgatavoti no koka dēļiem, bet otri, kurus Sīdžeja lietoja reti, atradās otrā pusē, tie bija veidoti no tāda paša metāla kā sēta un bija pat mazliet zemāki par to. Ar ieskrējienu droši vien pārlēktu tiem pāri.

No šis domas netiku vaļā. Plānoju pārlēkt pāri sētai, pēc tam deguns aizvestu mani pie ceptās gaļas, un tad tas cilvēks iedotu man paēst.

Kaut ari siekalojos no šis idejas, doma vien, ka es varētu pamest pagalmu, lika man justies kā sliktam sunim. SIdžejai mani vajadzēs šeit. Es nevarēšu viņu pasargāt, ja būšu aizskrējusi meklēt maltīti.

Smilkstēdama gāju atpakaļ iekšā pa suņu durtiņām, lai vēlreiz pārbaudītu barības bļodiņu. Joprojām nekā. Noelsdamās saritinājos, bet slimīgais tukšums vēderā bija pārāk spēcīgs, lai ļautu man gulēt.

Biju pagrabā, kad izdzirdēju Trentu saucam manu vārdu. Es izskrēju pa suņu durtiņām, un viņš stāvēja pagalmā un uzsvilpa man. Tā priecājos viņu redzēt, ka gāzos viņam tieši virsū, un viņš smējās un cīkstējās ar mani. Viņš viscaur oda pēc Rokija.

-    Čau, Mollij! Vai ar tevi viss ir kārtībā? Tev pietrūkst Sīdžejas, vai ne?

Dzirdēju, ka atslīd vaļā durvis uz pagalmu, un tajās stāvēja Glorija. Tu atnāci viņam pakaļ? viņa jautāja.

-      Mollija ir "viņa", Trents teica. Izdzirdējusi savu vārdu, piecēlos sēdus. Vai esat viņu barojusi?

-     Vai esmu viņu barojusi? Glorija pārvaicāja. Sajutu Trentā nelielu emociju uzplaiksnījumu varbūt trauksmi.

-Jūs neesat viņu barojusi?

-    Nerunā ar mani tādā toni! Es pieņēmu, ka viņai kaut kur stāv nolikts ēdamais. Neviens man neko nav teicis.

-     Bet… es nespēju noticēt, ka jūs ļaujat sunim dzīvot badā.

-     Tāpēc jau tu te esi. Suņa dēļ. Tieši tā. No Glorijas staroja kāda riebīga emocija, kaut kas līdzīgs dusmām.

-     Nu… jā. Tas ir…

-     Tu esi te tāpēc, ka ceri, pabarojot suni, iegūt Klēras labvēlību. Es zinu, ka esi viņā ieķēries.

Trents dziļi ievilka elpu un tad ļoti lēnām izelpoja. Ejam, Mollij, viņš klusi noteica.

Es sekoju Trentam pagalma vārtiņu virzienā un, kad viņš apstājās, lai tos atvērtu, paskatījos pāri plecam uz Gloriju. Viņa stāvēja, rokas sānos iespiedusi, un skatījās man acīs. Mani izbiedēja tas, kā viņa uz mani skatās.

Trents aizveda mani uz Rokija mājām un pabaroja. Biju patiešām izbadējusies un uzrūcu Rokijam, kad viņš mēģināja piedabūt mani rotaļāties, pirms biju paēdusi. Kad tiku galā, vēderiņš bija patīkami pilns un es jutos gurdena un gribēju tikai snaust, bet Rokijs skraidīja pa pagalmu ar virvi zobos, it kā es nevarētu viņu noķert, kas, protams, nebija taisnība. Pieskrēju viņam klāt, sagrābu otru virves galu, un mēs vilkām viens otru pa pagalmu. Trents mūs vēroja, un katru reizi, kad viņš iesmējās, Rokijs paskatījās uz viņu un es izmantoju izdevību, parāvu prom virvi un muku Rokijs dzinās man pakaļ.

Tonakt mēs ar Rokiju pārguruši gulējām kopā uz grīdas Trenta istabā. Cīnoties par virvi, uz bridi biju piemirsusi par SIdžeju, bet tagad tumšajā istabā man viņas pietrūka un es skumu. Rokijs mani apošņāja, pabakstīja ar purnu un nolaizīja manu muti, un beigās nolika savu galvu man uz krūtīm.

No rīta Trents gāja prom, un tas, kā viņš to darīja ģērbjoties un vācot papīrus aizvien lielākā steigā ļāva man noprast, ka viņš dara skolu. Mēs ar Rokiju pacīnījāmies, atkal paspēlējāmies ar virvi, izrakām pagalmā pāris bedru. Atgriezies mājās, Trents mūs pabaroja un īgni runājās ar mums, rotaļājoties ar smiltīm un berot ciet mūsu izraktās bedres. Acīmredzot mēs vai vismaz Rokijs kāda iemesla dēļ bijām slikti suņi, bet nesapratām kādēļ. Rokijs bridi stāvēja ar noliektu galvu un nolaistām ausīm, bet tad Trents viņu paglaudīja un viss atkal bija kārtībā.

Mēs cīnījāmies un Trents bija mājā, kad noklaudzēja pagalma vārtiņi. Mēs ar Rokiju sākām riet un, sabozuši spalvu, skrējām uz turieni, bet es nolaidu ausis un priecīgi laidos auļos, ieraudzījusi tur stāvam savu meiteni.

-     Mollij! viņa priecīgi sauca. Sveiks, Rokij!

Rokijs nerimās bāzties ceļā ar savu dumjo virvi, kad Sīdžeja bija nometusies ceļos, apķērusi mani un skūpstīja manu seju. Kad no mājas pa pagalma durvīm iznāca Trents, Rokijs paslēja galvu un skrēja pie viņa. Rokijs sagaidīja Trentu tā, it kā viņš būtu bijis prom tikpat ilgi, cik Sīdžeja, cik nejēdzīgi!

Nost, Rokij! Sveika, SIdžej!

Sīdžeja izslējās. Sveiks, Trent!

Trents neapstājies devās pie Sīdžejas un apskāva viņu.

-     Ha! Sīdžeja gandrīz iesmējās.

Viņi sameklēja mūsu saites, lai varam doties pastaigā. No kokiem krita lapas, un, kad tās vējā traucās garām, mēs ar Rokiju rāvāmies, alkdami tām uzklupt, taču saites mūs noturēja.

Es ļoti priecājos, ka Sīdžeja ir atgriezusies, un sapratu, ka tiešām priecājos ari par to, ka esmu kopā ar Rokiju un Trentu. Man nebija nekādas teikšanas, jo esmu tikai suns, bet, manuprāt, mums vienkārši vajadzētu dzīvot tur, Trenta mājā. Un, ja pie mums neievāktos Glorija, es arī nesūdzētos.

Atskanēja tikšķis, atmirdzēja liesma, un mazais kociņš bija piepildījis Sīdžejas muti ar dūmiem. Tur neļauj pīpēt. Ak Dievs, viņa teica. Minūtes vilkās tik lēni, ka tās praktiski bija dzirdamas.

-    Kā tur bija? Vai briesmīgi?

-    Ķurķī? Īstenībā ne. Vienkārši, es nezinu, jocīgi. Toties nometu kādas četrarpus mārciņas vismaz kāds labums. Sīdžeja iesmējās. Puiši bija otrā pusē, no mūsu gala viņus nevarēja redzēt, bet dzirdēt gan varēja labi. Viņu tur ir daudz vairāk nekā mūsu, meiteņu. Vairums meiteņu tur atrodas tāpēc, ka iekūlušās nepatikšanās, palīdzot puišiem, ja tu spēj tam noticēt.

-    Kā tu, Trents klusi noteica.

Mums bija tik jauka pastaiga! Kad Rokijs gāja garām kokiem un krūmiem, viņam bija jāpiestāj, lai tos iezīmētu, un es parasti notupos turpat, jo atcerējos to pašu dziņu, kaut arī tā man tagad nebija tik svarīga.

-    Es taču nezināju, ka Šeins taisās kaut ko zagt. „

-    Tu zināji, ka viņš grib nozagt testu.

-    Viņš to gribēja nokopēt, nevis nozagt. Un tā ir mākslas vēsture, nevis matemātika vai kas tamlīdzīgs. Ak Dievs, tu arī sāc?

Trents brīdi klusēja. Nē, es ne. Piedod!

Rokijs uzlēca uz vējā lidojošas lapas, pacēla to un mēģināja mani ar to iekārdināt, bet, nokļuvusi mutē, tā ir parasta lapa.

-   Un, tā kā man bija akadēmiskais pārbaudes laiks, tagad esmu no skolas izslēgta. Baigā brēka. Tādu dokumentu kaudzi tu neesi redzējis. Varu derēt, ka starptautisko spiegu dosjē nav tik biezi kā manējais.

-     Uz cik ilgu laiku tu esi izslēgta?

-    Tikai uz šo semestri.

-     Bet tas nozīmē, ka tu nebeigsi skolu reizē ar mums visiem.

-      Tas nekas. Tie tērpi tāpat izskatās pretīgi. Un tās cepures? Nu nē! Es labāk pabeigšu pusgadā, bez visa tā pompa. Tas viss ir bijis tā vērts, lai redzētu, kā tas sadusmo Gloriju, jo viņa nevarēs sēdēt kopā ar pārējiem vecākiem un piesaistīt sev uzmanību, kad tiks nosaukts mans vārds.

-    Un tas ari viss? Uz laiku izslēgta?

-    Vēl ir sabiedriskais darbs. Es izvēlējos īsti foršu lietu trenēt suņus, dienesta suņus.

Pie vārda "suns" es paskatījos uz viņu. Viņa uzlika roku man uz galvas un noglaudīja mani, bet es nolaizīju viņas pirkstus. Labs suns, Mollij, viņa teica.

Parkā viņi atāķēja mūsu saites, un mēs ar Rokiju metāmies skriet, brinum laimīgi vēsajā gaisā, palaisti brīvi joņot pa parku, cīkstēties un skraidīt gluži kā pagalmā. Saodām citus suņus, bet tie neieradās.

Jožot līdzās brālim, jutos piepildīta ar tik enerģisku prieku kā pēc Mazgāšanās soda, kad es drīkstu lēkāt pa mēbelēm. Reizēm Rokijs apstājās un pagriezās, lai paskatītos, vai Trents aizvien vēl atrodas turpat. Rokijs ir labs suns. Zināju, ka Sīdžeja joprojām ir turpat, jo sīvā dūmu smaka no viņas nāca pat tad, kad viņa nelika mutē uguni.

Daudziem cilvēkiem piemita tas pats dūmu aromāts, un tas man nekad īsti nebija paticis, bet patika, kā tas sajaucas ar SIdžejas unikālo smaržu, jo tā bija Sīdžeja. Tomēr reizēm vēlējos, lai viņa joprojām smaržotu tāpat kā agrā bērnībā, kad mēdzu ostīt viņas galvvidu, smejoties viņu. Es mīlēju to smaržu.

Laukuma stūri mēs ar Rokiju atradām pūstošu vāveres līķi ari tā smarža man patika. Taču, pirms paguvām tajā kārtīgi izvārtīties, mūs pasauca Trents, un mēs traucāmies atpakaļ. Mums atkal pielika saites laiks vēl vienai pastaigai!

Rokija mājās Trents ar Sīdžeju nostājās pie Sīdžejas mašīnas. Es gaidīju pie tās durvīm, nedaudz bažīdamās, vai Sīdžeja nebūs aizmirsusi, ka esmu priekšējā sēdekļa suns.

-    Lai tev veicas ar mammu, Trents teica.

-      Viņai vienalga. Kad izkāpu no takša, viņas nemaz nebija mājās.

-     No takša? Es būtu tevi aizvedis.

-    Nē, tev būtu jābasto skola. Negribu visus samaitāt ar savu kriminālo ietekmi, Sīdžeja teica.

Devāmies mašīnas braucienā ar mani priekšējā sēdeklī. Kad atgriezāmies mājās, uz dīvāna kopā ar Gloriju sēdēja kāds vīrietis. Luncinādama asti, piegāju viņu apostīt, un viņš noglaudīja man galvu. Glorija sastinga un pacēla rokas. Gloriju es neostīju. Sīdžeja palika stāvam pie parādes durvīm, tāpēc, pasveicinājusi vīrieti, atgriezos pie viņas.

-     Klēra, šis ir Riks. Viņš man ir daudz palīdzējis šajā smagajā laikā, ko esi man sagādājusi, Glorija sacīja.

-    Man ir pusaugu meita, Riks teica. Viņš sniedza roku, un Sīdžeja tai pieskārās.

-      Mani sauc Sīdžeja. Glorija mani sauc par Klēru, jo vārds ir gandrīz viss, ko viņa man devusi.

-     Glorija? Vīrietis pagriezās un paskatījās uz Gloriju, un tad arī es, kaut gan, patiesību sakot, izvairījos no viņas skatiena. Viņa tevi sauc vārdā?

-    Jā, es zinu, Glorija noteica, purinādama galvu.

-     Lūk, tā būtu pirmā problēma, vīrietis sacīja. Man viņš šķita gana jauks. Viņa rokas oda pēc taukiem, gaļas un ari pēc Glorijas.

-    Viņa teica, lai saucu viņu par Gloriju, nevis mammu, jo negribēja, lai sveši vīrieši veikalos uzzina, ka viņai ir meita manā vecumā, Sīdžeja paskaidroja. Viņu ļoti uztrauc, ko sveši vīrieši par viņu domā, varbūt jau pats esat to pamanījis.

Uz brīdi iestājās klusums. Es nožāvājos un pakasīju aiz auss.

-       Nu tad labi, priecājos ar tevi iepazīties, Sīdžej! Es tagad došos prom, tavai mammai šis tas ar tevi ir jāpārrunā.

-    Cik neticami jauki, ka esat atnācis man to pateikt, Sīdžeja atbildēja.

Mēs devāmies uz Sīdžejas istabu. Es saritinājos ierastajā vietiņā. Bija brīnišķīgi atgriezties mājās kopā ar savu meiteni. Biju patīkami nogurusi pēc cīnīšanās ar Rokiju un nevarēju sagaidīt, kad Sīdžeja kāps gultā, lai varu apgulties viņai blakus un sajust savā kažokā uz skausta viņas roku.

Atvērās durvis, un ienāca Glorija.

-    Vai tu varētu vismaz pieklauvēt? Sīdžeja sacīja.

-      Pie tavas kameras durvīm arī klauvēja? Glorija atteica.

-     Jā, un viņiem bija jāprasa atļauja ienākt, kā tad tu domāji?

-    Es zinu, ka tā nav taisnība.

Es piecēlos un, trauksmaini žāvādamās, nopurinājos. Man nepatika, kad Glorija un Sīdžeja sarunājās emocijas bija pārāk spēcīgas, tumšas un mulsinošas.

-     Kas tas par čali? Sīdžeja prasīja. Viņš izturas kā mana patēva lomas mēģinājumā.

-    Viņš ir ļoti sekmīgs biznesmenis. Viņš daudz zina par cilvēku organizēšanu.

-     Skaidrs, ka viņš ir sekmīgs, citādi tu nebūtu ar viņu mīcījusies pa dīvānu, kad es ienācu pa durvīm.

-     Viņš ir devis man labus padomus, kā izturēties pret nekontrolējamiem bērniem. Es satraucos par tevi, Klēra Džūna.

-      Redzēju, cik ļoti satraukusies tu biji, kad pārrados mājās astoņas stundas pēc atbrīvošanas un ieraudzīju tevi viesistabā dzeram vīnu.

Sīdžeja apsēdās uz gultas, un es pielēkšoju pie viņas. Tikko varēju sajust viņas smaržu, jo istabā pludoja Glorijas aromāti.

Kad paskatījos uz Gloriju, viņa blenza uz mani, tāpēc aizgriezos. Viņa skaļi izelpoja. Tātad tā, viņa teica. Pirmām kārtām tev ir mājas režīms līdz gada beigām. Tas nozīmē nekādu randiņu, nekādu puišu mājās, nekādu telefona sarunu. Tu nekādā gadījumā nedrīksti iziet no mājas.

-    Tātad, kad zvanīs no tiesas un prasīs, kāpēc nepildu savu sabiedrisko darbu, man jāsaka, ka Glorija man noteikusi mājas režīmu. Viņiem tas liksies normāli. Nāvinieku rindā ir viens čalis, kuram nevar izpildīt nāvessodu, jo viņš ir saplēsies ar mammu.

Glorija brīdi stāvēja, saraukusi pieri.

-     Nu bet protams, viņa beidzot ierunājās, to tu drīksti.

-      Un Ziemassvētku iepirkšanās? To tu man neļausi darīt?

-    Tas, protams, arī ir izņēmums.

-     Un, protams, Pateicības dienas mielasts pie Trenta.

-    Nē. Nekādā gadījumā.

-     Bet tu teici, ka pati pie kāda dosies laikam jau pie Rika. Tātad man jāpaliek vienai pašai Pateicības dienā1

Sīdžejas roka nevīžīgi kasīja man aiz auss, un es piespiedos viņai ciešāk. Gribēju, lai Glorija tagad iet prom.

-      Nu, pieļauju, ka pie Rika tu varētu doties kopā ar mani, kaut ari viņa bērni būs pie savas mātes, Glorija lēnām noteica.

-    Nu nē! Tu to nopietni?

-     Labi. Ja reiz esmu devusi atļauju, vari ciemoties pie Trenta.

-    Un kā ar Dženu? Tu teici, ka gribi, lai es draudzējos ar Dženu, jo viņas tēvs ir lauku kluba valdē.

-    Neko tādu es neesmu teikusi! Es teicu, ka gribu, lai tu pavadi vairāk laika ar tādiem cilvēkiem kā Džena. Un jā, Džena drīkst nākt ciemos.

-    Un ja viņa grib mani aizvest uz klubu paēst?

-     Domāju, ka šie jautājumi jārisina tad, kad tie rodas. Nevar uz visiem atbildēt tagad. Ja saņemsi kādu īpašu ielūgumu, tad to ari apspriedīsim. Esmu gatava pieļaut izņēmumus, kur tādiem ir vieta.

-     Es tā skatos, ka Riks tev pamatīgi palīdzējis ar visu šito audzināšanas padarīšanu.

-    To es jau teicu. Un tas vēl nav viss.

-    Vai vēl kāds sods bez mājas režīma ar izņēmumiem? Beidz, mammu, esmu jau bijusi nepilngadīgo tiesā vai ar to nepietiek?

Sīdžejas roka bija pārstājusi mani glaudīt. Es to pabakstīju ar purnu, lai atgādinātu, ka tepat ir gana cienījams suns, kuru vajag vēl paglaudīt.

-     Šķiet, tu īsti nesaproti, cik pazemojoši man bija tas, ka tevi no šejienes aizveda roku dzelžos, Glorija teica. Riks saka, ka jābrīnās, kāpēc man nav izveidojies post… post kaut kas tur.

-    Postpartum[1] depresija? tam ir mazliet par vēlu.

-    Nē, ne tas. Tas izklausījās citādi.

-      Man ļoti žēl, ka visa šī padarīšana tev bijis tāds murgs, Glorija. Sēžot policijas mašīnā, spēju domāt tikai par to, cik daudz ļaunāk klājas tev tur ārā, pagalmā.

Glorija sastinga, pagriezās un uzmeta man skatienu. Es ātri pavērsu acis prom.

-     Riks saka, ka tas viss cēlies no tavas necieņas pret mani. Un viss sākās bridi, kad tu atstiepi mājās to suni.

Satraucos, dzirdot Glorijas teiktajā vārdu "suns".

-    Manuprāt, tas viss sākās bridi, kad sapratu, ka tu esi mana māte.

-    Tev nāksies tikt no viņa vaļā, Glorija turpināja.

-Ko?

Es bažīgi palūkojos uz SIdžeju, sajutusi viņas izbīli.

-      Riks saka, ka tavs blefs neies cauri. Neviens tev neticēs, ja teiksi, ka manu izbraukumu laikā esi mājās palikusi viena, ne tad, ja teikšu, ka biju nolīgusi auklīti, ko, starp citu, allaž piedāvāju, bet tu atteicies. Un es tevi paņēmu līdzi kruīzā, kas ir skaidrs pierādījums tam, ka reizēm tu ceļo kopā ar mani. Vai tu maz zini, cik man tas kruīzs izmaksāja? Tev derētu apjēgt, kurš šajā mājā ir saimnieks, un tā esmu es!

-      Molliju es nevienam neatdošu. Izdzirdējusi savu vārdu, saslēju galvu.

-    Atdosi gan.

-    Nē! Nemūžam!

-     Vai nu tiec vaļā no tā suņa, vai arī es tev atņemu mašīnu. Un tavas kredītkartes. Riks saka tas, ka tev ir manam kontam piesaistīta kredītkarte, ir nejēdzība.

-    Tātad es dabūšu savu bankas kontu?

-      Nē, tev tas jānopelna. Kad Riks bija tik vecs, cik tu, viņam nācās katru ritu celties un darīt kaut ko ar vistām neatceros, ko tieši.

-     Labi, es audzēšu vistas.

-        Muti ciet! Glorija iekliedzās. Tāpat man ir noriebušās tavas asprātības. Tu vairs nedrīksti šādi ar mani runāt nekad! Tev jāsaprot, ka šī ir mana māja un šeit mēs dzīvojam pēc maniem noteikumiem.

Glorija bakstīja ar pirkstu manā virzienā, un es sarāvos.

Tam sunim no manas mājas ir jāpazūd! Man vienalga, kurp tu viņu aizved un kas ar viņu notiek, citādi jūsu abu dzīve pārvērtīsies par elli.

Sīdžeja sēdēja uz gultas un smagi elsoja. Viņai bija grūti. Cik klusi spēdama, piegāju viņai klāt, pabakstīju viņas roku ar purnu un darīju, ko varēju, lai Glorija mani neierauga.

-       Zini ko? Labi, Sīdžeja sacīja. No rītdienas tu Molliju vairs neredzēsi.

DIVPADSMITĀ NODAĻA

>

Nākamajā rītā mēs devāmies vizināties ar mašīnu un aizbraucām ciemos pie suņa, vārdā Zīks, un kaķa, vārdā Anabella. Zīks bija neliels sunītis, kuram patika pilnā ātrumā diebt pa pagalmu, kad džinos tam pakaļ. Kad biju nogurusi viņu trenkāt, viņš noliecās un gaidīja, kad nolemšu turpināt. Anabella bija pavisam melna, viņa mani apošņāja un tad novērsās, kā jau kaķi mēdz darīt, garlaikoti aizejot prom. Mājā dzīvoja arī meitene, vārdā Triša, un viņas vecāki. Triša draudzējās ar Sīdžeju.

Tur mēs palikām tikai divas dienas un tad devāmies uz citu māju, kur nebija ne suņu, ne kaķu, un tad vēl uz citu māju ar diviem kaķiem un bez suņiem, un tad uz citu ar vecu suni un jaunu suni, un bez kaķiem. Katrā mājā bija vismaz viena Sīdžejas vecuma meitene un vēl citi cilvēki. Lielākoties tie visi pret mani izturējās labi. Reizēm Sīdžeja dzīvoja atsevišķā istabā, bet parasti viņa palika istabā kopā ar draudzeni.

Bija tik brīnišķīgi iepazīties ar visiem šiem jaunajiem suņiem! Vairums bija ļoti draudzīgi un gribēja cīnīties, izņemot tos, kas bija pavisam veci. Mani lielākoties interesēja ari kaķi. Daži kaķi ir bikli, citi ir droši, daži ir riebīgi, bet citi ir jauki, daži man pieglaužas un murrā, bet citi mani pilnīgi ignorē, taču viņiem visiem burvīgi smaržo elpa.

Man ļoti patika mūsu jaunā dzīve, kaut reizēm ilgojos pēc Trenta un Rokija.

Vienā no mājām dzīvoja zēns, kurš man atgādināja Ētanu. Viņam bija tumši mati kā Ētanam, un viņa rokas smaržoja pēc žurciņu pāra, kuras viņš turēja būrīti savā istabā. Zēns bija tikpat liels, cik Ētans, kad viņu satiku pirmoreiz, nu jau tik sen, un viņš mani acumirklī iemīlēja, un mēs priekšpagalmā spēlējām kociņa vilkšanu un bumbiņas ķeršanu. Šo zēnu sauca Dels. Viņam nebija pašam sava suņa. Žurkas nespēj aizstāt suni pat divas ne.

Kādā brīdī pēkšņi attapos, ka visu dienu esmu rotaļājusies ar Delu un neesmu redzējusi Sīdžeju kopš brokastīm. Sajutos kā slikts suns. Piegāju pie durvīm un apsēdos, cerēdama, ka kāds tās atvērs un ielaidis mani pie manas meitenes, un pieķēru sevi domājam par Ētanu. Es mīlēju Sīdžeju tikpat stipri un tādā pašā veidā, kā biju mīlējusi Ētanu. Vai tas nozīmē, ka biju kļūdījusies, domājot, ka manas dzīves jēga ir mīlēt Ētanu? Vai ari man tagad bija jauna jēga mīlēt un aizsargāt Sīdžeju? Vai šis dzīves jēgas bija atsevišķas un nesaistītas vai varbūt tas viss kaut kā vienojas lielākā jēgā?

Es nebūtu par to aizdomājusies, ja visu dienu nebūtu spēlējusies ar Delu. Tas, ka viņš izskatījās pēc Ētana, lika ilgoties pēc mana zēna.

Dela māsa bija Emīlija. Viņai ar Sīdžeju patika sarunāties klusos čukstos, un ik reizi, kad aizgāju pārbaudīt, vai meitenes gadījumā nerunā par to, kādus našķus man dot, viņas mani paglaudīja.

Vakariņu laikā man patika sēdēt zem galda. No Dela puses krita pastāvīgs gardu kumosu lietus, un es tos klusām apēdu un tad gaidīju vēl. Reizēm zem galda pasniedzās Sīdžejas roka un noglāstīja manu galvu, un es baudīju gan ēdienu, gan mīlestību. Dēlam un Emīlijai bija māte un tēvs, bet tie nemēdza mest zemē ēdienu.

Kad ieskanējās durvju zvans, Dels pielēca kājās un skrēja atvērt durvis, un es paliku pie Sīdžejas. Pēc brīža Dels joņoja atpakaļ.

-    Pie Sīdžejas atnācis kaut kāds puisis, viņš paziņoja.

Parādes durvis bija palikušas vaļā, un es saodu, kas

tur stāv: Šeins. Nebiju priecīga. Vienīgie brīži, kuros mana meitene izslēdza mani no savas dzīves, bija tie, kad ieradās Šeins. Nesapratu, kāpēc nevaru palikt kopā ar viņu kā reizēs, kad viesojās Trents.

Kad SIdžeja piecēlās no galda, es, protams, viņai sekoju, bet, kā jau gaidīju, viņa aizvēra durvis manā priekšā, tāpēc devos atpakaļ uz savu posteni zem Dela kājām. Dels par to man piešķīra sīku vistas gabaliņu.

-       Emllij! Cik ilgi viņa domā šeit palikt? jautāja Emīlijas māte.

-      Es nezinu. Ak kungs, mammu, viņu izdzina no pašas mājas!

-     Es jau nesaku, ka Glorija Mahounija ir laba māte, teica Emīlijas mamma.

-       Mahounija? Tā, kura uz Helovīna ballīti ieradās ģērbusies kā striptīza dejotāja? jautāja tēvs.

-    Striptīza dejotāja? Dels jautri iečivinājās.

-      Lasvegasas šovu meitene, Emīlijas māte stingri izlaboja. Nezināju, ka viņai tik labi izdevies piesaistīt tavu uzmanību.

Tēvs samulsis nokrekšķinājās.

-                Viņa vienmēr mūs apkauno, Emīlija iejaucās. Vienreiz viņa pārnāca mājās no randiņa kopā ar draugu, viņi apsēdās skatīties televīziju kopā ar mums un tad mūsu priekšā sāka…

-    Pietiek! skaļi noteica Emīlijas mamma.

Iestājās klusums. Nolaizīju Dela bikses, lai viņš zinātu, ka joprojām atrodos turpat.

-              Es gribēju teikt, mamma ierunājās mierīgāk, ka saprotu Sīdžejai mājās nav viegli, bet…

-    Viņa nevar dzīvot šeit, tēvs sacīja.

-              Viņa nedzīvo. Viņa tikai paliek uz kādu laiciņu. Ak kungs, tēti!

-    Man viņa patīk, Dels teica.

-             Runa nav tikai par patikšanu, dēls, svarīgi ir darīt to, kas ir pareizi, tēvs atbildēja.

-              Man ari viņa patīk, māte sacīja. Bet tā meitene izdara sliktas izvēles. Viņa ir izslēgta no skolas, viņa ir bijusi cietumā…

-               Tas bija nepilngadīgo cietums, un tā nebija viņas vaina, Emīlija iebilda. Es šito nevaru izturēt.

-Jā, un puisis, kas pie tā visa ir vainīgs, stāv uz mūsu lieveņa, māte atbildēja.

-                Ko? tētis sacīja. Paskatījos uz viņa kājām, tās pagaldē nedaudz noraustījās.

-               Turklāt… es vakarvakarā dzirdēju, ka viņa tualetē vēma, māte piebilda.

-    Nu un? Emīlija teica.

-    Tas puika te iekšā nenāks, tēvs paziņoja.

Dels nometa man gabaliņu brokoļa, kuru negribēju, tomēr apēdu, lai našķi nepārstātu krist.

-    Viņa vēma tīšām, māte sacīja.

-    Ak, mammu! Emīlija attrauca.

-     Kā tas ir? Dels jautāja.

-    Viņa iebāž rīklē pirkstu. Un nemēģini to darīt! māte brīdināja.

-     Nesaprotu, kas tajā tik traks, Emīlija teica.

Aizcirtās parādes durvis.

-     Del, ne vārda par to, ko nupat runājām, tēvs piekodināja.

Ap stūri parādījās Sīdžeja, viņa bija noskumusi. Atvainojiet, viņa teica. Es izlēcu no galdapakšas un pieskrēju viņai klāt. Sīdžeja slaucīja asaras. Es šobrīd nevaru palikt pie galda, viņa klusu piebilda.

Sekoju viņai līdzi uz guļamistabu, kuru viņa dalīja ar Emīliju. Viņa iegāzās gultā, un es ielēcu viņai blakus, Sīdžeja mani apskāva, un es sajutu, ka viņas skumjas nedaudz atkāpjas. Palīdzēt Sīdžejai būt mazāk skumjai bija viens no maniem svarīgākajiem uzdevumiem.

Es tikai gribēju prast to darīt labāk. Reizēm šķita, ka tumšās jūtas, kas glabājās dziļi Sīdžejā, tur bijušas vienmēr.

Vēlāk tajā vakarā Emīlija un Sīdžeja sēdēja uz grīdas un ēda picu un saldējumu, un cienāja mani ar maziem gabaliņiem.

-    Šeins saka, ka es būšu vai nu ar viņu, vai ne ar vienu, Sīdžeja stāstīja. It kā mēs būtu kaut kādas bērnu televīzijas raidījuma zvaigznes.

Redzēju, kā ieplešas Emīlijas acis. (Vairāk vēroju Emīliju, jo viņa atšķirībā no Sīdžejas neēda garozas.)

-Jūs taču izšķīrāties!

-     Zinu, es arī viņam to teicu. Bet viņš saka, ka mīlot mani īpašā veidā, kādā neviens cits to nespēs, un ka viņš gaidīšot mūžīgi cik vien ilgi vajadzēs. Viņš ir tieši tik apķērīgs es teicu, ka mūžīgi tiešām nozīmē mūžīgi,

tāpēc skaidrs, cik ilgi tas būtu.

-     Kā viņš vispār tevi atrada?

-     Viņš ir apzvanījis praktiski visus un jautājis, kur es palieku, Sīdžeja teica. Ak kungs! Viņš nav spējīgs atvērt grāmatu, bet spēj sadzīt man pēdas pa telefonu. Viņš droši vien kādu dienu strādās zvanu centrā un telefoniski tirgos apdrošināšanu. A, nē, tas būtu smags darbs. Aizmirstam. Viņa paņēma picas gabalu noskumu, redzot, ka tas ir pēdējais. Gribi?

-       Ak nē, es jau pirms kādiem trim gabaliem biju pieēdusies.

-    Es īsti nepaguvu paēst vakariņas.

-      Nevaru tevi vainot. Emīlija man pameta gabaliņu garozas, es to noķēru gaisā un noriju vienā kodienā, lai atkal varētu triku atkārtot.

-    Gribi saldējumu? Sīdžeja vaicāja. Dzirdēju jautājuma izteiksmi balsī, viņai paceļot kārbu, un domāju, vai viņa gribētu iedot saldējumu man. No šādas domas vien sāka tecēt siekalas, un es nolaizīju lūpas.

-     Nemaz nepiemini!

-       Es droši vien pieņemšos svarā par desmit mārciņām, Sīdžeja teica.

-     Ko? Es gribētu tādas kājas kā tev man ir pamatīgas ciskas.

-     Nē, tu izskaties lieliski. Man jau ir tā lielā pakaļa.

-    Pēc Jaungada nopietni pievērsīšos diētai.

-     Es ari.

-      Izbeidz, tu jau tā izskaties lieliski, Emīlija sacīja. Lūrēju uz viņu, cerēdama, ka viņa paņems vēl vienu garozas gabalu un pametīs to man.

-      Man rit jāiet uz sabiedriskajiem darbiem, Sīdžeja teica. Trenēšu dienesta suņus.

-    Izklausās forši.

-     Vai ne? Sarakstā bija varianti vākt atkritumus gar šoseju, vākt atkritumus parkā, vākt atkritumus bibliotēkā -, un tad pašās saraksta beigās strādāt dienesta suņu dresētavā. Es tā padomāju kas manā CV izskatītos labāk? Lai gan nevar jau zināt, varbūt es kādreiz gribēšu iesaistīties atkritumu savākšanas biznesā, un tad visa tā vākšanas pieredze būtu palīdzējusi manai karjerai.

Emīlija iesmējās.

-      Ak kungs, nevar būt, ka esmu to visu apēdusi, Sīdžeja sacīja, ar vaidu atgāzdamās atpakaļ.

Nākamajā rītā Sīdžeja pamodās pirms visiem citiem, nomazgājās un gāja vizināt mani mašīnā (priekšējā sēdeklī!). Mēs piebraucām pie lielas ēkas, un, tiklīdz ar ķepām biju pieskārusies pie stāvvietas asfalta, saodu suņus. Es tos ari dzirdēju vairākus rejošus suņus.

Mūs sveicināja kāda sieviete. Viņa teica: Sveiki, es esmu Endija, un tad notupās un pasniedzās pēc manis; viņas garie, melnie mati aizsedza manu seju. Un kas tu mums esi? viņa jautāja.

Sieviete bija vecāka par Sīdžeju, bet jaunāka par Gloriju un smaržoja pēc suņiem.

-    Tā ir Mollija. Es esmu Sīdžeja, Sīdžeja teica.

-     Mollija! Man reiz bija Mollija. Viņa bija labs suns. No Endijas plūstošā mīlestība bija reibinoša. Es viņu nolaizīju, un viņa tūlīt noskūpstīja mani. Vairumam cilvēku nepatīk skūpstīt suņus uz lūpām. Mollij, Mollij, Mollij, viņa dūdoja. Tu esi tik smuka, jā, tu tāda esi. Cik lielisks suns!

Man Endija patika.

-    Kas viņa ir spaniela un pūdeļa sajaukums? Endija vaicāja, joprojām skūpstīdama un glāstīdama mani.

-     Iespējams. Māte bija pūdelis, bet par tēvu neviens neko nezina. Tu esi spūdelis, Mollij?

Dzirdot savu vārdu, paluncināju asti. Endija beidzot piecēlās, bet viņa bija nolaidusi roku aizsniedzamā augstumā, un es to nolaizīju.

-    "Iā ir debesu dāvana, ka esi šeit, jo man ļoti vajadzīga palīdzība, Endija teica, ieejot ēkā. Tur bija daudz brīvas telpas, abās pusēs suņu būdas, bet tajās daudz suņu. Viņi visi rēja uz mani un cits uz citu, bet es tos ignorēju, jo biju īpaša statusa suns, kurš drīkst staigāt brīvībā, kamēr pārējiem jāsēž būros.

-    Es tā īsti neko nezinu par suņu dresēšanu, bet esmu gatava mācīties, SIdžeja teica.

Endija iesmējās. Tas ir labi, taču tavs uzdevums patiesībā būs atbrīvot man rokas, lai varu pievērsties dresēšanai. Suņi jāpadzirda un jāpabaro, jāved pastaigāties, jāiztīra to būri.

SIdžeja apstājās. Pag! Tad kas šī īsti ir par iestādi?

-     Tehniski mēs esam suņu patversme, tā ir mūsu galvenā funkcija, taču mana stipendija ļauj izmantot iestādi vēža atklāšanas izpētei. Suņu oža ir līdz pat simttūkstoš reižu jutīgāka par mūsējo, un daži pētījumi liecina, ka tie spēj saost vēzi cilvēku elpā, pirms veikta jebkāda cita diagnostika. lā kā laicīga atklāšana nodrošina labāko ārstēšanu, tad tas var izrādīties ļoti svarīgi. Ta nu es ņemu pētījumu metodoloģiju un cenšos to īstenot praksē.

-    Jūs apmācāt suņus saost vēzi?

-      Tieši tā. Es, protams, neesmu vienīgā, kas ar to nodarbojas, taču lielākā daļa dresētāju strādā pie tā, lai suņi atpazītu paraugus laboratorijas apstākļos. Viņi dod suņiem ostīt mēģenes. Es iedomājos kā būtu, ja tas darbotos laukā, piemēram, veselības gadatirgos vai sociālajos centros?

-    Tātad jūs apmācāt suņus iet no cilvēka pie cilvēka un pārbaudīt, vai tie neslimo ar vēzi?

-      Tieši tā! Taču mans pusslodzes darbinieks dabūja pilnas slodzes darbu un mana pilnās slodzes darbiniece ir devusies dzemdību atvaļinājumā. Protams, man ir daži brīvprātīgie, bet viņi labprātāk ved suņus pastaigā, nevis tīra būrus. Tas tad būs tavs uzdevums.

-     Kāpēc man rodas sajūta, ka jūs cenšaties pateikt, ka mans darbs būs vākt suņu kakas? Sīdžeja teica.

Endija iesmējās. Es cenšos to nepateikt, bet tā nu reiz ir. Mana tante ir tiesneša sekretāre, tāpēc mani apstiprināja sabiedriskajiem darbiem. Sākumā es darbu aprakstīju ļoti smalki un neviens mani neizvēlējās un nav arī brīnums. Tad es to nomainīju ar vienkārši darbu ar suņiem. Taču, cik saprotu, tev šis sabiedriskais darbs ir kā sods par likuma pārkāpšanu, vai ne? Kā nekā, tas nav paredzēts izklaidei. Pastāsti, ko tu tādu izdarīji!

Sīdžeja bridi klusēja, skanēja tikai suņu rejas. Es ļāvu vienam čalim pierunāt mani uz kaut ko stulbu.

-     Un par to drīkst aizturēt? Ak vai, tad gan es esmu pamatīgā ķezā! Endija teica. Viņas abas iesmējās, un es paluncināju asti. Labi, esi gatava sākt?

Tā bija savāda diena. Sīdžeja ieveda mani aplokā zem klajas debess pie suņa, ar kuru parotaļāties, un pati uz dažām minūtēm aizgāja prom. Tad viņa atgriezās un izveda mani un otru suni pastaigāties apkārt kvartālam. Viņas apavi un bikses dienas gaitā kļuva aizvien mitrāki un oda pēc suņu čurām. Cik tas bija aizraujoši!

Dienas beigās Sīdžeja berzēja skaustu un nopūtās. Mēs stāvējām un vērojām, kā Endija rotaļājas ar lielu, brūnu suņu tēviņu. Uz zemes bija izlikti vairāki metāla spaiņi. Endija veda suni pie katra no tiem, un suns apostīja spaiņa saturu. Pie viena spaiņa Endija teica: Jūti? Tagad apgulies! Suns apgūlās, un Endija viņam iedeva našķi. Ieraudzījusi, ka vērojam viņu, Endija kopā ar suni pienāca pie mums.

Es pievirzījos tuvāk lielajam sunim, un mēs apostījām viens otra pakaļgalu. Tas ir Lūks. Lūk, tev patīk Mollija?

Abi pacēlām galvu, izdzirdot savu vārdu. Redzēju, ka Lūks ir nopietns suns. Viņa prāts bija pievērsts kopā ar Endiju spēlētajai spēlei. Viņš nebija kā Rokijs, kuru interesē vienīgi jautrība un mīlestība pret Trentu.

-    Tātad sešas stundas, ieskaitot pusdienu pārtraukumu, vai ne? Endija jautāja.

-Jā. Sešas brīnišķīgas stundas. Vēl tikai 194.

Endija iesmējās. Veidlapu aizpildīšu nedēļas beigās. Paldies, tu lieliski pastrādāji!

-    Varbūt mana nākotne ierakstīta suņu kakās, Sīdžeja teica.

Mēs devāmies vizināties, un es biju priekšējā sēdekļa suns! Aizbraucām līdz Emīlijas mājai. Piebraukušas pie mājas, ieraudzījām, ka ar Emīlijas māti sarunājas Glorija. Sīdžeja sastinga. Glorija ar plaukstu vēdināja kaklu.

-       Nu lieliski! Sīdžeja nomurmināja. Vienkārši lieliski!

TRISPADSMITA NODAĻA

-     Ļaušu jums abām aprunāties, Emīlijas māte teica, kad pienācām tuvāk. Viņa iegāja mājā. Paliku pie Sīdžejas; viņa nekustējās vienkārši stāvēja. Mani pāršalca Glorijas jaudīgais aromātu arsenāls, noslāpējot visas citas smaržas.

-   Nu, Glorija sacīja, vai tev nekas nav man sakāms? Glorija, kā parasti, bija ļoti nelaimīga.

-      Skatos, ka tev ir jauns kadilaks, Sīdžeja noteica. Glīta mašīna.

-    Ne jau tas! Es tik ļoti raizējos par tevi. Tu pat nepiezvanīji, lai pateiktu, kur esi. Es gandrīz nevarēju gulēt.

-    Ko tu gribi, Glorija?

Mājas lielajā logā kaut kas sakustējās. Tas bija Dels, viņš bija pavēris aizkarus un skatījās pa logu. Kamēr vēroju viņu, parādījās zēna mātes roka un aizvilka viņu prom.

-    Man tev sakāma tikai viena lieta, un tad viss, nekādu diskusiju, Glorija sacīja.

-    Izklausās pēc godīga darījuma, Sīdžeja noteica.

-    Par dārgu naudu esmu konsultējusies ar juristi, kura nodarbojas ar ģimenes lietām. Viņa saka, ka varu iesniegt prasību tiesā, lai liktu tev atgriezties mājās. Tāpat viņa saka, ka man nav jābūt suņa gūsteknei pašas mājā. Tad nu es iesniegšu prasību ari par to. Tev nav izvēles, un tiesa var arī noteikt tev komandantstundu. Tā tas ir. Tiesa izmaksātu kaudzi naudas, un tu tāpat zaudētu, tāpēc ierados tev to pastāstīt. Nav jēgas šķiest naudu tiesas prāvām, ja par to pašu naudu varam doties jaukā braucienā vai kur citur.

Izskatījās, ka brīdi nekas interesants nenotiks, tāpēc es apgūlos un nožāvājos.

-    Nu? Glorija noprasīja.

-    Man šķita, ka nedrīkstu runāt.

-     Tu drīksti runāt par to, ko nupat pastāstīju, es te nestāvēšu un nestrīdēšos ar tevi. Tu esi nepilngadīga, un likums ir manā pusē.

-    Labi, Sīdžeja atbildēja.

Glorija nošņāca: Ko "labi"?

-    Labi, darīsim tā, kā tu teici.

-    Nu re. Tā jau ir labāk. Tu esi uzvedusies ļoti necienīgi, un man nav ne jausmas, ko domā šie cilvēki, pie kuriem tu visu šo laiku esi dzīvojusi. Es esmu tava māte, un man ir konstitucionālās tiesības.

-     Nē, es gribēju sacīt, ka darīsim tā, kā tu teici, un tiesāsimies.

-Ko?

-     Manuprāt, tev ir taisnība, Sīdžeja teica. Lai to izšķir tiesnesis! Es noalgošu juristu. Tu teici, ka pastāv nosacījumi, pie kuriem savas labklājības dēļ drīkstu izņemt naudu no tēta konta. Tad es noalgošu juristu un mēs tiesāsimies. Tu cīnīsies par aizbildņa tiesībām, bet es cīnīšos par to, lai tevi atzīst par nepiemērotu māti.

-     Ak tā! Tagad es esmu briesmīga māte. Tu nokļuvi cietumā, tevi izslēdza no skolas, tu melo, tu neklausi, un es esmu ziedojusi tev savu dzīvi, bet tagad izrādos tā sliktā.

Viņas abas bija dusmīgas, bet Glorija kliedza. Es piecēlos sēdus un tramīgi pieliku ķepu pie Sīdžejas kājas, jo gribēju iet prom. Viņa mani noglaudīja, bet nepaskatījās uz mani.

-    Es ceru, ka tev kādu dienu būs tikpat briesmīgs bērns kā tu pati, Glorija teica.

-    Trents teica, ka tu nemaz neesot barojusi Molliju.

-    Tu maini tematu.

-    Tieši tā, mēs runājām par to, cik slikts bērns es esmu. Tad kā tev liekas? Man piezvanīt juristam? Vai ari tu atzīsti, ka Mollija ir mans suns un es viņu paturēšu? Es jau varu turpināt dzīvot ari šeit. Sīdžeja norādīja uz māju, un, kad viņa tā izdarīja, no loga pazuda kāds apveids. Tas bija pārāk liels, lai būtu Dels.

-      Es negribu, ka tu dzīvo pie svešiem. Tas nelāgi izskatās, Glorija teica.

-    Tad ko tu gribi iesākt?

Tovakar mēs pārvācāmies atpakaļ uz savu istabu Sīdžejas mājā. Ciemos atnāca Trents ar Rokiju, un es biju pārlaimīga satikt savu brāli, kurš mani uzmanīgi apostīja, aizdomu pilns par jaunajām smaržām. Kad izgājām ārā, sniga, un Rokijs skraidīja pa sniegu, sperdams pa gaisu kājas un vārtīdamies, līdz bija pavisam slapjš. Trents iznāca ārā un noberzēja Rokiju ar dvieli, un Rokijs aiz labsajūtas kunkstēja. Vēlējos, kaut ari pati būtu izvārtījusies pa sniegu.

Pēc tam viss turpinājās, kā ierasts, izņemot to, ka Sīdžeja neatgriezās skolā, tagad mēs parasti no rītiem braucām rotaļāties ar Endiju un viņas suņiem.

Nākamajā rītā, kad atgriezāmies pie Endijas, viņa mani sveicināja, plaši ieplešot rokas, skūpstot un apskaujot. Man ļoti patika viņas mīļums un brīnišķīgie suņu aromāti. Tad viņa piecēlās.

-     Nospriedu, ka varbūt būsi padevusies, Endija teica Sidžejai.

-       Nē, es vienkārši… radās sarežģījumi ģimenē, ar kuriem bija jātiek galā. Jūs taču nezvanījāt uz tiesu vai tamlīdzīgi? Sīdžeja jautāja.

-     Nē, taču būtu bijis labi, ja tu būtu piezvanījusi man.

-    Jā, man… man vajadzēja to izdarīt. Nez kāpēc nekad neiedomājos cilvēkiem piezvanīt.

-    Nu labi, ķersimies pie darba!

Kaut kāda iemesla dēļ Endijas ēkā mītošajiem suņiem nebija atļauts iet ārā, sniegā, izņemot pastaigas pavadā, tāpēc, kamēr Sīdžeja tīrīja suņu būrus, mans uzdevums bija rotaļāties ar suņiem nožogojumā ēkas lielajā telpā. Daudzi suņi gan negribēja rotaļāties. Daži bija pārāk veci un spēja vien apostīt mani un nogulties, bet daži citi vienkārši neprata rotaļāties tie rūca un koda man, kamēr centos palēkt nost no ceļa. Šie suņi šķita noskumuši un nobijušies, un viņus pa vienam pēc kārtas ielika citā iekštelpu aplokā, kamēr Sīdžeja tīrīja viņu būrus.

Tādējādi man bija ļoti daudz laika vērot, kā Endija rotaļājas ar Lūku lielo, brūno tēviņu un ar divām mātītēm dzeltenu un melnu. Spēle bija šāda: metāla krēslos pa gabalu cits no cita sēdēja veci cilvēki, un Endija pa vienam veda suņus tos apostīt. Cilvēki gan ar suņiem nerotaļājās reizēm cilvēki labprātāk vienkārši sēž, pat ja blakus ir suns. Tad Endija aizveda suņus uz būriem, bet cilvēki piecēlās un samainījās vietām katrs tagad sēdēja citur.

Endija visiem suņiem teica, ka viņi ir labi suņi, bet visvairāk viņa priecājās par Lūku. Ik reizi, kad Lūku pieveda pie vīra bez matiem. Lūks uzmanīgi to apošņāja un tad nogūlās, sakrustoja ķepas un nolika galvu uz tām.

Endija viņam turpat uz vietas iedeva našķi. Labs suns, Lūk! viņa slavēja.

Es arī gribēju našķi, bet, kad nogūlos un sakrustoju ķepas, Endija to pat nemanīja un Sīdžeju arī tas neiepriecināja. Tāda ir dzīve daži suņi našķus saņem gandrīz ne par ko, bet citi, būdami labi suņi, našķus nedabū vispār.

Tad Sīdžeja atnāca pēc manis un mēs izgājām pagalma aplokā. Zemi klāja vairākas collas biezs sniegs, un es gurkstināju pa to, meklēdama labu vietiņu, kur notupties. Sīdžeja ielika mutē degošo kociņu un izelpoja dūmus.

Dzirdēju, ka atveras pagalma durvis, un skrēju skatīties, kas tur ir. Sīdžeju caurstrāvoja trauksme, tāpēc man uz skausta sacēlās spalva.

-       Es domāju. Tu. Varētu būt te, ārā. Tas bija plikpaurainais vīrs, pie kura Lūks allaž nogūlās. Runādams ar Sīdžeju, viņš skaļi dvesa. Es apostīju Sīdžejas roku, jo viņa man joprojām šķita nobijusies. Vai. Varētu palūgt. Cigareti?

-      Protams, Sīdžeja teica. Viņa pataustījās pa jaku.

-     Tu varētu. Piesmēķēt. Lūdzu? Es nevaru. Tik stipri. Ievilkt, vīrietis teica. Viņš paberzēja savu pliko galvu.

Sīdžeja aizsmēķēja un padeva kociņu vīrietim. Viņš to pielika pie kakla, nevis pie mutes kā Sīdžeja. Atskanēja klusa sūkšanas skaņa, un tad no cauruma viņa kaklā iznāca dūmi.

-     A, vīrietis noteica. Cik labi. Es sev. Atļauju. Tikai vienu. Nedēļā.

-    Kā nākas, ka jums…

-    Tas caurums? Vīrietis pasmaidīja. Kakla. Vēzis.

-    Ak Dievs, man jūsu žēl.

-    Nē. Mana vaina. Nevajadzēja. Pīpēt.

Viņi bridi pastāvēja kopā. SIdžeja joprojām bija satraukta, taču bailes lēnām aizplūda un izplēnēja kā no viņas mutes nākošie dūmi.

-    Tavā vecumā, vīrietis sacīja.

-    Kā, lūdzu?

-    Tavā vecumā. Sāku pīpēt. Vīrietis viņai uzsmaidīja. Nospriedu, ka vairs nav vajadzības stāvēt SIdžejai par sargu, un piegāju paostīt viņa roku, ja nu izrādās, ka viņam ir kāds našķis. Viņš pieliecās. Jauks suns, viņš teica. Viņa elpa oda pēc dūmiem, taču tai piemita ari savāda, metāliska smarža, kuru uzreiz atpazinu no laika, kad biju Draudziņš un man mutē turējās slikta garša, no kuras nevarēju tikt vaļā. Plikpaurim droši vien mutē bija tā pati garša, jo viņa elpa pēc tās smaržoja.

Vīrietis iegāja iekšā, un SIdžeja stāvēja aukstajā gaisā un ilgi skatījās tālumā. Kociņš viņas pirkstos joprojām gruzdēja. Viņa pieliecās un pabakstīja ar to sniegu, un tad izmeta to atkritumu tvertnē, un mēs kopā iegājām iekšā.

Endija rotaļājās ar dzelteno suni. Biju bez pavadas, un SIdžeja bija aizņemta ar kaut ko citu, tāpēc gāju pie krēslā sēdošā plikpaurainā vira no pagalma. Es piegāju viņam klāt, nogūlos un sakrustoju priekšķepas, kā biju redzējusi darām Lūku.

-     Paskat, Endija teica. Viņa pienāca man klāt. Hei, Mollij, tu to iemācījies no Lūka?

Es paluncināju asti. Tomēr našķi nedabūju, Tā vietā Endija aizveda mani pie Sīdžejas.

Endija man tiešām patika. Patika tas, kā viņa mani sveicina, ar tik daudziem apskāvieniem un skūpstiem, cik vien suns var vēlēties. Bet man nešķita taisnīgi, ka viņa pacienā Lūku, bet mani ne.

Kad atbraucām mājās, Glorija priecājās, redzot Sīdžeju, bet mani, kā parasti, ignorēja. Biju iemācījusies turēties pa gabalu no Glorijas, kura ar mani nerunāja, nebaroja mani un lielākoties pat neskatījās uz mani.

-     Domāju, ka mums šogad vajadzētu sarīkot Ziemassvētku ballīti, Glorija teica. Viņa rokās turēja bloknotu un pamāja ar to SIdžejai. Kaut ko patiešām smalku. Ar apkalpošanu. Ar šampanieti.

-    Man ir septiņpadsmit, Glorija. Es vēl nedrīkstu dzert šampanieti.

-     Nu, tie taču ir Ziemassvētki. Aicini, ko vien vēlies! Glorija turpināja. Vai tu ar kādu satiecies?

-    Tu zini, ka ne.

-    Kas ir ar to foršo puisi Šeinu?

-    Tieši tāpēc tu neesi mans primārais informācijas avots, lai mēģinātu noskaidrot, kurš puisis ir foršs.

-     Es aicināšu Džuzepi, Glorija teica.

-     Ko? Kur palika Riks?

-    Ak Riks? Viņš izrādījās citāds, nekā biju iedomājusies.

-    Un tagad tu tiecies ar Pinokio tēvu?

-      Ko? Nē, ar Džuzepi. Viņš ir itālietis. No Sentluisas.

-      Tad tur ir Itālija? Nav brīnums, ka man tā neiet ģeogrāfijā!

-    Ko? Nē, tiešām no īstās Itālijas.

-    Tu palīdzi viņam pirkt māju vai kā?

-    Nu, vispār, jā. Protams.

Es iegāju virtuvē apskatīties, vai uz grīdas nav nokritis kas apēdams, un tad ieraudzīju, ka pa stikla durvīm no ārpuses lūkojas kāds vīrietis. Sāku trauksmaini riet.

Vīrietis tūdaļ pagriezās un skrēja prom. Virtuvē ienāca Sīdžeja. Kas ir, Mollij? viņa jautāja. Viņa piegāja pie durvīm, atslīdināja tās vaļā, un es izbrāzos pagalmā. Gaisā bija jūtama vīrieša smarža, un es tai steigšus sekoju uz aizvērtajiem pagalma vārtiņiem. Es pazinu šo smaržu un zināju, kas ir tās īpašnieks.

Šeins.

Sīdžeja iesauca mani atpakaļ mājā. Nāc, Mollij, ārā ir auksti, viņa mani skubināja.

Kad nākamreiz ieradāmies pie Endijas, viņa pienāca mums klāt, kamēr Sīdžeja nodauzīja sniegu no zābakiem. Hei! Es šodien gribētu kaut ko izmēģināt.

-     Labi, Sīdžeja teica.

Tā bija tā pati spēle, ko Endija spēlēja katru dienu. Man nešķita sevišķi aizraujoši raustīt virves un dzenāt bumbiņas, bet cilvēki tādi ir viņu priekšstats par rotaļu vienmēr ir garlaicīgāks nekā suņiem. No viena lielās telpas gala līdz otram ļoti atstatus izvietotos krēslos sēdēja cilvēki. Endija lika Sīdžejai turēt mani pavadā, un mēs piegājām pie cilvēka tālajā galā, pie sievietes, kuras kažokādas zābaki oda pēc kaķiem. Sveiki, kā tevi sauc? viņa teica, nolaidusi roku, lai varu to nolaizīt. Viņas pirkstiem bija asa piegarša.

-     Tā ir Mollija, Endija teica. Izdzirdot savu vārdu, paluncināju asti.

Mēs kopā devāmies pie nākamā cilvēka un tad pie nākamā, katru reizi ļaujot viņiem mani paglaudīt un parunāties ar mani, bet nekādus našķus man nedeva, kaut arī saodu, ka vienam vīram kabatā bija kaut kas ar sieru.

Tad nonācām pie sievietes, kuras rokas oda pēc zivīm. Viņa pieliecās, lai mani noglaudītu, un es sajutu to pašu smaržu, ko nebiju varējusi nodabūt no mēles, būdama Draudziņš, to smaržu, kas bija elpā vīram, kurš sarunājās ar Sīdžeju.

-    Sveika, Mollij, sieviete teica.

Kad devāmies tālāk, sajutu Endijā tikko jaušamu spriedzi, un tad es sapratu: spēles centrā ir šī smarža. Es atgriezos pie sievietes, nogūlos un sakrustoju ķepas.

-    Nu re! Endija teica, sizdama plaukstas. Labs suns, Mollij, labs suns!

Endija mani pacienāja. Nospriedu, ka šī spēle man ļoti patīk, un luncināju asti, gatava spēlēt atkal.

-    Tad Mollija to tagad ir sapratusi? Sīdžeja vaicāja.

-    Nu, tas ir mazliet sarežģītāk. Domāju, ka visi suņi var to saost, bet tas nenozīmē, ka viņi noteikti spēj sasaistīt to ar signalizēšanu. Bet Mollija ir vērojusi Lūku vai redzēji, kā viņa sakrustoja ķepas gluži kā viņš? Pie manis neviens suns to nav iemācījies, vērojot citus, bet, lūk, te nu tas ir, cita izskaidrojuma nevar būt. Endija notupās un noskūpstīja mani uz deguna. Es nolaizīju viņai seju. Mollij, tu esi gudrs suns, patiešām gudrs suns.

-      Tu esi gudrelis, Mollij, Sīdžeja teica. Pa pusei gudra, pa pusei pūdelis. Gudreļsuns. Es kūļāju asti, baudot uzmanību.

-    Ja neiebilsti, es gribētu iesaistīt Molliju programmā. Un tevi, ja vēlies, Endija teica. Tas skaitītos kā sabiedriskais darbs.

-    Ko, un mest malā suņu kaku kasīšanu? Man jāpadomā!

Kopš tās dienas vienmēr, kad bijām kopā ar Endiju, viņa

veda mani iepazīties ar cilvēkiem un es devu zīmi ikreiz, kad sajutu to savādo, slikto aromātu. Tas gan nenotika pārāk bieži. Parasti cilvēki smaržo vienkārši pēc cilvēkiem.

Bet reizēm tie smaržo pēc ēdiena. Uz Priecīgu Pateicības Dienu mēs ar Sīdžeju devāmies uz Trenta māju, un gaiss un cilvēku rokas bija tā piesūkušās ar gaļas, siera, maizes un citām brīnišķīgām smaržām, ka mēs ar Rokiju vai jukām prātā. Cilvēki visu dienu ēda, mētājot mums gaisā ķeramus kumosiņus.

Trentam bija tēvs un māte. Es pirmo reizi iedomājos kāpēc Sīdžejai nav tēva? Varbūt, ja Glorijai būtu sirdsdraugs, viņa visu laiku nebūtu nelaimīga.

Tomēr es tur neko nevarēju padarīt. Man bija jārod apmierinājums Priecīgas Pateicības Dienas ēdiena ēšanā.

Un es biju ļoti apmierināta.

Ari Sīdžeja bija laimīga. Dienas gaitā kādā brīdī visi sanācām pie mūrīša, kas stipri oda pēc dūmiem, un cilvēki, pilni mīlestības, aplika cits citam apkārt rokas. Mums ar Rokiju lika sēdēt, un bija daudz smieklu un spožu zibšņu.

Kad devāmies prom, Sīdžeja apskāva un noskūpstīja Trenta māti. Šī bija visbrīnišķīgākā Pateicības Diena manā dzīvē, Sīdžeja sacīja.

-    Lūdzu, brauc ciemos katru gadu! Tu esi daļa no mūsu ģimenes, atbildēja Trenta māte.

Uz Sīdžejas sejas saodu asaras, tomēr viņa bija laimīga un, braucot prom, turēja klēpī manu galvu un glaudīja mani. Slīgstot miegā, domāju par to, cik bieži cilvēki Trenta mājās apskaujas. Cerēju, ka tur atgriezīsimies bieži, jo šķita, ka apskaušanās manai meitenei nāk par labu.

Priecīgu Ziemassvētku laikā Sīdžeja un Glorija viesistabā novietoja koku un sakāra tajā kaķu rotaļlietas. Varēju to koku saost no jebkuras vietas mājā. Un kādu vakaru ieradās cilvēki, sakāra lampiņas un pagatavoja ēdienu. Sīdžeja uzvilka drēbes, kas kustoties skaļi švīkstēja, Glorija arī.

-     Kā tev liekas? Glorija jautāja, stāvēdama Sīdžejas istabas durvīs. Viņa trokšņaini griezās riņķī. Tas šķita neiespējami, tomēr Glorija smaržoja vēl vairāk nekā parasti. Deguns pārplūstošo smaržu piesātinātajā gaisā, man negribot, vilkās krunkās.

-    Ļoti jauki, Sīdžeja atbildēja.

Glorija priecīgi iesmējās. Nu, tagad parādies pati!

Sīdžeja pārstāja sukāt matus un pagriezās apkārt. Tad viņa apstājās un skatījās uz Gloriju. Kas? viņa teica.

-      Nekas, vienkārši… vai tu esi uzēdusies? Izskatās citādi nekā tad, kad to nopirkām.

-    Es atmetu smēķēšanu.

-    Nu…

-    Ko "nu"?

-    Es vienkārši nesaprotu, kāpēc tu nevarēji savaldīties, zinot, ka tuvojas balle.

-    Tev taisnība, man vajadzēja turpināt sūkt indi, jo tas man palīdzētu ielīst jaunajā balles kleitā.

-      To es neesmu teikusi. Es nesaprotu, kāpēc vispār cenšos ar tevi sarunāties, Glorija teica. Viņa bija dusmīga un aizgāja prom.

Tad ieradās draugi. Atnāca arī Trents, bet viņš kaut kāda iemesla dēļ nebija atvedis līdzi Rokiju. Viesi pārsvarā bija Glorijas vecumā. Es klaiņoju apkārt, saozdama siltas, gardas lietas, un pēc kāda laiciņa cilvēki sāka man dot našķus nevis par trikiem, bet vienkārši par to, ka esmu suns. Manuprāt, tie ir labākie cilvēki.

Kāda sieviete pieliecās un iedeva man gabaliņu gaļas ar izkusušu sieru virsū. Vai, cik tu esi skaists sunītis! viņa man teica.

Es darīju to, kas man jādara: nogūlos uz grīdas un sakrustoju priekšķepas.

-    Cik jauki! Viņa kniksē! sieviete jūsmoja.

Ap dīvānu mani apraudzīt atnāca Sīdžeja, un es paluncināju asti. Ak mans Dievs, Sīdžeja izdvesa.

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

t

Sīdžeja bija satraukta un nobijusies. Šeril, vai varu ar jums bridi aprunāties? Privāti.

Sieviete mani joprojām glaudīja, taču es vēroju Sīdžeju, lai saprastu, kas vainas. Protams, sieviete sacīja.

Sekoju viņām pa gaiteni, bet Sīdžeja pagriezās un teica: Paliec, Mollij!

Es sapratu "paliec", taču man nepatika to darīt vairāk par visu. Bridi pasēdēju, tad piecēlos un gāju paošņāt zem durvīm, pa kurām viņas bija iegājušas. Viņas tur pavadīja minūtes desmit, tad durvis atvērās un sieviete iznāca ārā, turēdama roku pie mutes. Viņa raudāja. Arī Sīdžeja bija satraukusies un noskumusi.

Kad sieviete paņēma savu mēteli, pie viņas pienāca Glorija ar glāzi rokā. Kas atgadījies? Viņas skatiens šaudījās no Sīdžejas uz raudošo sievieti. Ko tu viņai pateici?

Sīdžeja purināja galvu. Sieviete pateica Glorijai: Lūdzu, piedod. Es tev piezvanīšu, un pazuda pa durvīm. Glorija bija ļoti dusmīga. Viņai no mugurpuses tuvojās Trents, vērodams viņu un Sīdžeju, pagāja garām Glorijai un nostājās blakus SIdžejai. Kad viņš gāja garām, es pacēlu purniņu un pieskāros viņa rokai.

-    Kas notika? Glorija noprasīja.

-     Mollija deva signālu, kā viņai iemācīts. Vēzis. Viņa signalizēja, ka Šerilai ir vēzis.

-    Ak Dievs, Trents sacīja.

Pa gaiteni bija pietuvojušies daži cilvēki, un es dzirdēju, ka viens no viņiem saka: Vēzis? Kam ir vēzis?

-       Un tev tas bija jāpasaka viņai tagad? Glorija šņāca. Tad viņa pagriezās un, ieraudzījusi aiz muguras sanākušos cilvēkus, papurināja galvu. Nekas, nekas, viņa mierināja.

-    Kas noticis? jautāja viens vīrietis.

Sīdžeja purināja galvu. Vienkārši privāta saruna. Atvainojiet!

Cilvēki bridi pastāvēja un tad aizgriezās.

-    Tu domā tikai par sevi, Glorija noteica.

-      Kā tad tas būtu jāsaprot? Trents skaļā balsī noprasīja.

-     Trent, Sīdžeja ieteicās. Viņa uzlika roku uz Trenta piedurknes.

-    Vai tu maz zini, cik šis pasākums izmaksāja? Glorija vaicāja.

-     Šis pasākums? Trents teica.

-    Trent! Nevajag, Sīdžeja iejaucās. Vienkārši… zini ko, Glorija? Atvainojies saviem draugiem manā vietā! Pasaki, ka man sāp galva un es eju uz savu istabu!

Glorija skaļi nošņācās, tad pagriezās un naidīgi nopētīja mani. Es novērsos no viņas skatiena. Viņa apcirtās un aiztraucās pa gaiteni, no kura visi bija klusām aizgājuši. Tikusi līdz gaiteņa galam, viņa apstājās, iztaisnoja muguru un atglauda matus. Džuzepe? viņa sauca viesistabas virzienā. Kur tu paliki?

i

-    Es atnesīšu tavu mēteli, Sīdžeja teica Trentam.

Viņa pleci mazliet saguma. Tiešām? Es varētu vēl

pabūt kopā ar tevi. Parunāties.

-     Nē, ir labi.

Sīdžeja iegāja Glorijas guļamistabā un iznāca ar Trenta mēteli rokās. Viņš to uzvilka. Viņš bija noskumis. Sīdžeja viņam uzsmaidīja. Hei, ja gadījumā nesatiekamies, priecīgus Ziemassvētkus!

-Jā, tev arī! Sīdžej, tu taču saproti, ka tavai mammai nav taisnība, vai ne? Varbūt tu saskumdināji Šerilu, taču sniedzi viņai ļoti svarīgu informāciju. Un, ja tu būtu gaidījusi, nevēloties iztraucēt balli, tev būtu ļoti grūti saņemties to Šerilai pateikt vispār, jo, nu tas, ka tu būtu gaidījusi, izskatītos pilnīgi traki.

-    Es zinu.

-      Neļauj viņai darīt tev pāri, labi? Nelaid viņu savā galvā!

Viņi brīdi stāvēja, skatīdamies viens uz otru. Labi, Trent, Sīdžeja beidzot noteica.

Trents pagriezās un gāja uz durvīm, un mēs sekojām. Tad viņš apstājās un paskatījās augšup. Re, āmuļi!

Sīdžeja pamāja ar galvu.

-     Nu taču! Trents teica. Sīdžeja iesmējās, kad viņš pastiepa pretī rokas. Trents pavirzījās uz priekšu un noskūpstīja Sīdžeju, un es viņai pielēcu klāt no aizmugures un pieliku ķepu, lai būtu daļa no notiekošā.

-     Ou! Sīdžeja iesaucās.

-    Labi, tad atā! Priecīgus Ziemassvētkus! Trents atvadījās.

Mēģināju kopā ar viņu izsprukt pa durvīm, bet Sīdžeja mani nelaida. Viņa aizvēra durvis un bridi uz tām skatījās, bet es nolūkojos uz viņu, mēģinādama saprast, ar ko mēs te nodarbojamies.

Es ļoti labprāt būtu riņķojusi starp skaļo viesistabas cilvēku kājām un ēdusi našķus, bet Sīdžeja gāja uz savu istabu un uzsita knipi, lai viņai sekoju. Viņa noģērba skaļās drēbes un uzvilka parasto apģērbu mīkstu kreklu, kas sniedzās līdz ceļiem. Neizslēgusi gaismu, viņa iekāpa gultā ar grāmatu rokās.

Grāmatas labi noder graušanai, kaut ari tās ir visai bezgaršīgas un cilvēki vienmēr kļūst nelaimīgi, ja suns kādu grāmatu sagrauž. Tā ir viena no rotaļlietām, ar kurām suņi nedrīkst spēlēties.

Es saritinājos uz grīdas pie gultas un aizmigu, lai ari turpināju dzirdēt cilvēku balsu murdoņu zem manis un vēlāk parādes durvju vairākkārtēju atvēršanos un aizvēršanos. Tad atskanēja klauvējiens, un es pamodos. Guļamistabas durvis atvērās.

-     Sveika, Sīdžej, sacīja vīrietis. Pazinu viņa smaržu no apakšstāva. Kad viņš bija pieliecies, lai iedotu man gabaliņu zivs, viņam uz locītavas skaļi bija noslīdējis rokaspulkstenis.

-    Ak, sveiks, Džuzepe.

Vīrietis iesmējās un ienāca istabā. Sauc mani par Gasu! Vienīgais cilvēks, kurš mani sauc par Džuzepi, ir tava māte. Droši vien tāpēc, ka tic, ka esmu no kādas karaliskas itāliešu dzimtas. Viņš atkal iesmējās.

-     Mja, Sīdžeja noteica. Viņa rūpīgāk apsedza kājas.

Vīrietis aizvēra aiz sevis guļamistabas durvis. Nu, un

ko tu lasi? viņš jautāja.

-    Tu esi piedzēries, Gas.

-    Hei, ir taču ballīte! Vīrietis smagi apsēdās uz gultas, viņa pēdas uz grīdas atradās blakus man. Es piecēlos sēdus.

-    Ko tu dari? Ārā no manas istabas! Sīdžeja iesaucās. Viņa šķita dusmīga.

Vīrietis uzlika roku uz segas. Man ļoti patika tav.i kleita. Tev ir kolosāli kāti. Zini, kas ir "kāti"? Kājas.

Vīrietis pavilka segu. Sīdžeja pavilka to atpakaļ. Izbeidz! viņa teica.

-    Nu taču, vīrietis sacīja. Viņš atkal piecēlās, ar abām rokām sniegdamies pēc Sīdžejas. Sajutu viņas bailes, pielēcu kājās, uzliku priekšķepas uz gultas un, ar purnu pasniegusies pretī vīrietim, ierūcos kā uz zirgu Troju, kad tas bija grasījies samīt bērnu.

Vīrietis rāvās atpakaļ un iesteberēja plauktā pie sienas, nogāžot uz grīdas grāmatas un fotogrāfijas. Viņš saliecās, ar būkšķi nokrita uz paklāja un palika guļam uz sāniem. Es ierējos un metos uz priekšu, joprojām atņirgusi zobus.

-    Mollij! Ir labi. Laba meitene! Sajutu Sīdžejas roku uz muguras saboztajās spalvās.

-     Hei, vīrietis teica.

Sīdžeja sameklēja manu kaklasiksnu un pavilka mani malā. Labāk ej projām, Gas!

Viņš apvēlās uz vēdera un piecēlās uz ceļiem. Strauji atvērās durvis, tajās stāvēja Glorija. Kas noticis? viņa noprasīja. Viņa paskatījās uz Gasu, kurš rāpoja pa grīdu. Viņš ar rokām apķērās ap gultas stabu un uzvilka sevi stāvus. Džuzepe? Kas noticis?

Viņš paspraucās viņai garām un smagiem soļiem izslīdēja gaitenī. Glorija pagriezās pret meitu. Es dzirdēju suni, vai tas viņam iekoda?

-     Nē! Protams, ne!

-     Nu, un kas tad te notiek?

-    Tu negribi zināt, Glorija.

-    Izstāsti!

-    Viņš ienāca un sāka mani aiztikt, skaidrs? Sīdžeja kliedza. Mollija mani sargāja.

Pagriezu galvu, izdzirdot savu vārdu. Glorija sastinga, viņas acis iepletās un tad savilkās šaurās spraudziņās. Tu esi tāda mele! viņa šņāca. Viņa pagriezās un aizskrēja, kad izdzirda aizcērtamies parādes durvis. Džuzepe! viņa sauca.

Dažas nākamās dienas Glorija un Sīdžeja ne reizi neatradās kopā vienā telpā. Kad viņas apsēdās uz to Priecīgu Ziemassvētku daļu, kad plēš papīrus un tur kastes, abas necik daudz nesarunājās. Sīdžeja sāka ieturēt maltītes savā guļamistabā, un reizēm tās sastāvēja tikai no mazas drusciņas dārzeņu, bet citkārt tie bija ar nūdelēm, mērcēm un sieriem vai picu un čipsiem, un saldējumu brīnišķīgi piekrauti šķīvji. Pēc tam viņa iegāja vannas istabā, nostājās uz tās mazās kastītes un izdvesa skumjas skaņas. Katru dienu ik pēc dažām stundām Sīdžeja gāja nostāties uz tās mazās kastītes. Es to sāku uztvert kā skumju kastīti, jo Sīdžeja tā jutās, uzkāpjot uz tās.

Ieradās Trents ar Rokiju, un mēs visi rotaļājāmies sniegā. Tas bija vienīgais laiks, kad Sīdžeja šķita patiesi laimīga.

Es nejutos kā slikts suns tāpēc, ka biju uzrūkusi tam vīrietim. Sīdžejai bija bail, un es to darīju, nemaz nedomājot. Satraucos, ka mani par to sodīs, bet tas nenotika.

Drīz vien Sīdžeja atsāka nodarboties ar skolu. Viņa biežāk sarunājās ar Gloriju, taču joprojām telpā starp viņām jutu spriedzi. Kad Sīdžeja bija skolā, es gāju lejā uz savu veco vietu zem kāpnēm un gaidīju, kad viņa atgriezīsies; no turienes izgāju tikai pa suņu durtiņām, lai parotaļātos vai parietu uz tālumā vaukšķošiem suņiem.

Pie Endijas mēs vairs nebraucām katru dienu, tomēr reizēm viņu apciemojām, un ik reizi bija tik brīnišķīgi viņu satikt. Cilvēki tā dara tiklīdz ir pierasts pie kādas ikdienas kārtības, tā viņi to maina. Šajās reizēs pēc parastās sasveicināšanās ar apskāvieniem un skūpstiem spēlējām spēli ar krēslos sēdošajiem cilvēkiem un arī |.iunu spēli, kurā cilvēki sēdēja un dažreiz ari stāvēja garā rindā.

Stipendiju man piešķīra šādam mērķim lai noskaidrotu, vai suns prastu signalizēt par slimajiem cilvēkiem grupā, Endija teica. Pagaidām to saprast i/.devies vienīgi Lūkam.

Lūks, izdzirdējis savu vārdu, paskatījās augšup.

Mēs gājām šurpu turpu gar cilvēku rindu, un pirmajās pāris reizēs nopratu, ka Endija un Sīdžeja no manis kaut ko gaida, taču nezināju, kas man jādara. Un tad sajutu smaržu no sievietes, kurai nebija matu un kuras rokas oda pēc kodīgām ziepēm, te nu tas bija nesajaucamais, metāliskais aromāts viņas elpā. Es devu signālu un saņēmu cepumu.

Tā, domājams, bija mūsu spēle, kaut arī nebiju pārliecināta, jo Endija nepārtraukti veda mani pie citiem cilvēkiem, kuriem šis aromāts nepiemita, it kā man būtu jāsignalizē arī par tiem. Taču, kad tā darīju, Endija stāvēja, sakrustojusi rokas uz krūtīm, un nedeva cepumu. Tas bija ļoti mulsinoši.

Kādu dienu biju pagalmā un skraidīju pa biezo, jauno sniegu, un ar katru soli man nācās palēkties, jo kupenas bija pārāk dziļas. Dzirdēju atveramies bīdāmās durvis un ieraudzīju tajās stāvam Gloriju. Gribi gabaliņu rostbifa? viņa sauca.

Es minstinādamās paspēru soli viņas virzienā, tad apstājos. Sadzirdēju jautājumu viņas balsī, taču nesapratu, vai tas nozīmē, ka esmu nepatikšanās vai ne.

-     Šurp! Glorija aicināja. Viņa kaut ko iemeta sniegā dažas pēdas man priekšā, un es piegāju pie tā man bija jāmeklē pēc ožas, jo tas bija iegrimis pārāk dziļi. Tas bija gards gaļas gabals! Es pacēlu galvu un paskatījos uz Gloriju, ar asti uzsizdama pārbaudes vēzienu.

-     Gribi vēl vienu? Viņa nosvieda gaļas gabalu man līdzās, un es metos pēc tā sprauslādama, līdz to atradu, un tad aši noriju.

Kad pacēlu acis, Glorija bija iegājusi atpakaļ mājā. Domāju kas tas viss bija?

Tad dzirdēju Gloriju saucam no priekšpagalma: Hei, Mollij! Suni, gribi vēl kādu našķi?

Našķi! Metos uz vārtiņiem un atklāju, ka tie ir vaļā. Celiņu bija notīrījis vīrietis, kurš sniegotos rītos ar automašīnu ieradās rakt sniegu. Apgāju ap mājas stūri. Uz piebraucamā ceļa stāvēja Glorija.

-     Našķis, viņa teica. Viņa pasvieda vēl vienu gaļas gabaliņu, un es to saķēru gaisā. Glorija atvēra savas mašīnas pakaļējās durvis. Labi, gribi iekāpt? Našķīti?

Bija skaidrs, ko viņa vēlas. Es negribīgi piegāju pie atvērtajām durvīm. Viņa nometa gaļu uz mašīnas grīdas, es ielēcu iekšā, un, kamēr riju našķi, viņa aizcirta durvis. Tad viņa iekāpa mašīnā, iedarbināja to, un mēs sākām braukt ārā pa piebraucamo ceļu.

Man bija vienalga, ka neesmu priekšējā sēdekļa suns. Nedomāju, ka man tas būtu paticis ar Gloriju pie stūres. Es kādu laiku skatījos ārā pa logu uz apsnigušajiem kokiem pagalmos, tad pariņķoju un apgūlos uz sēdekļa pasnaust.

Es pamodos un nopurinājos, kad mašīna apstājās un Glorija izslēdza dzinēju. Viņa pagriezās savā sēdekli. Tagad apdomīgi. Atceries, ka es tev iedevu našķus? Tad nu esi jauka, Mollij!

Paluncināju asti par savu vārdu. Apostīju Glorijas rokas, kad tās piespiedās man pie kakla, bet gaļas tajās nebija. Ar pēkšņu klikšķi mana kaklasiksna attaisījās un nokrita uz sēdekļa. Piegrūdu tai degunu.

Glorija izkāpa no mašīnas un atvēra durvis manā pusē. Nāc šurp! Pie kājas! Esi labs suns! Nemūc prom!

Mēs tuvojāmies ēkai, kas oda pēc suņiem. Glorija atgrūda vaļā parādes durvis un uzsita pa kāju, un es viņai sekoju iekšā. Tur bija neliela telpa, un pa atvērtajām durvīm es dzirdēju rejam vairāk nekā duci suņu.

-    U-ū! Glorija sauca.

Pa durvīm iznāca sieviete un pasmaidīja. Jā, kā varu jums palīdzēt?

-     Uz ielas atradu šo nabaga pamesto sunīti, Glorija teica. Kas zina, cik sen viņš tā jau dzīvo viens pats un tālu, tālu prom no savas ģimenes. Vai šeit var atstāt noklīdušus suņus?

PIECPADSMITĀ NODAĻA

Šādās vietās biju bijusi arī iepriekš. Patiesībā tā mazliet līdzinājās vietai, kurp ar SIdžeju braucām rotaļāties ar Endiju un Lūku, vienīgi šeit bija daudz vairāk suņu un griesti bija zemi, un nebija plašas telpas, kur cilvēkiem sēdēt krēslos, te bija tikai šauras ejas, pilnas ar suņu krātiņiem.

Mani ielika krātiņā ar betona grīdu, kurā bija tikai dažas pēdas starp vārtiņiem un suņabūdas durvīm. Suņabūdā atradās paklājiņš, kas oda pēc daudziem suņiem tāpat kā nepārtrauktām suņu rejām pildītais gaiss.

Kad ieradās sieviete ar ūdeni vai barību, es metos pie vārtiņiem, luncinādama asti, cerot, ka viņa izlaidis mani ārā. Es gribēju skraidīt, rotaļāties, gribēju, lai cilvēki mani paglauda. Sieviete bija jauka, tomēr ārā mani nelaida.

Es nesapratu, kas notiek un kāpēc esmu šajā rejošo suņu vietā. Man tik ļoti pietrūka SIdžejas, ka pasāku soļot pa apli, reizumis iesmilkstoties, tad iegāju suņabūdā, nogūlos uz mazā paklājiņa un nevarēju aizmigt.

Ausis plosošajās rejās skanēja gan bailes, gan dusmas, gan sāpes, gan skumjas. Kad rēju es, mana balss pauda par salauzto sirdi un lūgumu izlaist mani no šis vietas.

Naktī vairums suņu pieklusa, bet tad viens no tiem sāka riet melnbrūns suns blakuskrātiņā, liels un kalsns, bez astes -, un tas piecēla citus suņus, un drīz vien mēs visi atkal rējām. Tādos apstākļos bija ļoti grūti gulēt.

Iztēlojos, ka guļu Sīdžejas gultas kājgalī. Reizēm naktīs bija kļuvis pārāk karsti un es biju lēkusi zemē uz grīdas, bet tagad, kad man viņas tik ļoti pietrūka, es gribēju gulēt tajā gultā, lai cik karsti ari būtu. Es ilgojos pēc viņas roku pieskāriena savā kažokā un pēc viņas ādas pazīstamās, brīnišķīgās smaržas.

Nākamajā rītā mani izlaida no krātiņa, aizveda pa gaiteni un uzlika uz galda līdzīgi kā pie Vetārsta. Vīrietis un sieviete mani glaudīja, un vīrietis skatījās manās ausīs. Sieviete paņēma kociņu un turēja to blakus manai galvai, bet vīrietis ar rokām satvēra manu galvu tā, ka nevarēju īsti paskatīties, vai tā ir rotaļlieta.

-    Atradu, sieviete teica.

-    Es zināju, ka viņa būs čipota, vīrietis sacīja.

Mani aizveda atpakaļ uz krātiņu. Biju tā vīlusies, ka tikko spēju sakopot spēkus, lai ietu atpakaļ un gulētu uz sava paklājiņa. Mazliet pagrauzu suņabūdu, bet pat tas nelika man justies labāk. Es nopūtos un ar vaidu nogūlos zemē.

Pēc dažām stundām vīrietis atgriezās. Sveika, Mollij, viņš man teica. Es piecēlos sēdus un paluncināju asti, sajūsmināta, ka dzirdu savu vārdu. Viņš aplika man ap kaklu auklu. Nāc nu, meitēn, tev ir ciemiņš.

Tiklīdz vīrietis atvēra durvis gaiteņa galā, es saodu Sīdžeju. Mollij! viņa iesaucās. Es jozu pie viņas, un viņa nometās ceļos un apskāva mani. Es skūpstīju viņas seju un ausi un skrēju riņķī un riņķī ap viņu, auklai stiepjoties nopakaļ un piņķerējoties kājās. Es paudu atvieglojumu balsī rēju vienā riešanā. Sīdžeja smējās. Labs suns, Mollij, apsēdies, sēdi!

Bija grūti nosēdēt, bet es zināju, ka man jābūt labam sunim. Es sēdēju, kulstīdama asti, kamēr mana meitene sarunājās ar vīrieti.

-      Biju tā noraizējusies, viņa teica. Domāju, ka viņa izmukusi pa vārtiņiem, kamēr mums pēc lielajiem sniegiem tīrīja celiņu.

Gaiteņa galā sāka riet lielais, melnbrūnais suns, un visi tam pievienojās. Es cerēju, ka arī viņu cilvēki drīz ieradīsies, lai aizvestu viņus uz mājām.

-    Sieviete, kas viņu šeit atstāja, teica, ka suns skraidījis pa ielu.

-    Tas neizklausās pēc Mollijas. Cik man jāmaksā?

-    Sešdesmit dolāri.

Es paluncināju asti, izdzirdējusi savu vārdu. Sīdžeja noliecās, lai paglaudītu mani. Pagaidiet, sieviete?

-    Kāda turīga dāma, vīrietis teica.

-    Turīga?

-    Nu, saprotiet. Viņai bija jauns kadilaks, dārgs apģērbs, smalka frizūra. Jūra smaržu.

-    Blondi mati? "Jā-

Sīdžeja dziļi ievilka elpu. Viņa kaut ko meklēja somiņā. Es uzmanīgi skatījos, jo viņai tur bieži bija cepumi. Vai tā ir viņa? Sīdžeja pārliecās pāri letei.

-    Nedomāju, ka drīkstu to teikt.

-    Šī sieviete ir mana māte.

-Ko?

-Jā-

-    Jusu māte atveda jūsu suni? Jums neko nesakot? -Jā-

Iestājās klusums. SIdžeja bija reizē dusmīga un noskumusi.

-    Man ļoti žēl, vīrietis teica. -Jā-

Mašīnā mani nosēdināja priekšējā sēdeklī. Man tevis tik ļoti pietrūka, Mollij! Es tā baidījos, ka ar tevi noticis kas slikts! SIdžeja runāja. Viņa piespieda mani sev klāt, un es nolaizīju viņas seju. Ak, Mollij, Mollij, viņa čukstēja. Dumjais šnūdeli, pat ne pūdeli! Viņa šķita noskumusi, kaut gan mēs atkal bijām kopā. Man tik ļoti, ļoti žēl. Es nezināju, ka viņa izdarīs kaut ko tādu.

Aiz loga bija daudz interesantu lietu, ko redzēt, tomēr es skatījos uz viņu un laizīju viņas roku, un ieliku galvu viņai klēpī tāpat kā tad, kad biju mazs kucēns. Bija tik patīkami atrasties viņas tuvumā, ka ieslīgu pēkšņā pārguruma snaudā.

Piecēlos sēdus, kad mašīna palēnināja gaitu un strauji pagriezās un es sajutu pazīstamas smaržas. Mēs bijām atgriezušās mājās. Mašīna apklusa, un Sīdžeja pasniedzās pēc manis, ar abām rokām aptverot manu galvu. Šeit tu neesi drošībā, Mollij. Es nezinu, ko darīt. Nevaru būt droša, ka Glorija nenodarīs tev pāri. Es nomirtu, ja ar tevi kaut kas atgadītos, Mollij.

Es mazliet paluncināju asti. Sīdžeja izlaida mani no mašīnas, un es pa kūstošo sniegu devos uz parādes durvīm bija tik labi būt mājās. Sīdžeja atvēra durvis, iegāja iekšā, un tad, acumirklī pieaugot bailēm, viņai aizrāvās elpa.

-     Šein!

Viesistabā sēdēja Sīdžejas draugs Šeins. Viņš piecēlās, bet es negāju pie viņa un neluncināju asti. Tas, ka viņš viens pats atrodas mūsu mājā, kaut kādā veidā nebija pareizi.

-    Čau, Sīdžej!

-    Kā tu tiki iekšā?

Šeins notupās uz viena ceļa un sasita plaukstas. Hei, Mollij! Viņš oda pēc dūmiem. Es paliku pie Sīdžejas.

-    Šein! Es tev jautāju kā tu tiki iekšā?

-     Iebāzu grābekli pa suņu durtiņām un pagriezu slēdzeni, viņš smiedamies teica.

-    Ko tu te dari?

-    Kāpēc tu man nekad neatzvani?

-    Tev tūlīt pat jāiet prom. Tu nedrīksti nākt manā mājā!

SIdžeja bija dusmīga. Es viņu uzmanīgi vēroju,

cenzdamās saprast, kas notiek.

-     Man nebija citas izvēles. Tu mani pilnībā ignorē.

-      Jā, tā cilvēki dara, ja izšķiras, Šein. Viņi beidz sarunāties viens ar otru. Vari pats par to kaut kur palasīt.

-    Šeit drīkst pīpēt?

-    Nē! Tev jāiet prom.

-    Es neiešu, pirms nebūsim to izrunājuši.

-     Ko to? Šein, tu… SIdžeja dziļi ieelpoja. Tu man zvanīji divos naktī reizes trīsdesmit no vietas.

-Ja? Šeins iesmējās.

Dzirdēju, ka piebraucamajā ceļā piestāj mašīna, un devos pie loga paskatīties, kas tur ir. Mašīnas durvis atvērās, un tas bija Rokijs! Tur bija arī Trents. Rokijs pieskrēja pie koka un pacēla kāju.

-    Kāds atbraucis, SIdžeja teica.

-    Man pagaidīt augšā?

-    Ko? Kas tu esi nojūdzies? Lūdzu, ej prom!

Pie durvīm atskanēja kluss klauvējiens. Es pieskrēju pie tām un ostīdamās piegrūdu degunu pie spraugas. Rokijs bija otrā pusē un darīja tieši to pašu. SIdžeja pienāca un atvēra durvis.

-      Tu esi viņu atradusi! Trents priecājās. Tad viņš apklusa.

-    Čau, Trent! Šeins sveicināja.

Mēs ar Rokiju ostījām viens otru. Es palēcos, priekpilni sagrābdama un paraudama viņu aiz čupra.

-      Piedod, varbūt man labāk atnākt citreiz, Trents teica.

-    Nē! Sīdžeja iebilda.

-Jā, mēs tieši sākām runāt ko personisku, Šeins teica.

-    Nē, tu tieši sāki iet prom, Sīdžeja iesaucās.

-    Sīdžej, mums jāizrunājas, Šeins sacīja.

-    Izklausās, ka viņa grib, lai tu ej prom, Trents teica. Rokijs pārstāja knosīties. Es viņam kodu sejā, bet viņš

vēroja Trentu, viņa muskuļi bija saspringti, un viņš bija nekustīgs kā akmens.

-    Varbūt es negribu iet prom, Šeins skaļi paziņoja. Tad es sajutu Trenta dusmas. Sīdžeja pasniedzās un

satvēra viņa roku. Rokijs bija saspicējis ausis, un spalva uz viņa skausta pamazām saslējās.

Tobrīd es sapratu, ka Rokija dzīves jēga ir mīlēt un sargāt Trentu, gluži tāpat kā manējā mīlēt un rūpēties par Sīdžeju.

-    Šein, Sīdžeja teica. Ej! Rit tiksimies. Šeina skatiens urbās Trentā.

-    Šein! Sīdžeja sacīja jau skaļāk.

Šeins pamirkšķināja acis un tad paskatījās uz Sīdžeju. -Ko?

-     Rit tiksimies tur, kur tu braukā ar skrituļdēli. Labi? Pēc skolas.

Šeins brīdi stāvēja, tad pamāja ar galvu. Viņš paņēma savu jaku un pārmeta to pāri plecam. Iedams ārā, viņš pastūma malā Trentu, kurš nenolaida skatienu, līdz Šeins

bija ārā pa durvīm.

-    Tu rit ar viņu tiksies? Trents jautāja. Viņš izklaidīgi glaudīja Rokija galvu. Es nolaizīju Rokija muti.

-    Nē! Rīt manis šeit nebūs.

-    Kā tu to domā?

-     Mēs ar Molliju brauksim prom. Šodien, pēcpusdienā. Brauksim uz Kaliforniju.

Sīdžeja devās uz kāpnēm un kāpa augšā uz savu istabu, mēs ar Trentu un Rokiju sekojām.

-    Par ko tu runā? Trents vaicāja.

Sīdžeja piegāja pie skapja un izvilka no tā čemodānu. Šo čemodānu es pazinu kad Sīdžeja bija uz daudzām dienām atstājusi mani Trenta mājā, viņa arī bija vilkusi to ārā no skapja. Rokijs atkal gribēja rotaļāties, bet, ieraugot čemodānu, es kļuvu tramīga un neatkāpos no Sīdžejas, kamēr viņa visu ko vēra vaļā, vilka ārā drēbes un pakoja tās. Mollija neaizbēga. Glorija viņu atdeva dzīvnieku patversmei.

-Ko?

-     Es patversmes darbiniekam parādīju viņas bildi. Vai spēj tam noticēt?

-     Jā, es spētu noticēt gandrīz jebkam par tavu māti.

-      Tad nu tā. Mēs dodamies uz Kaliforniju. Dzīvosim pludmalē, līdz dabūšu darbu. Un, kad man būs 21 gads, es saņemšu tēva noguldījumu un iestāšos koledžā.

-     Tu neesi to kārtīgi pārdomājusi, Sīdžej. Koledžā? Tu pat vidusskolu neesi beigusi.

-    Es nokārtošu eksāmenus. Vai arī iestāšos skolā tur, es vēl nezinu.

-    Es braukšu tev līdzi, Trents teica.

-    0 jā, tas nu būs labais.

-    Tu nevari dzīvot pludmalē ko tu esi iedomājusies?

Sīdžeja neatbildēja, taču jutu, ka viņa kļūst dusmīga. Trents bridi viņu vēroja. Un kā ar to otru lietu? viņš beidzot klusi jautāja.

Sīdžeja apstājās un paskatījās uz viņu. Par ko tu runā?

-    Par… ēšanu.

Sīdžeja nopētīja viņu un dziļi ievilka elpu. Ak Dievs, Trent, es katru savas dzīves dienu pamostos ar tādu sīku balstiņu galvā, kura man jautā, ko es šodien ēdīšu. Man tur nevajag vēl ari tavu balsi. Es to nevaru izturēt.

Trents skatījās grīdā. Viņš šķita noskumis. Rokijs piegāja un pabakstīja viņu ar purnu. Piedod, viņš teica.

Sīdžeja izvilka vēl vienu čemodānu un uzlika uz gultas. Lūdzu, pazūdi no šejienes, pirms Glorija ierauga, ka esmu atradusi Molliju!

-     Klau, ļauj man iedot tev naudu, cik nu man ir līdzi.

-    Tev tas nav jādara, Trent.

-    Es zinu. Še!

Es tramīgi nožāvājos. Man ļoti patika būt kopā ar Rokiju un Trentu, bet ne tad, ja Sīdžeja paņem čemodānus un aizbrauc prom bez manis.

-      Tu man esi vislabākais draugs pasaulē, Trent, Sīdžeja klusi teica. Viņi apskāvās. Es nezinu, ko iesāktu bez tevis un Mollijas.

Atskanēja skaļš blīkšķis, ko atpazinu kā parādes durvju aizciršanos. Klēra? atskanēja Glorijas balss. Vai tā ir Trenta mašīna?

Sīdžeja un Trents saskatījās. Jā, Sīdžeja atsaucās. Viņas balss pārvērtās čukstā. Vai varēsi pieskatīt Molliju, lai viņa ir klusa?

Es paluncināju asti.

-   Jā, Trents teica. Viņš notupās pie manis un glaudīja manas ausis. Mollij, kuš, viņš ļoti klusām teica. Es paluncināju asti. Rokijs greizsirdīgi pabāza savu purnu priekšā manējam.

Sīdžeja izgāja gaitenī un noliecās pāri margām. Es gribēju sekot, bet Trents mani uzmanīgi noturēja. Centos tikt vaļā un jutu, kā manī briest smilksti. Negribēju, lai Sīdžeja atkāpjas no manis kaut par pāris pēdām, sevišķi, ja viņa bija izvilkusi čemodānus. Nē, Trents man teica ļoti pieklusinātā balsī. Stāvi mierā, Mollij!

-    Mīļumiņ, Džuzepe vedīs mani uz kino un pēc tam uz restorānu, tāpēc negaidi mani un droši ej gulēt!

-       Džuzepe, Sīdžeja noteica. Viņas balss dusmās skanēja bez izteiksmes.

-    Nē, nu nesāc, Klēra Džūna! Es visu to nejaucību esmu aizmirsusi un domāju, ka tev būtu jādara tāpat.

-    Atā, Glorija!

-    Ko tas nozīmē? Kāpēc tu tā saki?

Nevarēju noturēties un mazliet iečinkstējos, mīņādamās uz vietas.

-    Kas tas bija? Glorija jautāja.

Sīdžeja pagriezās un paskatījās uz mani. Es atkal iečinkstējos, raudamās viņai pretī. Tas ir Rokijs. Trents atveda viņu ciemos. Viņš saprot, cik ļoti man sāp sirds par Molliju.

-    Vai mums nemitīgi jācieš visi tie suņi?

-    Nē, Glorija, tas vairs neatkārtosies.

-    Paldies! Arlabunakti, Sīdžej!

-Atā!

Sīdžeja ienāca istabā un aizvēra durvis. Es metos pie viņas un laizīju viņas seju. Mollij, es biju četru pēdu attālumā, tu trakais suns! Hei, zini, kas tu būtu, ja būtu strīpaina ūdele? Tu būtu strūdeļpūdeļnūdele! Jā, tu būtu! Sīdžeja bučoja mani uz sejas.

Trents nonesa pa kāpnēm čemodānus un ielika tos mašīnas bagāžniekā, bet es devos pieteikties uz priekšējo sēdekli. Rokijs pienāca un apostīja mani, taču necentās ielēkt man blakus, ko es tāpat nebūtu ļāvusi.

Kad Trents mani apskāva, viņš šķita noskumis. Es nolaizīju viņa seju. Zināju, ka satikšu viņu un Rokiju pēc dienas vai divām.

Trents ieliecās mašīnā pa sānu logu, ko Sīdžeja bija nolaidusi. Viņa nolaida logu arī manā pusē, lai varu elpot auksto gaisu.

-    Tu zini, uz kurieni brauksi?

-   Ievadīju savā telefonā, Sīdžeja teica. Ar mums viss būs kārtībā, Trent.

-     Piezvani man!

-    Nūjā, bet viņa jau varēs izsekot manus zvanus.

-    Vai ne? Viņa vienkārši piezvanīs saviem draugiem uz FIB.

Sīdžeja iesmējās. Trents apskāva viņu caur mašīnas logu. Esi labs suns, Mollij, viņš man teica.

Es paluncināju asti par to, ka esmu labs suns.

-    Tad nu laižam, Mollij! Sīdžeja sacīja.

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

t

Mēs devāmies ilgā mašīnas braucienā. Priekšējā sēdeklī saritinājos tā, lai mana galva atrastos Sīdžejas rokas stiepiena attālumā, un viņa reizi pa reizei man pieskārās. No viņas rokas plūda mīlestība, kas ļāva man laisties netraucētā miegā. Tas bija tik daudzkārt labāk par vietu ar rejošajiem suņiem. Es cerēju, ka man nekad tur nenāksies atgriezties. Gribēju būt tieši tur, kur biju, priekšējā sēdeklī ar savu meiteni Sīdžeju.

Mēs piestājām vietā ar āra galdiņiem un brīnišķīgām ēdiena smaržām. Ja uzvelk mēteli, te ārā nav tik traki, Sīdžeja teica, sienot manu saiti pie galda kājas. Ar tevi viss būs kārtībā, vai ne, Mollij? Es tikai uz brītiņu ieskriešu tur iekšā. Neskaties uz mani tā, es negrasos tevi pamest! Tu esi labs suns.

Es sapratu, ka esmu labs suns. Kad viņa pagriezās, es gribēju sekot, taču saite mani apturēja. Rāvos pret to, kamēr Sīdžeja pa stikla durvīm iegāja ēkā. Es to nesapratu un smilkstēju. Ja reiz esmu labs suns, tad man būtu jāiet kopā ar Sīdžeju!

Sveika, Mollij!

Es paskatījos apkārt un ieraudzīju Šeinu. Asti neluncināju.

-    Labs suns. Šeins notupās blakus un noglaudīja man galvu. Viņš oda pēc dūmiem, eļļām un gaļas. īsti nezināju, ko darīt.

Ieraudzījusi Sīdžeju, paluncināju asti. Viņa, turot rokā maisiņu, stāvēja otrā stikla durvju pusē un vēroja mūs. Šeins pamāja ar roku. Sīdžeja lēnām iznāca ārā.

-    Čau, mazā! Šeins pieceldamies sacīja.

-   Droši vien būtu stulbi jautāt, vai tu esi mani izsekojis, Sīdžeja teica. Viņa nolika maisiņu. Es saodu tajā ēdienu un ļoti, ļoti gribēju iebāzt tur purnu un kārtīgi apostīt.

-     Redzēju, ka Trents liek tavā mašīnā čemodānus. Tad rīt tu ar mani parkā netiksies?

-   Mana māsīca saslimusi. Man jāaizbrauc viņu apciemot. Pēc dažām dienām atgriezīšos.

-     Lieta tāda, ka tu devi man solījumu. Un tagad tu to lauz.

-     Tev taisnība, esmu pārkāpusi mūsu līgumsaistības.

-    Tas nav smieklīgi. Tā tu dari visu laiku, Šeins teica.

-    Es būtu tev piezvanījusi.

-     Ne par to ir runa. Es teicu, ka man ar tevi jāparunā, bet tu kraties no manis vaļā. Un tagad vēl tas tu aizbrauc no pilsētas, man pat nepasakot. Man nebija citas izvēles kā vien tev sekot!

Es pabakstīju Sīdžejas roku, lai atgādinātu, ka esmu tepat un varu likt lietā maisiņa saturu, ja viņa to negrasās darīt pati.

-    Par ko tu gribi runāt, Šein? Sīdžeja klusi noprasīja.

-      Nu, par mums, Šeins sacīja. Man ir, nu vispār, bezmiegs. Man pat ar vēderu dažreiz ir mazliet slikti. Un tu neatbildi uz manām ziņām, kā gan es varu justies?

Skaidrs, ka esmu dusmīgs! Tu nedrīksti man to nodarīt, mazā. Es gribu, lai viss atkal ir tā kā agrāk. Man tevis pietrūkst.

-      Oho, SIdžeja atteica. Viņa apsēdās pie galda un beidzot, beidzot sāka ņemt ārā no maisiņa ēdienu. Es sēdēju klusa un laba.

-     Ko oho? Eu, var dažus kartupeļus? Šeins pasniedzās, sagrāba gardi smaržojošo ēdienu un ielika to mutē. Sekoju viņa rokai, bet no tās nekas neizkrita.

-    Droši, SIdžeja teica.

-    Kečupa nav?

SIdžeja pastūma maisiņu viņa virzienā, un Šeins sāka tajā rakāties. Ko oho? viņš atkārtoja.

-    Es tikko kaut ko sapratu par sevi. Par to, cik talantīga esmu, SIdžeja teica.

-Ja?

-    Man ir lieliskas spējas atrast draugus, kuri domā tikai par sevi.

Šeins apturēja ēdienu pusceļā uz muti. Veltīju viņam visu uzmanību.

-      Un tas ir viss, kas mēs esam? Draugi? viņš klusi jautāja.

SIdžeja nopūtās un novērsa skatienu.

-    Tu zini, ka tā nav, mazā, Šeins teica, vārdiem plūstot kopā ar kārdinošām smaržām. Zini, tu man esi ideāJa. Visi saka, ka mēs esam lielisks pāris. Eu, atnesīsi vēl kečupu? Tev te ir tikai viena paciņa. Ar to nepietiks.

SIdžeja bridi sēdēja un skatījās uz viņu, tad, neko neteikusi, piecēlās un iegāja ēkā. Tiklīdz viņa bija iekšā, Šeins pasniedzās, ielūkojās viņas somiņā un izvilka no tās kaut ko neēdamu Sīdžejas telefonu. Viņš gan ar to nesarunājās. Tikai skatījās uz to. Santamonika? viņš skaļi teica. Kas par… Šeins iesvieda telefonu atpakaļ somiņā un atgāzās krēslā.

Sīdžeja iznāca ārā un kaut ko viņam iedeva. Viņas roka nolaidās un noglāstīja mani. Pēc brīža tu dabūsi vakariņas, Mollij, viņa teica. Teikums ar vārdiem "vakariņas" un "Mollija" darīja mani laimīgu.

-     Tā māsīca, kur, tu teici, viņa dzīvo? Šeins jautāja.

-Ko?

-    Es jautāju uz kurieni tu brauc?

-    A. Uz Sentluisu.

-    Mhm. Mēs abi zinām, ka tu melo.

-     Piedod, ko?

-     Tev nav nekādas slimas māsīcas. Tu brauc prom, lai tev nebūtu jārunā ar mani kā godīgam cilvēkam.

-    Un tavs īpašais talants ir neapzināti joki.

Šeina dusmas uzliesmoja tā, ka vai āda sprakšķēja. Viņš asi uzsita pa galdu. Es pielēcu kājās pārsteigta un neskaidrībā par to, ko viņš dara. Sajutu Sīdžejā nelielas bailes. Kas notiek? Spalva uz skausta sacēlās pati no sevis jutu, kā kņud āda.

-    Tas beidzas šeit, Šeins uzkliedza.

-    Kas tad?

-    Meli. Manipulēšana. Savtīgums.

-    Kā tu to domā?

-    Mēs sēdīsimies mašīnās un brauksim atpakaļ uz Veksfordu. Es tev sekošu, un Mollija brauks kopā ar mani, lai zinu, ka nemēģināsi izdarīt neko stulbu.

Paskatījos uz viņu. Sīdžeja ilgi sēdēja, neko nesakot un neēdot. Labi, viņa beidzot teica. Viņas bailes bija izzudušas.

-      Lieliski. Arī Šeina dusmas atkāpās. Lai kas starp viņiem bija noticis, tas šķita beidzies.

Sīdžeja pastūma malā maisiņu. Tu to neēdīsi? Šeins jautāja.

-    Droši ņem!

Šeins sāka ēst Sīdžejas maltīti. Es sērīgi noskatījos. Dod atslēgas, es iesēdināšu Molliju tavā mašīnā, Sīdžeja sacīja.

-    Es pats, Šeins atteica.

-    Nē, tas jādara man.

-    Es tev neuzticos.

-    Ja to darīsi tu, viņa nesapratīs. Tas jādara man. Viņa ar tevi neies suņi labi spēj noteikt raksturu. Es gribu, lai viņa tur brītiņu pasēž un pierod, pirms dodamies ceļā.

-    Labā rakstura pazinēja, Šeins nosprauslāja.

-    Tad tu dosi tās atslēgas?

Šeins košļādams iebāza roku kabatā un tad pameta viņai kaut ko, kas nepārprotami izklausījās pēc atslēgām. Sīdžeja tās paņēma, bet tūlīt nometa tieši man priekšā. Es apostīju tās jutu dūmu un kāda sen miruša dzīvnieka smaržu.

-      Tu tagad pie atslēgām nēsā zaķa kāju? Sīdžeja vaicāja.

-    Jā. Tā atgādina, cik ļoti man paveicies ar tevi.

Sīdžeja izdvesa kaut kādu skaņu un pacēla mirušā dzīvnieka gabalu kopā ar atslēgām. Viņa atsēja mani. Nāc, Mollij!

-    Es ari tūlīt nākšu, Šeins sacīja.

-     Nav kur steigties. Sīdžeja pieveda mani pie vienas mašīnas un atvēra tās durvis. Iekšā oda pēc Šeina un visa kā cita, bet ne pēc suņiem. Labi, Mollij, lec iekšā!

Notiekošais nešķita sevišķi saprotams, tomēr es ielēcu, kā man teikts, un priecājos, ka tas ir priekšējais sēdeklis. Sīdžeja pieliecās, un logs manā mašīnas pusē noslīdēja lejā. Labi, Mollij, tu esi laba meitene, Sidžeja teica.

-    Mums viss izdosies.

Sīdžeja aizvēra mašīnas durvis. Es skatījos un brīnījos, kamēr viņa aizgāja atpakaļ pie Šeina un apsēdās pie galdiņa. Ko mēs darām? Izbāzu galvu pa atvērto logu, klusi īdēdama.

Sīdžeja piecēlās un iegāja atpakaļ ēkā. Šeins, galvu nepacēlis, turpināja ēst un nelika manīt, ka pietaupīs vakariņas arī man.

Tad es izbrīnā pagriezu galvu. Bija atvērušās ēkas sānu durvis tagad Sīdžeja atradās tur un klusi slīdēja prom. Kas notiek? Viņa pazuda aiz ēkas, un es sāku šņukstēt.

Tad ar citām mašīnām nesajaucamo skaņu ierūcās Sīdžejas mašīna, un es iesmilkstējos vēl skaļāk. Šeins piecēlās, paņēma maisiņu un izmeta to atkritumos. Viņš nožāvājās, paskatījās uz plaukstas locītavu un tad sāka vērot ēkas durvis. Viņš pacēla galvu, berzēdams žokli.

Sīdžejas mašīna apbrauca ap stūri un patraucās garām Šeinam, kurš sastindzis blenza uz to. Mašīna nobrauca dažus desmitus jardu, un tad atvērās tās priekšējās durvis.

-    Mollij! Sīdžeja kliedza.

Šeins pagriezās un paskatījās uz mani. Es rēju pa logu.

-     Mollij! Sīdžeja kliedza vēlreiz.

Šeins pielieca galvu un skrēja tieši manā virzienā. Es atkāpos no loga un pariņķoju pa priekšējo sēdekli. Šķita ļoti iespējams, ka Šeins atvērs durvis un izlaidīs mani ārā, lai eju pie savas meitenes.

-     Mollij! Sīdžeja kliedza. Šurp! Tagad! Mollij!

Es pagriezos, metos pāri sēdeklim un izlēcu pa atvērto logu tajā pašā brīdī, kad Šeins sasniedza savu automašīnu.

-      Rokā esi! viņš teica, saķerdams mani. Uz muguras sajutu viņa roku, tad pieliecu galvu, izlocījos un biju brīvībā. Stāvi! Slikts suns! viņš kliedza.

Šeins sāka dzīties man pakaļ. Es pārskrēju pāri autostāvvietai un ielēcu pa Sīdžejas mašīnas atvērtajām durvīm pāri viņas kājām, un tad elsodama piezemējos sēdeklī blakus viņai. Sīdžeja aizcirta durvis, un mēs sākām braukt prom.

Viņa skatījās uz priekšējā loga augšmalu. Pārāk gudrs tu neesi, ko, Šein? Sīdžeja teica. Viņa brauca lēnām un pēc neilga brīža nobrauca ceļa malā un apstājās. Viņa joprojām skatījās uz loga augšmalu.

Es pagriezos un paskatījos pa pakaļējo logu redzēju, ka mums pakaļ skrien Šeins. Pēc sejas sapratu, ka viņš ir ļoti dusmīgs. Sīdžeja nolaida lejā savu logu un ļoti, ļoti lēnām atsāka braukt.

Šeins pārstāja skriet un pieliecās, balstīdamies ar rokām pret ceļgaliem. Sīdžeja apturēja mašīnu. Viņš paskatījās un sāka nākt mūsu virzienā. Šeins nāca tuvāk, vēl tuvāk, tik tuvu, ka no viņa puses nākošajā vējā saodu, ko viņš bija ēdis. Ja būtu radusies tāda iespēja, es labprāt kādam būtu nolaizījusi pirkstus.

Mašīna atkal sakustējās. Sīdžeja izvilka no somiņas atslēgas ar mirušo dzīvnieku. Viņa izbāza roku pa logu, pavicināja atslēgas un tad svieda tās pāri mašīnas jumtam garajā ceļmalas zālē. Pēc tam viņa brauca prom. Es pa pakaļējo logu vēroju, kā Šeins aiziet līdz vietai, kur bijām apstājušies, un, rokas sānos salicis, veras uz lauku.

Es meklējamo būtu atradusi bez grūtībām, taču cilvēkiem pazaudētu lietu meklēšana nevedas īpaši labi. Tas ir viens no iemesliem, kāpēc viņiem ir suņi. Tomēr es nojautu, ka šajā gadījumā Sīdžeja atslēgas bija metusi ne tāpēc, lai paspēlētu "meklē un atnes".

Drīz vien Sīdžeja apturēja mašīnu un iebēra man bļodiņā barību. Es zināju, ka viņa neaizmirsīs mani pabarot, bet, godīgi sakot, tas, ko Šeins bija vilcis ārā no maisiņa, smaržoja daudz interesantāk.

Tas bija garākais mašīnas brauciens, kādu vien atceros. Naktī Sīdžeja novietoja automašīnu zem laternas un gulēja priekšējā sēdeklī, bet es gulēju, nolikusi galvu uz viņas kājām. Mēs braucām pa ļoti sniegotu vietu un pēc tam pa vējainu, sausu vietu.

Parasti Sīdžeja ēda tad, kad viņai no kādas ēkas iedeva maisiņu ar ēdienu. Reizēm mēs ēdām pie āra galdiņa. Maltītes bija eksotiskas un gardas. Šis bija viens no maniem labākajiem mašīnas braucieniem.

Biju dziļi iemigusi, kad mašīna apstājās un apklusa. Es nopurinājos, miglainu skatienu vērdamās apkārt. Mēs stāvējām līdzās daudzām citām mašīnām. Saule debesīs vēl nebija sevišķi augstu. Esam klāt, Mollij! Sīdžeja teica.

Mēs izkāpām no mašīnas, es paodu gaisu un uzreiz sapratu, kur tieši atrodamies.

Kad biju dzīvojusi kā suns, kura Darbs bija Meklēt un Parādīt, es kopā ar saviem cilvēkiem Džeikobu un Maiju bieži tiku braukusi uz šo pašu vietu. Uz okeānu. Sīdžeja aizveda mani līdz ūdenim, palaida vaļā no saites un smējās. Es ielēcu ūdenī un, dažās dienās uzkrājušās enerģijas dzīta, lēkšoju pa viļņiem.

Mēs kādu laiku parotaļājāmies tur un tad piegājām pie āra galdiņiem. Sīdžeja iedeva man ūdeni un ēdienu un apsēdās blakus aizvien vairāk sildošajā saules gaismā.

-    Jauka diena, teica kāds vīrietis. Glīts suns.

Viņš pieliecās, lai mani noglaudīu. Viņa rokas oda pēc piparmētrām.

-    Paldies, Sīdžeja pateicās.

-    No kurienes tu esi? Es minētu, ka no Ohaio.

-    Ko? Nē, esmu no šejienes.

Vīrietis iesmējās. Nejau šādā mēteli! Mani sauc Bārts.

-     Sveiki, SIdžeja teica. Viņa novērsa skatienu.

-      Labi, sapratu, tu negribi kompāniju. Vienkārši ir tik jauka diena, ka vēlējos sasveicināties ar tevi un tavu suni. Uzmanies, ka pogainie nepieķer tavu šuneli pludmalē, citādi tev izrakstīs sodu! Vīrietis atkal pasmaidīja, tad aizgāja un viens pats apsēdās pie galdiņa.

Dažas nākamās dienas gulējām mašīnā, un tad SIdžeja devās stāvēt zem tekoša ūdens un ieveda mani mazā mājiņā, kur pārģērbās. Tad mēs braukājām apkārt cik sapratu pēc smaržas, lielākoties uz restorāniem. SIdžeja parasti piesēja mani ēnā, iegāja iekšā un reizēm uzreiz iznāca ārā, bet citkārt palika iekšā ilgāk. Dienas beigās viņas mati un apģērbs bija piesūkušies ar brīnišķīgām ēdiena gatavošanas smaržām.

SIdžeja visu laiku veda mani uz okeānu paskraidīt un parotaļāties, bet pati nepeldējās.

-    Ak, tu esi tik labs suns, Mollij, SIdžeja teica. Dabūt darbu ir daudz grūtāk, nekā biju iedomājusies, kaut vai par minimālo algu.

Paluncināju asti par to, ka esmu labs suns. Manuprāt, tas bija viens no brīnišķīgākajiem kopā pavadītajiem brīžiem. Mēs katru dienu bijām vai nu mašīnā, vai ārā.

Pēc dažām dienām kādu vakaru, kad jau gatavojāmies gulēt, sāka līt. Sīdžeja parasti logus atstāja spraugā, bet, kad mašīnā sāka krist lietus lāses, viņa tos aiztaisīja, tāpēc es vīrieti nesaodu. Es viņu ieraudzīju tikai tad, kad viņš iznāca no lietus augstās laternas gaismā. Šķita, ka nakts un lietus savienojušies, pēkšņi radot slapju, tumšu vīru. Nekustīgi sēdēju un vēroju viņu. Viņam uz galvas un sejas bija gari mati un pār plecu liela soma. Vīrietis skatījās tieši mums virsū.

Sajutu SIdžejas pieaugošās bailes un sapratu, ka arī viņa to redz. No manas rīkles atskanēja kluss rūciens.

Viss kārtībā, Mollij, Sīdžeja teica. Es paluncināju asti. Vīrietis lēnām paskatījās apkārt šķita, ka viņš nopēti pārējās mašīnas stāvvietā. Tad viņš atkal pagriezās un vēlreiz paskatījās uz mums.

Sīdžeja asi ievilka elpu vīrietis izlēmīgi tuvojās mums.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

t f

Vīrietis pienāca pie mašīnas, un, kad viņa roka sniedzās pēc durvīm, es metos pie loga, no visa spēka rūkdama un riedama, un zobus cirzdama. Darīju zināmu, ka viņa centieni iekļūt automašīnā tiktu sagaidīti ar atņirgtiem zobiem. Un es viņam kostu jutu to savā mutē.

No vira garajiem matiem pilēja lietusūdens, un tas tecēja pa viņa seju, kad vīrs pieliecās, lai mūs apskatītu. Mani viņš neņēma vērā un pētīja Sīdžeju. SIdžeja bija tā nobijusies, ka no viņas lūpām paspruka kluss kliedziens. Dzirdēju, kā sitas viņas sirds.

Biju saniknota par to, ka kāds uzdrīkstas biedēt manu meiteni. Aizkaitinājumā skrāpēju stiklu, sitos pret to vēl un vēl, cenzdamās izkļūt tam cauri. Manās rejās skanēja tā pati mežonība, kas savulaik stallī, sargājot Klēru no Troja.

Vīrs pasmaidīja un pieklauvēja pie loga. Es kodu stiklam vietā, kur sitās viņa pirksti. Tad viņš iztaisnojās un paskatījās apkārt.

Ej prom! SIdžeja kliedza.

Vīrietis nereaģēja. Apmēram pēc minūtes viņš aizgāja, izgaisdams drēgnajā naktī.

Ak mans Dievs! Ak, Mollij, tu esi tik labs suns, Sīdžeja teica, apskaudama mani. Es nolaizīju viņas seju. Es biju tā nobijusies! Viņš izskatījās pēc kaut kāda zombija. Bet tu mani nosargāji, vai ne? Tu esi sargsuns, sargsuns un pūdelis sardeļsuns. Es tevi tik ļoti mīlu!

Atskanēja skaļš blīkšķis, un Sīdžeja iekliedzās. Vīrietis bija atgriezies un ar koku iesitis pa stiklu. Viņš smaidīja viss, ko lietū un tumsā spēju saskatīt, bija viņa šķībie, dzeltenie zobi, bet acis slēpās zem cepures malas. Viņš vēlreiz iesita pa logu, es pieliku seju pie stikla un tagad spēju saskatīt viņa acis, un es urbos tajās, nikni rūcot un siekalām šķīstot pa gaisu. Viņš biedēja manu meiteni, es ļāvu niknumam plūst un nevēlējos neko citu kā vien sakost šo vīru.

Vīrietis smējās, vērdamies pa logu. Viņš rādīja uz mani ar pirkstu, tad pakratīja to kā Glorija, runājot ar mani. Un tad viņš iztaisnojās un pazuda slapjajā tumsā.

Par kociņiem vienmēr biju domājusi kā par rotaļlietām, bet tagad sapratu, ka koks var būt arī kaut kas slikts, ja atrodies baisā vietā un ja cilvēks, kurš to tur rokās, negrib rotaļāties.

Lietus visu nakti skaļi bungoja pa mašīnu. Sīdžeja sākumā nevarēja aizmigt, bet bailes viņu pamazām pameta, un viņa nolaida galvu. Aizmiegot piespiedos Sīdžejai klāt, lai viņa zina, ka viņas suns viņu sargā.

Nākamajā rītā ārā bija ļoti gaišs. Slapjā zeme ļoti interesanti smaržoja, taču Sīdžeja gribēja doties uz vietu, kur varējām sēdēt pie āra galdiņiem. Kad bijām nokļuvušas tur, jaukais vīrietis, kuru satikām pirms vairākām dienām, sveicināja mūs un noliecās paglaudīt mani. Viņš bija garāks par vairumu vīriešu, ko biju satikusi. Viņa rokas atkal oda pēc piparmētrām. Atļauj man izmaksāt tev brokastis, viņš teica.

-    Nē, paldies, Sīdžeja atteica. Es gribu tikai kafiju.

-    Nu taču! Ko tu vēlies omleti?

-    Nevajag.

-     Viņai, lūdzu, omleti ar dārzeņiem, jaukais vīrietis sacīja sievietei, kura nes ēdienu.

-      Es teicu, ka nevajag, Sīdžeja atkārtoja, sievietei aizejot.

-     Hei, piedod, bet tu izskaties izsalkusi. Tu esi aktrise? Modele, droši vien esi modele. T\i esi pietiekami glīta. Mani sauc Bārts. Vecāki deva man vārdu Bartolomejs, par ko viņiem, protams, liels paldies. Tāpēc izvēlējos vārdu Bārts, bet nezinu, vai būsi gatava šim. Mans uzvārds ir Simpsons. Tad nu, jā, esmu Bārts Simpsons. Uh! Kā sauc tevi?

-    Vanda, Sīdžeja atbildēja.

-     Sveika, Vanda!

Mēs dažas minūtes ērti sēdējām kopā, baudot no virtuves plūstošo bekona smaržu.

-     Tad es uzminēju? Modele tāpēc tu esi tik tieva, vīrietis teica.

-    Patiesībā gribu kļūt par aktrisi.

-     Re, cik labi! Es pārstāvu aktrises, tas ir mans darbs, esmu talantu aģents. Vai tev ir savs aģents?

Es piecēlos sēdus, jo sieviete atnesa ēdienu un nolika to priekšā Sīdžejai viņa jau sāka ēst, bet tad mitējās un iedeva man grauzdiņu.

-      Nē, ar pārstāvniecības daļu man viss ir kārtībā, Sīdžeja sacīja. Bet pateicos.

-     Ko es tev teicu? Tu esi izbadējusies. Paklausies, es saprotu, kas te notiek.

Sīdžeja pārtrauca ēst un paskatījās uz vīrieti.

-     Es no rītiem pastaigājos gar jūru. Esmu redzējis, kā tu kāp ārā no mašīnas, it kā tikko būtu piebraukusi, kaut ari vienu nakti gāju te garām un redzēju tavu mašīnu. Domā tu esi pirmā aktrise, kas guļ mašīnā? Tur nav, par ko kaunēties.

Sīdžeja turpināja ēst, bet nu jau lēnāk. Es nekaunos, viņa klusi teica. Viņa pasvieda manā virzienā sieraina ēdiena gabaliņu, un es to meistarīgi saķēru gaisā.

-    Tev tagad labāk būtu nākt pie manis uz mājām.

-    Ak tā. Tā būtu kā samaksa par omleti? Sīdžeja teica.

Vīrietis iesmējās. Nē, protams, ne. Man ir vairākas

guļamistabas. Tikai līdz brīdim, kad būsi tikusi uz savām kājām.

-      Patiesību sakot, mēs esam brīvdienās, un man rīt jābrauc prom.

Vīrietis atkal iesmējās. Tu tiešām esi aktrise. Par ko tu raizējies par to, ka nedabūsi to, ko tev vajag? Lai kas tas būtu, es varu tev to dabūt.

-Ko?

-     Es te cenšos tevi pasargāt, palīdzēt tev. Kas tas par naidīgumu?

-     Narkotikas? Jūs runājat par to? Es nelietoju narkotikas. Jutu, ka Sīdžeja kļūst dusmīga, bet nezināju, kāpēc.

-    Labi, esmu kļūdījies. Reāli vairums meiteņu lieto te galu galā ir Losandželosa.

-      Vairums meiteņu. Tad kas jums tur ir harēms? Stallis?

-    Es teicu, ka pārstāvu…

Sīdžeja piecēlās. Es zinu, ko jūs pārstāvat. Bārtu. Nāc, Mollij! Viņa paņēma manu saiti.

-        Hei, Vanda! vīrietis sauca nopakaļ. Sīdžeja neapstājās. Tu zini, ka mēs vēl tiksimies, vai ne? Vai ne?

To dienu pavadījām, sēžot uz sedziņas, kas bija noklāta uz ietves. Uz tās stāvēja kastīte, un laiku pa laikam kāds piestāja un kaut ko tajā iemeta gandrīz katru reizi šie cilvēki man kaut ko teica. Jauks suņuks, viņi parasti sacīja. SIdžeja atbildēja: Paldies! Man ļoti patika redzēt visus tos cilvēkus.

Mēs palikām uz sedziņas, līdz norietēja saule, un tad SIdžeja mani pabaroja. Man pietiks naudas, lai rīt tev nopirktu barību, Mollij, viņa teica. Es paluncināju asti, lai parādītu viņai, ka esmu dzirdējusi savu vārdu un ka priecājos par savu maltīti.

Atgriežoties pie mašīnas, SIdžejas gaita palēninājās. Ak nē, viņa teica.

Zemi ap mašīnu klāja sīki akmentiņi. Es ziņkārīgi piegāju tos apostīt. Tie mirguļoja laternu gaismā.

-       Nē, Mollij, tu sagriezīsi pēdas! Sīdžeja pavilka saiti, un es sapratu, ka esmu izdarījusi kaut ko sliktu. Paskatījos uz viņu. Sēdi! viņa teica. Viņa apsēja manu saiti ap stabu tā, ka nevarēju iet viņai līdzi uz mašīnu. Logs bija vaļā, un viņa pa to iebāza galvu. Es smilkstēju, jo, gadījumā ja mums jākāpj mašīnā, negribēju, lai mani aizmirst.

Mums lēnām tuvojās kāda automašīna. No tās sāniem atspīdēja gaismas stars tas palika uz Sīdžejas; viņa apsviedās un paskatījās uz to.

-    Vai šī ir jūsu automašīna? no mašīnas loga vaicāja sieviete. Sīdžeja pamāja ar galvu. Sieviete izkāpa no mašīnas, un no otras puses izkāpa vīrietis redzēju, ka abi ir policisti.

-    Vai kaut kas ir nozagts? policiste vaicāja.

-      Man tur bija drēbes, viss kaut kas tāds, Sīdžeja atbildēja.

Policists pienāca un paglaudīja man galvu. Mīļš suņuks, viņš teica. Es paluncināju asti. Viņa pirksti smaržoja pēc asa ēdiena.

-     Mēs sastādīsim protokolu, policiste sacīja. Apdrošināšana segs izmaksas par izsisto logu un varbūt arī nozagto lietu vērtību. Atkarībā no apdrošināšanas nosacījumiem.

-    Ak tā. Nu, es nezinu, vai tas ir to vērts.

-      Tā nav problēma, policiste atbildēja. Vai jums būtu kāds personu apliecinošs dokuments?

Sīdžeja kaut ko iedeva policistei. Policists to paņēma no viņas un iesēdās savā automašīnā. Sīdžeja pienāca pie manis. Labs suns, Mollij, viņa teica. Kaut kāda iemesla dēļ viņa šķita mazliet nobijusies.

Policiste staigāja ap mašīnu. Sīdžeja atkabināja manu saiti. Policists izkāpa no mašīnas. Viņa ir sistēmā, viņš teica.

Policiste paskatījās uz Sīdžeju, bet Sīdžeja pagriezās un bēga. Es nesapratu, ko mēs darām, taču ar vislielāko prieku lēkšoju viņai līdzās.

Nebijām tikušas sevišķi tālu, kad aiz muguras izdzirdēju soļus. Tas bija policists. Viņš mūs panāca. Cik ilgi tu gribi to turpināt? viņš jautāja, skriedams mums blakus.

Sīdžeja paspēra vēl dažus šaubīgus soļus un tad apstājās. Viņa pieliecās, rokas uzlikusi uz ceļiem, un es nolaizīju viņai seju, gatava skriet vēlreiz.

-    Man nedēļas nogalē jāskrien 10 000 metru skrējienā, tāpēc esmu tikai pateicīgs par iespēju mazliet pasprintot, policists viņai teica. Viņš pieliecās un paglaudīja mani, un es paluncināju asti. Varbūt gribi pastāstīt, kāpēc tu tā bēgi? viņš jautāja.

-     Es negribu sēdēt cietumā, Sīdžeja teica.

-    Neviens tevi neliek cietumā par bēgšanu no mājām cietumsods nedraud. Bet tu esi nepilngadīga un esi mūsu sistēmā, tāpēc tev nāksies doties mums līdzi.

-     Es nevaru.

-     Saprotu, ka tas šobrīd tā izskatās, taču, tici man, tu negribi dzīvot uz ielas. Kā tevi sauc?

-    Sīdžeja.

-      Labi, Sīdžej, es tev uzlikšu roku dzelžus, jo tu no mums bēgi prom.

-    Kā ar Molliju?

-    Mēs piezvanīsim dzīvnieku kontrolei.

-Nē!

-     Neuztraucies, ar viņu nekas nenotiks. Viņu paturēs, līdz varēsi viņu paņemt. Labi?

Mēs aizgājām atpakaļ pie mašīnas, un ap to stāvēja un sarunājās cilvēki. Beigās ieradās kravas mašīna ar būri. Es negribēju vizināties būri un pieplaku pie zemes, kad no mašīnas izkāpa vīrietis ar nūju, kuras galā bija cilpa.

-     Nē, pagaidiet, nevajag! Mollij, nāc šurp! teica mana meitene. Es paklausīgi piegāju viņai klāt. Viņa notupās un apņēma manu galvu. Mollij, tev uz dažām dienām jāaizbrauc uz patversmi, bet es pēc tevis atgriezīšos. Es apsolu, Mollij. Labi? Labs suns.

Sīdžeja šķita noskumusi. Viņa pieveda mani pie kravas mašīnas, un vīrietis ar nūju rokā atvēra būra durtiņas. Es paskatījos uz savu meiteni. Vai tiešām?

-     Nu, Mollij! Hop! Sīdžeja uzsauca. Es ielēcu būrī un pagriezos. Sīdžeja pielika savu seju pie manējās, un es nolaizīju sāļās asaras no viņas sejas. Ar tevi viss būs kārtībā, Mollij! Es apsolu.

Brauciens būri nebija jautrs. Kad mašīna apstājās, vīrietis atvēra būra durtiņas, iebāza būrī nūju ar cilpu, kuru aplika man ap kaklu, un mēs iegājām ēkā.

Es tos saodu un izdzirdēju, pirms bija atvērtas durvis: suņi. Ēkā grīda bija tik gluda, ka nevarēju pret to lāgā atsperties, un rejas bija tik skalas, ka nedzirdēju savu nagu skrapstoņu, cenšoties spert soļus. Troksnis bija apbrīnojams pilnīgs suņu tracis. Viņš ieveda mani vienā telpā un lika kāpt pa slīpu virsmu, līdz tiku uz metāla galda. Tur bija vēl divi vīrieši, viņi mani turēja.

-    Viņa ir draudzīga, teica vīrietis ar nūju.

Jutu, ka sagrābj manu skaustu, un tam sekoja sīka, asa sāpīte. Es paluncināju asti, pieglaudusi ausis, lai viņi saprot, ka nav nodarījuši man pāri un viss ir kārtībā.

-      Tas ir pirmais, ko darām, mēs viņus potējam. Atkārtota pote neko sliktu nenodarīs, un šādā veidā mēs izvairāmies no suņu sērgu epidēmijas, sacīja viens no vīriešiem. Lielā trokšņa dēļ viņam nācās kliegt. Tātad tas, sākot šeit strādāt, būs viens no taviem pienākumiem.

-    Skaidrs, atbildēja trešais vīrietis.

-       Saimniece atrodas sieviešu patversmē. Nepilngadīgā, teica virs ar nūju.

-    Jā, nu, viņai ir četras dienas laika.

Atrados šaurā gaitenī. Šeit grīda bija tikpat slidena tas bija ļoti traucējoši. Gaiteņa abās malās rindojās krātiņi, un katrā no tiem bija pa sunim. Daži rēja, citi gaudās. Daži stāvēja pie vārtiņiem, citi bija sarāvušies krātiņa dziļumā. Šī vieta smirdēja pēc bailēm.

Es ari iepriekš biju atradusies vietās, kur pilns ar rejošiem suņiem, bet nekad tik skaļā kā šī.

Gaisā vēdīja spēcīgs ķīmisks aromāts. Oda līdzīgi iekārtai pagrabā, kur SIdžejai patika ielikt un samērcēt drēbes. Es saodu ari kaķus, taču suņu saceltā trokšņa dēļ tos nespēju sadzirdēt.

Mani ielika mazā krātiņā. Suņabūdas tajā nebija, taču uz gludās grīdas bija noklāts neliels dvielītis. Vīrietis aizvēra krātiņa durtiņas. Grīdā bija notekas caurums, es to apostīju. To ar savu smaržu bija iezīmējuši daudzi suņi. Tobrīd izvēlējos pati tā nedarīt.

Gaiteņa pretējā pusē sava krātiņa durtiņās rēkdams sitās liels, melns suns. Ieraudzījis mani, viņš ar skatienu ieurbās man acīs un ierūcās. Tas bija slikts suns.

Es saritinājos uz dvielīša. Man pietrūka Sīdžejas. Salauzto siržu rejas un gaudas, un kaukoņa nemitējās.

Pēc kāda laika ari mana balss pievienojās pārējām. Es tur neko nevarēju darīt.

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

> *

Es biju nobijusies un, par spīti nebeidzamajai visu pārējo suņu saceltajai kņadai nekad nebiju jutusies tik vientuļa. Saritinājos uz nosegtā dvielīša, cik vien cieši spēju. Man pasniedza barību un ūdeni papīra bļodiņās. Suns pretējā būri saplosīja savu bļodiņu, bet es gan tā nedarīju.

Pēc ilga laika, ieradās kāds vīrietis. Viņš izveda mani no krātiņa un aplika ap manu purnu siksnas, kas tikko ļāva pavērt žokļus. Vīrietis ieveda mani aukstā telpā ar tikpat slidenu grīdu. Tur bija klusāk, tomēr joprojām dzirdēju rejas.

Šajā telpā saodu daudzus suņus, un to smarža vēstīja arī par bailēm, sāpēm un nāvi. Šī bija vieta, kur miruši suņi. Vīrietis aizveda mani pie metāla restēm nosegta cauruma grīdā. Es stāvēju, kājām trīcot. Centos rast mierinājumu, pieglaužoties vīrietim, taču viņš no manis atkāpās.

Atpazinu otra vīrieša smaržu viņš tepat bija atradies iepriekšējā dienā. Es viņam mazliet paluncināju asti, bet viņš nenosauca manu vārdu.

Labi, tā tev ir pirmā reize šeit? jautāja vīrietis, kurš bija ievedis mani iekšā.

-     Nav vis, es izkrāvu vakar iemidzinātos, teica man pazīstamais vīrietis.

-    Labi, tātad šis ir agresijas tests. Ja to nenokārto, suni ieskaita ātrajā rindā. Tas nozīmē, ka viņam līdz iemidzināšanai paliek tikai četras dienas. Citādi mēs dodam vairāk laika ja pie mums nav pārpildīts.

-    Vai tad šeit vienmēr nav pārpildīts?

-      Ha, jā, tev sāk pielēkt. Ir reizes, kad nav pavisam pilns, bet parasti ir tā kā tagad. Otrs vīrietis piegāja pie letes un paņēma bļodiņu ar barību. Tātad ko es tagad darīšu: es došu viņai apostīt šo, lai pierod pie domas, ka tā ir viņas barība. Tad sākšu to vilkt prom ar šo plastmasas roku. Skaidrs? Ja viņa uzbrūk rokai, tā ir agresija. Ja viņa rūc, tā ir agresija.

-    Kā suns var zināt, ka tā ir roka?

-    Tā ir rokas formā un miesaskrāsā. Tā ir roka.

-      Nu labi. Man tā vairāk atgādina baltu plastmasas plāksni.

-    Nu tad rūc uz to!

Vīrieši iesmējās.

Nezināju, kas notiek, taču nekad nebiju jutusies tik nožēlojami. Pie manis stāvošais vīrietis nolika man priekšā barības bļodu. Es sāku siekaloties vai viņi domā mani barot? Biju izsalkusi. Nolaidu purnu, un vīrietis man tuvojās ar lielu koku.

Kopā ar Sīdžeju dzīvojot mašīnā, biju iemācījusies, ka briesmīgākās reizēs koki var būt arī slikti, tāpēc, kad vīrietis sāka bakstīt ar koku man sejā, es ierūcos, tā nobijusies, ka neko citu nespēju iesākt.

-    Labi, ir, teica vīrietis ar barību. Agresīvs. Ātrā rinda.

-      Bet saimniece teica, ka atgriezīsies, iebilda otrs vīrietis.

-    Viņi visi tā saka. Tas viņiem liek justies labāk, atstājot Rēksi pie mums. Bet zini ko? Viņi neatgriežas.

-    Bet…

-    Hei, es saprotu, ka tu esi jauniņais, tomēr tev pie tā būs jāpierod labi ātri, citādi ilgi neizturēsi. Šis ir agresīvs suns. Tā ka viss.

-Jā, labi.

Mani aizveda atpakaļ uz krātiņu. Es aizvēru acis un saritinājos. Pēc kāda laika man izdevās aizmigt par spīti reju negantajai uzmācībai.

Pagāja diena, tad vēl viena. Izjutu trauksmi un nelabumu. Sāku pierast pie trokšņa un smakām, bet ne pie tā, ka esmu bez savas meitenes. Kad rēju, tas bija atšķirtības sāpju dēļ.

Pagāja vēl viena diena, un šī bija pati sliktākā, jo patiešām sāka šķist, ka meitene par mani ir pavisam aizmirsusi. Man vajadzēja, lai Sīdžeja tūlīt pat atgriežas un ved mani prom.

Troksnis bija tik liels, ka sievieti aiz krātiņa durvīm sajutu, viņu pat nesadzirdējusi. Viņa atvēra vārtiņus un uzsita sev pa ceļiem. Lēnām un nedroši tuvojos viņai, nolaidusi ausis un luncinādama asti. Viņa pielika saiti pie manas kaklasiksnas un veda mani garām pārējiem būriem, kuros suņi gaudoja, rēja, rūca un smilkstēja uz mani.

Sieviete aizveda mani pie durvīm, un, kad tās atvērās, aiz tām stāvēja Sīdžeja. Elsodama sāku lēkāt, cenzdamās nolaizīt viņas seju.

-    Mollij! viņa teica. Ak, Mollij, Mollij, vai ar tevi viss ir kārtībā? Lūdzu, piedod, Mollij, vai viss ir kārtībā?

Dažas minūtes pavadījām apskaujoties un bučojoties. Mana meitene. Viņa tomēr nebija par mani aizmirsusi. Jutu no viņas plūstošo mīlestību, un tas lika manai sirdij sisties straujāk.

SIdžeja veda mani uz mašīnu, un es līksmi sekoju. Viņa atvēra pakaļējās durvis, bet es biju tik priecīga par došanos prom, ka lidot ielidoju pa tām iekšā, un tad ieraudzīju, kāpēc nevaru būt priekšējā sēdekļa suns tur bija Glorija, viņa sēdēja manā ierastajā vietā. Viņa paskatījās uz mani, un es paluncināju asti, jo priecājos redzēt pat viņu tik ļoti pacilāta biju, ka tieku prom no šīs rejošo suņu vietas.

Labs suns, labs suns, Sīdžeja sacīja, apsēzdamās pie stūres un iedarbinādama mašīnu.

Mēs aizbraucām uz vietu, kas bija vismaz tikpat skaļa kā suņu vieta, tikai šeit viss troksnis nāca no cilvēkiem. Dzirdēju mašīnas un autobusus, un klaigāšanu, un citas skaņas, un laiku pa laikam dārdošu troksni, kas šķita sakratām pat gaisu.

Sīdžeja izņēma no bagāžnieka kasti un atvēra metāla režģa durtiņas tās sānā. Kāp kastē, Mollij. Es jautājoši uz viņu palūkojos. Kastē! viņa atkārtoja. Es noliecu galvu un kāpu iekšā. Labs suns, Mollij. Tā ir tava kaste.

Kad biju iekšā, varēju skatīties caur metāla režģi, bet pārējā kaste bija necaurredzama. Mollij, tu pavizināsies lidmašīnā. Viss būs kārtībā. Sīdžeja izbāza pirkstus cauri režģim.

Tā bija viena no dīvainākajām dienām manā dzīvē. Kasti vairākas reizes apgāza uz vieniem vai otriem sāniem, un beigās mani nolika telpā, kurā bija vēl kāds suns es to saodu, bet nevarēju ieraudzīt. Tas sāka riet, taču es jau biju izrējusies un gribēju tikai gulēt. Drīz telpu piepildīja zobus drebinošs rēciens, kas sakratīja kasti un lika manam ķermenim justies smagam kā mašīnas braucienā. Suns rēja un rēja, un rēja, taču es nesen biju piedzīvojusi ko

\

briesmīgāku un nelikos ne zinis. Šķita, ka vibrācijas piepilda kaulus ar nogurumu, un es drīz aizmigu.

Mani pašūpoja un panēsāja vēl, un tad es atrados vietā, kur bija daudz cilvēku un tie paši skaļie trokšņi. Parādījās Sīdžeja, atvēra kasti, un es izspruku ārā, nopurinājos un biju gatava jautrībai. Viņa izveda mani ārā zāles laukumiņā nokārtoties, un aukstajā gaisā plūstošo aromātu kombinācija man vēstīja, ka atrodamies netālu no mājām. No prieka luncināju asti.

Kāds vīrietis mūs pavizināja ar mašīnu. Glorija sēdēja blakus viņam, bet Sīdžeja pie manis. Gribēju sēdēt Sīdžejai klēpī tik ļoti priecājos būt atkal kopā ar viņu -, bet, kad to mēģināju, viņa smējās un grūda mani nost.

Kad nonācām mājās, tur bija Trents un arī Rokijs! Es izlēcu no mašīnas un skriešus metos pie sava brāļa, viņš mani apostīja visā garumā, neapšaubāmi saozdams visus suņus un cilvēkus, ko biju sastapusi kopš mūsu pēdējās tikšanās reizes. Tad mēs pacīnījāmies un parotaļājāmies sniegā, tomēr es joprojām jutos nedroši un neļāvu Rokijam aizvilkt mani tālāk par dažām pēdām prom no Sīdžejas, kura kopā ar Trentu sēdēja uz pakāpieniem.

-      Tas bija… piedzīvojums, noteikti, Sīdžeja teica. Jāsaka gan nākamreiz, kad došos uz Kaliforniju, gribu palikt vietā ar dušu. Fordā tādas nebija.

-     Kas notika ar fordu?

-     Ak Dievs, Glorija lika man to pārdot. Man esot bijis pārāk daudz neatkarības tā tagad ir jaunā teorija, ka es esot aizmukusi neatkarības dēļ. Un vēl viņa grib, lai eju pie galvas daktera. Viņa ir pārliecināta, ka katrs, kurš negrib dzīvot kopā ar viņu, noteikti ir nojūdzies.

-    Kā tas bija? Tas ir, kā bija, kad viņa parādījās?

-    Tu gribi zināt? Tā bija tīra, neatšķaidīta Glorija. Viņa ierodas tajā sieviešu patversmē un saka: "Paldies Dievam, paldies Dievam," un pateicas darbiniekiem, ka tie parūpējušies par viņas "meitenīti". Šķiet, Glorija domāja, ka viņai tur piešķirs kādu apbalvojumu. Gada Māte. Un, kad mēs iekāpām mašīnā, viņa man prasa, vai gribu kopā ar viņu doties tūrē pa slavenību mājām.

Rokijs vairākkārt bija centies pārliecināt mani dzīties viņam pakaļ pa pagalmu, bet tagad padevās, nogāžoties uz muguras un atsedzot rīkli, lai to pagraužu. Sīdžeja pasniedzās un noglaudīja mani. Bija tik patīkami atrasties mājās.

-    Un pēc tam viņa nolasa man lekciju un stāsta, ka ar kādu mākleri sarunājusi pārdot manu mašīnu, kura šobrīd laikam ir aizvilkta uz kaut kādu stāvlaukumu. Pēc tam mēs ejam ēst uz Ivy restorānu, kurā it kā varot satikt visādas kinozvaigznes. Viņa saka, ka esot manī vīlusies un ka viņa savu māti gan esot mīlējusi, un tad viņa man jautā, vai es gribot pagaršot viņas vīnu, jo Kalifornijas vīns esot tikpat labs kā Francijas. Viņa restorānā grib dot nepilngadīgajam vīnu! Un tad mēs paņemam Molliju un lidojam pirmajā klasē, un viņa visu ceļu flirtē ar pavadoni Glorija domā, ka viņa regulārais jautājums, vai atnest vēl vīnu, nozīmē, ka viņš ir samīlējies, kaut arī viņam bija apmēram 25 gadi un nekādas intereses par sievietēm, ja saproti, kā es to domāju.

-    Kas ar Molliju? Kas tagad būs?

-    Nu, par to ari ir jautājums, vai ne? Es viņai teicu: ja ar Molliju vēl kādreiz kaut kas atgadīsies, es sarakstīšu grāmatu par to, kā man nācies bēgt no mājām, jo mana māte dara pāri suņiem, un pati to izdošu, un došos grāmatas tūrē pa visu valsti. Tas viņai deva iemeslu padomāt.

Mēs ar Rokiju bijām pārtraukuši cīnīšanos, kad izdzirdējām manu vārdu. Tagad viņš atkal pielēca kājās un centās uzrāpties man uz muguras.

-      Rokij, izbeidz! Trents uzsauca. Rokijs nokāpa no manis un piegāja pie Trenta pēc iedrošinājuma.

-    Izejam pastaigāties! SIdžeja pieceldamās teica. Viņa un Trents pielika saites mūsu kaklasiksnām, un tad mēs izgājām pa sētas vārtiņiem un soļojām pa ielu. Jutos tik lieliski, dodoties pastaigā!

-Jā, un tad viņa man stāsta, cik izpalīdzīgs bijis Šeins tieši viņš esot pateicis, ka esmu Losandželosā. Tas viss pēc tam, kad pastāstīju viņai, kas viņš par ķēmu. Viņa ceļ klausuli, kad viņš zvana, un čalo, un droši vien taisa arī savus smiekliņus un visu pārējo.

-     Klau, bet es centos tevi atrast. Tas ir, internetā lasīju visus ierakstus, visu, kur parādījās tavs vārds.

-      Man vajadzēja tev piezvanīt. Piedod! Es vienkārši… tas man nebija pats labākais laiks.

-     Bet, meklējot tevi, es kaut ko atradu, Trents teica.

-     Ko tad?

-     Nu, īstenībā es kaut ko neatradu. Vienkārši pamanīju, ka nekustamo īpašumu biroja mājaslapā, kur tavai mammai ir ofiss, ir ielikta viņas bilde, bet pie viņas neparādās nekādi nekustamie īpašumi.

-    Tā fotogrāfija, kur viņa pozē? Kā man tā riebjas!

-    Jā, droši vien tā pati. Ļoti miglaina, nenofokusēta.

-     Viņa ir diezgan pārliecināta, ka kāds to bildi ievēros un piedāvās viņai līgumu par ierakstu.

-    Tur var apskatīties līdz pat trīs gadus senus darījumus. Ne pie viena no tiem nav tavas mammas vārda.

-     Ko tas nozīmē?

-    Laikam jau to, ka pēdējo trīs gadu laikā tava mamma nav pārdevusi vai reģistrējusi nevienu māju.

-    Tu joko.

-    Nē. Apskaties pati!

-      Man nebija ne jausmas. Viņa par to neko nav teikusi.

Rokijs sastinga un pamanīja to reizē ar mani: uz ielas bija izcilpojusi vāvere viņa stāvēja nekustīga un skatījās uz mums, droši vien baiļu paralizēta. Mūsu ķepas iecirtās sniegā, bet kustību apturēja saite; vāvere tikmēr metās pie koka un uzskrēja augšā. Sīdžeja un Trents pieveda mūs pie koka. Rokijs atbalstījās pret koku ar ķepām un rēja; līksmais troksnis vāverei pavēstīja, ka mēs būtu to noķēruši, ja vien būtu kārtīgi pacentušies.

-     Sveiki! no mugurpuses iesaucās kāda sieviete. Es pacēlu degunu un saodu, ka esmu viņu jau satikusi, kaut arī īsti nezināju, kur.

-      Šerila, sveika! Sīdžeja sveicināja. Šis ir mans draugs Trents.

Sieviete pieliecās un pastiepa roku, lai mēs ar Rokiju to apostām. Viņai bija gardi smaržojošs cimds, taču es prātos un neņēmu to mutē. Sveiks, Trent! Sveika, Mollij!

-    Mēs tikāmies Ziemassvētku ballē, Trents teica.

-Jā, nu, protams! Šerila atcerējās.

Viņi brīdi stāvēja un sarunājās. Mēs ar Rokiju lūkojāmies apkārt pēc vāverēm, bet manu meiteni pārņēma nemiers, un es tūlīt atkal pievērsos viņai. Hm… Sīdžeja novilka. Viņa saskatījās ar Trentu. Šeril, tajā ballē, kad Mollija deva zīmi… Mēs tā ari neuzzinājām. Tas ir…

Sieviete iztaisnojās. Man atrada… bumbulīti. Bet tas bija tik mazs un es biju tik aizņemta, ka būtu to atlikusi un atlikusi, ja Mollija nebūtu iejaukusies.

Es paluncināju asti.

-      Mēs to noķērām vairāk nekā laicīgi, tā man teica ārsts. Tā nu… Sieviete mazliet iesmējās. Es piezvanīju tavai mātei un visu pastāstīju vai viņa neko nav tev teikusi?

-     Nē, viņa to nav pieminējusi. Bet es biju… ceļojumā.

Sieviete pieliecās un nobučoja mani. Es paluncināju asti,

un Rokijs iebāzās vidū ar savu galvu. Paldies, Mollij, sieviete sacīja. Tu izglābi man dzīvību.

Kad atgriezāmies mājās, Trents ar Rokiju devās prom un mēs ar Sīdžeju gājām iekšā. Bija viena istaba, kurā nemēdzu iet, jo Glorijai patika tur sēdēt un skatīties uz papīriem, bet tagad mēs devāmies turp. Tur nebija ne ēdiena, ne rotaļlietu, tāpēc nesapratu, kādēļ vispār tur atrodamies. Sīdžeja virināja atvilktnes un skatījās uz papīriem, bet es saritinājos kamolā un apsvēru domu par snaudu.

-     Ak nē, Sīdžeja klusi noteica. Dzirdēju vārdu "nē", bet nešķita, ka esmu slikts suns.

Sīdžeja pēkšņi piecēlās un aizgāja pa gaiteni. Viņa likās dusmīga un skaļi lika soļus. Glorija! viņa iekliedzās.

-    Esmu šeit!

Mēs devāmies uz Glorijas istabu. Viņa sēdēja krēslā pie televizora.

-      Kas tas ir? Sīdžeja skaļi noprasīja, purinādama papīrus. Glorija skatījās, samiegusi acis, un tad nopūtās.

-    Ak. Tas.

-    Vai mēs esam zaudējušas ieķīlāto māju?

-    Es nezinu. Tas ir pārāk sarežģīti.

-     Bet… Tur rakstīts, ka sešus mēnešus kavējam maksājumus. Sešus mēnešus! Vai tā ir taisnība?

-    Tā nevarētu būt. Vai tiešām tik ilgi?

-     Glorija! Tur rakstīts, ka jau uzsākts ķīlas tiesību atņemšanas process. Ja kaut ko nedarīsim, mēs zaudēsim māju!

-    Teds teica, ka varētu aizdot naudu, Glorija sacīja.

-    Kas ir Teds?

-     Teds PItersens. Viņš tev patiktu. Viņš izskatās pēc modeļa.

-    Glorija! Tavs rakstāmgalds ir pilns ar vēl neatvērtiem rēķiniem.

-    Tu lodāji pa manu rakstāmgaldu?

-    Mēs kavējam maksājumus par māju, un tu uzskati, ka man nav tiesību to zināt?

-    Tas kabinets ir mana privātā telpa, Klēra!

Manas meitenes dusmas pamazām noplaka. Viņa noslīga uz krēsla, papīri nokrita zemē. Es tos apostīju.

-     Nu labi, Sīdžeja teica. Mums droši vien nāksies izmantot tēta noguldījumu.

Glorija neatbildēja. Viņa skatījās uz televizoru.

-      Glorija, tu klausies? Tu vienmēr teici, ka tur ir atruna -ja mums savajadzētos naudu, piemēram, operācijai vai tamlīdzīgi, mēs varētu izņemt līdzekļus. Manuprāt, mājas zaudēšana ir tāds gadījums.

-      Un kā tev liekas kāpēc tie maksājumi vispār ir iekavēti?

-Ko?

-    Tur nepietika naudas.

Sīdžeja sastinga, un es dzirdēju sitamies viņas sirdi. Bažīgi pabakstīju viņas roku, bet viņa mani ignorēja. Ko tu tagad man saki? Vai tu saki, ka paņēmi to naudu? Tēta naudu? Manu naudu? Tu paņēmi manu naudu?

-      Tā nekad nav bijusi tava nauda, Klēra. Tavs tēvs to naudu atstāja, lai tev būtu, par ko dzīvot. Es to visu iztērēju tavā labā. Kā tad es, tavuprāt, apmaksāju tavu ēdināšanu un māju? Un ceļojumus, krulzu?

-    Kruīzu? Tu izšķiedi noguldījumu, lai mēs pabraukātu ar kruīza kuģi?

-    Kādu dienu tu pati būsi māte. Tad tu sapratīsi.

-     Un kā ar tavām mantām, Glorija? Tavām mašīnām, tavām drēbēm?

-    Nu skaidrs, ka man vajag drēbes!

Sīdžeja pielēca kājās. Viss viņas ķermenis bija sasprindzis no niknuma, un es bailēs sarāvos. Es tevi ienīstu! Es tevi ienīstu! Tu esi visļaunākais cilvēks pasaulē! viņa kliedza.

Viņa raudādama aizbrāzās pa gaiteni, un es viņai sekoju cieši pa pēdām. Ejot ārā no mājas, viņa pa ceļam paķēra dažas lietas no virtuves letes, devās pie Glorijas mašīnas un atvēra tās durvis. Es ielēcu iekšā priekšējā sēdeklī!

Sīdžeja turpināja raudāt, kad sākām braukt prom pa ielu. Es skatījos pa logu, bet neredzēju iepriekš trenkāto vāveri. Sīdžeja turēja roku pie auss, tajā bija telefons.

-      Trent? Ak mans Dievs, Trent, Glorija ir iztērējusi visu manu naudu. Manu naudu, Tēta noguldījumu, tas ir iztērēts! Viņa saka, ka naudu izņēmusi manā labā, bet tie ir meli, tie ir meli, viņa brauca brīvdienu ceļojumos un pirka sev visādas mantas, un tā visa bija mana nauda. Ak, Trent, tas bija mans koledžas noguldījums, tas bija mans… Ak Dievs! Sīdžeju bija pārņēmušas bēdas. Es iesmilkstējos, likdama galvu viņai klēpī.

-      Nē, ko? Nē, es gāju prom. Es braucu. Ko? Nē, es nenozagu viņas mašīnu, tā nav viņas mašīna, viņa to nopirka par manu naudu! Sīdžeja kliedza.

Viņa uz brīdi apklusa un slaucīja acis. Es zinu. Vai drīkstu iebraukt pie tevis? Mollija ir ar mani.

Es uzsitu ar asti.

Pagaidi, Sīdžeja teica. Viņa klusēja, viņas ķermenis bija sastindzis, un tad viņā uzvirmoja jaunas emocijas: bailes. Trent, tas ir Šeins! Viņš man seko!

Sīdžeja iesvieda telefonu manā sēdeklī, tas atlēca un nokrita uz grīdas man priekšā. Es uz to paskatījos, taču izvēlējos nekāpt lejā to ostīt. Turies, Mollij, Sīdžeja sacīja. Man bija grūti neapgāzties. Dzirdēju mašīnas taures signālu. Mašīna sagriezās, un es iegāzos durvīs. Mēs pēkšņi apstājāmies un tad atkal braucām. Tad sekoja vēl viens pagrieziens.

Sīdžeja dziļi ievilka elpu. Labi. Labi, viņš laikam ir prom, Mollij, viņa teica. Sīdžeja iekunkstējās, liecoties pēc telefona, bet tad manī kaut kas ietriecās tik stipri, ka neko vairs nesapratu. Dzirdēju, ka Sīdžeja iekliedzas, manu ķermeni cauršāva sāpju šoks, un es neko vairs neredzēju. Jutu, ka krītam.

Pagāja ilgāks brīdis, līdz sapratu, kas notiek. Es vairs neatrados priekšējā sēdeklī. Gulēju uz mašīnas griestiem, un Sīdžeja bija virs manis, savā sēdeklī. Ak Dievs, Mollij, vai ar tevi viss kārtībā?

Mutē jutu asins garšu un nespēju ne paluncināt asti, ne pakustināt kājas. Sīdžeja atsprādzējās un izslīdēja no sēdekļa. Mollij! viņa kliedza. Ak Dievs, Mollij, lūdzu, es nevaru dzīvot bez tevis, lūdzu, Mollij, lūdzu!

Jutu viņas šausmas un skumjas un gribēju viņu mierināt, taču viss, ko varēju darīt, bija skatīties uz viņu. Viņa saņēma rokās manu galvu. Sīdžejas rokas manā kažokā bija tik patīkamas. Es tevi mīlu, Mollij. Ak, Mollij, man tik ļoti žēl, ak, Mollij, ak, Mollij, viņa sacīja.

Es viņu vairs neredzēju, un viņas balss skanēja kā no liela attāluma. Mollij! viņa atkal sauca.

Es sapratu, kas notiek. Jutu, kā visapkārt ceļas tumsa, un atcerējos pēdējo dienu kopā ar Hannu, kad biju Draudziņš. Kā es, slīdot prom, biju domājusi par mazo Klēru un cerējusi, ka viņa atradīs suni, kas parūpētos par viņu.

Kā spējš trieciens mani pārsteidza kāda doma.

Es esmu tas suns.

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

> >

Agrāk, jūtot, kā siltie, maigie viļņi pāršalc mani, aizskalojot sāpes, es ļāvos straumei un plūdu tai līdzi bez noteikta virziena. Katra pārdzimšana kaut kādā mērā bija pārsteigums: ik reizi uzskatīju, ka mans uzdevums ir izpildīts, mana dzīves jēga īstenota.

Bet ne šoreiz. Mana meitene bija nepatikšanās, un man bija jātiek atpakaļ pie viņas. Kad uznāca viļņi un viņas roku pieskāriens manā kažokā izdzisa, es apzināti tiecos uz priekšu, cenšoties gūt atbildi no saviem locekļiem. Es gribēju piedzimt no jauna.

Kad atgriezās apziņa un es zināju, ka esmu atpakaļ, izjutu atvieglojumu. Šķita, ka šoreiz miegs ildzis īsāku laiku nekā parasti, un tas bija labi. Tagad man tikai jāsasniedz pietiekams augums un spēks, lai atrastu ceļu atpakaļ pie SIdžejas un lai atkal kļūtu par viņas suni.

Mana māte bija gaišbrūna tāpat kā abas manas māsas, kuras sparīgi rāvās pēc ēdiena. Kad no ūdeņainās nenoteiktības sāka iznirt izšķiramas un atpazīstamas skaņas, es izdzirdēju rejošus suņus. To bija daudz.

Atkal biju rejošo suņu vietā. Pēc kāda laika troksnis tik ļoti kļuva par fonu, ka pārstāju to dzirdēt.

Kamēr gaisma vēl nebija skaidra un mani locekļi vēl bija vāji, varēju vien gulēt un baroties, taču es atcerējos, kas jādara, kā stumties klāt pie mātes, un tikmēr piecietu bezpalīdzības raisīto nepacietību.

Reizēm dzirdēju divu dažādu sieviešu balsis un jutu to klātbūtni. Ikreiz, šiem cilvēkiem tuvojoties, manas mātes ķermenis drebēja no astes luncināšanas zīžot pupu, varēju to just.

Tomēr, kad mana redze noskaidrojās un es ieraudzīju vienu no šiem cilvēkiem, piedzīvoju pārsteigumu. Viņa bija milzīga un slējās ļoti augstu pār mums. Kādi jaukumiņi, viņa teica. Labs suns, Deizij!

Māte luncināja asti, bet es blenzu uz milzīgo sievieti un mirkšķināju acis, mēģinot koncentrēt skatienu. Kad viņas roka nolaidās, lai paglaudītu māti, es sarāvos roka bija milzīga, lielāka par mani, lielāka par mammas galvu.

Mums kļūstot vecākiem, vēroju, kā manas māsas tipina sveicināties ar milzīgajām sievietēm, kad tās nāca pie būra. Es bailīgi atturējos pat nesekoju mātei, kad tā gāja saņemt glāstus. Kāpēc māsām nav bail?

Kad sieviete mani pacēla, viņas plaukstas aptvēra mani kā sega, un es viņai uzrūcu, tomēr viņas spēcīgie pirksti turēja mani kā sprostā. Sveiks, Maksi! Tu esi nikns suns? Dienās būsi sargsuns?

Pienāca vēl viena milzīga sieviete un paskatījās uz mani. Uzrūcu ari viņai. Domāju, ka tēvs varētu būt jorkšīrietis, ko? viņa teica.

Jā, izskatās pēc čivavas un jorkšīrieša krustojuma, atbildēja sieviete, kura mani turēja rokās. Drīz iemācījos, ka viņas vārds ir Geila, un no visiem cilvēkiem šajā skaļajā vietā visvairāk laika ar mani pavadīja tieši viņa.

Viņas sauca mani par Maksi un manas māsas sauca par Ebiju un Enniju. Kad rotaļājos ar savām māsām, vienmēr bija sajūta, ka patiesībā man būtu jāmeklē Sīdžeja, kaut arī visās iepriekšējās reizēs, kad biju bijis rejošo suņu vietā, viņa bija atradusi mani. Man droši vien vajadzētu gaidīt, un viņa pati atnāks. Mana meitene vienmēr atnāk.

Kādu dienu es, Ebija un Ennija bijām izlaisti nelielā aplokā kopā ar citiem suņiem. Tie visi bija kucēni, un tie skrēja ar mums iepazīties viņi vēl bija pārāk jauni, lai saprastu, ka nedrīkst fiziski saskarties ar deguniem un lēkt virsū citam sunim, neieturot pauzi. Nelikdamies zinis par viņa mēli, nicīgi paslīdēju garām tam, kurš bruka man virsū, un virzījos parādīt, ka mums vispirms vajadzētu pieklājīgi apostīt vienam otra dibengalu.

Citos aplokos bija vēl citi suņi, un, paskatoties uz tiem caur drāšu žogu, biju stipri pārsteigts: arī tie bija milzīgi! Kas šī par vietu, kur suņi un cilvēki ir milzīgi briesmoņi? Es piegāju pie žoga apostīt baltu suni, viņš nolaida galvu, un tā bija desmit reižu lielāka nekā manai mātei. Mēs saostījāmies, un tad es riedams atkāpos, lai darītu viņam zināmu, ka nebaidos (lai gan, protams, baidījos).

Viss kārtībā, Maksi! Ej spēlēties, man sacīja milze Geila.

No saitēm mūs atbrīvoja tikai tad, kad atradāmies aplokos. Mani veda atpakaļ uz krātiņu pa gaiteni, pilnu ar būriem un suņiem, un tur es ieraudzīju suni, kurš mazliet līdzinājās Rokijam: viņam bija tikpat dedzīgi izslieta galva un tievas kājas. Es zināju, ka tas nav Rokijs, taču līdzība bija tik izteikta, ka man nācās apstāties kaut gan šis suns, līdzīgi tik daudziem citiem šajā vietā, bija milzīgs.

Tajā brīdī es sapratu: ne jau cilvēki un suņi ir milzīgi vienkārši es esmu mazs. Es esmu sīciņš sunītis.

Savā dzīvē, protams, biju saticis sīkus sunīšus. Taču nekad nebiju iedomājies, ka es tāds varētu būt vienmēr biju bijis liels, jo cilvēkiem reizēm nepieciešama aizsardzība, kādu spēj sagādāt liels suns. Sīdžejai tā noteikti bija vajadzīga. Atcerējos, kā biju atradies kopā ar viņu mašīnā, kad tajā bija centies iekļūt vīrietis, kurš sita pa logiem ar koku, un uzrūcot es liku viņam aiziet. Vai sīkam sunītim tas būtu iespējams?

Jā, es nolēmu. Ja tas gadīsies vēlreiz, es tik un tā rūkšu, tik un tā rādīšu tam vīram, ka kodīšu, ja viņš attaisīs durvis. Cīnoties ar maziem sunīšiem, biju uzzinājis, ka tiem ir ļoti asi zobi. Man tikai nāktos pārliecināt ļaunos vīrus, ka es labprāt iecirstu savējos viņu rokās. Tas apturētu viņu mēģinājumus iekļūt mašīnā.

Savā aplokā vēroju, kā Ebija un Ennija rotaļājas, bet viņas vēroja, kā es vēroju viņas. Dabiski, ka viņas alka manas vadības, jo es acīm redzami biju pieredzējušākais suns. Vai vismaz tā māsām vajadzētu domāt, kaut gan, kad devos piebiedroties draiskulībās, viņas bruka man virsū, nevis pakļāvās manam pārākumam. Tas bija kas jauns: parasti mazie suņi ātri vien bija uz muguras un piespiesti pie zemes. Man nāksies smagi strādāt, lai pierādītu, ka sava mazā auguma dēļ vien nebūšu tāds suns, kuru citi var apspiest.

Savu apņemšanos īstenoju nākamajā reizē, kad bijām ielaisti aplokā kopā ar citiem kucēniem un liku noprast, ka neatkarīgi no viņu auguma es esmu vienīgais suns, kuram vērts pievērst uzmanību. Lempīgs, brūni melns ausainis, kājainis, kuram acīm redzami lemts kādu dienu būt tik lielam kā Rokijs, bija iedomājies nogrūst mani zemē ar savu lielo svaru, bet es izmuku no viņa priekšķepām un, zobus cirzdams, sāku viņu trenkāt. Suns novēlās uz muguras, pakļāvīgi pauzdams padošanos.

Esi nu draudzīgs, Maksi, Geila man sacīja. Jā, mani sauc Maksis un es esmu tāds suns, ar kuru jārēķinās.

Kad māte mūs vairs nezīdīja, mūs krātiņos pavizināja ar mašīnu līdz āra aplokiem. Māti turēja atsevišķā suņabūdā, par ko Ebija un Ennija jutās ļoti sarūgtinātas, bet ne es: es zināju, kas sekos. Šādās reizēs ierodas cilvēki, un tad kucēni dodas viņiem līdzi uz mājām.

Ara aplokiem nebija grīdas: nožogojums balstījās tieši zemē. Es gribēju izvārtīties zaļajā zālē, tīksmināties saulē, taču mani acumirklī satrieca smaržas un skaņas. Rēcošais troksnis bija nepārtraukts, taču tās bija nevis rejas, bet gan tāda pati mehāniska rīboņa un čīkstoņa, kādu biju dzirdējis dienā, kad mani gāzelēja pa labi un pa kreisi plastmasas kastē, dienā, kad Sīdžeja bija paņēmusi mani no rejošo suņu vietas pie okeāna. Un smaržas: mašīnas, suņi, cilvēki, ūdens, lapas, zāle un pāri tam visam ēdiens ap mani virmoja spēcīgas ēdiena smaržu bangas. Šķita, ka Ebiju un Enniju šis jutekļu pārsātinājums apmulsinājis ne mazāk kā mani mēs vienkārši stāvējām, pavērsuši degunus pret vēju, un malkojām to.

Daudzi cilvēki nāca un skatījās aplokos, un reizēm brīdi paspēlējās ar suņiem tajos. Skat, kādi kucēni! cilvēki teica, skatoties uz mani un manām māsām. Ebija un Ennija dedzīgā mīlestībā skrēja tiem klāt, bet es vienmēr turējos nostāk. Es gaidīju Sīdžeju.

Drīz vien pie mūsu krātiņa notupās divi vīrieši un bāza pirkstus cauri režģim. Geila pienāca aprunāties ar viņiem.

Mums šķiet, ka šajos ir daļa jorkšīrieša. Māte ir tur, tā čivava, viņa teica.

Geila atvēra vārtiņus, Ebija un Ennija metās ārā, un vīrieši sāka līksmi smieties. Es lavījos būra dziļumā, zemu nolaidis galvu.

Tā bija pēdējā reize, kad redzēju savas māsas. Priecājos, ka vīrieši, acīmredzot labi draugi, paņēma viņas kā pāri tā Ebija uri Ennija varēja turpināt tikties, līdzīgi kā es un Rokijs bijām palikuši kopā.

-    Neraizējies, Maksi! Gan arī tu atradīsi mājas, Geila man teica.

Pēc dažām dienām mēs atkal bijām turpat, un tajā reizē kopā ar cilvēkiem uz mājām devās mana māte un vēl daži suņi. Mana aploka durtiņas tika atvērtas trīs reizes, un visas trīs reizes es pieplaku pie zemes un rūcu, ja kāds mēģināja mani pacelt.

-    Kas vainas vai viņš ir cietis no vardarbības? viens vīrietis jautāja Geilai.

-        Nē, viņš piedzima patversmē. Nezinu, Maksis vienkārši ir… nesabiedrisks. Viņš arī nemīl spēlēties ar citiem suņiem. Viņam droši vien vislabāk klātos pie kāda, kurš dzīvo mājās un kuram nav daudz ciemiņu.

-     Nu, tas nebūšu es. Vīrietis iesmējās. Beigās viņš aizgāja ar mazu, baltu sunīti.

Pēc brīža Geilai pie mana aploka žoga piebiedrojās cits vīrietis. Par Maksi kāds šodien ir interesējies? viņš jautāja. Es lūdzoši palūkojos uz viņu, bet viņš negrasījās atvērt durtiņas, lai varu tikt ārā un doties meklēt Sīdžeju.

-     Diemžēl ne, Geila atbildēja.

-    Šodien ir pēdējā diena, un tad viņš jāliek sarakstā.

-    Es zinu.

Viņi stāvēja un skatījās uz mani. Es ar nopūtu nogūlos zālē. Acīmredzot līdz izlaišanai vēl kādu laiku būs jāgaida.

-       Nu, varbūt mums paveiksies. Es ceru, vīrietis noteica.

-     Es ari, Geila atbildēja. Viņa izklausījās noskumusi, es pacēlu acis uz viņu, bet tad noliku purniņu starp ķepām.

Un tad, tajā saulainajā, siltajā pēcpusdienā, kad gaisu tricināja mašīnu rīboņa un manas nāsis pildīja neskaitāmu suņu, cilvēku un ēdienu smarža, es ievēroju kādu sievieti, kas nāca pa ielu, un pielēcu kājās, lai apskatītu viņu uzmanīgāk. Viņas stājā bija kas īpašs viņas gaitā, matos un ādā…

Sieviete mundri soļoja kopā ar milzīgu suni ne vien salīdzinājumā ar mani, bet arī ar visiem agrāk redzētajiem suņiem. Tas man atgādināja ēzeli no Fermas, kur biju dzīvojis pirms daudziem, daudziem gadiem, tikpat liels, ar kalsnu ķermeni un milzīgu galvu. Kad viņa bija man pietuvojusies, vējš satvēra viņas smaržu un atnesa to pie manis.

Tā, protams, bija Sīdžeja.

Es iečiepstējos, un mans mokoši klusais rējiens uz skaļā fona piesaistīja vien īsu milzīgā suņa skatienu, taču Sīdžeja pat nepalūkojās manā virzienā. Es bezpalīdzīgi noskatījos, kā viņa aiziet pa ielu un pazūd.

Kāpēc viņa neapstājās pie manis?

Pēc dažām dienām atkal atrados aplokā, tajā pašā zālienā, un tieši tajā pašā dienas laikā garām nāca Sīdžeja ar to pašu suni. Es rēju un rēju, bet viņa mani neredzēja.

-      Ko tu rej, Maksi? Ko tu ieraudzīji? Geila jautāja. Es luncināju asti. Jā, laid mani ārā, man jādzenas pakaļ Sīdžejai!

Pie Geilas atkal pienāca tas pats vīrietis, taču es biju pievērsies aizejošās Sīdžejas mugurai.

-    Kā iet mūsu Maksim? viņš jautāja.

-      Diemžēl ne pārāk labi. Viņš šorīt mēģināja iekost mazai meitenītei.

-    Tu saproti, pat ja mums izdotos viņu atdot, diez vai kāds tiktu ar viņu galā, vīrietis sacīja.

-    To mēs nevaram zināt. Ja viņu socializētu labāk, nekā mēs to šeit spējam, tad viss varētu beigties labi.

-    Tik un tā, Geila, tu zini, kāda ir mana nostāja.

-    Tā gan.

-     Bez iemidzināšanas mums te beigās būtu tikai neatdodami suņi, un tad mēs nevienu citu vairs neizglābtu.

-    Viņš nevienam nav iekodis!

-    Tu teici, ka viņš mēģināja.

-    Es zinu, bet… patiesībā viņš ir jauks, tas ir, manuprāt, pēc dabas viņš ir brīnišķīgs zvēriņš.

Mēģināju saprast, ko nozīmē tas, ka ar Sīdžeju ir suns. Vai tas ir viņas suns? Suns nepieciešams katram cilvēkam, sevišķi manai meitenei, taču kāpēc viņai vajadzīgs tik liels? Tomēr taisnība, ka šeit ir daudz vairāk cilvēku nekā jebkur citur, kur esam dzīvojuši, un varbūt tik liels suns var pasargāt labāk, ja nu naktī, lietū viņas mašīnā cenšas iekļūt vairāki cilvēki reizē. Bet skaidrs, ka viņš manu meiteni nevarētu pasargāt tā kā es. Tikai es Sīdžeju pazīstu, kopš viņa bija zīdainis.

-     Zini ko, vīrietis sacīja Geilai. Palaidīsim Maksi uz vēl vienu tirdziņu kad tas ir, otrdien? Labi, vēl vienu. Varbūt mums paveiksies. Bet viņš jau tā ir pārsniedzis noteikto laiku.

-    Ak vai, Geila nopūtās. Nabaga Maksis.

Tonakt kavējos domās pie Sīdžejas. Viņa bija vecāka nekā tad, kad biju Mollija, un viņas mati bija īsāki, bet tik un tā es viņu atpazinu. Uz cilvēku stundu stundām lūkojas ne jau tādēļ, lai aizmirstu, kā tas izskatās pat ja šis cilvēks mazliet izmainās. Un, kaut ari šajā vietā ap mani strāvoja aromātu gūzma, es joprojām spēju uziet viņas smaržu vējā.

Kad mani nākamo reizi izveda āra aplokā, debesis bija apmākušās. Geila stāvēja sētas otrā pusē un pieliecās, lai parunātos ar mani. Nu viss, Maksi. Tava pēdējā diena.

Man tiešām žēl, mazais. Man nav ne jausmas, kas ar tevi noticis, ka esi kļuvis tik agresīvs. Es joprojām domāju, ka tu esi lielisks, taču nedrīkstu dzīvoklī turēt suņus pat ne tik mazus kucēniņus kā tu. Tāpēc, lūdzu, piedod.

Necerēju ieraudzīt Sīdžeju līdz pievakarei, taču pamanīju viņu jau apmēram pēc pusstundas viņa gāja viena pati, bez lielā suņa, ar diviem maisiņiem rokās. Es sāku riet uz viņu, un Sīdžeja pagriezās un ieraudzīja mani. Viņa ieskatījās man tieši acīs! Šķita, ka viņa uz mirkli palēnina gaitu, pārlaižot acis krātiņiem un zālienā stāvošajiem cilvēkiem, un tad pārsteidzošā kārtā turpināja iet.

Viņa bija ieskatījusies man acīs! Es iesmilkstējos un tad sāku raudāt, skrāpēdams žogu. Pienāca Geila. Maksi, kas vainas?

Es nenolaidu acis no Sīdžejas, raudādams, cik spēka, izlikdams visu savu salauzto sirdi un bezpalīdzību. Dzirdēju, ka iegrābās būra durtiņas, un tad Geila bija noliekusies pār mani un lika saiti pie manas kaklasiksnas.

Labi, Maksi, viņa teica.

Es palēcos, klakšķinādams zobus tie sacirtās tik tuvu viņas pirkstiem, ka gandrīz sagaršoju ādu. Geila izbīlī parāvās malā un nometa saiti. Es šāvos laukā pa atvērtajiem vārtiņiem un metos pakaļ Sīdžejai, saitei velkoties aiz manis pa ietvi.

Kāds prieks beidzot skriet savvaļā, dzenoties pakaļ savai meitenei! Cik lieliska diena!

Redzēju, ka viņa šķērso ielu, tāpēc joņoju starp mašīnām. Atskanēja skaļš čīkstiens, un liela, augsta mašīna apstājās tieši virs manis. Pamanījos izslīdēt no tās apakšas pat nepieliecoties. Izvairījos no vēl vienas mašīnas un biju otrā pusē. Sīdžeja dažu jardu attālumā nogriezās no ietves.

Es skriešus metos viņai pakaļ. Kāds vīrietis atvēra augstceltnes durvis, un Sīdžeja iegāja iekšā. Saites vilkšanās manu gaitu padarīja mazliet lēnāku, bet es apcirtos ap stūri un paguvu iekļūt pa stikla durvīm, kuras pamazām jau vērās ciet.

-    Hei! iesaucās vīrietis.

Es atrados lielā telpā ar slidenu grīdu. Tipināju apkārt, meklēdams Sīdžeju, un tad ieraudzīju viņu stāvam tādā kā skapī ar apgaismotiem griestiem. Nagiem skrapstot, es priekpilns šķērsoju telpu.

Sīdžeja paskatījās un ieraudzīja mani. Durvis no abām pusēm sāka vērties ciet. Es lēcu un biju iekšā pie viņas. Uzliku ķepas viņai uz kājām un šņukstēju.

Biju viņu atradis, biju atradis savu meiteni!

-    Ak mans Dievs! Sīdžeja iesaucās.

Pēkšņi saite stingri nostiepās.

-     Tu esi iesprūdis! Ak Dievs! Sīdžeja kliedza. Viņa nometa maisus, tie atsitās pret zemi ar skaļu un smaržīgu blīkšķi. Sīdžeja pasniedzās pēc manis, bet es nevarēju tikt viņai klāt. Saite vilka mani atpakaļ.

-    Ak nē! Sīdžeja iebļāvās.

DIVDESMITĀ NODAĻA

>

Sīdžeja nometās uz grīdas un, pasniegusies pēc manis, ar pirkstiem drudžaini taustījās ap manu kaklu, kamēr es bezpalīdzīgi šļūcu atpakaļ ar tik stingri savilktu kaklasiksnu, ka tā aizspieda elpu. Viņa bija pārbijusies un kliedza: Nē! Nē!

Saite nerimtīgi vilka mani atpakaļ, es atmuguriski atsitos pret sienu, un tad saite ar klakšķi pārtrūka. Es nokritu zemē un dzirdēju skaļu malšanās troksni, melnās durvju lūpas noraustījās un mazliet pavērās, un kaklasiksna pazuda.

-    Ak, suņuk! Sīdžeja iesaucās. Viņa pievilka mani sev klāt, un es nolaizīju viņas seju. Jutos tik labi atkal viņas apskāvienos, sagaršojot viņas ādu un sajūtot pazīstamo smaržu. Tu varēji būt pagalam manu acu priekšā!

Es saodu arī suņus un kaķi, un, protams, no Sīdžejas nomestajiem maisiem tekošo šķidrumu asās smakas.

-     Labi, labs suns, labs suņuks. Pagaidi! Viņa smējās. Sīdžeja pacēla savus slapjos maisus. Ak vai, viņa skumji noteica.

Kad atvērās durvis, es viņai sekoju pa īsā gaiteņa paklāju. Apstājoties pie dzīvokļa durvīm, suņa smarža kļuva vēl spēcīgāka. Viņa pabakstīja durvis un atgrūda tās vaļā.

-    Hercog! viņa sauca, ar gurnu stumdama ciet durvis.

Es izdzirdēju suni, vēl pirms to ieraudzīju: tas bija tas

pats milzenis, ko biju redzējis ejam kopā ar Sīdžeju. Viņš bija balti pelēks, ar melniem plankumiem uz krūtīm, kuri kopā bija lielāki par manu māti. Ieraudzījis mani, viņš sastinga uz vietas un viņa aste izslējās taisni gaisā.

Devos viņam tieši pretī, jo biju ieradies parūpēties par Sīdžeju. Viņš nolaida galvu, un es viņam uzrūcu, neatkāpdamies ne par collu.

-    Esiet nu draudzīgi! Sīdžeja sacīja.

Es pat nespēju pasniegties tik augstu, lai viņu kārtīgi apostītu, taču, kad viņš centās apošņāt mani, es brīdinoši sacirtu zobus.

Sīdžeja dažas minūtes palika virtuvē, kamēr mēs ar milzīgo suni mulsi riņķojām viens ap otru. Es saodu kaķi un zināju, ka te viens tāds dzīvo, taču nekur to nemanīju. Sīdžeja iznāca ārā, noslaucīja rokas dvielī un paņēma mani rokās. Labi, suņuk, mēģināsim noskaidrot, kam tu piederi.

No augšas nicīgi noskatījos uz lielo suni, kurš nelaimīgs vēroja notiekošo. Varbūt viņš ar Sīdžeju iet pastaigās, bet viņa to nekad nepaņems rokās, lai apmīļotu.

Mēs atkal devāmies prom no dzīvokļa un iegājām tajā pašā mazajā istabiņā, kurā bijām satikušies, un tad viņa iznesa mani cauri priekštelpai un devās uz stikla durvīm, kas veda ārā no ēkas. Tur atradās ari vīrietis, kurš bija kliedzis uz mani.

-    Sveicināta, mis Mahounija. Vai tas ir jūsu suns? viņš vaicāja.

-      Nē! Taču viņš liftā gandrīz pakārās. Hm, Deivid? Diemžēl, glābjot nabaga zvēriņu, esmu nometusi vīna pudeli un daļa vīna būs sasūkusies lifta grīdā.

-     Nekavējoties tam pievērsīšos.

Vīrietis pastiepa manā virzienā cimdotu roku, un es viņam brīdinoši uzrūcu, jo nevarēju saprast, vai viņš mēģina pieskarties man vai Sīdžejai, un, kamēr esmu šeit, Sīdžeju neviens neaiztiks. Viņš parāva pirkstus prom.

-    Svilaste! viņš ieteicās.

Mans vārds ir Maksis, nevis Svilaste. Neņēmu viņu vērā.

Sīdžeja nesa mani pa ielu, un es satraucos, sajutis āra aploku smaržu. Sāku ņurcīties viņas rokās, cenšoties aizgriezties prom. Sveiki! Pieļauju, ka šis suns varētu būt jūsējais, mana meitene teica, un es uzliku galvu viņai uz pleca un nolaizīju viņas ausi.

-    Tas ir Maksis! Geila sacīja man aiz muguras.

-    Maksis, Sīdžeja noteica. Viņš ir tik jauks! Ieskrēja tieši manas mājas liftā, it kā viņš tur dzīvotu. Saite iestrēga durvīs, un es jau baidījos, ka viņu nožņaugs.

Sīdžeja glaudīja mani, un es paslēpu galvu pie viņas kakla. Negribēju atgriezties rejošo suņu vietā. Gribēju palikt tepat.

-    "Iads mīļumiņš, Sīdžeja sacīja.

-    Neviens cits Maksi vēl nav nosaucis par mīļumiņu, Geila atbildēja.

Es noskūpstīju Sīdžejas seju un palūrēju uz Geilu, mazliet uzsizdams ar asti, lai viņa zina, ka tagad esmu laimīgs un viņa var iet atpakaļ rūpēties par citiem suņiem.

-    Kādas šķirnes suns viņš ir?

-      Māte ir čivava. Tēvs, mūsuprāt, Jorkšīras terjers.

-    Maksi, tu esi jovava! Sīdžeja man uzsmaidīja. Nu labi. Kur man viņu nolikt?

Geila paskatījās uz mani, tad uz Sīdžeju. Godīgi? Es negribu, ka jūs viņu noliekat.

-    Kā, lūdzu?

-    Vai jums ir suns?

-    Ko? Nē, es nevaru. Tas ir, es šobrīd jau pieskatu vienu suni.

-    Tātad jums patīk suņi.

Sīdžeja iesmējās. Nu, protams, jā. Kuram gan nepatīk suņi?

-    Jūs būtu pārsteigta.

-       Patiesībā, kad jūs tā sakāt, pazīstu kādu, kuram nepatīk suņi. Sīdžeja uzmanīgi cēla mani prom no ciešā apskāviena, kurā biju satvēris viņas plecu.

-     Nav šaubu, ka jūs Maksim patīkat, Geila secināja.

-    Viņš tiešām ir jauks.

-    Viņam rīt no rīta plānota iemidzināšana.

-     Ko? Jutu, kā Sīdžeju pārņem izbīlis viņas rokas savilkās ciešāk, un viņa paspēra solīti atpakaļ.

-      Piedodiet, es saprotu… Es saprotu, ka tas izklausās brutāli. Mēs neesam no tām patversmēm, kas neiemidzina.

-    Tas ir šausmīgi!

-    Jā, protams, taču mēs darām, ko varam, un, kad tas ir iespējams, nododam viņus patversmēm, kurās dzīvniekus neiemidzina. Bet viņiem nav vietu, mums nav vietu, un šeit katru dienu uzrodas jauni suņi. Kucēnus mums parasti izdodas atdot, bet Maksim neviens nav iepaticies, un ir pagājis viņa laiks. Mums jāatbrīvo vieta.

Sīdžeja atvirzīja mani nostāk un nopētīja. Viņas acis bija miklas. Bet… viņa ieteicās.

-     Palīdzība vajadzīga ari citiem suņiem. Glābšana ir kā upe, tai jāturpina plūst. Citādi mirs vēl vairāk suņu.

-    To es nezināju.

-     Maksim neviens cits nav iepaticies jūs esat vienīgā. Viņš šorīt mēģināja man iekost, un es esmu cilvēks, kurš viņu baro. Izskatās, ka viņš no visiem Ņujorkas iedzīvotājiem ir izvēlējies tieši jūs. Vai varat viņu paņemt? Lūdzu! Mēs neprasīsim samaksu.

-    Es tikai pirms pāris nedēļām paņēmu kaķi.

-     Suņi un kaķi, uzaugot kopā, parasti sadzīvo pavisam labi. Jūs izglābtu viņa dzīvību.

-    Es nevaru, es tikai… Es tikai staidzinu suņus, tas ir, es esmu aktrise, bet vadāju suņus, un tie visi ir lieli.

-    Maksim nav problēmu ar lieliem suņiem.

-    Piedodiet.

-      Tiešām? Viņam ir nepieciešama tikai viena iespēja. Jūs, jūs esat viņa iespēja.

-    Lūdzu, piedodiet.

-    Tātad rīt viņam jāmirst.

-    Ak Dievs!

-    Paskatieties uz viņu! Geila teica.

Sīdžeja palūkojās uz mani, un es ņurcījos labsajūtā no uzmanības. Viņa pacēla mani aizsniedzamā attālumā, un es nolaizīju viņas zodu.

-    Labi, Sīdžeja teica. Neticami, ka es tiešām to daru.

Aizgājuši prom no krātiņiem, mēs nonācām vietā,

kur bija pilns ar klaigājošiem putniem un sulīgām tādu dzīvnieku smaržām, kādus agrāk nebiju ostījis, un Sīdžeja aplika man kaklasiksnu un pielika tai saiti. Augstu pacēlis galvu, es gāju līdzās viņas potītēm, priecīgs, ka atkal esmu tas, kurš atbildīgs par savas meitenes aizsardzību.

Drīz vien mēs atkal bijām nelielajā skapī, kur man beidzot bija izdevies atgriezties pie Sīdžejas. No viņas nomestā maisiņa iztecējušais šķidrums bija pazudis, taču joprojām jutu tā atstāto saldo smaržu. Es ar pārliecību sekoju viņai gaitenī, bet, verot vaļā durvis, viņa mani pacēla rokās. Hercog? viņa sauca.

Atskanēja tāda kā zirga rikšošana, un mums pretī skrēja

milzīgais suns. Es viņam parādīju zobus. Hercog, Maksis

*

tagad dzīvos pie mums, SIdžeja teica. Viņa turēja mani paceltu, un, kad lielais suns, Hercogs, pastiepa purnu, es viņam brīdinoši uzrūcu. Viņa ausis mazliet sašļuka, un viņš paluncināja savu stīvo asti. SIdžeja vēl nelika mani zemē.

Glūņa? viņa sauca. Viņa ienesa mani guļamistabā, Hercogs mums sekoja, un tur gultā gulēja kaķēns. Ieraugot mani, tā acis iepletās. Glūņa, tas ir Maksis. Viņš ir jovauva.

SIdžeja nolika mani gultā. Nospriedu, ka protu apieties ar kaķiem tiem vienkārši jāparāda, ka nedarīsi pāri, kamēr tie nepārkāpj robežas. Es gāju tieši pie Glūņas, bet, pirms man bija radusies iespēja pielikt viņam ķepu, kaķis man uzspļāva un noskrāpēja pāri sejai ar asu nagu rindu. Tas sāpēja! Es kārpījos atpakaļ tik satriekts, ka spēju vien iekliegties, un nogāzos no gultas. Hercogs nolaida savu vareno galvu un nolaizīja mani viņa mēle bija tik liela kā mana seja.

H es iepazinos ar šīm būtnēm, un nešķita, ka kāda no tām saprastu, cik svarīga ir mana ierašanās vai cik svarīgs es esmu Sīdžejai.

Tovakar SIdžeja gatavoja brīnišķīgus ēdienus un dzīvokli piepildīja gaļas smarža. Hercogs viņai sekoja un nolika galvu uz letes, lai redzētu, ko viņa dara. Nē, Hercog, Sīdžeja teica, grūzdama viņu nost. Es varēju vien saslieties uz pakaļkājām un skrāpēties gar Sīdžejas apakšstilbiem, cerot piesaistīt viņas uzmanību. Labi, Maksi, tu esi labs suns, viņa man teica.

Es biju labs suns, bet Hercogs bija "nē, Hercog". Tas bija mans šīs apmaiņas ieguvums. Diemžēl Glūņa atradās guļamistabā un palaida garām šo norādi, ka es esmu iecienītais mājdzīvnieks.

Gatavojot ēdienu, Sīdžeja pamīšus rotaļājās ar matiem un drēbēm, kaut gan šajā spēlē suns nevarēja piedalīties. Viņa uzvilka garšīgi smaržojošas kurpes, un pēc tam viņas soļi virtuvē klaudzēja sevišķi asi.

Drīz pie durvīm atskanēja troksnis, un Sīdžeja pacēla mani un atvēra durvis. Sveiks, mīļais, viņa teica durvīs stāvošajam vīrietim. Tas bija plecīgs, bez matiem uz galvas un oda pēc kaut kā piededzināta un pēc zemesriekstiem, un pēc kaut kādām sīvām garšvielām.

-     Hei, kas tas? viņš teica. Vīrietis bāza pirkstus man tieši sejā, un es viņam uzrūcu, rādīdams zobus.

-    Maksi! Sīdžeja aizrādīja. Nāc iekšā! Tas ir Maksis, laikam jau mans jaunais suns.

-      Pagaidi laikam jau? Viņš ieslīdēja istabā, un Sīdžeja aizvēra durvis.

-     Viņu rit būtu nogalinājuši. Es nevarēju pieļaut, ka mazo iemidzina. Viņš ir tik ņurcīgi jauks!

Tas vīrietis liecas pārāk tuvu klāt Sīdžejai! Vēlreiz parādīju viņam zobus.

-    Jā, ņurcīgi jauks. Ko teiks Berijs, kad atgriezīsies un tev viņa dzīvoklī būs jauns suns?

-Viņš jau atļāva turēt Glūņu. Maksis nemaz nav lielāks.

Hercogs centās pagrūst zem vīrieša rokas savu lielo, dumjo galvu, un vīrietis pastūma viņu malā. Sīdžeja nolika mani, un es nikni vēroju vīrieti vēl nezināju, vai viņš ir bīstams, un mans mazais augums neļāva kļūt nepiesardzīgam, kamēr vēl neesmu ticis skaidrībā.

-    Es gatavoju liellopu gaļu ar brokoļiem, Sīdžeja teica. Greg, varbūt atvērsi vīna pudeli?

-    Hei, nāc šurp! vīrietis sacīja.

Sīdžeja un vīrietis turējās cieši kopā, un tad abi aizgāja pa gaiteni. Es sekoju, taču biju pārāk sīks, lai tiktu gultā pie viņiem. Hercogs tur ielēktu bez grūtībām, bet Glūņa izšmauca pa durvīm, tiklīdz Sīdžeja ar vīrieti iegāja telpā, un Hercogu vairāk interesēja kaķis. Glūņa palīda zem dīvāna. Es diezgan viegli būtu varējis ielīst viņam pakaļ, taču izvēlējos atteikties no iespējas saņemt vēl vienu kaķa skrāpējienu. Savukārt Hercogs acīmredzot bija gana dumjš, lai ticētu, ka spēs pakļūt tur apakšā, ja vien pietiekami pacentīsies. Sprauslādams un kunkstēdams viņš stūķēja savu galvu zem dīvāna, līdz patiešām bija to aizbīdījis pa paklāju. Prātoju, cik ilgi Glūņa to piecietis, līdz parādīs, kam paredzēti viņa nagi.

Pēc brīža Sīdžeja un vīrietis iznāca no istabas. Jā, Sīdžeja smiedamās teica. Labi, ka nogriezu uguni. Sveiks, Maksi, kā jums ar Hercogu gāja? Mēs abi ar Hercogu skatījāmies uz viņu, izdzirdējuši savu vārdu un kādu jautājumu. Tad atvērsi to vīna pudeli?

Vīrietis stāvēja pie galda, rokas sabāzis kabatās. Sīdžeja iznāca no virtuves, kurā joprojām virmoja kārdinošas smaržas. Kas ir?

-    Es nevaru palikt, mazā.

-    Ko? Tu teici…

-    Es zinu, bet uzradās darīšanas.

-    Uzradās darīšanas. Un kādas tieši, Greg?

-     Ei! Es tev neesmu melojis par savu situāciju.

-     Tu domā to situāciju, kura, kā tu teici, ir beigusies?

-    Tas ir sarežģīti, viņš teica.

-     Nu, tā izskatās. Varbūt pastāstīsi, kas šobrīd notiek ar to tavu "situāciju"? Jo man likās, ka tu visā savā "nekad tev neesmu melojis" sakarā diezgan skaidri teici, ka tā situācija pilnīgi noteikti esot beigusies.

Sīdžeja bija dusmīga. Hercogs bailīgi nolaida galvu, bet es saglabāju stingrību un modrību. Šī vīrieša vārds ir Gregs, un viņš sadusmo manu meiteni.

-    Man jāiet.

-Tad kas šis tāds bija-pietura? Meitene pēc izsaukuma?

-    Mazulīti

-    Izbeidz! Es neesmu nekāda mazulīte.

Tagad sadusmojās arī Gregs. Notiekošais kļuva neprognozējams. Es metos pie Grega un iekodos viņa bikšu starā. Hei! viņš iekliedzās. Vīrietis pavicināja kāju un gandrīz man trāpīja.

-     Nē! Sīdžeja kliedza. Viņa pieliecās un pacēla mani. Nekad vairs nesper manam sunim!

-    Tas suns mēģināja man iekost! Gregs teica.

-    Viņš vienkārši sargā mani. Viņš ir uzaudzis patversmē.

-    Varbūt tev viņu vajadzētu izdresēt.

-    Labi, tagad pilnībā nomainām tematu un parunājam par suni!

-     Es nesaprotu, ko tu gribi! Gregs kliedza. Es kavēju. Viņš strauji devās uz durvīm, atrāva tās vaļā, bet uz sliekšņa pagriezās. Arī man tas nav viegli. Tu varētu novērtēt vismaz to.

-    Jā, tas ir viens no vērtīgākajiem faktiem, noteikti.

-      Man tas nav vajadzīgs, vīrietis teica. Viņš stipri aizcirta durvis.

Sīdžeja apsēdās uz dīvāna un saķēra galvu. Es netiku uz dīvāna, lai mierinātu viņu. Hercogs pienāca klāt un ielika savu milzīgo galvu viņai klēpī, it kā tas varētu palīdzēt.

Viņa raudāja, vilkdama nost kurpes, tad nosvieda tās zemē. Nospriedu, ka tās ir sliktas kurpes.

Pēc dažām minūtēm Sīdžeja iegāja virtuvē, paņēma divas pannas, nolika tās uz galda un sāka ēst no tām. Viņa ēda un ēda, un ēda, un Hercogs viņu uzmanīgi vēroja.

Jutos visai drošs, ka zinu, kas notiks tālāk. Un tas notika nepagāja ne pusstunda, kad viņa bija vannas istabā un vēma. Viņa aizvēra durvis manā priekšā, tāpēc paliku sēžam uz grīdas un smilkstam, vēloties palīdzēt viņas sāpēs. Manas dzīves jēga bija rūpēties par SIdžeju, un tobrīd man šķita, ka savu uzdevumu nepildu pietiekami labi.

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Nākamajā dienā mēs visi, izņemot Glūņu, devāmies pastaigā. Esmu redzējis kaķus ārā, taču tie pārsvarā staigā nevis ar cilvēkiem, bet paši savā nodabā. Suns staigājot gandrīz vienmēr iet blakus cilvēkam. Tas ir tikai viens no daudzajiem veidiem, kuros suņi ir labāki mājdzīvnieki par kaķiem.

Mūs ar Hercogu turēja saitē. Tagad pret viņu jutu lielāku labvēlību, nekā tiekoties pirmoreiz, jo viņš allaž saglabāja pakļāvību kad rotaļājāmies, viņš gāzās uz muguras un ļāva man rāpties sev uz kakla un grauzt viņa seju. Tomēr staigāt ar viņu bija pastāvīgas mocības. Viņš rāvās saitē pa kreisi un pa labi, vienas vai citas smaržas vilināts, gāzdams Sīdžeju no kājām un stādamies man ceļā. "Hercog… Hercog…" Sīdžeja sacīja. Viņa ne reizi netika teikusi: "Maksi… Maksi…" jo es tipināju blakus viņas pēdām kā labs suns. Reizēm es tomēr ierējos, jo citādi nebiju pārliecināts, vai cilvēki mani redz parasti viņi skatījās uz Hercogu, droši vien brīnoties, cik slikti viņš staigā.

Biju priecīgs, ka mana meitene atradusi sev citu suni pēc tam, kad es kā Mollija viņu pametu, bet bija skaidrs, ka tagad, pēc šīs atkalapvienošanās, es būšu galvenais, jo Hercogs vienkārši nesaprot, ko dara.

It visur bija ēdienu smarža un ostāmas atkritumu tvertnes un papīri, taču manām kājiņām bija tā jānopūlas tikt līdzi, ka visi šie prieki gāja garām pārāk ātri, lai es varētu tos izbaudīt. Mēs uzkāpām pa ķieģeļu pakāpieniem, un Sīdžeja pieklauvēja pie durvīm. Tās atvērās, un pa tām izplūda cilvēku, suņa un ēdiena smarža. Otrā durvju pusē stāvēja sieviete. Ak, viņa sacīja, vai tiešām jau tik vēls?

Sajutu Sīdžejas nemieru. Mm, jā, esmu precīzi laikā, Sīdžeja atteica.

Uz blakus stāvošā puķu poda sajutu savāda suņa smaržu un notupos, lai tai pāri iezīmētu savējo. Manas puķes! sieviete iesaucās.

-    Ak! Sīdžeja noliecās un pacēla mani. Es atvainojos, viņš vēl ir kucēns.

Sīdžeja bija sarūgtināta, un tā bija sievietes vaina. Kad sieviete paliecās uz priekšu, lai aplūkotu mani, es uzrūcu, un viņa parāvās atpakaļ. Viņš tikai rej, bet nekož, Sīdžeja sacīja.

-    Atvedīšu Piparu, sieviete teica. Viņa uz bridi atstāja mūs pie durvīm vienus un tad atgriezās ar rūsganu kucīti, daudz lielāku par mani, bet tik un tā stipri mazāku par Hercogu, un atdeva saiti Sīdžejai. Kucīte mani apostīja, un es viņai uzrūcu, lai zina, ka mans uzdevums ir sargāt Sīdžeju.

Drīz sapratu, ka rūsgano suni sauc Pipars, un, turpinot pastaigu, mēs apstājāmies vēl pie citām mājām, un drīz mums bija piebiedrojusies brūna kucīte, vārdā Sallija, un garspalvains, drukns suns, vārdā Bonis, un mēs, katrs savā saitē, bijām visnedabiskākā suņu saime.

Tas nebija tāpat kā būt kopā ar Rokiju vai ar Enniju un Ebiju šis bija savstarpēji ļoti saspringts suņu bars, mūs pārāk tuvu kopā turēja saites, kuras neļāva aizklīst. Lielākoties centāmies cits citu neņemt vērā, tomēr Hercogs mēģināja paspēlēties ar Salliju, lai arī šobrīd bija jāpastaigājas.

Vēl dīvaināka par suņu bara nedabisko stāvokli bija Sīdžejas apsēstība ar mūsu kaku lasīšanu. Fermā savas darīšanas biju paradis veikt apkārtējos mežos, un kā Mollija es pārsvarā biju lietojusi iekšpagalma stūri tur regulāri ieradās vīrietis, kurš darbināja aparātus un satīrīja aiz manis. Reizēm Sīdžeja bija vākuši aiz manis, parasti kāda cita īpašumā, bet tas nebija līdzinājies viņas pašreizējai rīcībai. Sīdžeja metodiski vāca aiz visiem bara suņiem un paturēja pat milzīgās Hercoga čupas. Viņa tās kādu laiku panēsāja mazos maisiņos un tad atstāja tos kastēs uz ielas, kas bija vēl jo mulsinošāk kādēļ tā pūlēties visu to vākt un nest, ja beigās nemaz negrasies to paturēt?

Cilvēki dara dažas tādas lietas, kas suņiem nekad nebūs saprotamas. Parasti es pieņēmu, ka cilvēki ar savu sarežģīto dzīvi kalpo kādai augstākai jēgai, taču šinī gadījumā nebiju tik pārliecināts.

Lai arī es biju galvenais suns, centos pret visiem pārējiem izturēties pieklājīgi, bet Bonim es nepatiku, un man nepatika Bonis. Apostot mani, viņa spalva sacēlās, un viņš mani grūda ar krūtīm. Viņš bija lielāks par mani, bet ne daudz ja nebūtu manis, viņš šeit būtu mazākais suns. Sīdžeja pavilka viņa saiti tā, ka viņa seja nonāca agresīvi tuvu manējai, tāpēc mēģināju viņam iekost, un viņš sakoda gaisu pie manas auss.

Izbeidziet! Maksi! Boni!

SIdžeja dusmojās. Es viņai paluncināju ar asti, cerot, ka viņa sapratis, ka neesmu vainīgs.

SIdžeja aizveda mūs uz suņu parku. Cik lieliska vieta! Bija tik labi tikt vaļā no saites, ka vienkārši sāku skriet, man sekoja Hercogs un Sallija, taču es varēju pagriezties ātrāk nekā viņi un drīz vien jau skrēju savā nodabā. Parkā bija ari citi suņi ar saviem saimniekiem vieni trenkāja bumbiņas, citi cīnījās, un Hercoga un Sallijas dzenāšanās spēlei līksmi piebiedrojās balts suns ar nokarenām ausīm bija tik jautri joņot apkārt, kad pakaļ dzinās visi šie suņi!

Redzēju, ka Bonis zemu notupstas, un tad viņš metās man virsū. Es izvairījos, un viņš rūkdams dzinās man pakaļ. Es strauji apcirtos, bet viņš tomēr pamanījās trāpīties man ceļā. Izskatījās, ka atlicis vien cirst viņam ar zobiem, bet tad pie mums pierikšoja Hercogs, kurš burtiski ietriecās mūsos abos. Kad Bonim pāri slējās Hercogs, viņa naidīgums mazinājās. Es metos pie Sīdžejas, kura sēdēja uz soliņa, un mēģināju uzlēkt viņai blakus, bet man neizdevās. Viņa smiedamās pacēla mani, un es lepni iesēdos viņai klēpī, vērodams suņus, ošņādams eksotiskās smaržas, izjuzdams viņas rokas un izbaudīdams to visu.

No suņu parka devāmies atpakaļ pa to pašu ceļu, atstājot suņus turpat, kur bijām tos paņēmuši, līdz palikām tikai mēs ar Hercogu, un tad jau bijām Sīdžejas mājās. Biju pārguris, tāpēc pēc ašas uzkodas aizmigu SIdžejai pie kājām.

Tās vasaras laikā mēs ar Boni iemācījāmies nepievērst viens otram uzmanību, kaut ari viņš joprojām rūca, kad skraidīju. Viņš nespēja turēt man līdzi, toties viņam labi izdevās mani pārķert. Kad es līksmi rikšoju kopā ar veselu suņu baru, viņš metās vidū, lai mani izaicinātu, un visa skrejošo suņu procesija aprāvās un sāka maisīties uz vietas. Nevarēju saprast, vai pārējiem tas ari šķiet tikpat kaitinoši kā man.

Mājās uzņēmos ierādīt Hercogam pieklājīgāku izturēšanos. Viņš nespēja saprast, ka manu bļodiņu nedrīkst aiztikt, tāpēc man nācās dažas reizes viņam iekost, līdz viņa acis parādījās atskārsme. Viņš tā īsti nemaz nemēdza apēst manas pusdienas arī savējās viņš visbiežāk neapēda -, bet man tik un tā nepatika, ka tas milzīgais deguns nolaižas no saviem augstumiem un ošņā vietu, kur es ēdu. Vēl viņš bija slinks: kad kāds klauvēja, viņš pat neiedomājās riet, pirms biju ierējies es, kaut arī mēs bijām Sīdžejas vienīgā aizsardzība pasaulē. Tāpēc man bija jābūt sevišķi modram un jārej pie katras mazākās no priekšnama puses nākošās skaņas.

Es zināju, ka mums jārej, jo Sīdžeja dusmojās katrreiz, kad pie durvīm kāds klauvēja. Hei! Kuš! Klusu! Pietiek! viņa kliedza. Es nesapratu pašus vārdus, bet to nozīme bija skaidra: viņa dusmojas uz klauvēšanu un mums jāturpina riet.

Kad rēja Hercogs, Glūņa parasti pārskrēja šķērsām pāri istabai un pamuka zem gultas. Citādi kaķis kļuva jo dienas, jo bezbailīgāks un pēc vairākiem tuvas ošņāšanas gadījumiem pat sāka ar mani spēlēties. Mēs cīnījāmies, un tas nebija tas pats, kas cīnīties ar suni, jo Glūņa apķēra mani ar ķepām, tomēr tas bija vieglāk nekā spēlēties ar Hercogu, kurš bija nejēdzīgi milzīgs un kuram nācās līst pa grīdu, lai es varētu viņu nospiest zemē.

Starp Glūņu un Hercogu miers bija tikai tad, kad Sīdžeja pa grīdu darbināja ļoti trokšņainu aparātu. Tas iedzina Hercogu šausmās, arī Glūņa no tā bijās, bet es nesatraucos, jo līdzīgus aparātus savā laikā jau biju sastapis. Kad Sīdžeja bija aparātu nolikusi, viņa ar mums mīlinājās mēs ar Hercogu un Glūņu piespiedāmies viņai blakus uz dīvāna, atgūstoties no traumējošā pasākuma.

Tomēr es zināju, ka esmu iecienītākais mājdzīvnieks, un Sīdžeja to vienvakar pierādīja, pieliekot saiti pie manas kaklasiksnas un izvedot mani tikai mani pastaigāties siltajā, mitrajā gaisā. Hercogs mums sekoja līdz durvīm, bet Sīdžeja viņam pateica, ka viņš ir labs suns un ka viņam jāpaliek, un tad palikām tikai mēs divatā.

Nu jau biju pieradis pie āra trokšņa un to gandrīz nemanīju, taču kārdinošie aromāti joprojām mani vilināja. Dažiem kokiem bija sākušas krist lapas, un tās, dzestrā vēja dzītas, slīdēja pa ietvi. Tumstot naktij, nogājām vairākus kvartālus, un apkārt bija daudz cilvēku un turklāt vēl daudz suņu, tāpēc biju modrs.

Visbeidzot mēs piegājām pie kādām durvīm. Sīdžeja pabakstīja kaut ko pie sienas un teica: "Te Sīdžeja!" tad atskanēja dūkoņa, mēs iegājām ēkā, un mana meitene uznesa mani pa kāpnēm dažus stāvus augstāk. Gaiteņa galā atvērās durvis, un pa tām iznāca vīrietis.

-    Sveika! viņš uzsauca.

Mēs piegājām tuvāk, un es saodu, kas tas ir: Trents!

Biju pārsteigts, jo nebiju domājis, ka viņu kādreiz vēl satiksim. Bet cilvēki spēj sarīkot, ko vien vēlas, piemēram, Sīdžeja aizvien pamanījās atrast mani, kad biju viņai vajadzīgs.

Trents un Sīdžeja apskāvās, kamēr es, saslējies uz pakaļkājām, sniedzos augšup pēc viņa. Tad Trents iesmējās, pastiepās pretī un pacēla mani.

-    Uzmanīgi… Sīdžeja brīdināja.

-    Kas tas tāds? viņš jautāja, sajūsmā smiedamies, kad laizīju viņa seju. Tik ļoti priecājos viņu satikt! Es ņurcījos viņa rokās, vēlēdamies piespiesties vēl tuvāk.

-    Tas ir Maksis. Neticami, kā viņš uzvedas. Parasti viņš tā nemēdz darīt. Vairums cilvēku viņam nepatīk.

-    Viņš ir tik jauks! Kas tā par sugu?

-     Jovava pusčivava, pusjorkšlrietis. Vismaz tāds ir labākais minējums. Oho, man patīk, kā tu te esi iekārtojies!

Trents iesmējās un nolika mani zemē. Viņš dzīvoja pašā labākajā mājā: visā telpā nebija nevienas mēbeles. Es varēju netraucēti skraidīt apkārt.

-      Esmu šo to pasūtījis, Trents teica. Atkorķēsim vīnu? Ak Dievs, cik labi ir tevi satikt!

Kamēr Sīdžeja ar Trentu sēdēja un runājās, es izpētīju māju. Tajā bija vēl divas tikpat tukšas istabas. Sapratu, ka mēģinu saost Rokiju, bet no viņa nebija ne miņas. Mans brālis droši vien vairs nav dzīvs. Brīnījos, kāpēc Trentam nav jauna suņa vai tad cilvēkiem suņi nav nepieciešami?

-    Nu, kā jaunais darbs? Sīdžeja jautāja.

-      Firma ir lieliska. Jau strādājot Sanfrancisko, mums bija kopīgi finansētas lietas, līdz ar to izveidojās dabiska saderība. Kā tev, kā aktiermāksla?

-     Esmu bijusi dažās studijās. Man ļoti patīk. Stāvēt uz skatuves, kad visi tevī klausās, smejas par to, ko tu saki, aplaudē, tajā kaut kas ir. Tas ir nepārspējami.

-      Cik savādi, ka Glorijas bērns grib uzstāties tā, lai cilvēki pievērstu uzmanību, Trents teica. Kurš gan to būtu varējis paredzēt?

-    Un cik interesanti, ka ieguldījumu baņķieris grib būt mans bezmaksas psihoterapeits.

Trents iesmējās. Tas izklausījās tieši tā, kā man bija palicis atmiņā. Tev taisnība. Piedod! Es pats esmu terapijā dzīvojot Kalifornijā, tas ir obligāti. Toties tas dažā ziņā ir nācis par labu.

-    Man žēl par Rokiju.

Izdzirdējis sava brāļa vārdu, apstājos, bridi paskatījos uz viņiem un tad turpināju izpēti.

-Jā. Rokijs. Tik labs suns. Kuņģa sagriešanās vetārsts saka, ka tas biežāk gadoties lielajiem suņiem.

Sajutu no Trenta plūstam skumjas un, aizrikšojis pa grīdu, ielēcu viņam klēpī. Trents mani noķēra un nobučoja uz galvas. Tad kā tu dabūji Maksi?

-       Es dzīvoju līdzās vienai suņu adopcijas iestādei Centrālparkā.

-      Pag! Tu dzīvo pie parka? Tad jau tev tas teātris iet pavisam labi.

-     Nu… nē. Tas ir, jā, es dzīvoju brīnišķīgā vietā, bet es tur vienkārši pieskatu viena čaļa, Berija, māju un suni. Viņš ir menedžeris kaut kādam bokserim, kurš gatavojas cīņai Āfrikā.

-     Šitais kucēns ir jaukākais suņuks pasaulē, Trents teica.

-    Jā, vai ne? Un tu viņam ļoti patīc.

-     Hei, pasūtām ēdienu! Man, jau tikai paskatoties uz tevi, gribas ēst.

-     Kā tas jāsaprot? Sīdžeja asi noprasīja. Es izlēcu no Trenta klēpja un piegāju pie Sīdžejas.

-    Tu esi tik tieva, Sīdžej.

-     Es esmu aktrise, labrīti

-Jā, bet…

-    Izbeidz par to, Trent!

Viņš nopūtās. Mēs agrāk viens otram uzticējāmies, viņš pēc brīža sacīja.

-    Es visu kontrolēju. Tev nekas cits nav jāzina.

-    Sīdžej, tu pielaid mani tikai tik tuvu un ne tuvāk.

-    Vēl kaut kas no terapijas?

-     Nu beidz! Man tevis pietrūkst. Man pietrūkst mūsu

sarunu.

-      Man ari, SIdžeja klusi teica. Bet ir lietas, par kurām es negribu runāt ne ar vienu.

Viņi bridi klusēja. Uzliku ķepas uz Sīdžejas ceļgaliem, un viņa mani pacēla un noskūpstīja uz deguna. Es paluncināju asti.

Viņi parunājās vēl, un tad kāds atnesa maisiņus ar ēdienu. Mēs sasēdāmies uz grīdas, un viņi ēda no maisiņiem un iedeva man mazu gabaliņu vistas, kuru apēdu, un dārzeni, kuru izspļāvu.

-    Kā viņu sauc? Sīdžeja kādā brīdī pajautāja.

-    Liza.

-      Pag! Liza? Vai tu taisies ieprecēties fon Trapu ģimenē? Sīdžeja iesmējās.

-    Viņa ir vāciete. Nē, nu viņa dzīvo Traibekā, bet deviņu gadu vecumā atbrauca no Eiropas.

-     Traibekā, ja? Tātad tu ciemojies Ņujorkā, bet man nepiezvani?

-    Nu laikam, Trents atzina.

-    Ak tad tā? Maksi, uzbrūc! Ķeries rīklē!

Dzirdēju savu vārdu, bet nesapratu, kas man jādara. Sīdžeja rādīja uz Trentu, tāpēc piečāpoju pie viņa, Trents pieliecās, un es nolaizīju viņa seju, un viņi abi iesmējās.

Kad gājām prom, Trents un Sīdžeja ilgi stāvēja durvīs apskāvušies, un starp viņiem plūda mīlestība. Tobrīd man kļuva pilnīgi skaidrs, ka Sīdžejai būtu vislabāk, ja mēs aizietu no Glūņas un Hercoga un pārvāktos uz dzīvi šeit jaukajā vietā bez mēbelēm, kur viņa un Trents varētu mīlēt viens otru. Sīdžejai vajadzēja sirdsdraugu tāpat, kā Ētanam vajadzēja Hannu, kā Trentam vajadzēja suni.

Taču, ja līdzi jādodas arī pārējiem diviem dzīvniekiem, tad mums jādabū vismaz dīvāns, lai Glūņām ir, zem kā paslēpties.

-      Es tik ļoti, ļoti priecājos tevi satikt, Trents teica.

-     Es ari.

-     Labi, tagad, kad es pārvācos šurp, varēsim to darīt visu laiku. Es apsolu.

-    Tiešām? Sēdēt uz grīdas un ēst vakariņas?

-     Varbūt mēs varam tikties četratā. Tas ir, ar Lizu un Gregu.

-    Protams, Sīdžeja noteica.

Trents pakāpās atpakaļ un paskatījās uz viņu. Kas?

-       Nekas. Nu… Gregs nav… viņa ģimenes situācija joprojām nav pilnībā atrisinājusies.

-    Tu joko? Trents skaļi iesaucās.

-    Izbeidz!

-     Nevar būt, ka tu pilnā nopietnībā saki…

Sīdžeja aizspieda viņa muti ar plaukstu. Nesaki. Viss bija tik jauki. Lūdzu. Lūdzu! Es zinu, ka tev rūpu, Trent. Bet es nepanesu tavu nosodījumu.

-     Es nekad neesmu tevi nosodījis, Sīdžej.

-     Nu, es tā jūtos.

-    Labi, Trents noteica. Labi.

Tad Sīdžeja mazliet noskuma. Mēs abi izgājām no dzīvokļa un devāmies mājās.

Gaidīju, ka kopš tās reizes katru dienu tiksimies ar Trentu. Taču negaidīju to, kas nākamajā dienā notika ar Boni.

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA

t

Mēs visi, kā parasti, atradāmies suņu parkā. Hercogs un Sallija ošņāja lielu, baltu suni, kura vārds bija "Atnes Bumbiņu Tonij". Atnes Bumbiņu Tonij vairāk interesēja iespēja uzrāpties Sallijai uz muguras, un viņš nepievērsa saimniekam uzmanību. Es centos nodibināt kontaktu ar kādu mana auguma tēviņu, kurš pēc izskata ļoti līdzinājās manai mātei viņam bija tāda pati seja un krāsa -, un man galu galā izdevās pierunāt viņu uz pakaļdzīšanos, tāpēc Bonis rūkdams, protams, skrēja man virsū, savilcis lūpas un saspicējis ausis. Mans rotaļbiedrs uzreiz sabijās un centās izvairīties no uzbrukuma, bet es pagriezos un Bonim pretī sacirtu zobus, lai viņš saprot, ka ir mani novedis pārāk tālu. Taču Bonis nevis atkāpās, bet uzbruka man.

Dzirdēju, ka Sīdžeja kliedz: "Nē!" bet Bonis saslējās uz pakaļkājām, es darīju tāpat, un viņš kampa ar zobiem, mēģinot mani ievainot. Es kodu pretī un saķēru mutē ādas kroku, un tad bija klāt mana meitene un ar kājām mēģināja mūs nošķirt. Nē! viņa vēlreiz iekliedzās. Viņa pacēla mani, un es turpināju rūkt un cirst zobus, bet Bonis centās mani aizsniegt. SIdžeja pagriezās un aizturēja viņu ar savu ķermeni. Izbeidz, Boni! Nē, Maksi, nē!

Tad, izdzirdējis satraukumu Sīdžejas balsī, klāt pieskrēja Hercogs. Viņš pavisam noteikti nesaprata, kas notiek, bet viņa ierašanās lika Bonim atkāpties.

-      Ak, Maksi, tava auss, Sīdžeja sacīja. Jutu viņas trauksmaino izmisumu un nenovērsos no Boņa, kurš nemierīgi riņķoja ap mums. Kad saodu asinis, man uzreiz vēl nebija skaidrs, ka tās ir manējās, taču sajutu dzēlienu, kad Sīdžeja pielika roku pie manas auss. Viņa izvilka no somiņas papīru un piespieda to pie manas galvas.

Vedot visus suņus pa mājām, Sīdžeja nesa mani rokās. Pie Sallijas mums bija mazliet jāpagaida, līdz ierodas viņas cilvēks. Man ļoti žēl, bet suņi sakāvās. Vai drīkstu Salliju atstāt mazliet agrāk? Sīdžeja jautāja.

Boņa mājās Sīdžeja vīrietim, kurš atvēra durvis, teica: Piedodiet, bet es vairs nevarēšu staigāt ar Boni. Viņš uzbrūk pārējiem suņiem.

-     Nevar būt, vīrietis sacīja. Varbūt vienīgi tad, ja kāds cits sāk pirmais.

Jutu, ka Sīdžeja kļūst dusmīga, un, kaut arī man sāpēja auss, es mazliet uzrūcu vīrietim. Toties Bonis priecājās atgriezties mājās un, asti luncinādams, iegāja iekšā neatskatījies.

Kad tikām mājās, Sīdžeja ielaida Hercogu iekšā, bet ar mani rokās devās prom, aizvien vēl turēdama roku pie manas auss. Mēs devāmies pie Vetārsta zināju, ka tas ir Vetārsts, jo viņš uzlika mani uz metāla galda un glaudīja un es viņa apģērbā saodu daudzus suņus. Ausī kaut kas iedzēla, un tad viņš to mazliet paraustīja. Sīdžeja visu vēroja.

-       Nekas traks. Un jūs rīkojāties pareizi, turot to piespiestu. Viņi mēdz diezgan stipri asiņot, teica Vetārsts.

-       Ak, Maksi! Kāpēc tev uz visiem jārūc? Sīdžej.i jautāja.

-    Vai gribat, lai pie reizes viņu arī kastrējam?

-    Hm, laikam jau. Vai tas nozīmē, ka Maksim te jāpaliek pa nakti?

-    Jā, bet jūs varat viņu paņemt no rīta.

-    Labi. Klausies, Maksi, tu šeit paliksi pa nakti.

Dzirdēju savu vārdu un nelielas skumjas balsī un uzsitu

ar asti.

Sīdžeja aizgāja, un tas man nemaz nepatika, bet Vetārsts mani glaudīja, un es iegrimu tik dziļā miegā, ka pilnībā zaudēju laika izjūtu. Kad pamodos, bija rīts un es atrados būri ar stulbu, stīvu apkakli, kura aptvēra seju un pa kuru pie manis nonāca visi trokšņi un smaržas. Atkal, pie sevis nodomāju. Sen biju atmetis centienus saprast, kāpēc cilvēkiem labpatīk savus suņus nostādīt tik muļķīgā situācijā.

Atnāca Sīdžeja, un Vetārsts izlaida mani no būra un atdeva viņai. Biju noguris un gribēju vienkārši aizmigt savas meitenes rokās. Ejot prom, mēs apstājāmies pie parādes durvīm, lai aprunātos ar dāmu, kura smaržoja pēc citroniem. Viņa kaut ko teica Sīdžejai.

-    Ko? Man… man tik daudz nebūs, Sīdžeja sacīja. Viņa satraucās, tāpēc uzrūcu citronu dāmai.

-    Mēs pieņemam kredītkartes.

-     Tik daudz no manas kartes nevarēs noņemt. Varbūt varu samaksāt četrdesmit dolārus tagad un pārējo pēc algas?

-     Maksājums jāveic pakalpojuma brīdī.

SIdžejā bija skumjas, kuras gribēja izkļūt ārā. Es nolaizīju viņas seju. Man tagad vairāk nav, SIdžeja čukstēja.

Lai ari kas viņu darīja nelaimīgu, pie tā bija vainīgs Bonis.

Viņa iedeva papīrus, un citronu dāma iedeva pretī citus papīrus, un tad mēs devāmies prom no skumjās Vetārsta vietas. Es gribēju tikt zemē un knosījos, bet Sīdžeja mani stingri turēja.

Gan Hercogs, gan Glūņa gribēja apostīt manu stulbo apkakli, un viņi lika degunus man pie auss, pie kuras kaut kas bija pielipis. Es mazliet uzrūcu Hercogam, bet Glūņa man murrāja, tāpēc ļāvu sevi ostīt. Bija dīvaini, ka viņa kaķa seja atrodas mazajā stulbās apkakles veidotajā telpiņā.

Dažas dienas es nedrīkstēju iet pastaigās ar Hercogu, un tas mani darīja nelaimīgu. Toties Glūņa bija apmierināts un varēja līst ārā no pagultes un rotaļāties ar mani, un, kad es gulēju saulītē, viņš murrādams saritinājās man blakus. Man patika gulēt kopā ar Glūņu, taču es jutos kā slikts suns, kuram nākas nēsāt dumjo apkakli un Palikt, nevis doties pastaigā.

Kādu ritu SIdžeja noņēma man apkakli, nomazgāja ausi un, liekot Hercogu pie saites, pielika saiti ari man. Es eju pastaigā! Mēs gājām ārā un pa ceļam savācām visus ierastos suņus, tikai starp tiem vairs nebija ne Sallijas, ne Boņa. Pēc Boņa es neilgojos, bet Hercogs bez Sallijas šķita skumīgs.

Daždien SIdžeja nekāpa ārā no gultas, lai staidzinātu suņus, tāpēc mēs ar Hercogu viņu modinājām. Ari tad viņa suņus nestaidzināja, toties izveda ārā mani un Hercogu. Tās bija manas mīļākās dienas, un es vēlējos, lai visas būtu tādas. Vienā no šādām dienām SIdžeja apstrādāja grīdas un mēbeles ar kodīgām ķimikālijām un darbināja aparātu, kas lika Hercogam riet, bet Glūņām slēpties. Kad viņa savu bija padarījusi un nolikusi aparātu, Hercogs sāka joņot pa viesistabu, it kā nupat būtu izlaists no krātiņa.

Es tur neko nevarēju darīt man bija jādzenas viņam pakaļ. Hercogs sajūsmināti noliecās man pretī, vilinādams uz cīniņu. Es uzrāpos viņam virsū, un mēs kādu bridi paspēlējāmies, un tad atvērās parādes durvis. Es ierējos, tāpēc ierējās arī Hercogs. Ienāca vīrietis un sauca: "Hercog!" un viņam sekoja vēl divi vīrieši, kuri nolika uz grīdas koferus un tad aizgāja. Es rūkdams pieskrēju klāt svešiniekam, bet Hercogs luncināja asti un ostīja vīrieša rokas.

-      Maksi! Sīdžeja sauca. Viņa pacēla mani brīdī, kad jau grasījos sagrābt zobos vīrieša bikšu staru, jo viņš mani ignorēja un glaudīja tikai Hercogu, kurš vīrieti sagaidīja ar prieku par spīti tam, ka tas SIdžejas dzīvoklī bija ienācis bez atļaujas. Hercogs vispār nesaprata sargāšanas būtību labi, ka tur biju es.

-     Sveicināts mājās, Berij!

-      Sveika, Sīdžej! Nu, Hercog, tu ilgojies pēc manis? Ilgojies pēc manis, suņuk? Viņš notupās un apskāva Hercogu, kurš luncināja asti, bet tad Hercogs pienāca apostīt Sīdžeju savā nebeidzamajā greizsirdībā par to, ka viņa ņem mani rokās samīļot, bet viņu ne.

-     Nešķiet, ka viņš pēc manis būtu ilgojies, vīrietis sacīja. Viņš smaržoja pēc eļļām un augļiem. Kad viņš paskatījās man acis, es ierūcos.

-    Tu ilgi biji prom, Sīdžeja atbildēja. Sunim septiņi mēneši ir vesela mūžība.

-      Labi, bet es varēju viņu atdot suņu kopējiem. Es maksāju cilvēkam, lai viņu pieskata šinī mājā.

-    Viņš jau to nesaprot, Berij.

-    Kas tas tāds? Man likās, ka tu pieminēji kaķēnu.

-     Jā, šis ir Maksis. Tas ir garš stāsts. Maksi, uzvedies pieklājīgi!

Kaut arī skatījos uz vīrieti ar aizdomām, SIdžeja ar viņu šķita esam mierā, tāpēc, kad viņa nolika mani uz grīdas, es atgriezos pie cīnīšanās ar Hercogu.

-    Nu, tavējais uzvarēja? SIdžeja jautāja.

-Ko?

-    Tavs čalis. Tajā boksēšanās padarīšanā.

Hercogs apvēlās uz muguras, un es sagrābu zobos spalvu kušķi pie viņa rīkles un maigi papurināju.

-    Tev nu gan galvā vējš svilpo, ko? vīrietis atteica.

-Ko?

-    Nē, viņš zaudēja.

-    Ak tā. Man žēl, Berij. Vai tāpēc ieradies divus mēnešus agrāk?

-      Jā, nu, kad tavs cīkstonis zaudē, tu taču nebrauc vispasaules preses turnejā. Kas pie… Ko Hercogs tur dara?

-       Hercogs? SIdžeja atkārtoja. Hercogs sastinga, izdzirdējis savu vārdu, viņa kājas bija iepletušās gaisā, mēle karājās ārā no mutes, un mani zobi maigi raustīja viņa ādu. Viņi vienkārši rotaļājas.

-    Hercog! Izbeidz! vīrietis dusmīgi uzkliedza. Hercogs, nogrūzdams mani malā, uzrausās kājās un, ausis nokāris, piegāja pie SIdžejas. Es elsodams paliku uz grīdas, kur biju nokritis.

-    Kas vainas, Berij?

-    Tu esi pataisījusi manu suni par lupatu.

-    Ko? Nē, viņi ļoti labi rotaļājas.

-     Es negribu, lai viņš tā "rotaļājas" ar kaut kādu žurku suni.

-    Maksis nav žurku suns, Berij.

Berijs, nospriedu, ir šī vīrieša vārds.

-      Labi, bet… Es neatceros, ka būtu devis tev atļauju turēt suni, un mani pilnīgi noteikti neapmierina Hercoga uzvedība. Es tevi algoju tāpēc, ka teici tev esot ļoti liela pieredze. Tad nu labi. Esmu atpakaļ. Tu tagad varētu doties mājās, ļaut man atvilkt elpu un no jauna iepazīties ar savu suni.

Sīdžeja bridi klusēja. Es vēroju viņu, juzdams viņas skumjas un sirdssāpes. Bet… man nav savu māju, Berij.

-Ko?

-    Tu teici astoņi līdz desmit mēneši. Man nebija jēgas uzturēt dzīvokli, ja grasījos šeit pavadīt astoņus mēnešus.

-      Nu tad ko tu taisies palikt pie manis? Berijs jautāja.

-    Nē! Tas ir, es palikšu uz dīvāna un rit meklēšu dzīvokli.

-     Pag, nē. Aizmirsti! Es esmu… es esmu stresā. Es gadu pie tā strādāju, un viņš otrajā raundā ir nokautā. Tu vari palikt te, es izkrāmēšu savas Āfrikas mantas un tad tik un tā došos pie Samantas. Mēs brauksim uz Havaju salām. Tātad tu divas nedēļas vari meklēt sev jaunas mājas. Vai tas tevi apmierina? Kad atgriezīšos pilsētā, sameklēšu Hercogam citu pieskatītāju.

-    Tātad es esmu atlaista?

-    Tā visiem būs labāk.

-Jā, nu tas ir skaidrs.

-     Labi, iztiksim bez sarkasma; es tev tīri labi maksāju, un tu vēl dabūji bezmaksas dzīvesvietu, un, ja mani kaut kas neapmierina, tad es tomēr esmu klients.

-    Tam nevar nepiekrist, Sīdžeja teica.

Pēc brīža Berijs devās prom. Čau, Hercog! Berijs noteica pār plecu. Hercogs uzsita ar asti, dzirdot savu vārdu, taču redzēju, ka viņš izjūt tādu pašu atvieglojumu kā es, ka Berijs ir prom un Sīdžeja vairs nav tik saspringusi. Tomēr mana meitene šķita mazliet noskumusi.

Nākamajā dienā, pēc tam kad mēs, kā parasti, bijām izstaigājušies ar suņiem, Sīdžeja atstāja mūs mājā vienus un ilgi bija prom. Es kādu laiku pacīnījos ar Hercogu, bet man apnika, ka viņa galva ir tik liela un stipra un visu laiku gāž mani zemē.

Biju aizmidzis, kad no guļamistabas izdzirdēju dobju, skaļu vaidēšanu. Gāju noskaidrot, kas notiek, un ieraudzīju ļoti satrauktu Hercogu, kurš, pabāzis galvu zem gultas, kūļāja gaisā savu stīvo asti. Viņš aiz sajūsmas elsoja, bet vaidēšana nāca no Glūņas, kurš bija acīm redzami pārbijies. Hercogs bija tik spēcīgs, ka viņam bija izdevies pacelt visu gultu, pūloties palīst apakšā pie Glūņas.

Es devos tieši pie Hercoga un bargi viņam uzrēju. Viņš drebēja, pārāk saviļņots par to, cik tuvu piekļuvis nabaga Glūņām, kurš bija piespiedies pie sienas un pieglaudis ausis cieši pie galvas. Hercogs manu riešanu neņēma vērā, tāpēc es klupu viņam virsū, šņakstinādams zobus.

Tas pievērsa viņa uzmanību. Viņš atkāpās, un gulta nodunēja pret grīdu. Es šņakstināju un rūcu uz viņu, līdz viņš beidzot izgāja no istabas, tad devos paskatīties, kā klājas Glūņām.

Biju pietiekami mazs, lai vajadzības gadījumā palīstu apakšā pie viņa, bet nolēmu, ka labāk likt Glūņām mieru. Viņš joprojām bija nobijies, un, cik es biju redzējis kaķu uzvedību, tie bailēs sliecas pielietot nagus.

Sīdžeja katru dienu atstāja mūs vienus, un Hercogs viņas aiziešanu uztvēra kā zīmi tam, ka pienācis laiks tramdīt Glūņu. Drīz vien iegājās tā: tiklīdz durvis bija ciet, Glūņa no vietas, kur nu tobrīd bija snaudis! metās uz savu paslēptuvi zem gultas. Ja Hercogs pamanīja kaķi šmaucam garām, viņš metās rikšos nejēdzīgā pakaļdzīšanās, triecoties sienās pārlieku straujajos pagriezienos. Ari es šajās reizēs skrēju un, kad biju ticis līdz gultai, paspruku zem tās un nostājos pretī Hercoga trīcošajam, miklajam degunam, atņirdzis zobus un ar rūcienu rīklē. Hercogs neapmierināti vaidēja un reizēm pat ierējās, kas šaurajā telpā skanēja apstulbinoši skaļi, bet es sapratu, ka nedrīkstu atkāpties, un visbeidzot viņš zaudēja interesi un gāja atpakaļ uz viesistabu pasnaust.

Tad kādu dienu kārtība mainījās. Mēs bijām izgājuši parastajā pastaigā, bet, kad atgriezāmies, Sīdžeja atnesa kasti, atvēra tās durtiņas un uzmanīgi ielika kastē Glūņu. Šī kaste man atgādināja to, kurā biju sēdējis kā Mollija, to, kura bija gāzelējusies šurpu turpu, pirms nonācu skaļajā vietā ar daudzajām mašīnām. Glūņa nebija priecīgs un netuvojās, kad piegrūdu degunu, lai viņu apostītu. Tad pienāca Hercogs, skaļi nosprauslājās, un Glūņa atkāpās kastes dziļumos.

Hercog, Sīdžeja brīdinoši noteica, un Hercogs piegāja pie viņas pārbaudīt, vai viņa negrasās dot kādu gardumu.

Sīdžeja paņēma kasti ar Glūņu un atstāja mūs vienus. Tas bija pagalam mulsinoši: kas tā par vietu, kurp viņa aiznes Glūņu, bet mēs nedrīkstam sekot? Nezinājām, ko iesākt, tāpēc nogūlāmies uz grīdas un grauzām mantiņas.

Kad mana meitene atgriezās, Glūņas pie viņas vairs nebija.

Kur ir Glūņa?

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA

>

Divas dienas Sīdžeja veda mūs suņu pastaigā un pēc tam atstāja vienus bez Glūņas. Mēs ar Hercogu šo laiku izmantojām labi; patiesībā, kad mājās nebija kaķa, daļa mūsu attiecību spriedzes izzuda un mēs varējām cīkstēties brīvāk un ilgāk reizēm pat tik ilgi, ka sabrukām viens uz otra un aizmigām. Tas ir, es uz Hercoga. Ja viņš gulētu uz manis, es diez vai spētu nodoties miegam.

Trešajā dienā pēc pastaigas mūs pie durvīm sagaidīja kāda sieviete. Hercogs, protams, luncināja asti un iegrūdās viņā ar savu lielo galvu, bet es atkāpos pie Sīdžejas kājām un nekustīgi gaidīju, vai neradīsies kādas briesmas.

Sīdžeja nosauca sievieti par Mārsiju. Kad iekšā bijām pavadījuši pusstundu, Mārsija uzmanīgi pastiepa man pretī roku, un es to apostīju pēc tam, kad Sīdžeja ļoti mierinošā balsī bija pateikusi: "Mierīgi, Maksi!" Roka smaržoja pēc šokolādes, suņiem un vēl kādām neatpazīstamām, saldām lietām.

Mēs ar Hercogu viens otru slinki grauzījām, kamēr Sīdžeja sarunājās ar Mārsiju. Labi, tas tad laikam arī viss, Sīdžeja pieceldamās beidza sarunu. Mēs ar Hercogu pielēcām kājās. Pastaiga?

-     Nu, Hercog, mums laikam jāatvadās. Tagad par tevi rūpēsies Mārsija, SIdžeja sacīja. Viņā pēkšņi ieplūda skumjas, un es piegāju un uzliku ķepas uz viņas kājas. SIdžeja apsēdās uz dīvāna un saņēma rokās Hercoga galvu. Hercogs acīmredzot saprata, ka mana meitene ir noskumusi, jo viņam nošļuka ausis un, mazliet paluncināta, nošļuka ari aste. Prātoju, vai viņš saprot, kas notiek, jo man tas nebija skaidrs.

-    Man tevis pietrūks, tu, milzeni, SIdžeja čukstēja. Es mēģināju ierāpties viņai klēpī, bet tas īsti neizdevās.

-    Ak Dievs, es jūtos tik šausmīgi, Mārsija sacīja.

-     Izbeidz. Tās ir Berija tiesības, tas ir viņa suns.

-    Jā, bet es gribēju teikt, ka Hercogs jūtas kā tavs suns. To var redzēt. Nebūtu lāgā jūsu kontaktu tā vienkārši pārraut.

-     Ak, Hercog, man tik ļoti žēl, SIdžeja teica. Viņas balsi bija daudz skumju.

-      Varbūt es varētu tev piezvanīt un mēs kaut kur satiktos? Mārsija piedāvāja.

SIdžeja papurināja galvu. Es negribu, lai tu vēl iekūlies nepatikšanās. Berijs tevi atlaidīs vienā mirkli. Tici man, es to saku no savas pieredzes.

Hercogs sērīgi ielika galvu SIdžejai klēpī, dalīdamies viņas noslēpumainajās skumjās. Es apskaudu viņa augsto augumu: es spēju tik vien kā veltīgi knosīties gar viņas kājām, cerot saņemt uzmanību.

-     Labi. SIdžeja nopūtās. Priecājos ar tevi iepazīties, Mārsij. Nāc, Maksi! SIdžeja noliecās un paņēma mani rokās, un es tagad biju augstāk par Hercogu un skatījos uz viņu no augšas. SIdžeja pielika saiti pie manas bet ne Hercoga kaklasiksnas, un mēs devāmies uz durvīm.

-      Atā, Sīdžeja klusi noteica. Viņa atvēra durvis, un Hercogs lēkšoja uz āru, vilkdams sev līdzi Mārsiju, kura ar pūlēm noturēja viņu aiz kaklasiksnas. Sīdžeja, joprojām turēdama mani rokās, nelaida Hercogu ārā. Nē, Hercog. Tu paliec! Piedod!

Viņām izdevās aizvērt durvis. Sīdžeja nolika mani zemē, un es nopurinājos, gatavs visam, ko grasāmies darīt. Tikmēr mūsu dzīvoklī Hercogs visiem spēkiem skrāpēja ar ķepām durvis un skaļi grabinājās gar stenderēm.

Ejot pa gaiteni, dzirdēju Hercoga skumjo, sirdssāpju pilno riešanu un vēlreiz mēģināju saprast, kas īsti notiek. Kāpēc Hercogs nenāk kopā ar mums? Viņš taču grib nākt!

Mana meitene raudāja, un es nenolaidu no viņas savu rūpjpilno skatienu, bet viņa neko neteica. Mēs devāmies ļoti garā pastaigā vispirms pa skaļajām, smirdošajām ielām un tad pa ļoti daudziem pakāpieniem. Sīdžeja pagrabinājās ap rokturi, durvis atvērās, un es tūdaļ saodu Glūņu.

-    Sveicināts mājās, Maksi! Sīdžeja teica.

Mēs atradāmies mazā virtuvītē, kur uz grīdas stāvēja Glūņas barības trauciņš es piegāju to apostīt. Virtuvē bija ari gulta, kurā atradu pašu Glūņu. Viņš gulēja uz spilvena un, ieraudzījis mani, piecēlās, izliekdams muguru.

Glūņām bija pašam savas mājas! Man tas nebija saprotams, bet nodomāju, ka tas varbūt kaut kādā veidā ir saistīts ar to, ka Hercogs bija darījis viņam pāri, kad Sīdžeja mūs atstāja trijatā. Varbūt, lai pasargātu Glūņu, Sīdžeja viņam sameklējusi šīs jaunās mājas augsto kāpņu augšā, kur kaķis būtu drošībā. Tagad viņa man rāda, ka Glūņa dzīvo šeit, un drīz mēs dosimies atpakaļ mājās pie Hercoga, kurš manā kažokā saodis Glūņu interesanti zināt, ko viņš no tā secinās? Vai viņš sapratīs, ka mēs ar Sidžeju esam bijuši Glūņas mājās?

Cilvēki dara visu, ko vēlas, bet, manuprāt, kaķiem jau tā dod labāku barību nekā suņiem, tāpēc piešķirt kaķim vēl arī māju šķita kā netaisnīga izdabāšana.

Glūņa murrāja un berzēdamies riņķoja ap mani, un mēs mazliet paspēlējāmies. Viņš šķita ārkārtīgi priecīgs satikt mani bez Hercoga klātbūtnes. Jutu viņa kažokā cita cilvēka roku smaržu stipru, puķainu aromātu, kurš man atgādināja Gloriju.

Mēs tovakar negājām mājās Sīdžeja palika mazajā gultiņā, tāpat ari es, saritinājies pie viņas kājām. Glūņa bridi paklaiņoja pa māju un tad veikli ielēca man blakus, mēģinādams man pieglausties, bet tas mums abiem bija pārāk neērti, un, kad Sīdžeja iemurminājās un sakustināja kājas, Glūņa nolēca atpakaļ uz grīdas un tonakt nemēģināja atgriezties gultā.

Toties nākamajā rītā viņš sēdēja pie dzīvokļa durvīm un palaikam ieņaudējās, un Sīdžeja teica: Labi, gribi paciemoties pie misis Minnikas? Paskatīsimies, vai viņa ir mājās. Un tad mēs izgājām gaitenī un pieklauvējām pie blakusdurvīm. Sieviete, kura tās atvēra, oda izteikti līdzīgi Glūņām, un es nopratu, ka viņa jau pavadījusi laiku kopā ar Glūņu. Vēl vairāk Glūņa uzreiz devās iekšā, it kā tās būtu viņa mājas.

Ak, sveiks, Glūņa, misis Minnika sacīja, runājot savādi šmaukstinādama lūpas. Es stāvēju stingri, taču nerēju, jo sieviete bija acīm redzami vāja un nebija bīstama.

Kopš tā laika Glūņa katrā durvju atvēršanā saskatīja iespēju šauties pie misis Minnikas un gaidīt, kad viņu ielaidīs iekšā. Nesapratu, kas tur tik pievilcīgs, bet Glūņām tur neapšaubāmi patika. Man pašam par misis Minniku nekāda viedokļa nebija, izņemot to, ka viņas mute runājot savādi klakšķēja.

Mēs joprojām gājām suņu pastaigās, tikai tagad pēc pirmā suņa Keitijas bija jāiet ļoti tālu un barā no ierastajiem biedriem trūka Sallijas, Hercoga un Boņa.

Pēc Boņa es it nemaz neilgojos.

Kādu dienu, ejot pēc Keitijas, lija lietus, un man sala tik ļoti, ka sāku trīcēt. Ak, Maksi, lūdzu, piedod, Sīdžeja teica. Viņa turēja mani rokās, līdz sasilu, un nākamajā reizē, kad pūta auksts vējš, uzģērba man sedziņu. Maksi, tev patīk jaunais džemperis? Tu tajā izskaties tik glīts! Man patika, kā šaurais džemperitis stingri pieglaužas no visām pusēm, turklāt tas bija silts. Es to nēsāju ar lepnumu, jo tas liecināja, ka Sīdžeja mani mīl vairāk nekā Glūņu, kurš nebija pat kaklasiksnas vērts. Cik tu esi mīlīgs savā džemperitī, Maksi! Tu mans džempiņ-čempiņsuns, Sīdžeja dūdoja. Es luncināju asti no prieka, ka atrodos viņas pasaules centrā.

Kad Sīdžeja vilka džemperi nost, katru reizi izklausījās, ka tas plīst. Drīz man šī skaņa sāka nozīmēt pastaigas beigas un laiku snaudienam.

Es nesapratu, kāpēc tā arī vairs neatgriežamies mājās un kāpēc Hercogs vairs nenāk pastaigāties ar mums. Nopratu, ka Glūņām Hercoga nepietrūkst, bet man gan pietrūka. Lai cik viņš reizēm bija kaitinošs, tomēr viņš bija liels un lempīgs un patīkams rotaļbiedrs. Viņš ļāva man būt galvenajam un sekoja manai vadībai, un es jutu, kā cilvēki uzmanās, kad mēs sargājām Sīdžeju divatā. Viņš bija mūsu ģimenes daļa.

Nospriedu, ka tā nu cilvēki vada pasauli. Kādu dienu tie nolemj dzīvot citur un vairs nespēlēties ar zināmiem suņiem.

Reizēm Sīdžeja sēdēja uz savas vienīgās mēbeles, izņemot gultu, uz vientulīga ķebļa un mētāja pa virtuvi mazu bumbiņu. Tā atlēca, un es džinos tai pakaļ, nagiem slidot pa gludo grīdu. Ak, Maksi, piedod, ka dzīvoklis ir tik niecīgs, viņa man teica. Man šī spēle ļoti patika, un, kad biju pieradis, es jauno mājokli iemīļoju vairāk par veco, jo šeit varēju būt tuvāk SIdžejai.

Mēs spēlējāmies ar bumbiņu, tā uzlidoja uz gultas, un es tūdaļ lēcu tai pakaļ. Biju nedaudz pārsteigts, jo man nekad agrāk pašam nebija izdevies tur nokļūt, un ari Glūņa iztrūkās, jo pielēca kājās ar ieplestām acīm un saboztu asti.

-    Maksi! SIdžeja teica, līksmi smiedamās.

Kad SIdžeja uzvilka jauki smaržojošās kurpes un ilgi rotaļājās ar matiem, es nopratu, ka ciemos nāks Gregs, un tā ari bija drīz atskanēja klauvējiens, un es riedams metos pie durvīm, bet Glūņa bēga prom. Otrā pusē saodu Gregu, tāpēc turpināju riet. SIdžeja paņēma mani rokās.

-      Maksi, esi draudzīgs, viņa teica, vērdama vaļā durvis. Gregs ienāca iekšā un ar seju pieskārās Sīdžejas sejai, kamēr viņa turēja mani pa gabalu no vīrieša. Es ierūcos.

-      Skatos, tikpat draudzīgs kā parasti, viņš sacīja.

-     Maksi, esi mierīgs. Mierīgs, Maksi. Biju nospriedis, ka "mierīgs" nozīmē "nekod", tomēr nenovērsu no Grega savu nikno skatienu, lai viņš zina, ka nekādi pekstiņi neies cauri.

-    Foršs dzīvoklis, Gregs teica, aplaidis apkārt skatienu. SIdžeja nolika mani zemē, un es apostīju viņa bikšu staras, kas oda pēc slapjām lapām.

-     Jā, es tevi tūlīt vedīšu ekskursijā. Tikai neatpaliec, citādi apmaldīsies, SIdžeja smiedamās sacīja. ŠI ir viesēdam-istab-virtuve.

-    Man tev ir pārsteigums.

-    Tiešām? Kāds?

-      Mēs braucam prom. Uz štata ziemeļiem. Uz trim dienām.

-     Tu joko!? Sīdžeja sasita plaukstas, un es ziņkārīgi vēroju viņu. Kad?

-    Tūlīt.

-    Atvaino?

-     Tūlīt, mēs braucam tūlīt! Man pāris dienu nekur nav jābūt.

-    Bet kas ar…

Gregs novēcināja roku. Sanāca kaut kāds nekustamo īpašumu darījums, un viņai bija jāizbrauc no pilsētas.

Sīdžeja stāvēja pavisam nekustīgi un skatījās uz viņu. Ne tā es to biju domājusi. Es gribēju teikt, ka nevaru braukt gluži tūlīt, Greg. Ne šajā pašā brīdī.

-    Kāpēc ne?

-    Man ir klienti. Man jāatrod kāds aizstājējs. Es nevaru tā vienkārši aizbraukt.

-    Tavi klienti ir suņi, Gregs atbildēja. Sadzirdēju viņa balsī dusmas un draudīgi palūrēju uz vīrieti viņš to neņēma vērā.

-    Viņi uz mani paļaujas. Ja es netieku, man jāatrod kāds cits, kurš mani aizstās.

-       Kungs! Gregs palūkojās apkārt. Šeit pat nav vietas, kur apsēsties un par to parunāt.

-    Nūjā, mēs varam sēdēt ari gultā, Sīdžeja teica.

-    Labi, tā nav slikta doma, Gregs sacīja.

Gregs un Sīdžeja iekāpa gultā apskauties. Glūņa nolēca lejā, un es uzlēcu augšā un nolaizīju Sīdžejas seju.

-    Maksi! viņa smiedamās sprauslāja.

Gregam smiekli nenāca. Fui, viņš noteica.

-     Nu, Maksi! Sīdžeja sacīja, paņemdama mani rokās. Viņa aiznesa mani uz vannas istabu, un Glūņa mums sekoja, ielīzdams iekšā gar Sīdžejas potītēm. Paliec! SIdžeja teica.

Viņa aizvēra durvis, un mēs ar Glūņu viens otru nelaimīgi uzlūkojām.

Paliec?

Glūņa pienāca klāt un apostīja mani, meklējot mierinājumu, tad piegāja pie durvīm un gaidpilns sēdēja pie tām, it kā es spētu tās viņam atvērt. Smilkstēdams dažas reizes paskrāpējos gar vannas istabas durvīm, tad padevos, saritinājos uz grīdas un gaidīju.

Pēc kāda laika SIdžeja atvēra durvis. Es diebu pa virtuvi sajūsmā par to, ka esmu ticis laukā. Cik jautri! Sīdžejai bija basas kājas, bet tad viņa atkal uzvilka jauki smaržojošās kurpes, lēkādama uz vienas kājas. Es uzliku ķepiņas uz viņas kājas, un viņa man uzsmaidīja. Sveiks, Maksi! Labs suns.

Es paluncināju asti par to, ka esmu labs suns.

-    Nu labi, Gregs teica. Ja nevari, tad nevari. Skaidrs.

-      Piedod, vienkārši vajadzēja mani pabrīdināt. Kaut dienu vai divas iepriekš. Es parkā satiku vienu puisi, kurš vadā suņus, viņš noteikti varētu mani aizstāt, taču es nezinu, kā viņu tagad dabūt rokā.

-    Šādās lietās brīdinājumu nav.

-     Nu… bet kaut kad drīzumā tas vairs nebūs no svara, vai ne? Tu taču teici, kā vēl tikai daži mēneši.

Gregs paskatījās apkārt. Ārprāts, šis dzīvoklis ir mazs pat Ņujorkai, vai ne?

-     Greg? Tu teici vēl tikai daži mēneši. Vai ne? Vai ne?

Gregs izlaida pirkstus caur matiem. Teikšu godīgi,

SIdžej. Man šitas viss vienkārši nedarbojas.

-Ko?

-    Es gribēju teikt… Gregs pārlaida acis virtuvei. Tas nav ērti.

-    A. Tā gan. Jo es pirmām kārtām esmu ērtība. Sīdžeja izklausījās dusmīga.

-     Zini, kas ir? Tu, runājot ar mani, vienmēr lieto šo aizskarošo toni, Gregs sacīja.

-    Aizskarošo? Nopietni?

-    Tu zini, ko es ar to domāju.

-       Nē, godīgi sakot, nezinu vis. Ko tu man centies pateikt?

-      Redzi, tu sākumā biji tik saprotoša, bet tagad tev radušās visas šīs prasības. Es biju iecerējis mums foršu braucienu, un tu pēkšņi nevari braukt. Un tu jau no paša sākuma zini, ar ko man jānoņemas mājās. Es vienkārši… Esmu par to domājis un…

-    Ak mans Dievs, Greg, tu to dari tagad? Un tu nevarēji kaut ko teikt jau agrāk? Vai arī tas tev nebūtu bijis "ērti"?

-      Tu jau to tematu iesāki. Es labprāt būtu devies ceļojumā un tā tālāk, bet tev vajadzēja sākt.

-     Sākt. Oho!

-     Domāju, varbūt mums labāk kādu laiciņu atpūsties un paskatīties, kā jūtamies.

-     Es jūtos tā, ka tu esi lielākā kļūda, ko dzīvē esmu pieļāvusi.

-         Labi, viss, es vairs negrasos paciest tavus apvainojumus.

-     Lasies prom no šejienes, Greg!

-     Zini ko? Es šeit ne pie kā neesmu vainīgs! Gregs kliedza.

Tagad man kļuva skaidrs, ka Gregs sāpina un sadusmo Sīdžeju, un es metos vīrietim virsū, rūkdams un ķerdamies potītēs. Viņš izvairījās, un tad Sīdžeja paņēma mani rokās.

-    Ja tas suns to mēģinās vēlreiz, es viņu aizsperšu uz nākamo gadsimtu, Gregs teica. Ari viņš bija dusmīgs. Es centos nokļūt zemē, lai iekostu viņam, bet Sldžeja mani stingri turēja.

-     Tinies! Tūlīt! Un nenāc atpakaļ! Sīdžeja noskaldīja.

-    Nemaz negrasos, Gregs nošņāca.

Kad Gregs aizgāja, Sīdžeja apsēdās pie galda un raudāja. Es iesmilkstējos, viņa pacēla mani, un es mēģināju nolaizīt viņas seju, bet viņa piespieda mani gulēt klēpī.

-     Es esmu tik stulba, tik stulba, viņa atkārtoja atkal un atkal. Es nesapratu neko no tā, ko viņa teica, taču no viņas plūstošā sajūta bija tāda, it kā viņa justos kā slikts suns. Viņa novilka kurpes, pēc kāda laika piecēlās, izņēma no saldētavas saldējumu un sāka to ēst.

Pēc tam tās kurpes ilgi vairs neredzēju. Praktiski katru dienu devāmies pastaigā ar suņiem un bieži gājām uz parku, kur es rūpīgi meklēju Hercoga smaržu. Ne reizi viņu nesaodu, kaut arī tur bija ļoti, ļoti daudzu suņu liecības. Glūņa uzturējās gan mūsu mājā, gan pie misis Minnikas, un tas bija labi, jo tad es varēju vairāk laika pavadīt divatā ar Sīdžeju. Dienas kļuva vēsākas, un, ejot ārā, gandrīz vienmēr man mugurā bija ciešais džemperitis.

Kad no skapja atkal parādījās kurpes, sagatavojos vēlreiz satikt Gregu, taču biju patīkami pārsteigts, kad, izdzirdējis klauvējienu un pieskrējis pie durvīm, saodu cilvēku otrā durvju pusē. Trents!

-       Sveiks, svešinieki Sīdžeja sveicināja, verot vaļā durvis. Mani pāršalca ziedu smaržas vilnis Trents rokās turēja puķes. Viņi apskāvās. Kad Trents noliecās pie manis, cauri ziedu smaržai sajutu, ka viņa rokas mazliet ož pēc ziepēm un pēc kaut kā līdzīga sviestam. Es luncināju asti, murcīdamies zem viņa draudzīgajām rokām.

-     Es vienkārši nespēju noticēt tam, kā Maksis uzvedas tavā klātbūtnē, Sīdžeja sacīja, aicinādama Trentu iekšā. Viņa nolika puķes to smarža tūdaļ piepildīja visu māju.

-       Zini, šis dzīvoklis man patīk daudz labāk par iepriekšējo, viņš teica.

-    Ai, izbeidz! Iedomājies viņa man teica, ka šeit esot gāzes plīts. Es saku: paklau, gāzes plītij ir vairāk par vienu riņķi tā ir elektriskā plītiņa!

Trents apsēdās uz letes, un man tas nepatika, jo tā es nevarēšu viņu aizsniegt. Domājams, ka īres maksa šeit ir mazāka nekā tajos apartamentos.

-      Nūjā, bet tu zini, kāda ir Ņujorka. Tāpat nav lēti. Un suņu staidzināšana ari nav sevišķi labi veikusies izrādās, ka, zaudējot slavenu klientu, zaudē ari dažus ne tik slavenus.

-    Un kā tev vispār iet labi?

-Jā, labi.

Trents paskatījās uz viņu.

-     Kas ir? Sīdžeja jautāja.

-    Tu izskaties ļoti vāja, Sīdžej.

-    Nu taču, Trent! Lūdzu!

Viņi ilgi klusēja.

-     Jā, klau, man ir jaunumi, Trents beidzot ieteicās.

-    Tevi iecēluši par pasaules finanšu sistēmas vadītāju?

-    Protams, bet tas bija jau pagājušonedēļ. Nē, tas ir par, hm, par Lizu.

-Kas?

-    Es grasos šajā nedēļas nogalē lūgt viņas roku.

Manīju, ka Sīdžeja jūtas satriekta. Viņa apsēdās uz

ķebļa. Es bažīgi piegāju pie viņas. Oho, viņa beidzot sacīja. Tas ir…

-     Jā, es zinu. Mums vienubrīd gāja mazliet traki, par to jau, šķiet, esmu stāstījis, bet pēdējā laikā… es nezinu. Vienkārši liekas, ka viss ir pareizi, saproti? Mēs esam kopā jau pusotru gadu. Tas ir temats, par ko neesam runājuši, bet, tā kā šis notikums jau ir degungalā, nolēmu, ka laiks par to parunāt. Gribi redzēt gredzenu?

-     Protams, Sīdžeja klusi atbildēja.

Trents no kabatas izvilka rotaļlietu un pasniedza to Sīdžejai. Viņa nedeva man to apostīt, tāpēc nospriedu, ka tā noteikti nav sevišķi aizraujoša.

-    Kas ir, Sīdžej?

-     Tas vienkārši šķiet tā, es pat nezinu. Atri vai kaut kā tā. Mēs taču esam tik jauni. Precēties…

-    Ātri?

-    Nē, aizmirsti! Skaists gredzens.

Drīz pēc tam Sīdžeja un Trents devās prom. Pārnākot viņa gardi smaržoja pēc gaļas, taču atnāca viena. Biju vīlies, jo cerēju, ka Trents paliks paspēlēties gluži kā savulaik, kad viņam bija Rokijs. Iedomājos, ka varbūt Trents nāk ciemos retāk nekā kādreiz, jo viņam nav suņa. Ta nebija pirmā reize, kad nospriedu, ka Trentam patiešām nepieciešams suns.

Sīdžeja šķita noskumusi. Viņa atgūlās gultā, nometa kurpes uz grīdas, un tad es dzirdēju, ka viņa tur augšā raud. Glūņa uzlēca uz gultas, taču es nespēju iedomāties, kā kaķis varētu sniegt tādu mierinājumu kā suns. Kad esi noskumis, tev vajag savu suni. Es atkāpos, ieskrējos un uzlēcu uz gultas. Sīdžeja pasniedzās pēc manis un cieši apskāva.

-     Mana dzīve ir tukša, viņa teica. Viņas vārdos bija patiesas bēdas, kaut ari nesapratu, ko viņa saka un vai tas vispār ir teikts Glūņām vai man.

Pēc kāda laika mana meitene aizmiga, lai ari joprojām bija tajās pašās drēbēs, kurās bija aizgājusi kopā ar Trentu. Es nolēcu zemē un soļoju pa istabu, norūpējies par to, cik viņa ir skumja.

Varbūt tāpēc, ka biju satraucies un centos saprast, kas notiek, pamanīju agrāk neievērotu saistību: katru reizi, kad Sīdžeja uzvelk jauki smaržojošās kurpes, viņa noskumst. Varbūt smaržoja tās labi, tomēr tās bija skumjas, skumjas kurpes.

Man bija skaidrs, kas darāms.

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA

t

Izdomāju, ka mana meitene vairs neskums, ja sagrauzīšu skumjās kurpes, taču, kad SIdžeja pamodās un ieraudzīja pa grīdu izkaisītās driskas, viņa nebija priecīga.

-    Ak nē! viņa iekliedzās. Slikts Maksis! Slikts Maksis!

Es esmu slikts suns. Nevajadzēja grauzt tās kurpes.

Piegāju pie viņas, nokāris galvu un atglaudis ausis,

nervozi laizīdams lūpas. SIdžeja nokrita uz ceļiem un raudāja, paslēpusi seju rokās. Glūņa atnāca uz gultas malu un vēroja mūs. Es bažīgi uzliku ķepas uz savas meitenes kājām, bet tas sākumā nepalīdzēja līdz brīdim, kad viņa paņēma mani rokās un piespieda sev klāt. Tad kopā ar raudām no viņas sāka plūst skumjas.

-    Maksi, es šajā pasaulē esmu viena pati, SIdžeja teica. Es neluncināju asti, jo manu vārdu viņa bija izrunājusi ar dziļām bēdām.

Beigās SIdžeja izmeta kurpju driskas. Kopš tā rīta šķita, ka viņa kustas lēnāk, ka viņas noskaņojumā un darbībās turas tikko jaušamas skumjas. Mēs turpinājām gandrīz katru dienu doties pastaigās ar vēl dažiem suņiem, bet SIdžeja nestaroja no laimes, tos satiekot, un, kad uzsniga pirmais sniegs, viņa sēdēja un vēroja, kā mēs ar Keitiju plosāmies pa suņu parku, bet ne reizi neiesmējās.

Vēlējos, kaut ciemos atnāktu Trents, Sldžeja vienmēr priecājās, satiekot Trentu. Bet tas nenotika, un mana meitene telefonam vairs neteica Trenta vārdu.

Tagad dzirdēju vārdu "Glorija". Sldžeja sēdēja uz sava ķebļa un runāja. Viņa turēja pie sejas telefonu.

-      Kā tev iet, Glorija? viņa runāja. Es rotaļājos ar Glūņu guļamistabā, bet nu ziņkārīgi ierikšoju virtuvē. Taču Glorijas tur nebija Sīdžeja vienkārši runāja, atkārtodama: "Mhm. Mhm. Ahā?"

-    Havaju salas? Tas izklausās ļoti jauki, Sīdžeja teica, kamēr es žāvājos un riņķoju ap spilvenu, iekārtodamies ērtāk. Glūņa pietipināja blakām un uzlēca uz letes, izlikdamies, ka mana klātbūtne viņam ir vienaldzīga.

-       Mhm. Tas labi, Sīdžeja sacīja. Labi, klausies, Glorija, man kaut kas tev jālūdz… Varbūt tu varētu man aizdot mazliet naudas? Tikai… Esmu nedaudz iekavējusi maksājumus. Es meklēju darbu un cenšos atrast jaunus klientus suņu vadāšanai, bet tur nekas nesanāk. Mhm. Jā, protams, es saprotu, tas noteikti maksāja daudz naudas. Jā, nu tie vecie, sasmakušie koferi, protams, nebija pilnīgi lietojamā stāvoklī. Nē, neesmu, es vienkārši klausos, ko tu man stāsti. Labi, Glorija, es tikai pajautāju, negribēju to izvērst par tik plašu diskusiju.

Glūņām beidzot zuda pacietība, un viņš nolēca lejā un murrādams nāca pie manis. Kad es nepakustējos, viņš saritinājās man blakus uz spilvena. Es nopūtos.

Sīdžeja ar lielu blīkšķi nolika telefonu. Viņa uz to acīm redzami dusmojās, taču no kurpju atgadījuma zināju: tas nenozīmē, ka viņa grib, lai es kaut ko ar to iesāku. Tomēr, manuprāt, telefoni nav labas rotaļlietas. Viņa piegāja pie ledusskapja, atvēra to un ilgi stāvēja, lūkodamās tajā, tad pavērsa skatienu uz mani. Labāk ejam staigāt, Maksi, viņa teica.

Ārā bija riebīgi auksti, bet es nesūdzējos. Beidzot Sīdžeja paņēma mani rokās un gāja, turēdama mani, un tad, manām pēdiņām vairs neatrodoties uz slapjās zemes, man kļuva mīlīgi un silti.

Pēc vairākām dienām vakarā mani iztrūcināja vājš klauvējiens pie durvīm, un es skaļi ierējos. Sīdžeja lielāko daļu dienas bija pavadījusi gultā, un es lielākoties atrados viņai blakus. Taču viņa uzrausās kājās, bet es piespiedu degunu pie durvju spraugas. Luncināju asti par smaržu: Trents!

-    Kas tur ir, Maksi? Hei? mana meitene sacīja.

-     Sīdžej, tas esmu es.

-     Ak tā! Sīdžeja paskatījās apkārt, izbrauca ar pirkstiem caur matiem un tad atvēra durvis.

-    Sveiks, Trent.

-    Mans Dievs, es par tevi raizējos. Kāpēc tev ir izslēgts telefons?

-    A. Hm, tā sanāca. Tas man jānokārto.

-    Drīkstu ienākt?

-    Protams.

Trents ienāca iekšā, sizdams kājas pret grīdu, lai no apaviem nodauzītu sniegu. Viņa mētelis bija slapjš; viņš to uzkāra uz āķa, kur karājās mana saite. Es dancoju gar viņa kājām, un viņš beidzot noliecās un pieņēma manus skūpstus.

-     Sveiks, Maksi! Kā tev klājas, mazais? Trents smiedamies teica. Tad viņš piecēlās un paskatījās uz Sīdžeju. Sveika, viņš maigi sacīja. Ar tevi viss ir kārtībā?

-     Protams.

-    Tu izskaties… tu esi apslimusi?

-     Nē, Sīdžeja atteica. Es vienkārši gulēju.

-     Tu neatbildēji uz manām ziņām. Tām vecajām, kad tev vēl darbojās telefons. Tu uz mani dusmojies?

-      Nē. Piedod, Trent, es zinu, ka tev būs grūti tam noticēt, bet esmu bijusi ļoti aizņemta un neesmu paguvusi visiem laicīgi atbildēt.

Trents uz bridi apklusa. Žēl to dzirdēt.

-     Nekas, ir jau labi.

-    Klau, varbūt gribi aiziet kaut ko apēst?

Jutu, ka Sīdžeja mazliet sadusmojas. Viņa sakrustoja rokas uz krūtīm. Jo? Es piegāju pie Sīdžejas un apsēdos viņai pie kājām, ja nu gadījumā esmu vajadzīgs.

-    Hm, es nezinu, jo ir pusdienlaiks?

-     Tātad tu atnāci mani pabarot? Varbūt man vēl pačiepstēt, lai tu ievem man rīklē?

-    Nē! Sīdžej, nu ko tu! Es atnācu tevi apraudzīt.

-       Atnāci kontrolēt. Pārbaudīt, vai es ieturu visas maltītes.

-    Tā es neteicu.

-     Es nevaru. Man sarunāta tikšanās.

Trents pamirkšķināja acis. Ak tā.

-     Man jātaisās.

-     Labi. Klau, piedod, ja…

-    Tev nav jāatvainojas. Piedod, ka sadusmojos. Bet tev tagad labāk doties prom.

Trents pamāja ar galvu. Viņš noņēma no vadža savu mēteli, saite zem tā kārdinoši sašūpojās. Es uzmetu acis Sīdžejai, bet neizskatījās, ka viņa taisītos uz pastaigu. Trents uzvilka mēteli un tad paskatījās uz Sīdžeju. Man tevis pietrūkst.

-     Es vienkārši esmu ļoti aizņemta.

-    Tev ari manis pietrūkst?

SIdžeja novērsa skatienu. Protams.

Tad Trentā sakāpa skumjas. Labi, bet kā lai es ar tevi sazinos?

-     Kad man atkal pieslēgs telefonu, es tev piezvanīšu.

-    Aiziesim kādreiz uz kafejnīcu… iedzert kafiju vai kaut

ko.

-    Labi, Sīdžeja teica.

Tad viņi apskāvās. Arī Sīdžeja bija noskumusi tas virmoja ap viņiem abiem. Es nesapratu, kāpēc viņi abi jūtas tik slikti, bet reizēm starp cilvēkiem notiek lietas, kas suņiem nemaz nav jāsaprot.

Trents aizgāja, un Glūņa izlīda no pagultes. Vēlējos, kaut viņš nebūtu slēpies no Trenta nevajag slēpties, Trents ir labs.

Pēc dažām dienām nācām mājās no suņu pastaigas un pie mūsu durvīm stāvēja sieviete ar papīru rokās. Sīdžeja bija nedaudz aizelsusies no kāpšanas pa kāpnēm. Es uzrēju svešiniecei.

-     Lidija! Sīdžeja teica. Viņa apstājās un pacēla mani; es beidzu riet.

-    Es tieši grasījos pielikt paziņojumu, sieviete sacīja.

-     Paziņojumu? Sīdžeja atkārtoja.

Sieviete nopūtās. Mīļā, tu pārāk ilgi neesi maksājusi. Vai vari šodien iemaksāt kaut ko par īri?

-     Šodien? Nē, man… man maksā piektdien, varbūt es varu iedot lielāko daļu tad?

Mana meitene šķita nobijusies. Es uzrūcu sievietei, jo man atlika vien secināt, ka Sīdžeju satraukusi tieši viņa. Kuš, Maksi! Sīdžeja aizrādīja, uzlikdama uz mana purna plaukstu. Es rūcu zem plaukstas.

-       Piektdien būsi nokavējusi vēl vienu maksājumu, tāpēc ari esmu šeit. Piedod, Sīdžej, bet man nāksies tevi lūgt to nomaksāt vai ari doties prom. Ari man pašai jāmaksā īre un rēķini.

-    Nē, es saprotu. Labi, es saprotu, Sīdžeja sacīja. Viņa slaucīja acis.

-    Vai tev ir ģimene? Kāds, pie kura vērsties?

Sīdžeja apķēra mani vēl ciešāk, un es pārstāju rādīt

sievietei zobus. Jutu, ka Sīdžejai mans mierinājums vajadzīgs vairāk par manu aizsardzību.

-     Nē. Mans tēvs gāja bojā aviokatastrofā, kad biju vēl maza.

-    Cik skumji to dzirdēt.

-    Es izvākšos. Paldies jums par… paldies par pacietību! Apsolu, ka samaksāšu to, ko esmu parādā. Es meklēju labāku darbu.

-    Tu tikai sargi sevi, mīļā. Tu izskaties tā, it kā nedēļu neko nebūtu ēdusi.

Sieviete devās prom. Sīdžeja iegāja savā dzīvoklī, rokā turēdama sievietes iedoto papīra lapu. Viņa apsēdās gultā un, kad es iesmilkstējos, pacēla mani un nolika sev blakus, un es ierāpos viņai klēpī. Viņa šķita pilna skumju un baiļu.

-    Es esmu kļuvusi par savu māti, viņa čukstēja.

Mazliet vēlāk Sīdžeja piecēlās un sāka vākt kopā savas

drēbes un likt tās čemodānā. Viņa man iedeva gabaliņu siera un Glūņas barību, kad tas ar paceltu degunu barības bļodiņas bija noraidījis. Parasti man par visiem šiem brīnišķīgajiem gardumiem būtu milzīgs prieks, taču Sīdžeja tos bija pasniegusi kaut kā savādi ar vēsu, atsvešinātu drūmumu, kurš prieku mazināja.

Sīdžeja izvilka Glūņas kasti, salika tajā visas kaķa rotaļlietas un arī viņa gultiņu. Glūņa to visu neizteiksmīgi vēroja, kamēr es satraucies staigāju ap Sīdžejas kājām. Tomēr jutos labāk, kad Sīdžeja pielika saiti pie manas kaklasiksnas, paņēma Glūņu un kasti un piegāja pie kaimiņienes, misis Minnikas, durvīm. Sveika, misis Minnika, Sīdžeja sveicināja.

Misis Minnika pastiepa rokas un paņēma murrājošo Glūņu. Sveika, Sīdžej, viņa atbildēja.

-       Man jālūdz jums milzu pakalpojums. Man… Man jāizvācas. Un tur, kurp dodos, mājdzīvniekus neielaiž. Tad nu es iedomājos, ka jūs varbūt varētu kādu laiciņu pieskatīt Glūņu? Vai varbūt paņemt viņu uz visiem laikiem. Viņam te tik ļoti patīk.

Misis Minnikas sejā parādījās plats smaids. Vai tiešām? Viņa pacēla Glūņu izstieptās rokās. Glūņa?

Glūņa pārstāja murrāt, jo viņam nepatika tas, kā viņu tur. Es pieliku ķepu pie Sīdžejas kājas, jo nepacietīgi gaidīju došanos pastaigā. Misis Minnika pakāpās atpakaļ, un Sīdžeja durvīs nolika kasti.

-     Tur ir visas viņa lietas. Ari dažas konservu bundžas, kaut gan pēdējā laikā viņš ne pārāk daudz ēd.

-    Nu, es jau viņu šeit pabaroju.

-     Tā jau es domāju. Labi. Vēlreiz paldies! Sīdžeja pakāpās soli tuvāk misis Minnikai, kura glaudīdama turēja kaķi. Glūņa. Tu esi labs kaķis, Sīdžeja teica, spiezdama seju kaķa kažokā. Glūņa murrādams ar galvu pieglaudās Sīdžejai. Labi, Sīdžeja čukstēja.

Es nervozi smilkstēju par skumjām, kas plūda no manas meitenes.

Misis Minnika vēroja Sīdžeju. Vai ar tevi tiešām viss ir kārtībā?

-     Ak jā. Glūņa, tu esi mans mīļākais kaķītis, uzvedies godīgi!

-    Tu nāksi ciemos? misis Minnika nedroši pajautāja.

-     Protams! Tiklīdz būšu iekārtojusies jaunajā dzīvokli, tā atnākšu. Sarunāts? Tagad gan man jāiet. Atā, Glūņa! Es tevi mīlu. Visu labu!

Kaķis izlēca no misis Minnikas rokām un iegāja viņas dzīvokli. Glūņa visumā bija tīri labs kaķis, taču viņš skumdināja SIdžeju, un tas man nepatika.

Atstājuši Glūņu pie misis Minnikas, devāmies ļoti savādā pastaigā. Vispirms es nokārtojos sniegā, tad SIdžeja paņēma mani rokās un nesa, un mēs gājām un gājām. Man ļoti patika, kā viņas siltums tur mani mājīgā drošībā. Tomēr SIdžeja šķita patiesi nogurusi un bēdīga, un es mēģināju saprast, kur gan mēs tā varētu doties.

Beidzot viņa apstājās un nolika mani zemē. Es paostīju sniegu un neatpazinu nevienu no smaržām. SIdžeja notupās uz ceļiem un pieliecās man klāt. Maksi!

Es nolaizīju viņas seju, un tas atgrieza skumjas, kas man šķita pavisam nesakarīgi. Parasti Sīdžeju iepriecināja tas, ka viņu nolaizu.

-     Tu esi bijis tik labs, labs suns. Vai ne? Tu esi bijis visbrīnišķīgākais suns, kādu meitene pilsētā varētu vēlēties. Tu esi mani sargājis un rūpējies par mani. Es tevi mīlu, Maksi. Saproti? Lai kas arī notiktu, nekad neaizmirsti, cik stipri es tevi mīlu, jo tā ir taisnība. SIdžeja slaucīja seju, asaras notecēja pa plaukstām. Skumjas viņā bija tik šausmīgas, ka man to dēļ sametās bail.

Pēc laiciņa viņa piecēlās un ievilka elpu. Labi, viņa teica. Viņa panesa mani mazliet tālāk, un tad es atpazinu dažas smaržas un nopratu, ka ejam ciemos pie Trenta. Izjutu atvieglojumu Trents palīdzēs SIdžejai. Lai kas ari tobrīd noritēja, tas nebija sunim saprotams, taču mēs noteikti zināsim, ko iesākt.

Trents atvēra sava dzīvokļa durvis. Ak kungs, kas noticis? viņš jautāja. Nāc iekšā!

-     Es nevaru, Sīdžeja sacīja, stāvēdama gaiteni. Man jāiet. Man jādodas uz lidostu. Viņa nolika mani zemē, es pieskrēju pie Trenta un, asti luncinādams, lēkāju ap viņu. Viņš pasniedzās lejup un noglaudīja man galvu, taču viņa acis bija pievērstas SIdžejai.

-    Uz lidostu?

-     Glorija, viņa ir ļoti slima, man jābūt pie viņas.

-    Es došos līdzi, Trents teica.

-     Nē, nē, tas, ko man vajag, ir vai tu varētu pieskatīt Maksi? Lūdzu! Tu esi vienīgais cilvēks visā pasaulē, kurš viņam patīk.

-     Protams, Trents lēni noteica. Maksi? Gribi dažas dienas padzīvot šeit?

-     Man jāiet, teica mana meitene. Te, pie Trenta, viņa nešķita priecīgāka.

-     Gribi, lai aizbraucu tev līdzi uz lidostu?

-    Nē, ir jau labi.

-    Tu izskaties ļoti satraukta, SIdžej.

Sīdžeja dziļi, saraustīti ieelpoja. Nē, ar mani viss ir kārtībā. Man laikam vienkārši ir neatrisinātas… kaut kādas lietas ar Gloriju. Neņem galvā! Man jāiet.

-    Cikos ir tavs reiss?

-    Trent, lūdzu, es tikšu galā, ja? Vienkārši ļauj man iet.

-     Labi, Trents klusi atbildēja. Atvadies no SIdžejas, Maksi!

-      Mēs jau… Sīdžeja papurināja galvu. Jā, pareizi. Atā, Maksi! Viņa notupās uz viena ceļa. Es tevi mīlu. Mēs drīz atkal tiksimies, labi? Atā, Maksi! Sīdžeja piecēlās. Atā, Trent!

Viņi sastapās stiprā apskāvienā. Kad viņi atlaidās, es jutu, ka Trents ir nedaudz nobijies. Es paskatījos apkārt, bet nekādus draudus neredzēju. Sīdžej? viņš pusbalsī iejautājās.

Viņa nogrozīja galvu, neskatoties viņam acīs. Man jāiet, Sīdžeja teica. Viņa pagriezās, un es grasījos viņai sekot, taču saite mani apturēja. Es viņai uzrēju, bet Sīdžeja neatskatījās. Viņa devās tieši uz mazo istabiņu ar divviru durvīm un, kad tās atvērās, iegāja pa tām, pagriezās un tad vienā sastingušā acumirklī beidzot paskatījās uz mani. Sīdžeja ieskatījās man acīs, ar smaidu palūkojās uz Trentu un viegli pamāja viņam ar roku. Pat no šāda attāluma redzēju viņas asaras, kurās atmirdzēja griezīgā mazās istabiņas griestu gaisma. Es atkal ierējos. Tad durvis aizvērās.

Trents mani pacēla un paskatījās uz mani. Kas te īsti notiek, Maksi? viņš čukstēja. Man tas nepatīk. Man tas nemaz nepatīk.

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

>

Tagad viss bija pavisam citādi. Es paliku Trenta mājā; tā bija lielāka par vietu, kur biju dzīvojis kopā ar Sīdžeju. Taču es joprojām devos suņu pastaigās kāda sieviete, vārdā Ennija, katru dienu ieradās kopā ar priecīgu, resnu, dzeltenu suni, vārdā Hārvijs, ienāca Trenta mājā un ņēma mani līdzi. Man šķita savādi, ka viņu sauc Ennija, jo manas māsas rejošo suņu vietā sauca par Ebiju un Enniju. Nospriedu, ka daži cilvēki suņus mīl tik ļoti, ka nosauc sevi suņu vārdos. Ennija oda pēc daudziem dažādiem kaķiem un suņiem, un tas šķita apstiprinām manu teoriju. Pirmajā dienā, kad viņa ieradās, es steidzos pretī, bargi riedams, lai sieviete zina, ka viņas Hārvijs mani nebiedē, taču Trents bija blakus un pacēla mani no grīdas, un tad Ennija paņēma mani no Trenta rokām, un es nezināju, ko šajā sakarā iesākt. Parasti, kad rūcu, cilvēki mani nespieda pie krūtīm. Viņa dūdoja un šūpoja mani, un es jutu, ka pilnībā zaudēju piesardzību. Sīdžejas tur nebija, un viņai nebija vajadzīga mana aizsardzība, tāpēc varbūt nekas, ja pieļauju zināmas vaļības ar Enniju.

Es ar Enniju un Hārviju staigāju kopā ar citiem suņiem, bet Ennija to darīja nepareizi mēs pa ceļam nepiestājām paņemt Keitiju, taču paņēmām suni, vārdā Dzens, viņam bija liels dibens, dikti īsas kājas un biezas ausis, kas stiepās gandrīz līdz zemei. Viņš izskatījās ļoti līdzīgs Bārnijam sunim, kas bija dzīvojis pie Dženiferas, kad es un Rokijs bijām kucēni. Kad uzrūcu Dzenam, viņš nogāzās, apvēlās uz muguras un nepretojoties ļāva sevi viscaur apošņāt. No viņa nebija jāgaida nepatikšanas. Ne tik atsaucīgs bija lielais, sprogainais suns Džezijs. Džezijs ar mani negribēja spēlēties.

Trents atgriezās tikai vēlu vakarā, parasti ar sapakotu ēdienu, kuru klusu ēda, stāvēdams virtuvē. Viņš šķita ļoti noguris un skumjš. Trents pastiepa man pretī rokas, un es saodu daudzas dažādas lietas, bet starp tām ne reizi nesaodu savu meiteni.

Ak, Maksi, tev viņas pietrūkst, vai ne? Trents klusi jautāja man. Es paluncināju asti, lai parādītu, ka esmu sadzirdējis savu vārdu un ka man patīk, kad glauda manu galvu.

Trents man bija ļoti mīļš, un bija žēl, ka viņam nav suņa, bet man bija jāatrodas pie Sīdžejas. Es nesapratu, kur viņa palikusi un kāpēc atstājusi mani šeit. Reizēm sapņoju, ka viņa ir man blakus, bet, kad atvēru acis, vienmēr atrados Trenta mājās, vienmēr viens pats.

Vai Sīdžeja ir pārvākusies atpakaļ pie Glūņas? Vai tāpēc viņa bija tik noskumusi? Tādas pašas skumjas biju jutis Hannā, kad viņa mani kā Draudziņu pēdējo reizi bija vedusi pie Vetārsta. Tās bija tādas kā atā skumjas. Tomēr es Sīdžejas dzīvē biju nepieciešams tieši tāpēc viņa pie manis vienmēr atgriezās, kad vēl biju kucēns. To nekas nevar mainīt, tāpēc, lai kas arī mūs bija šķīris, zināju, ka tas ir tikai uz laiku.

Kādu pēcpusdienu, kad Ennija un Hārvijs atveda mani atpakaļ uz Trenta māju, Trents sēdēja viesistabā. Ak, sveiks! Ennija sacīja. Vai šī ir tā diena?

-    Jā, Trents atbildēja.

Hārvijs apsēdās uz sliekšņa, gaidīdams, kad viņam atļaus ienākt. Viņš bija viens no tiem suņiem, kas vienmēr gaida cilvēka atļauju. Es varēju būt tāds suns, bet Sīdžeja to nekad no manis nebija prasījusi. Jā, Hārvij, Ennija teica. Hārvijs ienāca iekšā un aizgāja apskatīties, vai es bļodiņā nebūšu atstājis barību. Es to nekad neatstāju, bet viņš katram gadījumam ik reizi pārbaudīja.

Ennija notupās un pastiepa man pretī rokas, un es paklausīgi gāju pie viņas un ļāvu sevi apmīļot, bet Hārvijs savu lielo, draudzīgo purnu iegrūda viņai sejā un arī tika apmīļots. Lai tev šodien laba diena, Maksi!

Kad Ennija aizgāja, Hārvijs viņai sekoja neatskatījies.

-       Paskat, ko esmu tev sagādājis, Maksi, Trents teica. Tā bija kā kaste, tikai ar mīkstām sienām. Šķita, ka Trentam tās rādīšana sagādā lielu prieku. Es to uzmanīgi apostīju. Kad biju Mollija, kaste bija daudz lielāka lai gan ari es tolaik biju lielāka auguma.

Domas par to, kā reiz biju Mollija, un par mulsinošo ceļojumu kastē lika minēt, vai tagad sastapsim Sīdžeju. Kad Trents lika man kāpt mīkstajā kastē, es kāpu nesūdzēdamies, kaut arī caur galasienu sedzošo režģi gandrīz neko nevarēju saskatīt. Bija mazliet mulsinoši, kad viņš kasti pacēla no zemes tas stipri atšķīrās no tā, kā cilvēki parasti paņem mani rokās.

Mēs devāmies mašīnas braucienā un abi ar Trentu sēdējām pakaļējā sēdeklī. Mani nodarbināja tas, ka viņš nelaiž mani ārā no mīkstās kastes, lai varu skatīties pa logu un riet uz visiem suņiem, ko gadītos redzēt. Toties mašīnā bija silti, un tas bija jaukāk par vējaino, mitro, auksto gaisu, kas bija plūdis mīkstajā kastē, kopā ar Trentu izejot no viņa mājas.

Mēs iegājām citā ēkā, un es biju vilies, jo tā nebija skaļa tur bija mierīgi, pat pavisam klusi, kaut ari saodu daudzus cilvēkus un ķimikālijas. Es neko daudz neredzēju no notiekošā, un tas, kā Trents ejot kustināja mīksto kasti, mazliet šķebināja dūšu.

Tad mēs iegājām mazā istabiņā un viņš nolika kasti zemē. Hei, viņš maigi ieteicās. Izdzirdēju čaboņu.

-    Sveiks, kāds atbildēja vājā, krekšķošā balsī.

-     Es tev atnesu ciemiņu, Trents sacīja. Viņš taustījās gar kastes mīksto materiālu, un, vēlēdamies izkļūt ārā, es cauri režģim nolaizīju viņa pirkstus. Visbeidzot viņš iesniedzās kastē un saņēma mani. Trents pacēla mani gaisā, un es redzēju gultā gulošu sievieti.

-     Maksi! sieviete iesaucās, un tad es sapratu, ka tā ir Sīdžeja. Viņa jocīgi oda pēc kaut kā skāba un kaut kā ķīmiska, tomēr es atpazinu viņu. Rāvos ārā no Trenta rokām, bet viņš cieši turēja mani.

-       Esi mierīgs, Maksi! Mierīgs, Trents teica. Viņš uzmanīgi iedeva mani Sīdžejai, kura pasniedzās pretī ar savām siltajām, brīnišķīgajām rokām. Es ierausos pie viņas, kunkstēdams un mazliet čīkstēdams neko tur nevarēju darīt, es ļoti priecājos satikt savu meiteni.

-      Labi, uzmanīgi, Maksi! Labi? Uzmanīgi, Trents sacīja.

-      Ir jau labi. Tev manis pietrūka, vai ne, Maksi? Jā, mazais, viņa teica. Nesapratu, kāpēc viņas balss ir tik vāja un krekstoša tas nemaz neizklausījās pēc Sīdžejas. No viņas rokas karājās plastmasas saite, un istabā atbalsojās ļoti nepatīkami pīkstieni.

-     Kā tu šodien jūties? Trents jautāja.

-    Kakls joprojām sāp no tās caurules, bet man jau kļūst labāk. Joprojām ir mazliet nelabi, Sīdžeja atbildēja.

Es gribēju viņu viscaur izošņāt un izpētīt visas savādās, jaunās smaržas pie viņas, taču viņas rokas stingri turēj.i mani, liekot sēdēt rāmi. Es darīju, kā viņa vēlējās.

-      Es zinu: tu domā, ka izskaties drausmīgi, bet salīdzinājumā ar to, kāda biji intensīvās terapijas blokā, tagad tu izskaties gatava maratonam. Tev vaigos atgriezies sārtums, Trents teica. Tavas acis ir skaidras.

-     Jā, es noteikti izskatos apburoši, Sīdžeja nomurmināja.

Telpā ienāca sieviete, un es mazliet uzrūcu, lai viņa zina, ka SIdžejai ir apsardze.

-    Nē, Maksi! Sīdžeja aizrādīja.

-      Maksi, nē, Trents teica. Viņš pienāca klāt un arī uzlika man rokas tā, ka biju visai stingri piespiests, kamēr sieviete pasniedza Sīdžejai nesmaržīgu ēdienu un mazu ūdens krūzīti. Patiesībā bija visai jauki, ka viņi abi mani tā turēja, un es nekustējos.

-    Kā viņu sauc? sieviete jautāja.

-    Maksis, Trents un Sīdžeja kopīgi atbildēja. Es paluncināju asti.

-    Viņam te nevajadzētu atrasties. Suņiem šeit atrasties aizliegts.

Trents spēra soli viņas virzienā. Viņš ir pavisam neliels un nerej, un neko tādu nedara. Vai viņš drīkst tikai brītiņu paciemoties?

-     Man pašai ļoti patīk suņi. Es nevienam neteikšu, bet, ja jūs pieķer, tad pat nedomājiet sacīt, ka es par to zināju, sieviete atbildēja.

Kad viņa aizgāja, Trents un Sīdžeja reizē pateica "labs suns", un es luncināju asti.

Savā meitenē jutu daudz tumšu emociju, viņā jaucās skumjas un bezcerība, un bakstīšana ar purnu viņas garastāvokli neuzlaboja. Viņa bija ari nogurusi pat pārguruši -, un drīz vien viņas roka mani vairs neturēja, tā vienkārši gulēja uz manis.

Biju apjucis. Kāpēc Sīdžeja atrodas šajā telpā? Vēl mulsinošāk un satraucošāk bija tas, ka Trents mani drīz pasauca un aiz saites vilka prom no SIdžejas.

-       Maksi, pēc dažām dienām mēs atgriezīsimies, Trents sacīja. Es dzirdēju savu vārdu, taču neko nesapratu.

-    Labs puika, Maksi. Ej ar Trentu! Nē, neved viņu atkal, es negribu cīnīties ar visu medicīnas iestādi, Sīdžeja teica. Es paluncināju asti par to, ka esmu labs puika.

-     Es rit atgriezīšos. Tu izgulies pa nakti, labi? Un, ja nevari aizmigt, droši zvani man jebkurā laikā, es priecāšos, ka varu ar tevi parunāt, Trents sacīja.

-    Trent, tev nav jānāk katru dienu.

-    Es zinu.

Mēs gājām atpakaļ uz Trenta māju. Vēl dažas nākamās dienas Ennija joprojām veda mani pastaigās kopā ar Hārviju, Džeziju un Dzenu, bet tagad, Trentam vakaros atgriežoties, viņa rokās tikko jaušami starp visiem citiem savādajiem aromātiem saodu SIdžejas smaržu.

Pēc dienas vai divām atgriezāmies nelielajā telpiņā, un Sīdžeja joprojām snauda tajā pašā gultā. Tiesa, viņa smaržoja mazliet labāk un, kad Trents mani izlaida no mīkstās kastes, piecēlās sēdus.

-    Maksi! viņa priecīgi sauca. Es ielēcu viņai rokās, un viņa mani apskāva. Pie viņas rokas vairs nebija saites, un plkstoņa bija beigusies. Aizver durvis, Trent, negribu, lai Maksis iekuļas nepatikšanās!

Kamēr Sīdžeja un Trents sarunājās, es saritinājos zem viņas rokas, pieteikdamies uz šo vietu gultā, lai tad, kad

Trents dosies prom, viņš nemēģinātu ņemt mani līdzi. Es jau gandrīz biju aizmidzis, kad izdzirdēju atveramies durvis un sievieti iesaucamies: Ak mans Dievs! Es tūdaļ atpazinu šo balsi.

Glorija.

Viņa ietraucās telpā, turēdama ziedus, kurus pa ceļam uz Sīdžejas gultu iegrūda Trentam krūtīs. Viņa oda gan pēc šīm puķēm, gan pēc vēl tik daudziem saldiem aromātiem, ka man sāka asarot acis.

-    Tu izskaties šausmīgi, Glorija teica.

-     Priecājos tevi satikt, Glorija.

-    Tevi te baro? Kas tā par iestādi?

-    Slimnīca, Sīdžeja atteica. Atceries Trentu?

-    Sveika, mis Mahounija, Trents sveicināja.

-     Protams, slimnīca, ne tā es biju to domājusi. Sveiks, Trent! Glorija piegrūda seju tuvāk Trentam un tad atkal pievērsās Sīdžejai. Es nekad dzīvē neesmu tā uztraukusies. No izbīļa gandrīz nomiru!

-    Žēl to dzirdēt, Sīdžeja atbildēja.

-     Mīļā, tu domā, ka man pašai nav bijis smagu brīžu? Taču es vienmēr esmu atradusi spēku dzīvot tālāk. Tu esi neveiksminieks tikai tad, ja sevi redzi kā neveiksminieku, es to jau esmu tev teikusi. Un tad gadās šis… Es gandrīz paģību. Devos šurp, tiklīdz dabūju zināt.

-    Jā, pirms desmit dienām, Trents teica.

Glorija paskatījās uz viņu. Kā, lūdzu?

-    Es jums piezvanīju pirms desmit dienām. Tā ka nebūs gluži tūlīt, tiklīdz dabūjāt dzirdēt.

-Jā, nu… kāda man jēga būt šeit, ja viņa vēl ir komā. Glorija sarauca pieri.

-    Protams, Trents noteica.

-     Viņai taisnība, Sīdžeja sacīja. Viņa un Trents sasmaidījās.

-      Neciešu slimnīcas. Neciešu ne acu galā, Glorija sūkstījās.

-     Šajā ziņā tu esi unikāla, Sīdžeja piebilda. Vairumam cilvēku tās ļoti patīk. Šoreiz Trents iesmējās.

-      Tā, Trent. Varbūt ļausi mātei parunāt ar meitu? Glorija auksti noprasīja.

-     Protams, Trents atteica.

-      Paņem līdzi savu suni, Glorija sacīja. Izdzirdējis vārdu "suns", paskatījos uz Sīdžeju.

-     Tas ir mans suns. Viņu sauc Maksis, Sīdžeja teica.

-     Ja tev kaut ko ievajagas, dod ziņu, Trents sacīja, iedams ārā pa durvīm.

Glorija pienāca pie gultas un apsēdās uz vienīgā krēsla. Mjā, visnotaļ nomācoša vieta. Tātad Trents atkal parādījies tavā bildē?

-    Nē. Trents nekad nav bijis "manā bildē", Glorija. Viņš ir mans labākais draugs.

-     Labi, sauc to, kā gribi. Viņa māte, protams, nespēja atturēties un man piezvanīja, tiklīdz dabūja dzirdēt, ka mana meita sadzērusies tabletes kopā ar antifrīzu. Viņa saka, ka Trents esot bankas viceprezidents. Netici, kad viņš izliekas, ka tas ir kas sevišķs, bankās tos titulus dod pa labi, pa kreisi, tas viņiem ļauj nemaksāt piedienīgu algu.

-       Viņš ir noguldījumu baņķieris un tiešām ir ļoti sekmīgs, Sīdžeja īgni attrauca.

-       Runājot par noguldījumiem, man tev ir svarīgas ziņas.

-     Nu, nu?

-     Karls grasās mani precēt.

-    Karls.

-     Es tev stāstīju par Kārlu. Viņš sapelnīja veselu bagātību, pārdodot tos aparātus, kuros met monētas visādos veļas mazgātavu žāvētājos. Viņam ir māja Floridā un 64 pēdu burulaiva! Viņam pieder ari dzīvoklis Vankūverā un viesnīca Veilā, varam doties uz turieni, kad vien vēlamies. Veilā! Es vienmēr esmu gribējusi aizbraukt uz Veilu, bet nekad neesmu satikusi īsto cilvēku. Runā, ka Veila esot kā Aspena, tikai bez vietējiem, kuri visu sabojā.

-    Tātad tu precies?

-Jā. Viņš nākammēnes mani bildinās, mēs brauksim uz Kārību jūru. Viņš tur bildinājis abas savas sievas. Zini, tas ir kā divreiz divi. Gribi redzēt viņa bildi?

-     Protams.

Es žāvādamies paskatījos augšup, Glorija kaut ko pasniedza. Sīdžeja iespurdzās smieklos. Tas ir Karls? Viņš ir pilsoņu kara veterāns?

-    Nesaprotu, ko tu ar to domā.

-    Viņam taču ir kādi tūkstoš gadi!

-    Nav vis, viņš ir ļoti smalks. Es palūgšu tevi iztikt bez rupjībām. Viņš būs tavs patēvs.

-    Ak kungs! Cik reižu esmu to dzirdējusi? Un kas notika ar to, kurš nomaksāja hipotēku, ar to, kuru tu man liki saukt par "tēti"?

-       Uz vīriešiem lielākoties nevar paļauties. Karls ir citāds.

-    Tāpēc, ka viņš ir antīks?

-      Nē, tāpēc, ka viņš joprojām ir draugos ar savām bijušajām sievām. Tas par kaut ko liecina.

-     Neapšaubāmi. Sīdžeja uzlika roku man uz galvas, un tīrās mīlestības siltums ieaijāja mani miegā. Drīz vien biju aizmidzis. Tomēr pamodos, kad izdzirdēju un sajutu Sīdžejas dusmas.

-      Ko tas nozīmē mēs par to nerunāsim? Sīdžeja jautāja Glorijai.

-     Tā ģimene pret mani izturējās drausmīgi. Mums ar viņiem nebūs nekā kopīga.

-   Bet tas nav godīgi pret mani. Viņi ir mani asinsradinieki. Es gribu viņus iepazīt, uzzināt, no kurienes esmu cēlusies.

-     Es tevi audzināju viena pati bez jebkādas palīdzības. Jutu Sīdžejā pieaugam skumjas, kaut arī viņa joprojām

bija dusmīga. Es atceros tik maz no bērnības, kad tētis veda mani uz turieni. Es atceros… Es atceros, ka tur bija zirgs. Un vecmāmiņa. Man nekā vairāk nav tikai fragmenti no sešu gadu vecuma.

-    Tā tam arī jābūt.

-    Tu nevari par to lemt!

-     Paldausies! Glorija piecēlās, ari viņa bija dusmīga. Tu vairs neesi vidusskolniece, un es ar tevi neauklēšos kā ar izlutinātu bērnu. Zem mana jumta tu dzīvosi pēc maniem noteikumiem. Skaidrs?

-    Tā gan nebūs, Trents klusi sacīja no durvīm. Viņas abas pavērsa skatienus, viņam ienākot.

-    Tā nav tava darīšana, Trent, Glorija teica.

-    Tā ir mana darīšana. Sīdžejai tas šobrīd nav vajadzīgs. Viņai jāizvairās no stresa. Un viņa nepaliks pie jums. Viņas aktrises karjera ir šeit.

-     Ai… Nedomāju, ka es kādreiz būšu aktrise, Sīdžeja noteica.

-    Tieši tā, Glorija atbildēja.

-    Tad tu būsi kaut kas cits. Tu vari darīt visu, ko vēlies. Tu neesi bezpalīdzīga, Sīdžej. Tā ir tava izvēle un tavs spēks, Trents iejūtīgi sacīja.

-    Par ko tu runā? Glorija salti noprasīja.

-    Tu taču man tici, vai ne, Sīdžej? Trents uzstāja.

-    Es… Es nevaru palikt, Trent. Es nevaru atļauties…

-            Manā dzīvoklī vietas ir vairāk, nekā vajadzīgs, tu vari ievākties otrā guļamistabā, līdz būsi tikusi uz savām kājām.

-    Un kā ar Lizu?

-     Ak! Liza. Viņš iesmējās. Mēs atkal pašķīrāmies. Un tā droši vien paliks, jo es negrasos lūgties atpakaļ. Es beidzot sapratu, ka viņai patīk visa tā drāma ar šķiršanos un salabšanu, un šķiršanos… Tas viņai ir kā kaitīgs ieradums.

-    Kad tas notika?

-    Tajā vakarā, pirms tu… atstāji Maksi.

Es paluncināju asti.

-    Es jūtos šausmīgi, ka tev bija jātiek galā ar to, bet es pat neapjautājos, Sīdžeja teica.

-     Tas nekas, tev pašai pietika, par ko domāt, Trents sacīja ar šķību smaidu.

-      Vai mēs, lūdzu, varētu atgriezties pie sarunas temata? Glorija uzstāja.

-     Respektīvi, pie tā, par ko gribi runāt tu? Sīdžeja atjautāja.

-      Nē, es tā it nemaz nebiju domājusi. Es par to, ka trešdien mums jābrauc prom. Viss jau ir saplānots, Glorija stingri noteica.

-      Tev jābūt kopā ar kādu, kurš tev tic. Es tev ticu. Vienmēr esmu ticējis, Trents sacīja. Jutu, ka Glorijas dusmas pieaug.

-       Neviens mani neapsūdzēs, ka es "neticu savai meitai"! Es taču atbalstīju visu šito muļķīgo pārvākšanos uz Ņujorku!

-    Atbalstīji! Sīdžeja iesaucās.

-     Glorija, jūs nenākat viņai par labu. Viņai jāatlabst. Un jūs esat pēdējais cilvēks uz zemes, kas viņai tajā varētu palīdzēt, Trents teica.

-    Es esmu viņas māte, Glorija ledaini noskaldīja.

-    Jā, jūs viņu dzemdējāt, tiktāl ir taisnība. Bet viņa ir pieaugusi. Kad bērns pieaug, jūsu darbs ir beidzies.

-      SIdžeja? Glorija teica. Es paskatījos uz Gloriju, kura lūkojās uz SIdžeju, un tad uz Trentu, kurš raudzījās uz Gloriju, un tad beidzot uz Sīdžeju, kura skatījās te uz vienu, te uz otru. Glorija uzlika rokas uz gurniem.

-    Tu nekad neesi man pateikusies. Ko tikai es neesmu upurējusi, viņa rūgti noteica. Glorija pagriezās, lai ietu ārā, bet pie durvīm apstājās un nikni uzlūkoja savu meitu. Es rit atgriezīšos, un parīt mēs brauksim prom, kā plānots. Tur vairs nav, par ko runāt. Viņa uzmeta dusmīgu skatienu Trentam. Nevienam.

Es luncināju asti, jo Glorija gāja prom. Vienmēr jutos mazliet mierīgāks, kad viņa bija prom.

Kad mēs ar Trentu tovakar atgriezāmies mājās, es prātoju, vai tāda varētu būt viņa jaunā ikdienas kārtība: mēs paguļam pie viņa un tad dodamies uz Sīdžejas jauno istabu ar slidenajām grīdām. Šķiet, SIdžejai patika dzīvot arvien šaurākās telpās.

Trents man pameta gumijas mantiņu, kura traki lēkāja pa visu virtuvi, es džinos tai pakaļ un atnesu to viņam, un viņš smējās un teica, ka esmu labs suns.

Vēlāk, kad viņš bija noliecies, lai sausajai barībai manā trauciņā pa virsu uzliktu gardo, mitro barību, es viņa elpā sajutu nesajaucamo, metālisko aromātu. Biju pārsteigts, taču darīju to, kas man jau sen bija iemācīts.

Es devu zīmi.

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

t

Dažas dienas pēc Glorijas ciemošanās SIdžeja atnāca dzīvot Trenta dzīvoklī. Viņa savas mantas turēja citā istabā nekā Trents, un dažas viņas drēbes joprojām oda pēc Glūņas. Šķita, ka jaunā dzīves kārtība viņu nogurdina, jo viņa ļoti daudz laika pavadīja gultā un lielākoties viņu mocīja skumjas, vārgums un sāpes. Es centos viņu iepriecināt, piegādājot graužamās mantiņas, kuras Trents visu laiku nesa mājās mazos maisiņos, bet Sīdžeju rotaļas neinteresēja viņa tikai paturēja mantiņu ļenganā rokā, lai varu to paraustīt.

Trents pa dienu nāca mājās vismaz vienu reizi, lai izlaistu mani ārā. Man nav grūti, man jāatnāk tepat ap stūri.

-     Varbūt rit jau varēšu pati izvest Maksi pastaigā, Sīdžeja teica.

-    Nesteidzies, Trents atbildēja.

Viņiem patika spēlēt spēli, kurā Trents sēdēja viņai blakus, ietina viņas roku tādā kā manā džemperitī un tad spaidīja nelielu bumbiņu. Es dzirdēju savādu šņākšanu,

un Sīdžeja un Trents nekustējās. Labi, asinsspiediens

%

262

joprojām ir labs, Trents parasti teica. Viņas džemperīti ari vilka nost ar tādu pašu plīšanas skaņu kā manējo.

Ar to bumbiņu man neļāva spēlēties, jo tā, cik varēja noprast, bija Trenta mīļākā bumbiņa.

Mani baroja Trents, un es iemācījos, ka maltīti varu nopelnīt, signalizējot par to, ka esmu sajutis savādo, metālisko aromātu viņa elpā, un es to jutu gandrīz vienmēr.

-      Nu, teiksi lūgšanu, Maksi? viņš reizēm jautāja. Es devu zīmi, un tad viņš teica "labs puika, Maksi" un apbalvoja mani ar pusdienām.

-       Maksis pirms pusdienām saka lūgšanu, Trents sacīja Sīdžejai. Es skraidīju pa istabu, "dedzinādams" savu enerģiju, bet sastingu, izdzirdējis savu vārdu līdzās vārdam "pusdienas". Es jau biju paēdis, bet man nebūtu iebildumu, ja Trents iedotu kādu našķi.

-     Kā tas ir? Sīdžeja iesmējās.

-    Goda vārds. Viņš noliec galvu un saliek ķepiņas, it kā teiktu pateicības lūgšanu. Ļoti mīlīgi.

-     Neesmu redzējusi, ka viņš tā darītu, Sīdžeja teica.

-     Saki lūgšanu, Maksi! Trents uzsauca. Sapratu, ka man kaut kas jādara, tāpēc sēdēju un rēju. Viņi abi smējās, bet našķus nedeva, tātad es kaut ko darīju nepareizi.

Kad Sīdžeja beidzot piecēlās no gultas, lai aizietu līdz dīvānam, viņa virzījās ļoti, ļoti lēni, pa priekšu stumdama kaut ko līdzīgu krēslam, pie kura ļoti cieši turējās. Krēslam līdzīgajam priekšmetam pie kājām bija tenisa bumbiņas, taču viņa man tās nemeta, lai es ķertu. Es skraidīju gar viņas kājām, priecājoties redzēt viņu stāvus, bet viņa skaļi elpoja un nešķita laimīga.

Taču Trents, ienācis pa durvīm, bija ļoti apmierināts. Tu esi tikusi līdz dīvānam! viņš ar smaidu sveicināja.

-    Jā, un tas man prasīja tikai stundu.

-    Tas ir lieliski, Sīdžej!

-     Protams. Sīdžeja nopūtās un novērsa skatienu. Es uzlēcu uz dīvāna un pabakstīju viņas roku ar purnu, lai palīdzētu viņai justies labāk.

Pēc tam Sīdžeja katru dienu kāpa ārā no gultas un kustējās pa dzīvokli, vienmēr stumdīdama dīvaino priekšmetu ar tenisa bumbiņām. Tad kādu dienu mēs sākām pastaigāties pa āru. Kad darījām to pirmoreiz, kusa sniegs, tāpēc mašīnu riepas pa asfaltu šļūca skaļi kā plīsdamas un visapkārt dzirdēju pilēšanu un šļakstēšanu. Pa trotuāru nogājām vien dažas pēdas, un Sīdžejas krēslam līdzīgā priekšmeta tenisa bumbiņas sāka izmirkt. Pēc dažām dienām atkal bija uzsnidzis, un mēs paspērām tikai dažus soļus, kad jau griezāmies atpakaļ. Nākamajā dienā spīdēja saule un bija silti, un kusa sniegs, un zem tā es saodu jauno zāli.

Mūsu istabai bija arī āra istaba, ko sauca par balkonu. Trents tajā nolika ar raupju paklāju izklātu kasti un pasauca mani pie tās. Šeit tu vari nākt nokārtoties, labi, Maksi? Šī ir tava īpašā pārvietojamā tualete.

Raupjais paklājs bija mīkstāks par balkona betona grīdu. Man ļoti patika uz tā gulēt, kad pūta vējš un mans deguns tvēra reibinošo smaržu jūkli, kas nāca no skaļajām ielām tur lejā. Reizēm es saodu misis Vorenu, dāmu, kura bieži iznāca ārā uz blakusbalkona. Sveiks, Maksi, viņa man teica, un es luncināju asti.

-      Maksi, kaste taču nav domāta gulēšanai, Trents teica, iznācis mani apraudzīt. Sīdžeja līksmi iesmējās. Es nesapratu, kas notiek, taču, ja reiz tas manu meiteni tik ļoti priecē, apņēmos gulēt uz raupjā paklāja, cik bieži vien iespējams.

Dienām kļūstot siltākām, SIdžeja ar savu krēslam līdzīgo priekšmetu gāja aizvien tālāk un tālāk vienmēr ļoti lēni. Nevienā no šīm pastaigām mēs nepiestājām, lai paņemtu Keitiju vai citus suņus.

Es iepazinu mūsu maršrutu un jau iepriekš gaidīju iespēju apstāties pie deguna augstumā izvietotās puķudobes ceļā. Kāds suņu tēviņš, kuru nekad nebiju saticis, vienmēr to iezīmēja, un es ļoti uzmanīgi to apostīju, pirms pats tajā vietā pacēlu kāju.

-       Maksim patīk šeit piestāt un apostīt ziedus, Sīdžeja sacīja Trentam, kad viņi divatā bija iznākuši mani staidzināt.

-      Labs suns, Maksi. Apstājies un pasmaržo rozes! Trents teica. Es dzirdēju, ka esmu labs suns, taču biju pārāk stipri pievērsies svešā suņa smaržai.

Sīdžejai dažas dienas bija labākas par citām. Vienā no sliktajām dienām viņa gulēja gultā, kad pie durvīm izdzirdēju grābstīšanos, tāpēc riedams metos pie tām. Kad durvis atvērās, es pilnībā apstulbu, saožot, kas ir kopā ar Trentu.

Hercogs!

Hercogs ielēkšoja istabā, trakas enerģijas pilns. Es izslējos uz pakaļkājām, ar ķepām saķēru viņa galvu un laizīju viņa lūpas, patiesi priecīgs viņu satikt. Viņa lielā mēle izkārās un sitās pret manu seju atkal un atkal, un viņš kunkstēja un trīcēja tik ļoti viņš priecājās būt kopā ar mani. Hercogs nogāzās uz muguras, lai varu uzrāpties viņam virsū, un mēs abi cīkstējāmies un līksmi ņurcījāmies.

-     Nāciet šurp, Trents aicināja. Mēs iegājām Sīdžejas istabā, un viņa gultā piecēlās sēdus.

-     Hercog! viņa iesaucās.

Hercogs tā priecājās viņu satikt, ka ielēca tieši gultā. SIdžejai no sāpēm aizrāvās elpa. Hei! Trents iekliedzās.

Lampa, kas bija stāvējusi blakus Sīdžejai, nogāzās zemē, nozibsnīja gaisma, un istaba kļuva tumšāka. Hercogs elsodams lēkšoja riņķi, grūstīdams priekšmetus, un tad atkal metās gultā. Nost, Hercog! Sīdžeja teica, un viņa bija dusmīga.

Es rūkdams kodu Hercogam papēžos, un viņš nošļūca uz grīdas, atglaudis ausis.

Tajā brīdī es sapratu, ka manai meitenei nepieciešams miers un klusums. Kad Hercogs uzlēca viņai virsū, tas bija sāpīgi, un viņa trakulīgā uzvedība aizkaitināja Sīdžeju un Trentu.

Šajā mājā būt labam sunim nozīmēja būt ne tik skaļam un rosīgam. Sīdžejai bija vajadzīgs klusums.

Kad Hercogs beidzot bija savaldīts, Sīdžeja piespieda sev klāt viņa galvu un kasīja viņam ausis. Tā, Trent, kā tu šito dabūji gatavu? viņa jautāja.

-     Nebija grūti sameklēt Beriju. Es vienkārši piezvanīju viņam uz ofisu un paskaidroju, ko vēlos. Viņš nevarēja atteikties, Trents sacīja.

Sīdžeja pārstāja kasīt Hercoga ausis un paskatījās uz Trentu. Tas ir, viņš nevarēja atteikt tev.

-Jā. Nu…

-     Ak, Hercog, es tik ļoti, ļoti priecājos tevi satikt, Sīdžeja dudināja.

Es uzlēcu uz gultas bet darīju to ļoti smalki un pielavījos vietai, kur Hercogs saņēma visu mīlestību. Zināju, ka Sīdžeja tur vēlētos ari mani. Es šajā situācijā biju svarīgākais suns.

Kad Hercogs bija aizgājis, Sīdžeja un Trents ieturēja maltīti pie galda, nevis guļamistabā. Man labāk patika, kad viņa ēda gultā, jo tad viņa nereti padeva man pa gabaliņam, taču viņi kaut kāda iemesla dēļ šķita laimīgāki, sēžot tā, ka mans purns spēja aizsniegt tikai viņu kājas. Es pacietīgi sēdēju zem galda, modri lūkodams, vai nekrīt kas ēdams.

-    Varbūt dialīze nemaz nebūtu tik traki, Trents teica.

-    Ak Dievs, Trent!

-    Viss, ko es saku, ja tas notiks, mēs tiksim galā.

-     Ja tas notiks ar mani, mēs tiksim galā? Sīdžeja atcirta.

Brīdi nebija dzirdams nekas cits kā vien dakšiņu un šķīvju šķindoņa.

-     Piedod, Sīdžeja klusi ieteicās. Es esmu pateicīga par visu, ko tu dari manis dēļ. Ak kungs, es uzvedos kā tāda Glorija.

-      Nē, tu esi daudz izcietusi, tev sāp, un dialīze ir biedējoša. Ir saprotams, ka tevi kaitina, ja saku, ka es ari to kaut kādā veidā izjustu tāpat. Tas, ko patiesībā gribēju teikt, ir es tevi atbalstīšu, kā vien spēšu, lai ko tas arī prasītu. Tas arī viss.

-     Paldies, Trent! Es neesmu pelnījusi tādu draugu kā tu, Sīdžeja atbildēja.

Kad viņi bija beiguši ēst, Trents manā bļodiņā ielika ēdienu. Man ļoti patika plakšķošā skaņa, ar kādu barība krita manā metāla bļodiņā, un es riņķoju ap to, gaidīdams, kad viņš būs ielicis barību.

-    Tagad skaties! Saki lūgšanu, Maksi!

Trents paņēma barību prom, bet bija noliecies man pāri, un es saodu viņa elpu. Es zināju, ko viņš grib, un devu zīmi.

-     Redzēji? Trents teica, priecīgi smiedamies.

-      Cik savādi! Es nekad neesmu redzējusi, ka viņš tā darītu, Sīdžeja sacīja.

-    Viņš saka pateicības lūgšanu, Trents atbildēja.

Kad ārā kļuva siltāks, mēs ar Sīdžeju pastaigās gājām aizvien tālāk. Beigās Sīdžeja pārstāja stumt savu tenisa bumbiņu krēslu un, mums lēnām virzoties pa ietvi, mazliet balstījās uz saliekta kociņa. Biju iemācījies būt ļoti pacietīgs un soļot līdzās tik lēni, cik viņa vēlas, tagad sairāt viņu nozīmēja nodrošināt, ka viņa nepakrīt vai necieš sāpes no pārāk ātras iešanas. Reizēm Trents pārnāca mājās dienas vidū un gāja pastaigāties kopā ar mums, un arī viņš pārņēma lēno gaitu.

Tik sen nebiju vizinājies mašīnā, ka būtībā biju jau atteicies no domas vēl kādreiz būt priekšējā sēdekļa suns, kaut arī ielās mašīnu vienmēr bija ne mazums. Tāpēc biju pārsteigts, kad mani ielika kastē tādā ar cietiem sāniem un daudz plašāku telpu, kur kustēties, salīdzinājumā ar mīksto kasti un Trents iznesa mani ārā. Viņš nolika kasti uz lielas mašīnas pakaļējā sēdekļa.

-    Piesprādzē kasti, Sīdžeja teica. Ar jostu ir drošāk.

Es mazliet ierējos, kad mašīna izkustējās, Trentam

sēžot pie stūres. Vai viņi ir aizmirsuši, ka esmu šeit?

-    Ak, Maksi, es zinu, bet mēs esam tepat, priekšā. Tev aizmugurē ir drošāk, Sīdžeja sacīja.

Neizdzirdēju neko tādu, ko varētu saprast, taču jutu mīlestību Sīdžejas balsī. Apsvēru, kā tagad izturēties. Gribēju turpināt riet, līdz mani izlaidīs no kastes, bet no laika, kad biju Mollija, kad aizbraucām no okeāna un devāmies garajā, trokšņainajā braucienā kopā ar visu ceļu rejošo suni, atcerējos, ka viņu neviens no kastes ārā nelaida, turklāt viņa riešana bija mani kaitinājusi. Es negribēju kaitināt Sīdžeju šobrīd par Sīdžeju rūpējos, neliekot viņai uztraukties. Tāpēc ar garu pamestības nopūtu likos mierā.

-     Šī ir pirmā reize, kad izbraucu no Ņujorkas augustā. Vienmēr esmu visus tā apskaudusi tas karstums ir nāvējošs, Sīdžeja sacīja.

Brauciens bija garš.

-     Tu man neteiksi, uz kurieni braucam? Joprojām? Sīdžeja pēc brīža vaicāja.

-    Tu pati sapratīsi, Trents atbildēja. Līdz tam gribu to paturēt pēc iespējas lielākā noslēpumā.

Katru reizi, kad pieturējām, ārā bija ļoti karsti, taču nakti pavadījām tik aukstā vietā, ka gulēju zem segas pie Sīdžejas. Trentam bija sava istaba, taču tā oda līdzīgi mūsējai.

Iemiegot domāju par savu pēdējo ļoti, ļoti garo mašīnas braucienu, kurā tikām līdz okeānam. Vai ari tagad dodamies turp?

Otrajā dienā bijām braukuši ļoti ilgi, un Sīdžeja lielākoties bija gulējusi, bet, atvērusi acis, viņa pēkšņi kļuva ļoti satraukta.

-    Vai mēs braucam turp, kur es domāju? viņa jautāja.

-    Jā, Trents atbildēja.

-    Kā tev izdevās atrast?

-     Nebija pārāk grūti. Tā ir publiska informācija. Ētans un Hanna Montgomeriji. Tad nu es piezvanīju un teicu, ka tu gribētu aizbraukt ciemos.

Sēdēdams kastē, mazliet paluncināju asti, vienā teikumā izdzirdējis vārdus "Ētans" un "Hanna".

-    Nebija pārāk grūti tev. Kā tu zini, kā to visu izdarīt? Es taču kādreiz biju daudz gudrāka par tevi, Sīdžeja teica.

-      Tiešām, tu biji gudrāka? Uz to es nemaz nevaru atbildēt, manas atmiņas mikroshēmas nosvilst.

Viņi abi iesmējās.

-    Viņi zina, ka mēs braucam? Sīdžeja jautāja.

-    0 jā. Viņi ir sapriecājušies.

-    Ak mans Dievs, es nevaru nociesties. Tas ir fantastiski!

Es aizmigu, mašīnas vienmuļās dūkšanas ieaijāts.

Kad pamodos, caur mašīnu virmojošais gaiss mani

apreibināja. Es zināju, kur esam, un, kad mašīna apstājās, iekaucos alkās tikt ārā. Nu labi, Maksi, Trents teica. Viņš atvēra kastes durtiņas un satvēra manu saiti, un mani pāršalca silts vakara gaiss. Es ielēcu zālē.

Man taču nebija par ko brīnīties: beigu beigās visi atgriežas Fermā.

No mājas iznāca vairāki cilvēki un skrēja apraudzīt mani un arī Sīdžeju.

-    Reičeles tante? Sīdžeja nedroši jautāja.

-     Paskat tik uz tevi! sieviete iekliedzās, apskaudama Sīdžeju, kamēr pārējie grozījās apkārt. Tur bija trīs sievietes, divi vīrieši un viena maza meitenīte. Es pēc smaržas atpazinu visus, izņemot meitenīti. Es esmu tava tante Sindija, teica cita sieviete. Viņa pieliecās un pasniedza man roku apostīšanai, bet Trents parāva mani atpakaļ, kaklasiksnai no rāviena savelkoties.

-    Hm, tas ir Maksis, viņš nav sevišķi draudzīgs, Trents sacīja.

Es luncināju asti, ļoti priecādamies visus sastapt un būt atpakaļ mājās. Mēs tagad šeit dzīvosim? Manis pēc!

-     Viņš šķiet jauks, Sindija teica. Es rāvos uz priekšu, un man izdevās nolaizīt viņas roku, un Trents iesmējās. Drīz vien Sindija paņēma mani rokās, un es biju degunu pie deguna ar visu ģimeni.

-       Iesim iekšā! Sindija aicināja. Viņa iedeva saiti mazajai meitenītei, kuru sauca par Greisiju.

Bija tik patīkami kāpt pa koka pakāpieniem, kaut arī tas prasīja vairāk darba nekā tad, kad biju lielāks suns.

Lepodamies ar to, ka zinu ceļu, es iespraucos pa durvīm pirmais, juzdams, ka saite kļūst vaļīga un Greisija to ir nometusi.

Viesistabā krēslā sēdēja sieviete. Viņa bija veca, taču viņas smaržu es atpazītu it visur. Es metos pāri istabai un ielēcu viņai klēpī. Tā bija Hanna, Ētana sirdsdraudzene.

-    Ak debestiņ! Viņa smējās, bet es murcījos un laizīju viņas seju.

-     Maksi! Trents sauca. Viņš izklausījās bargs, tāpēc es norausos no Hannas klēpja un skrēju noskaidrot, kādās nepatikšanās esmu iekūlies. Viņš saņēma manu saiti.

-    Vecmāmiņ? Sīdžeja ieteicās.

Hanna lēnām piecēlās, Sīdžeja piegāja viņai klāt, un viņas ilgi apskāvās. Abas raudāja, taču viņu dalītā mīlestība un laime pāršalca un aizkustināja visus, kas skatījās.

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

Mēs Fermā nepalikām uz dzīvi, tomēr pavadījām tur vairāk nekā nedēļu. Man ļoti patika skraidīt apkārt ar nodurtu degunu, apsekojot visas pazīstamās smaržas. Dīķī bija pīles, vesela ģimene, kā vienmēr, bet, kaut arī brīdi stāvēju un vēroju tās, tomēr nenoņēmos ar dzīšanos tām pakaļ. Tas vienmēr beidzās nesekmīgi, turklāt divas lielākās bija mana auguma. Tā bija pirmā reize pa ilgiem laikiem, kad aizdomājos par to, cik mazs suns es kā Maksis esmu. Nešķita pareizi, ka sunim jābūt vienā lielumā ar pīli.

Šķūnī stipri oda pēc zirga, bet pats zirgs neatradās, ko uzskatīju par veiksmi. Ja Sīdžeja te ieklīstu, es tam zirgam stātos pretī vēlreiz, kaut arī doma, ka darītu to kā Maksis, nevis kā Draudziņš, mani stipri biedēja.

Sīdžeja daudz laika pavadīja, pastaigājoties un sarunājoties ar Hannu, kura kustējās tikpat lēni, cik mana meitene. Es turējos viņai blakus, lepns, ka sargāju viņas abas. Es nezaudēju cerību, Hanna sacīja. Es zināju, ka šī diena pienāks, Klēra. Sīdžej piedod!

Tas nekas, Sīdžeja atbildēja. Kad tu mani tā sauc, man patīk.

-      Es tikko noturējos, lai nespiegtu kā pusaudze, kad tavs puisis man piezvanīja.

-    A, Trents? Nē, viņš nav mans puisis.

-Nav?

-      Nē. Mēs vienmēr esam bijuši labākie draugi, bet nekad pāris.

-    Interesanti, Hanna novilka.

-    Kas? Kāpēc tu tā skaties uz mani?

-     Nekas. Es vienkārši priecājos, ka esi te, tas arī viss.

Vienu pēcpusdienu lija lietus, un dārdoņa uz jumta

bija tik skaļa kā mašīnas, ko dzirdēju no savas īpašās kastītes uz balkona, tikai bez taurēšanas. Logi bija atvērti, un slapjā, zemjainā smarža ieplūda telpā. Es laiski gulēju pie SIdžejas kājām, kamēr viņa ar Hannu sēdēja un ēda cepumus, man nevienu nedodama.

-     Es jūtos vainīga, ka necentos vairāk, Hanna sacīja Sīdžejai.

-    Nē, vecmāmiņ, nē. Ja jau Glorija tev atsūtīja to juristu vēstuli…

-     Ne tas vien. Tava māte tik daudzas reizes pārvācās pēc tam, kad Henrijs… kad nogāzās lidmašīna. Un dzīve kļūst tik aizņemta, ka pat nepamani, cik ātri aizsteidzas laiks. Tomēr man kaut ko vajadzēja darīt, varbūt pašai algot juristu.

-     Tu joko? Es pazīstu Gloriju. Es uzaugu pie viņas. Ja viņa draudēja sūdzēt tevi tiesā, tad to arī domāja darīt.

Mana meitene piegāja pie Hannas, un viņas apskāvās. Es nopūtos, saozdams, ka uz šķīvja vēl ir cepumu drupačas. Reizēm cilvēki noliek suņiem šķīvi, ko nolaizīt, bet lielākoties viņi to aizmirst izdarīt.

-     Tomēr man ir kaut kas, ko tev iedot, Hanna teica. Redzi to kasti plauktā, to ar rozā puķītēm? Ieskaties tur!

Sīdžeja šķērsoja istabu, un es pielēcu kājās, bet viņa tikai paņēma kaut kādu kasti un nāca ar to atpakaļ. Nesmaržoja interesanti.

Sīdžeja turēja kasti klēpī. Kas tas ir? viņa jautāja. Tas, kas bija tur iekšā, oda pēc papīriem.

-     Apsveikuma kartītes. Es katru gadu pirku tev kartīti un rakstīju, kas noticis kopš tavas iepriekšējās dzimšanas dienas. Kurš apprecējies, kas piedzimis… tas viss tur ir. Kad sāku, pat nenojautu, cik daudz kartīšu beigās uzrakstīšu. Vienā brīdī man pat nācās meklēt lielāku kasti. Neviens jau nedomā, ka nodzīvos ilgāk par deviņdesmit, Hanna ķiķināja.

Sīdžeja rotaļājās ar papīriem kastē, it nemaz nemanīdama acīm redzamo sakarību starp cepumu drupačām un viņas krietno suni Maksi.

-       Ak, vecmāmiņ, šī ir visbrīnišķīgākā dāvana, kādu jebkad esmu saņēmusi!

Vakariņu laikā es gulēju zem galda, un Reičela, Sindija un citi cilvēki sēdēja kopā ar Sīdžeju un sarunājās, un smējās, un visi bija ļoti laimīgi. Tāpēc biju pārsteigts dienā, kad Trents sāka nest ārā no mājas koferus un likt tos mašīnā, jo es sapratu, ka tas nozīmē: neatkarīgi no tā, cik Sīdžeja ir laimīga, mums jābrauc prom.

Cilvēki tā dara: lai arī Fermā vai suņu parkā ir daudz jautrāk, viņi nolemj doties prom, un tas ari viss viņi dodas. Suņa uzdevums ir sekot cilvēkiem, tiklīdz suns iezīmējis teritoriju ar savu smaržu.

Es sēdēju mašīnā savā kastē. Mana meitene bija pilnībā aizmirsusi, ka esmu priekšējā sēdekļa suns. Var teikt, ka vecmāmiņa man uzdāvinājusi visa mūža atmiņas, atmiņas no tās dzīves, kurā manis nebija klāt. Visas manas atmiņas vienā kastē, Sīdžeja pa ceļam sacīja. Viņa raudāja, un es smilkstēju, gribēdams mierināt, kaut arī nespēju viņu saskatīt.

-   Viss kārtībā, Maksi, Sīdžeja man teica. Es paluncināju asti, izdzirdot savu vārdu. Es raudu ne jau tāpēc, ka būtu bēdīga. Vienkārši es tik ļoti priecājos viņus satikt, kaut arī zinu, cik daudz man viņu pietrūcis un cik daudz vairāk vēl varētu pietrūkt…

-    Tas ir smagi, Trents klusi noteica.

-    Ak Dievs, jā. Viņa nopūtās.

Es saritinājos kamolā. Bija skaidrs, ka viņi mani neaicinās iesaistīties tajā, kas viņiem tur notiek.

Pēc daudzu stundu braukšanas es kastē piecēlos sēdus, jo jau otro reizi brauciena laikā sajutu pazīstamas smaržas. Beidzot mašīna apstājās, un es pacietīgi gaidīju, kad mani izlaidīs ārā, bet Sīdžeja un Trents vienkārši sēdēja savos sēdekļos.

-    Nu? Trents jautāja.

-    Es nezinu. Nezinu, vai gribu viņu satikt.

-     Nu labi.

-      Nē, Sīdžeja teica, tas ir, katru reizi, kad viņu satieku, es beigās vienkārši jūtos slikti. Vai tas nav šausmīgi? Viņa taču ir mana māte.

-    Nekas cits jau neatliek kā vien justies tā, kā tu jūties.

-    Nedomāju, ka es to spēšu.

-     Nu tad labi, Trents teica.

Viss, biju to cietis, cik vien varēju izturēt. No bezpalīdzības ierējos.

-     Maksi, esi labs suns, Sīdžeja teica. Es paluncināju asti par to, ka esmu labs suns.

-    Tad tu esi pārliecināta? Mums braukt prom? Trents pārjautāja.

-    Jā. Nē! Nē, man vajadzētu ieiet, nu, mēs taču esam tepat, Sīdžeja sacīja. Pagaidi mani, labi? Es aizskriešu un noskaidrošu, kāds viņai garastāvoklis.

-    Sarunāts. Mēs ar Maksi tevi pacietīgi gaidīsim.

Es paluncināju asti. Mašīnas durvis atvērās, un es dzirdēju, ka Sīdžeja kāpj ārā. Kad durvis aizcirtās, es gaidīju, taču viņa nenāca izlaist mani ārā.

-     Viss kārtībā, Maksi, Trents teica. Es iesmilkstējos. Kur ir mana meitene? Trents pieliecās tuvāk un izbāza pirkstus cauri restēm, un es tos nolaizīju.

Durvis atvērās, un mašīna sašūpojās, Sīdžejai iesēžoties atpakaļ. Es luncināju asti, cerot, ka viņa izlaidīs mani ārā un paglaudīs, nosvinot savu atgriešanos, bet viņa vienkārši aizcirta durvis. Tu neticēsi.

-Kas?

-    Viņa ir pārvākusies. Sieviete, kura atvēra durvis, tur dzīvojot jau gadu, un viņa to māju esot nopirkusi no kaut kāda večuka.

-    Tu joko. Man likās, ka tas viņas draugs, tas, kura tēvs ir senators, parādu nomaksāja, lai viņai vienmēr būtu savas mājas, Trents sacīja.

-    Tā gan, bet, kā izskatās, viņa to tik un tā ir pārdevusi.

-     Nu tad… gribi viņai piezvanīt? Gan jau mobilais nav mainījies.

-    Nē, zini ko? Es uzskatīšu to par zīmi. Tas ir kā jokā par vecākiem, kuri pārvācas un nepasaka tev jauno adresi nu, Glorija tā ar mani ir izdarījusi. Vienkārši braucam prom.

Mēs atsākām braukt. Es ar nopūtu apgūlos.

-    Gribi nobraukt gar savu veco māju? Sīdžeja jautāja.

-      Nē, nevajag. Šis brauciens ir domāts tev. Man par to māju ir daudz labu atmiņu, taču, pēc tam kad vecāki aizgāja pensijā un māju pārdeva, es labāk to atceros tādu, kāda tā ir manās atmiņās, nevis skatos, kā viss ir mainījies, saproti?

Mēs ilgi braucām, nevienam nebilstot ne vārda. Man nāca miegs, bet es uztrūkos, kad izdzirdēju Sīdžejas balsi, jo tajā bija jaušamas bailes.

-    Trent? -Jā?

-     Tā tiešām ir, vai ne? Šis brauciens bija domāts man. Viss, ko tu esi darījis, kopš es nokļuvu slimnīcā, ir bijis domāts man.

-    Nē, man jau ari bija interesanti.

-    Visas tās lietas. Sameklēt manus radiniekus. Braukt ar tādu līkumu, lai tikai es varētu satikt Gloriju, kaut arī mēs abi zinām, ka es, visticamāk, nobīšos, pirms būšu izkāpusi no mašīnas.

Es saausījos. Kāpjam ārā?

-    Tu esi bijis man blakus, kopš bijām vēl tikai bērni. Tu to saproti? Tu esi mana klints.

Es apgriezos savā kastē un nogūlos.

-    Bet ne tāpēc es tevi mīlu, Trent. Es tevi mīlu, jo tu esi lieliskākais vīrietis pasaulē.

Trents brīdi klusēja. Es arī tevi mīlu, Sīdžej, viņš teica. Tad sajutu, ka mašīna pagriežas un pēc tam apstājas. Es piecēlos un nopurinājos.

-     Man laikam labāk kādu brīdi nestūrēt, Trents teica.

Es pacietīgi gaidīju, kad mani izlaidīs ārā, bet viss, ko

dzirdēju, bija čaboņa priekšējā sēdeklī un vēl kaut kādas ēšanas skaņas. Ko viņi tur ēd? Neko garšīgu nesaodu, taču no domas par ēšanu kļuvu nemierīgs. Beidzot ierējos.

Sīdžeja iesmējās. Maksi! Mēs tevi esam pavisam aizmirsuši.

Es paluncināju asti.

Kā vēlāk izrādījās, tā nebija pēdējā reize, kad satikām Hannu un viņas ģimeni. Neilgi pēc atgriešanās mājās mani aizveda uz lielu telpu, kura bija pilna ar rindās sēdošiem cilvēkiem, it kā mēs grasītos spēlēt spēli, kuru man kā Mollijai bija iemācījusi Endija. Trents mani cieši turēja, bet, saodis Sindiju, Reičelu un Hannu, es izlocījos no viņa rokām. Reičela iesmējās, paņēma mani rokās un pienesa pie Hannas, un es nolaizīju viņai seju. Tomēr biju uzmanīgs un maigs, nepavisam ne tāds, kāds būtu bijis Hercogs, jo Hanna šķita trausla un viņu vienmēr kāds turēja pie rokas. Tur bija ari Trenta māsa Karolīna un viņa māte un tēvs, kas man bija pārsteigums, jo nekad tos nebiju uz Trenta saodis un biju nospriedis, ka viņi vairs nav dzīvi.

Es tā priecājos visus satikt! Ari Sīdžeja priecājās; šķiet, neatceros, ka viņa kādreiz būtu bijusi laimīgāka. Gaisā virmoja tik daudz līksmes un mīlestības tā plūda caur cilvēkiem, krēsliem, starp Sīdžeju un Trentu -, ka nevarēju neriet. Sīdžeja paņēma mani rokās un apmīļoja. Kuš, Maksi, viņa čukstēja, bučodama manu degunu.

Man mugurā bija uzvilkts kaut kas mīksts, un es kopā ar Sīdžeju gāju starp cilvēkiem uz vietu, kur stāvēja Trents, un kopā ar viņiem tur sēdēju, kamēr viņi sarunājās un sabučojās, un visi klātesošie sāka klaigāt, un es atkal ierējos.

Tā bija tik brīnišķīga diena! Galdi bija apsegti ar drēbes gabaliem tā, ka zem katra galda izveidojās neliela istabiņa istabiņa ar cilvēku kājām un gaļas un zivs kumosiem. No visur esošajiem ziediem un augiem telpa smaržoja tik brīnišķīgi kā suņu parks. Es rotaļājos ar smejošajiem bērniem, kuri dzenāja mani, un, kad Trents iznesa mani ārā nokārtoties, nespēju sagaidīt, kad tikšu atpakaļ.

SIdžeja bija saģērbusies lielos auduma gabalos, un zem tiem ari izveidojās neliela telpiņa, taču ēdiena tur nebija tikai viņas kājas. Ikreiz, kad palldu tur apakšā, mana meitene ieķiķinājās un pasniedzās, lai izvilktu mani ārā. Ak, Maksi, tev ir jautri? Sīdžeja pēc vienas šādas reizes man jautāja. Viņa pacēla mani un noskūpstīja uz galvvidus.

-      Viņš visu laiku bizo riņķi kā traks, Trents teica. Šonakt viņš gulēs kā nosists.

-    Nu… tas ir labi, Sīdžeja sacīja, un viņi abi iesmējās.

-    Nevainojama diena. Es tevi mīlu, Sīdžej.

-    Un es mīlu tevi, Trent.

-    Tu esi visskaistākā līgava visā kāzu vēsturē.

-     Tu jau pats arī esi tā neko. Nespēju noticēt, ka es precos ar tevi.

-    Mēs būsim kopā, cik ilgi tu vēlēsies. Uz mūžu. Tu esi mana sieva uz mūžu.

Tad viņi skūpstījās, ko pēdējā laikā bija darījuši ļoti bieži. Es paluncināju asti.

-     Es saņēmu ziņu no Glorijas, Sīdžeja beidzot teica, likdama mani zemē.

-    Ak tā? Vai viņa uzlikusi septiņu dēmonu lāstu mums un mūsu zemēm?

Sīdžeja iesmējās. Nē, patiesību sakot, no viņas tas bija visai jauki. Viņa teica, ka atvainojas par to, ka viņai nācies boikotēt kāzas, bet es sapratīšot, kāpēc tā.

-    Es nesaprotu, Trents atbildēja.

-     Tas nekas. Viņa teica, ka lepojas ar mani un ka tu esi labs ieguvums, un novēlēja brīnišķīgas kāzas par spīti tam, ka viņas nav šeit. Vēl Glorija teica, ka tāpēc vislielākais sarūgtinājums viņai esot tas, ka viņa vienmēr sapņojusi dziedāt manās kāzās.

-    Nu, man tas noteikti nav vislielākais sarūgtinājums, Trents atteica.

Dienas beigās biju tik pieēdies un tik noguris, ka vairs spēju tikai luncināt asti, kad cilvēki noliecās, lai ar mani bučotos un runātos. Mani pacēla pie Hannas, un es noskūpstīju viņai seju, pie reizes nolaizot ko saldu no viņas lūpām, un mana sirds bija pilna mīlestības pret viņu.

-      Atā, Maksi, tu esi tik jauks suņuks, Hanna man teica. Tik ļoti, ļoti labs suns.

Biju ārkārtīgi priecīgs dzirdēt šos vārdus no Hannas mutes.

Toziem Sīdžeja spēja doties garākās un raitākās pastaigās. Trents joprojām katru dienu spēlējās ar savu gumijas bumbiņu, šņācinādams to, sēžot blakus Sīdžejai. Es nekad nesapratīšu, kā viņam visu šo laiku neienāca prātā man to pamest.

-        Asinsspiediens ir labs, Trents parasti teica. Šajā gadījumā "labs" nav nekādā saistībā ar "suns". Aminoskābi dzer?

-     Man noriebusies tā atturēšanās no olbaltumvielām. Es gribu hamburgeru ar steiku pa virsu, Sīdžeja viņam atbildēja.

Togad mums nebija Priecīgas Pateicības Dienas, taču vienu dienu visā mājā smaržoja pēc tās. Trents un Sīdžeja uz vairākām stundām atstāja mani vienu, un, kad viņi atgriezās mājās, brīnišķīgās Priecīgas Pateicības Dienas smaržas bija sasūkušās viņu drēbēs un rokās. Es viņus aizdomīgi apostīju. Vai tad cilvēkiem vispār var būt Priecīga Pateicības Diena bez suņa? Tas nešķita ticami.

Toties mums bija Priecīgi Ziemassvētki. Trents viesistabā uzbūvēja kaut ko, kas smaržoja pēc manas balkona kastītes paklāja, un iekāra tajā kaķu rotaļlietas. Kad tika atvērtas paciņas, manējā bija garda graužamā mantiņa.

Pēc Priecīgiem Ziemassvētkiem Sīdžeja vairākas dienas nedēļā uz lielāko dienas daļu sāka atstāt mani vienu pašu, taču viņa nekad nesmaržoja pēc citiem suņiem, tāpēc zināju, ka viņa tos nestaidzina bez manis.

-    Kā gāja mācībās? Trents viņai tādās dienās jautāja. Šķita, ka viņa priecājas par to, ka atstājusi mani vienu, kas man nemaz nelikās saprotami. Manuprāt, palikšanai bez suņa cilvēkus vajadzētu tikai apbēdināt.

Tomēr ievēroju, ka reizēm viņa jūtas ļoti vāja un nogurusi. Paskat, kā man piepampis ģīmis! viņa gaudās Trentam.

-     Varbūt mums jāparunā ar tavu ārstu par diurētiķu devas palielināšanu.

-      Es jau tā visu laiku pavadu tualetē, viņa nīgri atteica. Es pabakstīju viņas roku, bet viņai pieskāriens nesagādāja tādu prieku kā man. Es tik ļoti gribēju, lai viņa izjūt to laimi, ko jutu ikreiz, kad saskārāmies, taču cilvēki ir daudz sarežģītākas radības par suņiem. Mēs tos allaž priekpilni mīlam, bet reizēm tie niknojas uz mums kā tad, kad sagrauzu bēdīgās kurpes.

Kādu dienu mana meitene bija ļoti noskumusi, un, kad Trents pārnāca mājās, viņa sēdēja viesistabā un, turēdama mani klēpī, skatījās ārā pa logu. Kas vainas? viņš jautāja.

Viņa atkal sāka raudāt. Manas nieres, viņa atbildēja. Viņi teica, ka būtu pārāk bīstami dzemdēt bērnus.

Trents aplika viņai rokas, un viņi apskāvās. Es iespraucos starp viņiem ar purnu, lai abi mani paglauda. Arī Trents bija noskumis. Mēs varam adoptēt. Mēs taču adoptējām Maksi, vai ne? Re, cik tas labi beidzās!

Es paluncināju asti par savu vārdu, bet Sīdžeja pagrūda Trentu nost.

-      Trent, tu nevari salabot visu. Es visu sabojāju. Tā ir cena, kas mums par to jāmaksā. Man nevajag, lai tu saki, ka viss ir kārtībā. Sīdžeja piecēlās, nogrūzdama mani uz grīdas, un sirdīgi soļoja prom. Es viņai sekoju cieši nopakaļ, bet, nonākusi līdz gaiteņa galam, viņa aizcirta durvis tieši man degungalā. Pēc brīža es pagriezos un devos atpakaļ pie Trenta, un ielēcu viņam klēpī, jo vajadzēja mierināt viņu.

Reizēm cilvēki dusmojas cits uz citu, un kurpēm ar to nav nekāda sakara. Tas bija krietni pāri suņa saprašanai, tomēr es sapratu savas meitenes un viņas sirdsdrauga Trenta mīlestību. Viņi daudzas dienas pavadīja viens otra apskāvienos uz dīvāna un gultā un bieži sēdēja, galvām gandrīz saskaroties.

-      Sīdžej, tu esi mana mūža mīlestība, Trents bieži teica.

-    Es arī tevi mīlu, Trent, Sīdžeja atbildēja. Šajos brīžos viņu savstarpējā pielūgsme lika man dīdīties no prieka.

Lai kā man patika nēsāt savu džemperi, vislaimīgākais jutos tad, kad gaiss kļuva karsts un mitrs. Taču togad Sīdžeja sēdēja uz balkona, ietinusies segās, un no tā, kā viņa spieda mani sev klāt, es nopratu, ka viņai salst. Jutu, ka viņa izdziest, zaudē spēkus, aizvien vairāk un vairāk pagurst.

Nereti uz blakusbalkona spēlēties ar augiem iznāca sieviete, kuru sauca par misis Vorenu. Sveicināta, misis Vorena, Sīdžeja teica.

-     Kā tu šodien jūties, Sīdžej? Ir labāk? misis Vorena jautāja.

-    Mazliet, Sīdžeja viņai parasti atbildēja.

Es misis Vorenu nemanīju nekur citur kā vien uz viņas balkona, kaut arī reizēm saodu viņu gaitenī. Viņai nebija suņa.

-     Paskaties uz manām roku locītavām, tās ir uztūkušas, viņa sacīja Trentam, kad tas vienu pēcpusdienu pārradās mājās.

-      Mīļā, vai tu visu dienu sēdi šeit ārā, saulē? viņš jautāja.

-    Man salst.

-    Tu negāji uz nodarbībām?

-     Ko? Kas šodien par dienu?

-     Ak, SIdžej. Es par tevi raizējos. Izmērīsim tev asinsspiedienu!

Trents sameklēja savu īpašo bumbiņu, un es modri vēroju, kā viņš to spaida, domādams, ka varbūt šoreiz viņš ļaus man ar to padarboties.

-    Man šķiet, ka varētu būt pienācis laiks runāt par… par pastāvīgāku ārstēšanās režīmu.

-     Es negribu dialīzi, Trent.

-    Mīļā, tu esi manas pasaules centrs. Es nomirtu, ja ar tevi gadītos kas slikts. Lūdzu, Sīdžej, aizejam pie ārsta! Lūdzu!

SIdžeja tovakar gāja gulēt agrāk. Trents man vairs nedeva komandu teikt lūgšanu pirms barošanas, bet aromāts viņa elpā bija tik stiprs, ka darīju to tik un tā. Labs suns, Trents teica, kā cilvēki to dara, kad slavē suņus, pat nepaskatoties uz tiem.

Nākamajā ritā tūlīt pēc Trenta aiziešanas SIdžeja virtuvē pakrita. Vienā bridi viņa otro reizi gāja no balkona uz virtuvi piepildīt ūdens trauku un nākamajā jau bija nogāzusies uz grīdas. Es sajutu kritienu caur pēdu spilventiņiem, un, kad pieskrēju viņai klāt un nolaizīju seju, viņa neatbildēja.

Es smilkstēju, tad rēju. Viņa nekustējās. Viņas elpa lēnajās ieelpās un izelpās oda neveselīgi un skābi.

Es biju izmisumā. Skrēju uz durvīm, bet otrā pusē nevienu nedzirdēju. Es rēju. Tad izskrēju uz balkona.

Misis Vorena bija nometusies uz ceļiem un rotaļājās ar augiem. Es viņai uzrēju.

-    Sveiks, Maksi! viņa man uzsauca.

Es domāju par savu meiteni, kas virtuvē guļ bez samaņas un slima. Man kaut kā bija jāpaskaidro misis Vorenai, kas noticis. Es grūdos uz priekšu, līdz mana seja bija iespiedusies starp restēm, un rēju uz viņu ar tādu neatliekamību, ka manā balsī kā zvans ieskanējās nepārprotama histērijas nots.

Misis Vorena tupēja un skatījās uz mani. Es rēju un rēju, un rēju.

-     Kas ir, Maksi?

Izdzirdējis savu vārdu jautājumā, es apgriezos un ieskrēju dzīvoklī, lai misis Vorena saprot, ka kaut kas atgadījies tur. Tad izskrēju atpakaļ uz balkona un rēju vēl.

Misis Vorena piecēlās. Sīdžej? viņa jautājoši sauca, paliekusies uz priekšu, lai ieskatītos mūsu mājā.

Es turpināju riet. Kuš, Maksi, misis Vorena teica. Trent? Sīdžej?

Es turpināju riet. Tad misis Vorena nogrozīja galvu, aizgāja pie durvīm, atvēra tās un iegāja iekšā. Kad viņa aizvēra durvis, biju tā apstulbis, ka pārstāju riet.

Ko viņa dara?

Es smilkstēdams metos atpakaļ iekšā pie savas meitenes. Viņas elpa kļuva aizvien vājāka.

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

t

Kaut jēgas no tā nebija, es devos pie durvīm un izmisīgi skrāpēju tās. Nagi kokā izgreba gropi, bet tas arī viss. Es izkliedzu savas bailes, mana balss bija spalga un nervoza. Tad otrā pusē izdzirdēju troksni soļu troksni. Es rēju un iegrūdu degunu durvjapakšas spraugā, un saodu misis Vorenu un vīrieti, kuru sauca par Hariju, viņš gaitenī bieži nēsāja instrumentus.

Durvīs pavērās sprauga. Hallo? Harijs sauca.

-      Sīdžej? Trent? Misis Vorena teica. Viņi uzmanīgi ienāca istabā. Es skrēju uz virtuvi, skatīdamies pār plecu, vai viņi seko.

-    Ak mans Dievs, misis Vorena izdvesa.

Pēc dažām minūtēm atnāca vīrieši, uzlika Sīdžeju uz gultas un aizveda prom. Kamēr tas notika, misis Vorena paņēma mani rokās, glaudīja un teica, ka esmu labs suns, taču mana sirsniņa dauzījās un no trakajām bailēm man metās nelabi. Tad viņa nolika mani zemē un kopā ar Hariju un pārējiem devās prom, un es dzīvoklī paliku viens.

Noraizējies un bažīgs es trauksmaini soļoju šurpu turpu. Gaisma izdzisa, iestājās nakts, un Sīdžejas joprojām nebija mājās. Atcerējos, kā viņa gulēja, vaigu piespiedusi pie virtuves grīdas, un šī doma man lika iešņukstēties.

Kad durvis beidzot atvērās, tas bija Trents. Sīdžejas ar viņu kopā nebija.

-    Ak, Maksi, lūdzu, piedod! viņš teica.

Viņš izveda mani pastaigā, un bija tik atvieglojoši beidzot pacelt kāju pie krūma. Maksi, mēs tagad esam vajadzīgi Sīdžejai. Dialīze viņai nepatiks, bet izvēles nav. Tas jādara. Tas varēja beigties daudz, daudz sliktāk.

Kad Sīdžeja pēc dažām dienām pārradās mājās, viņa bija ļoti nogurusi un devās taisnā ceļā uz gultu. Es saritinājos viņai blakus, atvieglots, tomēr nobažījies par to, cik viņa šķita skumja un nespēcīga.

Kopš tā laika mēs ar Sīdžeju ik pēc dažām dienām sēdāmies mašīnā, kas apstājās pie mūsu mājas, un devāmies braucienā. Sākumā Trents braukāja mums līdzi. Mēs iegājām istabā un tur klusi gulējām, kamēr daži cilvēki darbojās ap manu meiteni. Ierodoties viņa vienmēr jutās vāja un slima un, pieceļoties no kušetes, bija pārguruši un noskumusi, taču es sapratu, ka pie tā nav vainīgi cilvēki, kas stāvēja, noliekušies pār viņu, pat tad ne, kad tie nodarīja sāpes viņas rokai. Es uz viņiem nerūcu, kā varbūt būtu darījis agrāk.

Parasti nākamā diena pēc došanās uz šo vietu Sīdžejai bija laba. Viņa jutās stiprāka un priecīgāka.

-     Viņi teica, ka droši vien paies vairāki gadi, līdz es dabūšu nieri, Sīdžeja kādu vakaru sacīja. To esot ļoti maz.

-     Nu, es mēģināju izdomāt, ko tev dāvināt dzimšanas dienā, Trents smiedamies atbildēja. Un man te viena ir, tieši tava izmēra.

-    Pat nedomā! Es neņemšu ne tavējo, ne kāda cita dzīva cilvēka nieri. Es to sev nodarīju pati, Trent.

-      Man vajadzīga tikai viena. Otra ir rezervei, es to praktiski nelietoju.

-Jokdaris. Nē. Agri vai vēlu es dabūšu nieri no miruša cilvēka. Ir cilvēki, kas ar dialīzi nodzīvojuši 20 gadus. Kad būs, tad būs.

Toziem Sīdžeja kādu dienu ienāca pa durvīm ar plastmasas kasti rokās, un es izbrīnījos, kad viņa atvēra tās durtiņas un parādījās Glūņa! Pieskrēju pie kaķa, tiešām priecīgs to redzēt, bet tas uzmeta kūkumu, atglauda ausis un uzšņāca man, tāpēc es apstājos. Kas Glūnam vainas?

Viņš visu dienu ošņājās pa dzīvokli, bet es viņam sekoju, mēģinot pavedināt uz vienu "velkam rotaļlietu" spēli. Viņš negribēja ar mani ielaisties.

-       Kā klājas misis Minnikas bērniem? Trents pie vakariņu galda jautāja.

-       Manuprāt, viņi jūtas vainīgi. Tie ļoti reti viņu apciemoja, un tad kādu dienu viņas vairs nebija, Sīdžeja sacīja.

Skatījos, kā Glūņa klusi uzlec uz letes un nievājoši nopēti virtuvi no saviem augstumiem.

-    Kas? Kas ir? Trents jautāja.

-      Es vienkārši iedomājos par Gloriju. Vai es jutīšos tāpat? Vai kādu dienu viņas vairs nebūs un es nožēlošu, ka nepacentos vairāk?

-    Gribi aizbraukt pie viņas? Vai kaut kur uzaicināt?

-    Godīgi? Es tiešām nezinu.

-    Kad zināsi, tu tikai pasaki!

-    Tu esi vislabākais vīrs pasaulē, Trent. Man tik ļoti ir paveicies!

-      Man ir paveicies, Sīdžej. Visu savu dzīvi es patiesībā gribēju tikai vienu meiteni, un tagad viņa ir mana sieva.

Sīdžeja piecēlās, un es pielēcu kājās, taču viņa tik vien kā apsēdās Trenta krēslā un piespieda viņa sejai savējo. Viņi sāka liekties, gāzdamies uz sāniem.

-     Labi, esi nu drosmīgs! Sīdžeja teica, viņiem slīdot nost no krēsla un, smiekliem skanot, piezemējoties uz grīdas. Tad viņi kādu laiku cīkstējās. Es uzmetu skatienu Glūņām, kuram šķietami viss bija pilnīgi vienalga, taču mīlestība, ko jutu starp Trentu un manu meiteni, bija spēcīga un pilnīga.

Glūņa beigās kļuva mīlīgāks. Viņš varēja vienkārši iet pāri istabai un tad bez brīdinājuma pietipināt pie manis un noglausties man gar seju vai nolaizīt ausis, kamēr es gulēju, saritinājies uz grīdas. Taču viņš vairs nevēlējās rotaļāties un cīkstēties, kā bijām darījuši agrāk. Mani pārņēma sajūta, ka laiks, ko viņš pavadījis bez suņa savā dzīvē, viņam nācis par ļaunu.

Sīdžeja un Trents vēsās pievakarēs sēdēja uz balkona, ietinušies vienā segā, un aukstās naktīs sagūlās kopā uz dīvāna. Reizēm Sīdžeja uzvilka jauki smaržojošas kurpes un viņi vakarā gāja prom, bet, kad atgriezās, vienmēr bija priecīgi; bet pat tad, ja viņa būtu bēdīga, es diez vai kaut ko nodarītu viņas kurpēm.

Mēs gājām pastaigās pa ielu un parku. Reizēm Sīdžeja aizmiga uz sedziņas zālienā un Trents nogūlās viņai blakus un ar smaidu sejā vēroja viņu.

Ikreiz, kad dienu pavadījām parkā, es tā izbadējos, ka pirmais, ko, atgriežoties mājās, gribēju darīt, bija paēst. Vienā no tādām dienām es nepacietīgi dancoju pa virtuvi, skatīdamies, kā Trents gatavo manas vakariņas, kad ierastajā kārtībā kaut kas nedaudz izmainījās.

-     Paies vesela mūžība, līdz pabeigšu programmu, un tad, ja vēl domāju par maģistra grādu, man jau sen būs pāri par 30. Kādreiz tas likās tik daudz.

Sīdžeja turēja manu bļodiņu gaisā. Labi, Maksi. Saki lūgšanu! viņa teica.

Es saspringu. Gribēju vakariņas, bet komanda bija saprotama tikai kopā ar smaržu, kas reizēm bija jūtama Trenta elpā.

-      Ar mani viņš to dara vienmēr, Trents piebilda. Maksi! Saki lūgšanu!

Sīdžeja turēja manas vakariņas, un es biju izbadējies. Piegāju pie Trenta un, kad viņš pieliecās, sajutu smaržu. Es devu zīmi.

-     Labs suns! Trents slavēja. Sīdžeja nolika bļodiņu zemē, un es metos ēst. Zināju, ka viņa stāv man blakus, salikusi rokas uz gurniem.

-     Kas ir? Trents jautāja SIdžejai.

-     Maksis ar mani nekad nesaka lūgšanu. Tikai ar tevi.

-Un?

Es riju savu barību. Kad viņš būs paēdis, gribu izmēģināt vienu lietu, Sīdžeja teica. Es biju pievērsies ēšanai. Kad biju paēdis, izlaizīju bļodiņu. Labi, pasauc viņu!

-     Maksi! Šurpu! Trents sauca. Es paklausīgi piegāju pie viņa un apsēdos. Reiz bija laiks, kad viņš mani sauca un katrreiz, kad atbildēju, deva kādu našķi, bet tās dienas kaut kāda iemesla dēļ diemžēl bija pagājušas.

-    Tagad pieliecies viņam tuvu klāt, it kā tu liktu zemē barības bļodiņu, Sīdžeja teica.

-     Ko mēs darām?

-    Vienkārši dari to! Lūdzu!

Trents noliecās pie manis. Šodien aromāts bija sevišķi stiprs.

-     Saki lūgšanu! Sīdžeja sacīja.

Es paklausīgi signalizēju.

-       Sīdžej, kas vainas? Kāpēc tu tā skaties? Trents jautāja.

-     Lūdzu, izdari vienu lietu manis dēļ, Sīdžeja sacīja.

-     Ko? Kas par lietu?

-    Lūdzu, aizej pie ārsta!

Nākamā gada laikā Trents kļuva ļoti slims. Viņš bieži gāja uz vannas istabu vemt, un tas man atgādināja, kā savulaik Sīdžeja bija regulāri vēmusi, bet viņa tā vairs nedarīja. Kad Trents vēma, Sīdžeja šķita tikpat satraukusies kā tad, kad pati bija darījusi to pašu, un es vienmēr bažīgi smilkstēju par viņiem abiem.

Trentu apciemot vairākkārt ieradās viņa māte un tēvs, māsa Karolīna, arī kāds vīrietis un bērni no kāzām; no tā secināju, ka Karolīnai tagad ir sava ģimene. Tomēr tās bija savādas tikšanās, pavisam ne tādas kā sanākšanas Fermā, jo tikai bērni šķita priecīgi un gatavi smieties un pievērsties sunim.

No Trenta galvas nogāja visi mati, un es varēju viņu sasmīdināt, viņam gultā laizot pliko pauri. Ari Sīdžeja smējās, bet dziļi viņā allaž saglabājās skumjš izmisums, pastāvīgas trauksmainas bažas.

-     Es negribu, lai šie man ir pēdējie Ziemassvētki kopā ar vīru, viņa toziem teica.

-    Tā nebūs, mīļā, es apsolu, Trents atbildēja.

Vērojot Hercoga trokšņaino izturēšanos pret Sīdžeju,

biju iemācījies, kā nevajag uzvesties slima cilvēka klātbūtnē, tāpēc pievērsu uzmanību tam, lai es būtu rāms un mierinošs, un šķita, ka Trents un Sīdžeja to ļoti novērtē. Mans uzdevums bija bijis novērst draudus, un to es biju darījis, un tagad mans uzdevums bija novērst skumjas, un tam bija nepieciešams izturēties citādi.

Es joprojām vairākas reizes nedēļā kopā ar Sīdžeju gulēju uz dīvāna un ļāvu ap viņu darboties cilvēkiem.

Tie visi mani pazina un mīlēja, un glaudīja, un teica, ka esmu labs suns, un es zināju, ka esmu, jo klusi gulēju un nelēkāju pa istabu. Katru reizi, kad izgājām no dzīvokļa, kurā bija šis dīvāns, man šķita, ka mana meitene ne tuvu nav tik slima, kā bija bijusi, kad tikko sākām iet ārā, taču es esmu tikai suns un varu arī kļūdīties.

Kādu vakaru Sīdžeja un Trents bija saritinājušies uz dīvāna un es biju cieši ievīstījies starp viņiem. Glūņa tupēja otrā istabas galā un, acis nemirkšķinādams, vēroja mūs. Es nekad nevarēju saprast, ko kaķi domā un vai tie vispār domā.

-     Es gribu, lai tu vienkārši zini, ka man ir pietiekami daudz apdrošināšanu un ieguldījumu. Ar tevi viss būs kārtībā, Trents teica.

-     Par to mēs pat nedomāsim. Tu atveseļosies. Tu jau veseļojies, Sīdžeja sacīja. Viņa bija dusmīga.

-    Jā, bet, ja nu kas, es gribu, lai tu to zini.

-    Tas nav svarīgi. Tas nenotiks, Sīdžeja uzstāja.

Bija reizes, kad Trents bija prom vairākas dienas un ari Sīdžejas ilgu laiku nebija mājās, taču viņa atnāca, lai staidzinātu un pabarotu mani, un vienmēr smaržoja pēc Trenta, tāpēc zināju, ka viņi kaut kur bijuši kopā.

Kādā siltā vasaras dienā mēs bijām divatā, Sīdžeja un es, un sēdējām zālītē. Es biju dabūjis izskraidīties pēc sirds patikas un nu labprāt vienkārši sēdēju savai meitenei klēpī. Viņa glaudīja man galvu.

-      Tu esi tik labs suns, Sīdžeja man teica. Viņas pirksti pakasīja kņudīgo muguras daļu, un es labsajūtā iekunkstējos. Es zinu, ko tu tur darīji, Maksi. Tu nemaz neteici lūgšanu, vai ne? Tu centies mums pateikt par Trentu, par to, ka saod viņa vēzi. Mēs to sākumā vienkārši nesapratām. Vai to tev iemācīja Mollija? Viņa ar tevi sarunājas,

Maksi? Vai tā tu par to uzzināji? Vai viņa ir eņģeļsuns un nolūkojas uz mums? Vai arī tu esi eņģeļsuns?

Man patika, ka Sīdžeja izrunā vārdu "Mollija". Es paluncināju asti.

Mēs paguvām laikā, Maksi. Pateicoties tev, viņi to dabūja rokā, un tas nav atgriezies. Tu izglābi manu vīru. Es nezinu, kā, bet, ja tu runā ar Molliju, lūdzu, pasaki viņai paldies no manis, labi?

Biju visai vīlies, kad Trentam uz galvas atkal izauga mati, jo viņš vienmēr smējās, kad laizīju viņa pliko pauri. Taču viss mainās: piemēram, Sīdžejas mati bija garāki nekā jebkad agrāk, un, kad viņa noliecās, tie ap mani veidoja brīnišķīgu nojumi. Un, kad pieliecās Trents, es vairs nejutu metālisko aromātu. Kad viņš lika man "teikt lūgšanu", es uz viņu skatījos trauksmainā apjukumā. Ko viņš grib? Mulsu vēl vairāk, kad, kādu brīdi pēc lūgšanas komandas nosēdējis, blenžot uz viņu, dzirdēju viņa un Sīdžejas smieklus, aplausus un to, ka esmu "labs suns", un tad viņi deva man našķi, kaut arī es neko nebiju izdarījis.

Suņa dzīves jēga nevar būt saprast, ko cilvēki grib, jo tas nav iespējams.

Nākamajā vasarā pēc tam, kad Trentam bija atauguši mati, mūsu mājā ieradās vīrieši, kuri visu aiznesa prom. Sīdžeja ar viņiem sarunājās un vadāja viņus pa māju, tāpēc zināju, ka viss ir kārtībā, bet es tik un tā aiz pieraduma rēju uz viņiem. Kad biju parējis, Sīdžeja ielika mani kastē un tad arī Glūņu kaķu kastē, kas, manuprāt, bija mazliet pārspīlēta reakcija.

Es un Glūņa devāmies ilgā mašīnas braucienā aizmugurējā sēdeklī, joprojām sēžot kastēs.

Brauciena beigās bija tie paši vīrieši, kuri šoreiz visas mūsu mantas nesa iekšā jaunā mājā. Cik aizraujoši bija izpētīt nepazīstamās istabas! Glūņa aizdomīgi ošņājās apkārt, bet es trakoju no prieka, bizodams no vienas vietas uz nākamo.

-    Tagad mēs dzīvojam šeit, Maksi, Trents teica. Tev vairs nebūs jādzīvo dzīvoklī.

Tā kā Trents runāja ar mani, es pieskrēju pie viņa un uzliku ķepas viņam uz kājām, un viņš mani pacēla gaisā. Es lepni noskatījos uz Glūņu, kurš tēloja vienaldzību. Trents bija labs vīrietis. Viņš mīlēja Sīdžeju un mani, un es mīlēju viņu. Tonakt, kad saritinājies gulēju pie savas meitenes un Trents bija otrā gultas pusē, aizmiegot iedomājos par to, cik uzticīgs Trentam bijis Rokijs. Parasti var redzēt, ka cilvēks ir labs, ja viņa suns viņu mīl.

Mēs nekad vairs neatgriezāmies mājās. Tagad dzīvojām nelielā mājā ar kāpnēm un, kas bija visjaukāk, ar zālienu iekšpagalmā. Uz Glūņu pagalms nekādu iespaidu neatstāja, bet man tur ļoti patika. Tur bija klusāk un bija mazāk aromātu, taču dzirdēju melodiskās suņu rejas un jutu augu un lietus smaržu.

Trents parasti devās prom pēc brokastīm, bet Sīdžeja palika mājās kopā ar mani. Viņai patika sēdēt istabiņā, kur bija rakstāmgalds, dīvāns, mīksti krēsli un gulta, kurā varēju gulēt. Tad nāca draugi un sēdēja citā istabā, kurai bija durvis uz ārpusi, un mēs ar Sīdžeju gājām pa gaiteni ielaist draugus Sīdžejas mīļākajā istabiņā sarunāties. Iemācījos nekad neriet uz šiem cilvēkiem, kaut ari katrreiz zināju, ka tie otrā istabā gaida, un pie durvīm vienmēr gāju, luncinādams asti.

-    Labs puika, Maksi, Sīdžeja teica.

Reizēm cilvēki bija noskumuši, un es iemācījos, ka tad, ja ielēcu tiem klēpī, daļa skumju, viņiem mani glaudot un raudot, atkāpjas. Man ļoti patika, ka pie manas meitenes ciemos nāk tik daudz draugu.

Es biju laimīgs. Pagāja gads, tad vēl viens. Sīdžeja vienmēr bija mazliet slima, bet šķita, ka ar laiku viņa kļūst veselāka, stiprāka.

Bijām jaunajā mājā nodzīvojuši jau ilgu laiku, kad ziemās sāku just nepatīkamas sajūtas kājās. No rīta pamostoties tās bija stīvas un sāpēja, un tas padarīja mani lēnāku. Mūsu pastaigas pa āru kļuva tikpat saraustītas un īsas kā tad, kad Sīdžeja bija slimojusi un sev pa priekšu stūmusi krēslu.

Arī Glūņa kļuva lēnāks. Mēs abi bieži snaudām pretējos dīvāna galos un dienas vidū cēlāmies, lai samainītos vietām.

Vai ar tevi viss ir kārtībā, Maksi? Nabaga suņuks! Vai zāles tev palīdz? Sīdžeja man jautāja. Viņas balsī dzirdēju rūpes un par savu vārdu luncināju asti. Manas dzīves jēga tagad bija būt kopā ar savu meiteni, kad viņa ik pēc dažām stundām gāja pasnaust uz dīvāna, saritināties pie viņas un gulēt, cik vien bieži iespējams. Tas viņai bija nepieciešams.

Cik spēju, slēpu savas sāpes no Sīdžejas un Trenta. Jutu viņas jūtīgās raizes ikreiz, kad viņa ievēroja, ka manās locītavās uzliesmo ļoti līdzīga sajūta tai, ko biju jutis, kad Bonis sapluinīja manu ausi līdz asinīm.

Es vairs nemēdzu rikšot pa iekšpagalmu, rejot no prieka. Biju pārāk noguris. Prieku es joprojām jutu taču klusēju par to.

Reizēm, kad Sīdžeja mani sauca, es gulēju saulītē un pacēlu galvu, bet šķita, ka kājas negrib kustēties. Sīdžeja pienāca Idāt, pacēla mani un turēja klēpī, un es jutu viņas skumjas, tāpēc cīnījos ar vājumu, kas darīja mani aizvien nespēcīgāku, un piepūlējos pacelt galvu, lai nolaizītu viņas seju.

-     Maksi, kā tev šodien klājas? Vai tev ļoti sāp? viņa man jautāja pēc sevišķi slikta brīža, kad vairākas minūtes tikko biju spējis pakustēties. Varbūt ir pienācis laiks. Esmu ļoti baidījusies no šī brīža, taču rit es vedīšu tevi pie Vetārsta. Tev vairs nebūs jācieš, Maksi. Es apsolu.

Es nopūtos. Bija patīkami, ka Sīdžeja mani tur. Šķita, ka viņas glāstošās rokas noņem sāpes. Ārā iznāca Trents, un es sajutu ari viņu, to, kā viņa roka mani glāsta.

-    Kā viņam iet? Trents jautāja.

-     Galīgi draņķīgi. Kad iznācu ārā, man likās, ka viņš ir pagalam.

-    Tik labs suns, Trents murmināja, mani glāstīdams.

-     Tu esi vislabākais suns, Maksi. Tu visu mūžu rūpējies par Sīdžeju. Tagad tas būs mans uzdevums. Ej — kad vien vēlies! Es tevi nepievilšu. Labi? Tu esi labi pastrādājis, Maksi.

-    Ak, Maksi, Sīdžeja čukstēja. Viņa izklausījās tik ļoti, ļoti noskumusi.

Tajā brīdī es sajutu sevī kāpjam pazīstamo sajūtu, silto, maigo melnumu. Manī kaut kas notika, kaut kas spējš un pārsteidzošs. Dedzinošās sāpes locītavās sāka atkāpties.

-     Maksi? Sīdžeja teica. Viņas balss izklausījās ļoti tāla.

Es vairs nespēju ne pakustēties, ne saskatīt viņus. Mana pēdējā doma, jūtot, ka kāpjošais ūdens nes mani prom, bija man prieks, ka Sīdžejai un Trentam paliek Glūņa, kas par viņiem parūpēsies. Glūņa ir labs kaķis.

DIVDESMIT DEVITA NODAĻA

t

Es miglaini apjautu, ka ilgu laiku esmu pavadījis miegā un nu mostos no ilgas, ilgas snaudas. Pēc tam es atvēru acis, bet viss bija duļķains un tumšs.

Kad redze noskaidrojās tik daudz, ka spēju fokusēt skatienu uz māti un pārējiem mazuļiem, redzēju, ka mēs visi esam brūni, balti un melni plankumi un mums visiem ir īsa spalva.

Es nedzirdēju Sīdžejas balsi, nedz arī jutu viņas smaržu. Taču tur bija citi cilvēki, daudz cilvēku, viņi bieži bija ģērbušies garās, brīvi krītošās drēbēs un uz galvas nēsāja mazas sedziņas.

Mēs atradāmies ļoti mazā telpā, uz grīdas bija daži paklājiņi, un no loga, kurš bija gandrīz pie pašiem griestiem, telpā ieplūda gaisma. Manas divas māsas un trīs brāļi nerimtīgi rotaļājās, cīkstoties un, kļūstot vecākiem, līksmi dzenājot citam citu. Es centos viņus ignorēt, uzmanību veltot sēdēšanai pie durvīm, lai ieraudzītu Sīdžeju, bet jautrība bija pārāk aizraujoša.

Man pirmo reizi ienāca prātā, ka varbūt kāds no viņiem

arī ir pieredzējis citas dzīves un varbūt arī viņiem jāatrod

%

savi cilvēki, taču viņi pilnīgi noteikti tā neizturējās. Šķita, ka esmu vienīgais kucēns, kuram rūp kas vairāk par rotaļām, rotaļām, rotaļām.

Mūs apciemot nāca tikai sievietes. Es drīz iemanījos atpazīt viņu smaržu un sapratu: lai ari apģērbi ir vienādi, tās bija sešas dažādas sievietes, visas vecākas par Sīdžeju, bet jaunākas par Hannu. Sievietes priecājās par mums un nāca pasmieties par to, kā kucēni lec virsū un rausta viņu garo apģērbu. Viņas ņēma mani rokās un bučoja, bet viena no viņām pievērsa man vairāk uzmanības nekā pārējās. Šis ir īstais, viņa mēdza teikt. Redzi, cik viņš mierīgs!

-    Nav tādas lietas kā mierīgs bīgls, viena no sievietēm atbildēja.

-       Ak, Mārgaret, kucēns tam nederēs, teica cita. Saprotu, tie ir jauki, bet pārāk enerģiski. Mums derētu atrast vēl kādu nobriedušu suni, tādu, kāds bija Oskars.

Kad biju dzirdējis viņas vārdu vairākkārt, drīz vien sapratu, ka sievieti, kura tur mani rokās, sauc par Mārgaretu.

-      Džeina, kad dabūjām Oskaru, tevis šeit nebija, Mārgareta sacīja. Mums bija vairāki nesekmīgi mēģinājumi, bet, kad beidzot bijām atraduši Oskaru, viņš līdz savai nāvei pie mums nodzīvoja tikai īsu laiku. Manuprāt, ja apmācīsim kucēnu jau no paša sākuma, iegūsim daudzus gadus.

-     Bet ne bīglu, teica pirmā sieviete. Bīgli ir pārāk aktīvi. Tāpēc es jau no sākuma negribēju, lai pie mums paliek grūsns bīgls.

Mēģināju saprast, kuru sievieti sauc par Bīglu.

No kaulu un muskuļu smaguma nopratu, ka man būs jāizaug par lielāku suni nekā tad, kad biju Maksis. Jutu atvieglojumu, ka man nebūs jāvelta tik daudz enerģijas, lai citiem suņiem un cilvēkiem pierādītu, ka iekšēji esmu liels suns, kurš spēj pasargāt savu meiteni. Kad sieviete nolika mani zemē, es piegāju un uzlēcu virsū vienai no savām māsām es jau biju lielāks par viņu, un man patika, ka varu ņemt virsroku ar savu augumu, nevis attieksmi.

Drīz pēc tam, kad bijām sākuši ēst mīksto barību no kopējās bļodas, mūs izveda ārā iežogotajā zālienā. Bija pavasaris, un gaiss bija pilns ziedu un jaunās zāles smaržas. Saodu, ka atrodamies mitrā klimatā, kur līst pietiekami bieži, lai augtu tik daudzas koku un krūmu šķirnes. Brāļiem un māsām šķita, ka pagalms ir brīnišķīgākā vieta, ko iespējams iztēloties, un katru rītu pēc izlaišanas ārā tie bizoja apkārt. Man tas šķita muļķīgi, taču es parasti pievienojos trakošanai, jo tas bija jautri.

Gribēju zināt, kad man pakaļ nāks Sīdžeja. Es taču atkal biju kucēns tieši tādēļ. Mūsu likteņi bija neatraisāmi savijušies, tāpēc, ja esmu pārdzimis, tas nozīmē, ka esmu savai meitenei vajadzīgs.

Kādu dienu pagalmā ienāca ģimene divas mazas meitenītes, vīrietis un sieviete; viņus pavadīja viena no sešām sievietēm, kuras mūs aprūpēja. Es sapratu, ko nozīmē viņu ierašanās. Kucēni visi kā viens skrēja pie viņiem rotaļāties, bet es turējos nomaļus, kaut gan, kad viena no meitenītēm paņēma mani rokās, nevarēju nenobučot viņas ķiķinošo sejiņu.

-      Šito, tēti! Es gribu, lai tu man dzimšanas dienā uzdāvini šito, teica meitenīte. Viņa pienesa mani pie sava tēva.

-    Patiesību sakot, viena mūķene šo jau ir aizrunājusi, sacīja sieviete. Viņš pie mums strādās. Vismaz mēs tā ceram.

Meitenīte nolika mani zemē. Es, luncinādams asti, palūkojos augšup uz viņu. Viņa bija vecāka nekā Sīdžeja tad, kad viņu vēl sauca par Klēru, bet jaunāka nekā tad, kad Trents un Sīdžeja paņēma mani un Rokiju mājās, šajā vecumā savu meiteni nebiju pazinis. Kad meitenīte paņēma rokās manu brāli, savādā kārtā jutos vīlies. Es labprāt būtu vēl paspēlējies.

Ļoti drīz mani brāļi un māsas cits pēc cita devās mājās pie citiem cilvēkiem, līdz es vienīgais paliku pie mātes, kuru sauca par Seidiju. Mēs ar māti bijām ārā pagalmā un snaudām, kad mūs apraudzīt ieradās vairākas sievietes. Es paņēmu zobos gumijas kaulu un aiznesu to sievietēm, cerot, ka varbūt kāda no tām gribēs kaulu un liks man paskraidīt.

-     Seidij, tu esi bijusi tik labs suns, tik laba mamma, Mārgareta teica.

Es pasviedu gumijas kaulu un uzklupu tam, lai viņas arī mani nosauc par labu suni.

-    Tev ļoti patiks tavas jaunās mājas, teica cita sieviete.

Trešā sieviete paņēma mani rokās un pielika purnu pie

purna ar manu māti. Mēs viens otru apostījām, mazliet apmulsuši par savādo un nedabisko situāciju.

-     Saki atā savam kucēnam, Seidij!

Sieviete pielika saiti pie Seidijas kaklasiksnas un veda viņu prom. Mārgareta mani turēja, lai nevaru viņai sekot, te kaut kas notiek!

-      Es tevi saukšu par Tobiju, labi? Tobij, tu esi labs suns, Tobij. Tobij! Mārgareta man dudināja. Tevi sauc Tobijs.

Es apjēdzu, ka mani droši vien sauc Tobijs. Biju pārsteigts Tobijs bija bijis mans vārds senā, senā pagātnē. Mārgareta acīmredzot to zināja.

Cilvēki zina visu ne vien to, kā jābrauc ar mašīnu un kur var dabūt bekonu, bet ari to, kad suns ir labs vai slikts, kur sunim labāk gulēt un ar kādām rotaļlietām labāk spēlēties. Tomēr izbrīnījos, kad Mārgareta nosauca mani par Tobiju. Katru jauno dzīvi vienmēr biju saistījis ar jaunu vārdu.

Ko nozīmē tas, ka es atkal esmu Tobijs? Vai tas nozīmē, ka viss sākas no sākuma un ka nākamreiz mani sauks par Beiliju?

Seidija neatgriezās, un es pamazām sāku saprast, ka šī vieta, kur pilns ar segās saģērbtām sievietēm, ir manas jaunās mājas mājas, kādās līdz šim vēl nebiju bijis. Es lielākoties dzīvoju nožogotajā laukumā, kaut gan vakarā mani ieveda iekšā un ielaida istabā, kurā biju piedzimis. Taču man nebija vientuļi sievietes visu dienu nāca mani apraudzīt un nereti pasvieda man gumijas bumbiņu vai kopā ar mani paraustīja kādu rotaļlietu. Es drīz iemācījos lielāko daļu no viņām atpazīt pēc smaržas, kaut arī viņu visu rokas ieskāva līdzīgi aromāti.

Mani mulsināja tas, ka atšķirībā no visām pārējām dzīvēm te nebija viena noteikta cilvēka, kas par mani rūpētos. Ar mani rotaļājās, runājās un mani baroja vairāk sieviešu, nekā es spēju izskaitīt. Šķita, ka šeit es esmu suns visiem.

Mārgareta man iemācīja jaunu komandu: "Nekusties". Vispirms viņa turēja mani ciet un teica: "Nekusties!" un es domāju, ka viņa grib pacīnīties, bet viņa atkārtoja: "Nē, nē, nekusties." Man nebija ne jausmas, ko viņa saka, bet es zināju, ka "nē" nozīmē, ka kaut ko daru nepareizi. Centos nolaizīt viņu un grozīties, un rādīt visus pārējos trikus, ko spēju iedomāties, bet neviens no tiem viņu neapmierināja.

Beidzot es bezpalīdzīgi padevos. Labs suns! viņa teica, dodama man našķi, kaut ari es neko nebiju izdarījis.

Tā tas turpinājās vairākas dienas, līdz beidzot es sapratu, ka "Nekusties" nozīmē "vienkārši guli". Kad biju ieraudzījis šo saistību, varēju gulēt rāmi, cik ilgi vien viņa to vēlas, tomēr es tikko valdīju savu nepacietību kāpēc mums tik ilgi jāgaida, līdz dabūšu našķi?

Tad Mārgareta veda mani uz tādām vietām ēkā, kur iepriekš nebiju bijis. Es redzēju sēdošas sievietes, stāvošas sievietes, ēdošas sievietes šī pēdējā grupa man šķita visinteresantākā, taču pie tām nepakavējāmies un gājām tālāk. Mārgareta gribēja, lai "Nekustos", kamēr sēdēju cilvēkiem klēpī. Man visa šī darbošanās ne sevišķi patika, taču es sadarbojos.

-     Redzi, cik viņš ir labs! Labs suns, Tobij! Labs suns!

Viena sieviete aizgāja pie dīvāna, nogūlās, un mani

nosēdināja uz segas blakus viņai un deva komandu. Sieviete ķiķināja, un es briesmīgi vēlējos sabučot viņas seju, taču rīkojos tā, kā man pieteikts, un par to dabūju našķi. Es joprojām nekustīgi gulēju, kārodams vēl vienu kumosu, kad ap mani sanāca vairākas sievietes.

-     Labi, Mārgaret, tu esi mani pārliecinājusi. Vari ņemt viņu līdzi darbā, un skatīsimies, kā viņam veiksies, teica viena no sievietēm.

Mārgareta pasniedzās lejup un paņēma mani rokās. Viņam izdosies, māsa.

-    Nē, neizdosies. Viņš visus nokaitinās un visu sagrauzīs, teica cita sieviete.

Nākamajā rītā Mārgareta man aplika kaklasiksnu un saitē izveda pie mašīnas. Tobij, tu esi tik labs, viņa teica.

Mēs vizinājāmies mašīnā, un es biju priekšējā sēdekļa suns! Taču es vēl nebiju pietiekami liels, lai izbāztu purnu pa logu.

Mārgareta aizveda mani uz vietu, kas ļoti līdzinājās tai, kur kopā ar Sīdžeju bijām gājuši sēdēt uz dīvāna. Es saodu daudzus cilvēkus un jutu, ka daži no tiem ir slimi. Bija kluss, un grīdas bija mīkstas.

Mārgareta nēsāja mani apkārt, un cilvēki mani glaudīja un apskāva; daži nekustīgi gulēja savā gultā un tikai skatījās uz mani. Nekusties! Mārgareta komandēja. Es centos būt rāms, jo biju iemācījies, ka tas nepieciešams, kad saslimst cilvēks. Es nedevu zīmi, kad sajutu stipro, pazīstamo aromātu, kas nāca no pāris cilvēkiem, aromātu, ko tik ilgi biju jutis Trenta elpā. Biju iemācījies, ka komanda, pēc kuras šādos gadījumos jādod zīme, ir "saki lūgšanu", un neviens man to nelika darīt.

Mārgareta drīz nolika mani zemē pagalmā, kuru no visām pusēm ieskāva mūris. Manī bija sakrājies daudz enerģijas, un es kādu laiku skraidīju apkārt. Tad Mārgareta iedeva man virvi ar gumijas bumbiņu galā, un es to purināju un valkāju pa zemi, vēlēdamies, kaut jautrībai piebiedrotos vēl kāds suns. Redzēju, ka otrpus logiem mani vēro cilvēki, tāpēc pacentos ar savu virvi sarīkot kārtīgu izrādi.

Tad Mārgareta ieveda mani atpakaļ ēkā un parādīja krātiņu. Labi, Tobij, tās ir tavas mājas. Uz krātiņa grīdas mētājās jauns spilvens, un, kad Mārgareta pietupās un pasita pa to ar plaukstu, es paklausīgi piegāju klāt un apsēdos uz tā.

Tā ir tava gulta, Tobij. Labi? Mārgareta teica.

Es nezināju, vai man j āpaliekuz spilvena, taču biju noguris un nosnaudos. Pamodos, kad izdzirdēju Mārgaretu runājam.

-    Sveiki, varbūt nosūtīsiet šo ziņu māsai Sesīlijai? Paldies!

Es miegaini palūkojos uz viņu. Kad nožāvājos, viņa,

turēdama pie sejas telefonu, man uzsmaidīja.

-    Sesīlij? Šeit Mārgareta. Es joprojām esmu hospisā kopā ar Tobiju. Nē, pat labāk. Viņš visiem patīk. Šopēcpusdien daži viesi pat sēdēja un skatījās, kā viņš rotaļājas pagalmā. Un nerej, pat ne reizi. Es tiešām tā domāju, jā. Paldies, Sesīlij! Nē, protams, bet nedomāju, ka tas notiks. Viņš ir ļoti īpašs suns.

Es izdzirdēju vārdu "suns" un pāris reižu uzsitu ar asti, tad atkal ieslīgu miegā.

Dažu nākamo dienu laikā es pielāgojos jaunajai dzīvei. Mārgareta nāca un gāja, bet ne katru dienu, un es drīz apguvu Frenas, Petsijas un Monas vārdus tās bija trīs sievietes, kurām patika mani vadāt ciemos pie gultās gulošiem cilvēkiem. Petsija stipri oda pēc kanēļa un mazliet pēc suņa, un neviena no viņām nevalkāja nokarenu apģērbu kā Mārgareta. Viņas man lika darīt "Nekusties", un es gulēju pie cilvēkiem. Reizēm tie gribēja ar mani parotaļāties, un reizēm tie mani glaudīja, bet reizēm vienkārši gribēja pasnaust, taču gandrīz vienmēr es spēju sajust viņu prieku.

-    Tu esi veca dvēsele, Tobij, Frena man teica. Veca dvēsele jauna suņa ķermenī.

Es paluncināju asti, izdzirdot slavējošās balss intonācijas. Cilvēki tādi ir viņi var runāt un runāt, nekad tā ari nepasakot "labs suns", bet tas ir tas, ko viņi cenšas pateikt.

Vēl bez šīs ciemošanās es dabūju izskrieties. Visi mani sauca, daži sēdēja krēslā, kas kustējās, ja Frena vai kāds cits stāvēja aizmugurē un stūma. Mani mīlēja un apskāva, un lutināja ar našķiem.

Vieta, kas man patiešām patika, bija virtuve, kur vīrietis, vārdā Edijs, vienmēr gatavoja ēdienu. Viņš man lika sēdēt un tad iedeva brīnišķīgu našķi, kaut arī "Sēdēt" sunim ir visvieglākais triks.

Mēs šeit esam vienīgie vīrieši, Edijs man teica. Mums jāturas kopā, vai ne, Tobij?

Līdz šim es vienmēr biju bijis kopā tikai ar vienu cilvēku un savu dzīvi veltījis tam, lai viņu mīlētu. Sākumā šis cilvēks bija Ētans es biju tik pārliecināts, ka esmu suns tādēļ, lai mīlētu viņu, ka sāku rūpēties par mazo Klēru tikai tāpēc, ka Ētans tā noteikti gribētu. Taču pamazām es biju iemīļojis Sīdžeju tikpat stipri un biju sācis saprast, ka tāpēc neesmu kļuvis neuzticīgs Ētanam. Suņi drīkst mīlēt vairāk nekā vienu cilvēku.

Taču šajā vietā man vispār nebija neviena konkrēta cilvēka šķita, ka mans mērķis ir mīlēt ikkatru no tiem. Es viņus darīju laimīgus.

Es biju suns, kas mīl daudzus cilvēkus, tieši tāpēc biju labs suns.

Varbūt mans vārds ir Tobijs, taču es biju mērojis garu jo garu ceļu, kopš cilvēki mani tā bija saukuši pirmoreiz. Tagad es sapratu daudz vairāk to, ko biju apguvis sava mūža ceļojumā. Piemēram, es sapratu, kāpēc man liek darīt "Nekusties". Daudzos gultās gulošos cilvēkos bija sāpes, kuras es spēju sajust, un, ja es rāptos viņiem virsū rotaļāties, tad viņiem varētu sāpēt. Man pietika vienu reizi uzmīt uz kāda vīrieša kuņģa, lai apgūtu mācību viņa asais kliedziens dienām ilgi zvanīja man ausīs, liekot justies briesmīgi. Es neesmu Hercogs trokšņains suns, kurš neprot valdīties. Es esmu Tobijs. Es varu nekustēties.

Kad pastaigājos savā nodabā un kad Mona, Frena un Petsija mani nekur neveda, es devos apraudzīt vīrieti, kuram biju uzminis. Viņu sauca Bobs, un es gribēju viņam atvainoties. Kā vairumā istabu, viņam pie gultas bija piestumts krēsls, un, vispirms uzlecot uz tā, es varēju uzkāpt uz segas, nenodarot viņam pāri. Vienmēr, kad Bobu apciemoju, viņš bija aizmidzis.

Kādu pēcpusdienu Bobs viens pats gulēja gultā un es jutu, ka viņš slīd prom no dzīves. Ap Bobu kāpa siltie ūdeņi, nesdami prom viņa sāpes. Es klusi gulēju viņam blakus, būdams ar viņu, cik vien labi to pratu. Man šķita: ja reiz manas dzīves jēga ir sniegt cilvēkiem mierinājumu ciešanās, tad ir pat svarīgāk, ka esmu ar tiem, kad tie ievelk savu pēdējo elpu.

Frena atrada mani tur guļam. Viņa pārbaudīja Bobu un apsedza viņa galvu ar segu. Labs suns, Tobij, viņa čukstēja.

No tā brīža ik reizi, kad jutu, ka kāda laiks ir pietuvojies, es devos pie viņa uz istabu un nogūlos gultā, lai sniegtu mierinājumu un atbalstu, aizejot no šīs dzīves. Reizēm ap viņiem bija savākusies ģimene, un citreiz cilvēki bija vieni, kaut ari parasti viņiem blakus klusi sēdēja kāds no daudzajiem cilvēkiem, kas strādāja šajā ēkā, palīdzot slimajiem.

Reizēm ģimenes locekļi, redzot mani, juta bailes un dusmas.

Es negribu, lai tas nāves suns sēž pie manas mātes! reiz kliedza kāds vīrietis. Es izdzirdēju vārdu "suns", sajutu viņa niknuma aso cirtienu un izgāju no telpas, nezinādams, ko esmu noziedzies.

Tomēr lielākoties visi labprāt pavadīja laiku kopā ar mani. Tā kā man nebija noteikta saimnieka, tad mani ļoti bieži apmīļoja. Reizēm cilvēki sēroja, un, kad tie mani apskāva, es jutu, kā uz to brīdi, kamēr esmu viņu rokās, skumjas atlaiž savu tvērienu.

Taču man pietrūka citu suņu. Man patika visa cilvēku veltītā uzmanība, bet pietrūka tās sajūtas, kad iekodies rīklē otram sunim. Es biju pasācis sapņot par Rokiju un Hercogu, un par visiem suņu parka suņiem, tāpēc nejauši pārsteigumā ierējos, kad Frena izveda mani pagalmā un tur bija vēl viens suns!

Viņš bija mazs, drukns, stiprs suņuks, vārdā Čosers. Viņa kažokā bija Petsijas kanēļa smarža. Mēs tūdaļ sākām cīkstēties, it kā būtu bijuši pazīstami jau gadiem.

-     Lūk, kas Tobijam bija vajadzīgs, Frena smiedamās teica Petsijai. Edijs teica, ka viņu gandrīz jau pārņēmusi depresija.

-     Tas jau ari Čoseram ir kā barība dvēselei, Petsija teica.

Mēs ar Čoseru pacēlām acis. Barība?

Pēc tam Čosers bieži nāca ciemos, un, kaut ari man bija jādara "Nekusties", es vienmēr atradu laiku, lai padauzītos ar viņu.

Reizēm kopā ar ģimenēm, kas nāca uzturēties gultu istabās, ieradās ari citi suņi, bet tie vienmēr bija tramīgi un reti kad gribēja spēlēties pat ja tos izlaida pagalmā.

Šādi pagāja vairāki gadi. Es biju labs suns un biju paveicis daudzas lietas, un varēju justies ērti savā jaunajā lomā suns, kurš nepieder nevienam un reizē pieder visiem.

Kad pienāca Priecīga Pateicības Diena, allaž savācās daudz cilvēku, daudz smaržu un daudz našķu sunim, kas tos pelnījis. Priecīgu Ziemassvētku laikā sievietes, kuras uz galvas nēsāja segas, nāca ar mani spēlēties, dot man našķus un sēdēt ap iekštelpu kociņu. Kokā kā vienmēr karājās kaķu rotaļlietas, bet nebija kaķu, kam ar tām spēlēties.

Jutos apmierināts. Manai dzīvei bija jēga ne tik noteikta kā rūpes par Sīdžeju, bet es joprojām jutos svarīgs.

Un tad kādu pēcpusdienu es noraustījos, pamodos no snaudas un izslēju galvu. Kur ir manas kurpes!? vienā no telpām sauca sieviete.

Es uzreiz atpazinu viņas balsi.

Glorija.

TRĪSDESMITĀ NODAĻA

t

Es aizbrāzos pa gaiteni, gandrīz notriecot no kājām Frenu bridi, kad ielidoju istabā. Glorija gulēja gultā, gaisu pildīja viņas stiprās smaržas, bet es viņu ignorēju un pievērsos kalsnajai sievietei, kura stāvēja viņai blakus. Tā bija mana SIdžeja, kas uzjautrināta vēroja mani.

Es pilnībā pārkāpu noteikumus, aizmirstot atturīgo nosvērtību, ko vienmēr ievēroju cilvēku istabās, un lēcu virsū savai meitenei, ar ķepām sniegdamies viņai pretī.

-     Oho! viņa ieteicās.

Es šņukstēju, sizdams pret zemi nolaisto asti, griezdamies riņķī un lēkādams. Viņa pastiepa pretī rokas un aplika tās ap manu seju, un es aizvēru acis un kunkstēju no labsajūtas par viņas pieskārieniem. Beidzot Sīdžeja bija pēc manis atnākusi! Kā trīsas mani caurstrāvoja pacilātība. Es esmu atpakaļ pie savas meitenes!

-    Tobij! Zemē! Frena teica.

-      Tas nekas. Sīdžeja notupās, locītavām skaļi nokrakšķot. Cik labs suņuks!

Viņas mati tagad bija īsi un neieskāva mani kā kādreiz.

Es nolaizīju viņas seju. Viņa smaržoja pēc saldām lietām

%

un pēc Glorijas. Es apjēdzu, ka viņa ir trausla un vāja, viņas rokas, aizskarot mani, mazliet trīcēja. Tas nozīmēja, ka man jāsavaldās, kas šķita gandrīz neiespējami. Es gribēju riet un skraidīt pa istabu, un gāzt priekšmetus.

-       Tobijs ir mūsu terapijas suns, Frena skaidroja. Viņš šeit dzīvo. Viņš mierina viesus tie par suņuku ļoti priecājas.

-     Glorija nebūs no tiem, Sīdžeja nosmēja. Viņa mīļi ieskatījās man acīs. Tobij, tu esi terapīgls!

Es luncināju asti. Viņas balss mazliet trīcēja un izklausījās samocīta, bet man tik un tā ļoti patika to dzirdēt.

-      Klēra nozaga manu naudu, Glorija paziņoja. Es gribu mājās. Zvaniet Džefrijam! Sīdžeja nopūtās, bet turpināja glaudīt man galvu. Es sapratu, ka Glorija joprojām ir pavisam nelaimīga. Viņa bija ari ļoti veca jutu to pēc smaržas. Pēdējā laikā biju daudz uzturējies pie ļoti veciem cilvēkiem.

Telpā ienāca Petsija, kā parasti smaržodama pēc kanēļa un Čosera. Labrīt, Glorija, kā jūtaties? Petsija jautāja.

-     Tā nekas, Glorija noteica. Viņa atgāzās gultā. Tā nekas.

Petsija palika pie Glorijas, kamēr Sīdžeja un Frena aizgāja uz telpu ar zemo galdiņu. Nu, Tobij, tu arī nāksi? Frena iesmējās, kad iespruku pa durvīm, pirms tās bija paguvušas aizvērties.

-    Cik jauks suns, Sīdžeja teica. Es luncināju asti.

-     Izskatās, ka jūs esat viņam iepatikusies.

Sīdžeja apsēdās krēslā, unessajutusāpjuuzplaiksnījumu, viņai sēžoties. Man tas rūpēja, tāpēc piespiedu galvu pie viņas ceļiem. Viņas roka nolaidās un nevērīgi paglaudīja mani; viņas pirksti mazliet drebēja. Es aizvēru acis. Man viņas tik ļoti bija pietrūcis, bet tagad, kad viņa bija šeit, jutos tā, it kā viņa nekad nebūtu pazudusi.

-    Glorijai ir labās dienas un sliktās dienas. Šī ir samērā laba diena. Lielākoties viņa īsti nav pie skaidras apziņas, Sīdžeja teica.

Es paluncināju asti. Man bija bauda no Sīdžejas mutes dzirdēt pat Glorijas vārdu.

-    Alcheimera slimība var būt tik nežēlīga, tās attīstība tik neparedzama, Frena atbildēja.

-    Visa tā ņemšanās ap naudu dzen mani ārprātā. Viņa visiem stāsta, ka es esot nozagusi viņas bagātību un māju. Īstenībā es viņu uzturu jau pēdējos piecpadsmit gadus un, protams, lai ko es sūtītu, viņai nekad nav bijis gana.

-       Manā pieredzē šādās situācijās gandrīz vienmēr parādās neatrisinātas problēmas.

-     Es zinu. Un man būtu jāspēj labāk tikt ar to galā. Es esmu arī psiholoģe.

-    Jā, tā es izlasīju jūsu dokumentos. Vai gribat parunāt par to, kā tas ietekmē jūsu un mātes attiecības?

Sīdžeja pārdomājot dziļi ievilka elpu. Laikam jau. Man gaisma atausa aspirantūrā Glorija ir narciste, tāpēc viņa nekad tā īsti neapšauba savu rīcību un nedomā, ka kādreiz būtu nodarījusi ko tādu, par ko būtu jāatvainojas. Tāpēc nē, ar viņu nekāds atrisinājums neiestāsies uz to nevarēja cerēt pat tad, kad viņa bija pilnīgi funkcionāla. Taču daudzi bērni ir cietuši narcisma traumu, tāpēc viņa kā māte man ļoti palīdzējusi darbā.

-    Un tas notiek vidusskolā? Frena jautāja.

-   Reizēm. Es specializējos darbā ar ēšanas traucējumiem, kas gandrīz vienmēr visakūtāk izpaužas pusaugu meitenēm. Es gan esmu pa pusei pensionējusies.

Tobrīd es pamanīju, ka zem Frenas skapīšiem atrodas bumbiņa. Es piegāju klāt un pabāzu apakšā purnu, dziļi vilkdams elpu. Bumbiņa bija kā notriepta ar Čosera smaržu. Ko gan Čosers šeit darījis ar bumbiņu?

-     Es lasīju ari to, ka jūs jau vairāk nekā divdesmit divus gadus dzīvojat ar dialīzi. Cerams jūs neiebildīsiet, ka tā jautāju, bet jūs šķietat labs kandidāts nieres pārstādīšanai. Vai to vispār esat apsvērusi?

-    Protams, es varu jums atbildēt, Sīdžeja teica, kaut gan nesaprotu, kāds šiem jautājumiem sakars ar Gloriju.

Es ar ķepām rausos pēc bumbiņas, to aizskardams, bet citādi negūdams panākumus tās izkustināšanā.

-      Hospiss paredzēts ne tikai palicējiem. Tas domāts visas ģimenes vajadzībām. Jo labāk jūs iepazīstam, jo labāk varam jums kalpot, teica Frena.

-   Jā, labi. Man patiesībā pārstādīja nieri tie divdesmit divi gadi ir kopumā. Es dabūju miruša cilvēka nieri, kad man bija pāri par trīsdesmit. Tas man deva vairāk nekā divus gadu desmitus, līdz atkal iestājās mazspēja. To sauc par hronisku atgrūšanu, un tur neko īsti nevar iesākt. Pirms septiņpadsmit gadiem dialīzi atsāku.

-    Kā ir ar vēl vienu pārstādīšanu?

Sīdžeja nopūtās. Galu galā ir pieejams tikai ierobežots orgānu skaits. Es nevarētu vienu no tiem paņemt, ja rindā gaida citi, kuri to pelnījuši vairāk nekā es.

-    Pelnījuši vairāk?

-    Es savas nieres sapostīju, mēģinot izdarīt pašnāvību, kad man bija divdesmit pieci gadi. Ir bērni, kas piedzimst ar slimībām, pie kurām tie nav vainīgi, un kam vajadzīga pārstādīšanas operācija. Es vienu jau paņēmu. Negrasos iztērēt vēl vienu.

-     Skaidrs.

Sīdžeja iesmējās. Tas, kā jūs to tikko pateicāt, atsauca atmiņā kādas piecdesmit psihoanalīzes stundas. Ticiet man, es tur visu jau esmu izdomājusi.

Piespiedos pie Sīdžejas kājas, cerot, ka viņa sadabūs man bumbiņu.

-     Paldies, ka vispār par to runājāt, Frena teica. Ir labāk, ja mēs zinām.

-      Ak, mana māte jums to būtu minējusi. Viņa ļoti izbauda iespēju visiem stāstīt, ka es iedzēru antifrīzu. Pēdējos trīs gadus viņa uzturējās aprūpes centrā un tur visus pārliecināja, ka es esmu elles izdzimums.

Es nemierīgi nožāvājos. Vai visiem citiem vienalga par bumbiņu?

-      Kas notika? Kāpēc jūs pieklusāt? Frena pēc brīža jautāja.

-       Es vienkārši iedomājos, ka varbūt viņa jums to nestāstīs. Viņa ir kļuvusi aizvien nepieejamāka un, protams, gandrīz pārstājusi ēst. Šķiet, kaut kam manī ir grūti pieņemt domu, ka šīs tiešām ir beigas.

-    Ir grūti, Frena sacīja, zaudēt kādu, kurš dzīvē bijis tik svarīgs.

-     Es nebiju domājusi, ka tā notiks, SIdžeja ļoti klusi sacīja.

-    Jūs esat piedzīvojusi zaudējumu ari iepriekš?

-Ojā.

Es piecēlos sēdus, vērodams savu meiteni un aizmirsis par bumbiņu. Viņa sameklēja mīkstu papīra gabaliņu un piespieda to pie acīm. Mans virs Trents nomira pagājušajā rudeni.

Viņas sēdēja un klusēja. Mana meitene noliecās pie manis, un es nolaizīju viņas roku. 1a es uzzināju par hospisu. Trents aizgāja mierīgi, mīlošu cilvēku lokā.

Iestājās vēl viena ilga, skumja pauze. Man patika dzirdēt Trenta vārdu, bet uz Sīdžejas nebija viņa smaržas. Tas bija līdzīgi kā tad, kad es kā Maksis biju sapratis, ka uz

Trenta vairs nav Rokija smaržas. Es zināju, ko nozīmē tas, ka smarža izgaist, vienalga vai tas būtu cilvēks vai suns.

Bija labi būt kopā ar Sīdžeju, bet man bija skumji, ka nekad vairs nesatikšu Trentu.

-    Vai Glorijas slimība atgādināja par vīru? Frena klusi jautāja.

-      Ne gluži. Tas ir pavisam citādi. Turklāt es vienmēr domāju par Trentu. Viņš bija draugs, pie kura varēju vērsties vienmēr, kurš nekad neko neprasīja sev. Es laikam ilgu laiku dzīvoju, veidodama priekšstatu par mīlestību no savām attiecībām ar māti. Kad beidzot biju tikusi no tā vaļā, Trents mani jau gaidīja, un mums kopā bija ļoti brīnišķīga dzīve. Cauri visam un tā nebija nekāda atpūtas pastaiga ar nieres pārstādīšanu un imūndepresantiem, un braucieniem uz traumpunktu viņš vienmēr bija mana klints. Pat tagad es īsti nespēju noticēt, ka viņa vairs nav.

-     Izklausās, ka viņš ir sevišķs, Frena teica. Būtu priecājusies par iespēju viņu pazīt.

Kopš tās dienas mana meitene nāca apraudzīt Gloriju, un es pie durvīm viņu sveicināju un paliku blakus, līdz viņa devās prom. Reizēm Sīdžeja no kabatām ņēma ārā našķus un deva tos man, neliekot izpildīt trikus. Cik labs suns! viņa čukstēja.

Ari Edijs teica, ka esmu labs suns, un viņš šo pārliecību stiprināja ar gaļas našķiem!

-     Tu zini, ka suns ir cilvēka labākais draugs. Tāpēc tu esi šeit, lai cilvēkiem bez māsām būtu vēl arī labākais draugs. Tad nu es domāju, ka mazliet sautējuma gaļas ir mazākais, ko es tev kā draugam varu dot, Edijs sacīja. Es nesapratu, ko viņš saka, taču viņa našķi bija labākie, kādus biju ēdis.

Es nospriedu: gluži kā kādreiz biju palīdzējis Ētanam pieskatīt mazo Klēru, tagad mans uzdevums ir palīdzēt Sīdžejai pieskatīt Gloriju. Glorijas istabā pavadīju daudz laika pat tad, kad pie viņas nebija Sīdžejas. Taču es nemēģināju lēkt Glorijas gultā, jo to vienu reizi, kad biju mēģinājis, viņas acīs pavīdēja šausmas un viņa brēca uz mani.

Daži cilvēki vienkārši nenovērtē to, ka tuvumā ir suns. Skumji iedomāties, ka ir tādi cilvēki. Zināju, ka Glorija ir tāda tāpēc viņa nekad nespēja būt patiesi laimīga.

Frena un Sīdžeja sadraudzējās un bieži pagalmā kopā ēda pusdienas. Es gulēju viņām pie kājām un ēdu krītošās drupačas.

Krītošas drupačas bija mana specialitāte.

-      Man ir jautājums, Sīdžeja vienas šādas maltītes laikā sacīja Frenai, bet es gribu, lai tu padomā, pirms atbildi.

-    Vīrs man teica tieši to pašu, pirms bildināja, Frena atbildēja. Viņas abas smējās.

Es luncināju asti par Sīdžejas smiekliem. Šķita, ka viņā no iekšpuses cērtas tik daudz asu sāpju es tās uztvēru, kad viņa sakustoties satrūkās un viņai aizrāvās elpa un kad viņa, uzmanīgi apsēžoties, izelpoja garā, skaļā nopūtā. Taču ik reizi, kad viņa iesmējās, sāpes šķita atkāpjamies.

-     Nē, tas nav tāda veida piedāvājums, Sīdžeja teica. Tas, ko es biju iedomājusies, es labprāt strādātu šeit, hospisā. Tas ir, kā psihologs. Es redzu, cik grūti jums ar Petsiju un Monu tikt galā, un es to darītu brīvprātīgi. Naudu man nevajag.

-    Kā ar tavu pašreizējo praksi?

-      Es jau ilgu laiku to virzu uz noslēgumu tagad strādāju tikai kā konsultante. Patiesību sakot, man kļūst aizvien grūtāk rast kopīgu valodu ar pusaudžiem vai varbūt ir otrādi. Es viņiem saku, ka identificējos ar viņiem tajā, kam viņi iet cauri, un šo pusaudžu acīs redzu skepsi es viņiem liekos simt gadus veca.

-    Mēs parasti neatbalstām brīvprātīgas ģimenes locekļu attiecības ar slimnīcu, līdz pagājis gads pēc viesa nāves.

-      Es zinu, tu jau to teici. Tāpēc gribu, lai tu par to padomā es ticu, ka manā gadījumā varētu izdarīt izņēmumu. Es ļoti, ļoti labi zinu, kā ir gulēt gultā un justies šausmīgi es to daru trīs reizes nedēļā. Un tas, kam es eju cauri ar Gloriju, sniedz man pamatīgu ieskatu par to, kā jūtas ģimenes.

-    Kā klājas tavai mātei?

-    Viņa… vairs nav ilgi.

-    Tu esi bijusi laba meita, Sīdžej.

-      Jā, nu, ņemot vērā apstākļus. Nezinu, vai Glorija tam piekristu, vai viņa jebkad tam ir piekritusi. Tad tu padomāsi?

-      Protams. Es par to aprunāšos arī ar direktoru un mūķenēm. Tas taču patiesībā jālemj viņiem. Mēs, pārējie, esam tikai darbinieki.

Aptuveni pēc nedēļas es sēdēju pie Sīdžejas kājām Glorijas istabā, kad sajutu, ka Gloriju pārņem pārmaiņas. Dzirdēju, ka viņas elpa kļūst aizvien seklāka, un tad tā apstājās, un pēc tam viņa pāris reižu dziļi ieelpoja. Taču ar katru reizi elpošana pavājinājās, izelpas kļuva gausākas.

Viņa mira.

Es uzlēcu uz blakuskrēsla un vēroju viņas seju. Acis bija ciet, mute pavērta, pirksti sažņaugti uz krūtīm. Uzmetu skatienu SIdžejai viņa gulēja. Es zināju, ka viņa gribētu būt nomodā, tāpēc ierējos vienu spalgu vaukšķi, kas klusajā istabā skanēja ļoti skaļi.

Mana meitene ar izbīli pamodās. Kas ir, Tobij? Viņa piecēlās un pienāca man blakus. Es pacēlu purnu un nolaizīju viņas pirkstus. Ak, viņa nopūtās. Pēc brīža viņa pieliecās un saņēma Glorijas rokas. Es redzēju, kā no viņas acīm birst asaras, un jutu skumjās sāpes viņā. Mēs tā stāvējām vairākas minūtes.

-    Atā, Mammu, Sīdžeja beidzot sacīja. Es tevi mīlu.

Kad Glorija ievilka pēdējo elpu un izdzisa, Sīdžeja

aizgāja atpakaļ uz savu krēslu un apsēdās. Ielēcu viņai klēpī un saritinājos, un viņa mani apskāvusi vieglītēm šūpoja. Es viņai palīdzēju, kā varēju, sērās atrazdamies līdzās.

Tās dienas beigās es kopā ar Sīdžeju un Frenu devos līdz izejas durvīm.

-      Tiksimies dievkalpojumā, Frena teica. Viņas apskāvās. Vai esi pārliecināta, ka vari doties mājās viena?

-     Ir jau labi. Godīgi sakot, tas, ka viss ir cauri, nāk kā atvieglojums.

-     Saprotu.

Sīdžeja paskatījās uz mani, un es paluncināju asti. Sāpēs nedaudz viebdamās, viņa notupās un paņēma mani rokās.

-     Tu esi tik brīnumains suns, Tobij. Tas, ko tu visiem dari mierini un vadi viņus pašās beigās, tu esi brīnums, eņģeļsuns.

Es paluncināju asti "eņģeļsuns" bija kā "dulbursuns", vēl viens vārds, kas nozīmēja, ka esmu labs un esmu mīlēts.

-      Liels paldies tev, Tobij. Tu esi labs suns. Es tevi mīlu.

Sīdžeja piecēlās, uzsmaidīja Frenai un izgāja ārā naktī.

Nākamajā dienā Sīdžeja neatgriezās, arī aiznākamajā ne. Dienas gāja, līdz es vairs nesteidzos uz automātiskajām durvīm, kad tās pavērās, šķita, ka savai meitenei tobrīd neesmu vajadzīgs.

Tā vienkārši bija. Es labprātāk būtu devies līdzi SIdžejai, lai kur ari viņa būtu, bet mans darbs tagad bija aprūpēt un mīlēt visus, kas atrodas manā ēkā, un būt kopā ar cilvēkiem, tiem aizejot no šīs dzīves. Un arī Sēdēt Edijam, lai viņš man dod vistu.

Zināju, ka, gadījumā ja SIdžejai būšu vajadzīgs, viņa spēs mani atrast, kā vienmēr bija atradusi.

Bet tikmēr man atlika vienīgi gaidīt.

TRĪSDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Un tad kādu dienu, kad brūnās lapas pa āru skrēja līdzi vējam tik skaļi, ka dzirdēju tās visā ēkā, pa durvīm ienāca mana meitene. Kamēr viņa tuvojās pa trotuāru, vēl minstinājos, jo nebiju pārliecināts, ka tā ir viņa, gaitā bija kāda dīvaina aizķere viņa piekliboja, un biezais mētelis uz pleciem apslēpa trauslo kalsnumu. Bet, kad durvis atvērās, brāzmainais vējš iepūta man sejā viņas brīnišķīgo smaržu, un es joņoju pāri telpai tieši pie viņas. Uzmanījos un nelēcu virsū, bīdamies, ka viņu apgāzīšu, taču mana aste no prieka sitās, un, kad viņas roka nolaidās, lai mani noglāstītu, es aizvēru acis.

Sveiks, Tobij, esi pēc manis noilgojies?

Frena pienāca klāt un apskāva Sīdžeju, un Sīdžeja vienā no istabām uz galda salika savas lietas, un kopš tās dienas mūsu dzīve noritēja otrādi nekā savulaik. Tagad Sīdžeja uz nakti devās prom un atgriezās tikai no rīta, nevis devās prom no rīta un atgriezās vakarā. Viņa neveda mani uz dīvānu istabu, bet es saodu, ka viņa joprojām to pastāvīgi apmeklē.

Sīdžeja staigāja pa ēku, apmeklēja cilvēkus to istabiņās, sarunājās ar viņiem un reizēm tos arī apskāva. Es vienmēr turējos viņas tuvumā, bet, kad viņa vakarā devās prom, parasti es kādam biju vajadzīgs gultā, tāpēc devos pie viņa gulēt, un reizēm ģimenes locekļi sēdēja, apskāvuši mani.

Runājot ar Sīdžeju, cilvēkiem bieži sāpēja neatkarīgi no tā, vai tie gulēja gultā vai stāvēja pie tās, taču parasti pēc klusas sarunas jutu viņu sāpes mazliet pierimstam. Nereti kāds no ģimenes pasniedzās pēc manis, un mans uzdevums bija ļaut sevi apskaut tik ilgi un cieši, cik viņiem nepieciešams, pat ja man tā nebija ērti.

-    Labs suns, Sīdžeja sacīja. Labs suns, Tobij.

Bieži kopā ar Sīdžeju telpā atradās Frena un Petsija, un viņas teica to pašu: Labs suns, Tobij!

Es priecājos, ka esmu labs suns.

Ari Sīdžejai sāpēja es to jutu un redzēju, kā tas viņu padara lēnāku. Arī viņa, apskaujot mani, jutās mazliet labāk.

Kāda ģimene bija ļoti noskumusi, jo gultā gulošā sieviete ļoti cieta un viņas elpā bija stiprs, metālisks aromāts. Tur bija kāds viņas vecuma vīrietis un trīs bērni, kuri bija tik veci kā Sīdžeja, kad es biju Mollija. Kad viens no bērniem pacēla mani un ielika gultā, es darīju "Nekusties".

-     Austra, Sīdžeja uzrunāja vecāko bērnu meiteni, kura bija augumā garāka par Sīdžeju, ar gariem, gaišiem matiem, kas oda pēc puķainām ziepēm, un viņas rokas stipri smaržoja pēc āboliem. Pievienosies man uz tasīti kafijas?

Jutu, ka Austrā iezvanās trauksme. Viņa paskatījās uz savu māti, kura gulēja, neapjauzdama, ka guļu viņai blakus, tad uz vīrieti, savu tēvu, kurš pamāja ar galvu. Ej vien, mīļā!

Jutu Austrā uzvirmojam ko līdzīgu vainas izjūtai, kad viņa negribīgi aizgāja no mātes gultas. Nospriedu lai kas šeit arī notiek, Sīdžejai vairāk esmu vajadzīgs pie viņas un Austras, nevis pie gultā gulošās sievietes. Kustoties, cik uzmanīgi spēju, nošļūcu uz grīdas un klusi tipināju pa gaiteni pakaļ savai meitenei.

-      Vai gribi kaut ko uzēst? Varbūt banānu? Sīdžeja jautāja.

-     Labi, meitene teica. Viņas sāka čāpstināties, un es drīz sajutu augļa kodīgo, saldo smaržu sajaucamies ar ābolu smaržu uz meitenes rokām. Nogūlos pie viņu kājām zem galda.

-      Droši vien nav viegli būt vecākajai. Es redzu tu māsām esi paraugs, Sīdžeja teica.

-Njā.

-    Gribi par to parunāt?

-    īsti ne.

-     Kā klājas tavam tētim?

-       Viņš… es nezinu. Viņš visu laiku saka, ka mums jācīnās. Bet mamma…

-     Viņa vairs necīnās, Sīdžeja pēc brīža klusi noteica.

-Njā.

-    Tas noteikti ir ļoti satraucoši.

-     Mhm.

Viņas brīdi klusēja.

-     Kāds ēdiens tevi nomierina? Sīdžeja jautāja.

-     Zemesriekstu sviests. Austra sāji nosmēja. A, un vēl, ziniet, tā uzsildāmā lazanja.

-    Ēšana palīdz tikt galā ar stresu, Sīdžeja teica.

Austra klusēja.

-    Bet kad esi ieēdusi par daudz? Sīdžeja klusi jautāja.

Austru pārmāca trauksme. Viņa iztaisnojās krēslā. Kā

jūs to domājat?

-    Kad mācījos vidusskolā, man bija tā pati problēma. Es vienmēr jutos labāk, ja ēdu, Sīdžeja teica. Bet ar katru

kumosu es sevi ienīdu, jo jau tā jutos resna un zināju, ka vienkārši krauju sevī jaunas mārciņas es gandrīz jutu, kā mana pēcpuse kļūst lielāka. Un tad es atbrīvojos no tā, ko biju apēdusi.

Kad Austra ierunājās, viņas drebošajā balsī dzirdēju sirds sišanos. Kā?

-    Tu zini, kā, Austra, Sīdžeja atbildēja.

Austra strauji ievilka elpu.

-    Man acīs vienmēr bija mazi asinsizplūdumi. Upat kā tev, Sīdžeja teica. Reizēm ari mani vaigi bija pietūkuši tāpat kā tavējie.

-    Man jāiet.

-      Lūdzu, pasēdi ar mani vēl mazliet, labi? Sīdžeja lūdza.

Austra šļūkāja kājas. Jutu, ka viņa baidās.

-     Vai tu zināji, ka šie nav mani īstie zobi? Sīdžeja turpināja. Es tos zaudēju vēl jaunībā, un tas viss no skābuma pat mana vecuma cilvēkiem reti ir zobu protēzes, bet es tolaik vēl mācījos koledžā.

-Jūs teiksiet manam tētim? Austra jautāja.

-    Tava mamma zina? Sīdžeja vaicāja.

-    Viņa… Es domāju jā, bet viņa neko nav man teikusi. Un tagad…

-    Es zinu. Austra, ir tāda programma…

-    Nē! Austra asi atcirta. Viņa atstūma krēslu no galda.

-      Es zinu, kā tu jūties. Cik šausmīgi, ka jāglabā šis noslēpums un kā tas liek sevi ienīst.

-    Es gribu iet atpakaļ uz mammas istabu.

Viņas piecēlās. Arī es, nervozi žāvādamies, pieslējos kājās. Sīdžeja nebija tik saspringusi kā Austra, tomēr abās strāvoja stipras jūtas.

-   Es esmu tavā pusē, Austra, Sīdžeja teica. Nākamajās dienās un nedēļās, kad vien tu sajūti to vajadzību, to nevaldāmo tieksmi, lūdzu, piezvani man! Izdarīsi tā?

-    Vai apsolāt neteikt tētim?

-     Tikai tad, ja būšu droša, ka vairs nedarīsi sev pāri, mīļā.

-    Tad jūs neesat manā pusē, Austra noburkšķēja. Viņa pagriezās un aizgāja daudz ātrāk, nekā mana meitene spēja pakustēties. Sīdžeja skumji nopūtās, un es ar purnu pabakstīju viņas roku.

-    Labs suns, Tobij, viņa teica, bet patiesībā nepievērsa man uzmanību.

Es gulēju blakus Austras mātei, kad tā nomira, un viņi visi ļoti noskuma, bērni apskāva mani, un es viņiem darīju "Nekusties". Tur bija Frena un Petsija, bet ne Sīdžeja. Nereti pat tad, ja Sīdžeja atradās ēkā, es biju kopā ar Frenu vai Petsiju, jo viņām biju vairāk vajadzīgs.

Tas bija labs veids, kā aizvadīt dzīves gadus. Tur nebija suņu durtiņu, taču katrreiz, kad piegāju pie mazā pagalma durvīm, tās atslīdēja vaļā, un āra smaržas man pastāstīja, vai snigs vai līs, vai ir vasara vai rudens. Čosers turpināja regulāri nākt ciemos rotaļāties, taču, kad bija uzzinājis, ka var rēķināties ar našķiem no Edija, viņš virtuvē pavadīja gandrīz tikpat daudz laika, cik pagalmā.

-    Redzi, Čoser, tu esi tāds pats kā es tu smagi strādā, bet tas nav smalks darbs. Neviens, kurš uz tevi skatās, neredz neko citu kā smaga darba darītāju, Edijs reiz teica. Čosers mazliet pačīkstēja un nemierīgi pamīņājās, gaidīdams našķi. Bet, lūk, Tobijs viņš ir dakteris. Neviens no mums nekļūs tik gudrs kā Tobijs.

Paluncināju asti par savu vārdu. Čosers nolaizīja lūpas.

-    Bet bekonu gan jums šodien iedošu abiem.

Es tikko valdījos. Bekons!

Reizēm Sīdžeja pazuda uz nedēļu vai divām, taču vienmēr atgriezās. Kādu dienu pusdienlaikā, īsi pēc vienas no šīm ilgajām prombūtnes reizēm, jutu, ka Sīdžeja, runājot ar Frenu, mazliet baidās, tāpēc modri piecēlos sēdus.

-    Mums būs jauns viesis. Varbūt jau pirmdien, Sīdžeja sacīja.

-    Ak tā? Frena noteica.

-     Es. Es būšu tas viesis.

-Ko?

-    Tas nāk gandrīz kā svētība, Frena. Manī tik daudz kas ir nojucis, ka ārsti gandrīz vairs nezina, ar ko sākt. Un, patiesību sakot, es esmu no tā nogurusi. Esmu nogurusi no visām tām sāpēm, no bezmiega, no nelabuma. Esmu nogurusi no 40 tabletēm dienā. Kad nomira Glorija, es sapratu, ka līdz ar to beidzas arī manas saistības. Es nevienam neko neesmu parādā.

-     Sīdžej…

Sīdžeja krēslā sakustējās un noliecās uz priekšu. Šo lēmumu es pieņēmu jau ļoti, ļoti sen, Frena. Tu mani no tā neatrunāsi. Ģimenes saietā no visiem jau atvadījos. Manas lietas ir nokārtotas. Sīdžeja nedaudz iesmējās. Tā es vienmēr un mūžīgi palikšu jaunāka nekā Glorija. Tas viņu briesmīgi tracinās.

-     Domāju, ka mums par to jāparunā. Varbūt tu varētu kaut kur aiziet…

-      Es jau esmu to izrunājusi ar savu terapeitu. Tici man, mēs pēdējo pusotru gadu gandrīz neko citu neesam apsprieduši.

-     Es tik un tā domāju…

-    Es zinu, ko tu domā, bet tā nav. Tā nav pašnāvība, tā ir pieņemšana. Tas ir tikai laika jautājums, kad manī notiks vēl kaut kas. Mani pārņem šausmas, iedomājoties, ka pēc vēl viena insulta varu kļūt par nespējnieku, es redzēju Gloriju un nevaru pieļaut domu, ka ar manām smadzenēm notiktu kas līdzīgs. Šādi es iegūstu kontroli pār procesu: kas, kur un kad notiek. Vai tad tāds nav hospisa nolūks? Nodrošināt, lai dzīves kvalitāte saglabājas vēl arī miršanas procesā?

-    Tomēr tu nezini, vai tev būs vēl viens insults.

-    Frena, es esmu atteikusies no dialīzes.

-    Ak Dievs!

-     Tu nevari iedomāties, kāda tā ir brīvībai Man nekad vairs nebūs tur jāatgriežas. Ir bijuši kāpumi un kritumi, bet šī ir bijusi laba, gara dzīve, un es nenožēloju savu lēmumu. Lūdzu, pacenties mani saprast! Man ir tāda sajūta, ka esmu mākslīgi turēta pie dzīvības un varbūt ar labu mērķi esmu daudziem palīdzējusi. Taču visas prognozes tam paredz sliktas beigas. Gribu, lai aizeju pašas izraudzītā brīdī, nevis lai manu dzīvi mākslīgi pagarina, neņemot vērā tās kvalitāti. Es negribu kļūt par dārzeni.

Bailes Sidžeju bija pametušas. Es ar purnu pabakstīju viņas roku, un viņa mani maigi noglāstīja.

Pēc dažām dienām Sīdžeja pārvācās uz dzīvi šajā ēkā. Tomēr es uzreiz sajutu, ka viņa jūtas sliktāk nekā jebkad iepriekš. Es uzlēcu uz gultas un paliku pie viņas, reizēm pierāpdamies viņai pie galvas, reizēm saritinādamies kājgalī.

-      Labs suns, Tobij, viņa vienmēr teica. Taču viņas balss kļuva aizvien vārgāka. Tu esi ne vien terapīgls, bet arī eņģeļsuns tāpat kā Maksis, tāpat kā Mollija.

Es luncināju asti, dzirdot šos vārdus, pateiktus tik maigā balsī. Mana meitene zināja, kas es esmu, ka vienmēr esmu bijis ar viņu, rūpējies par viņu un sargājis no briesmām.

Daudzi nāca pie Sīdžejas istabā ciemoties, un Sīdžeja vienmēr priecājās tos satikt. Dažus no viņiem es pazinu, piemēram, Greisiju, kura laikā, kad biju Maksis, bija maza meitene, taču tagad pieaugusi sieviete ar saviem bērniem. Sīdžeja skūpstīja bērnus un smējās, un sāpes viņā zuda, līdz nebija manāmas nemaz. Kādu citu sievieti pazinu nesen. Viņas vārds bija Austra tā bija meitene, kuras rokas smaržoja pēc āboliem, un viņa sēdēja blakus Sīdžejai un stundām ilgi sarunājās. Es uz brīdi aizgāju apskatīties, vai neesmu vajadzīgs Frenai vai Petsijai, bet, kad atgriezos, Austra joprojām bija turpat.

-     Visi man vienmēr jautā, kādā specialitātē es gribu studēt, un es visu laiku atbildu, ka vienkārši gribu tikt mediķos. Kā lai es zinu, kas man patiks labāk? Mani vēl nemaz nav uzņēmuši.

-     Uzņems, Sīdžeja teica. Esmu pārliecināta, ka uzņems.

-     Tu man vienmēr esi ticējusi, Sīdžej. Tu izglābi man dzīvību.

-    Nē, tu pati izglābi sev dzīvību. Tu zini, kā programmā saka neviens to nevar izdarīt tavā vietā.

-    Jā, es zinu, Austra noteica.

Sīdžeja vārgi noklepojās, un es ielēcu gultā, lai būtu pie viņas. Viņas roka nolaidās un noglāstīja manu muguru.

-     Es laikam iešu, Austra beidzot sacīja.

-    Es tā priecājos, ka tu atbrauci, Austra!

Viņas apskāvās, un es jutu viņu savstarpējo mīlestību.

-    Lai tev drošs lidojums, Sīdžeja novēlēja. Un atceries, ka tu vienmēr vari man zvanīt!

Austra, asaras slaucīdama, pamāja ar galvu. Viņa, izejot no telpas, smaidīja un māja ar roku, un es pieglaudos savai meitenei, juzdams, ka viņa ieslīgst dziļā snaudā.

Kādu pēcpusdienu, kad Sidžeja baroja mani ar Edija atnesto šķiņķa un siera sviestmaizi, viņa sastinga un paskatījās uz mani. Es turpināju lūkoties uz sviestmaizi.

-    Tobij, viņa teica, klausies! Zinu, ka tu man esi ļoti pieķēries, bet es grasos tevi atstāt. Es varētu palikt, bet esmu izbaudījusi visu labo, ko šī dzīve man var piedāvāt, un esmu nogurusi no sliktā sevišķi no tā, kas mani gaidītu, ja es to paildzinātu. Es vienkārši gribu būt pie sava vīra. Nožēloju vienīgi to, ka atstāju savus draugus, un tu esi viens no šiem draugiem, Tobij. Bet es zinu, ka tevi mīl un par tevi rūpējas, un zinu, ka sunim par visu svarīgāk būt mīlētam un darīt darbu. Tu tik daudzos veidos man atgādini manu Molliju, viņas maigumu, bet ari Maksi, viņa pašpaļāvību. Vai pateiksi maniem eņģeļsuņiem, ka es drīz pie viņiem būšu? Un vai tu būsi pie manis, kad būs pienācis gals? Es negribu baidīties un, ja tu esi blakus, es zinu, ka nebīšos. Tu esi mans draugs uz visiem laikiem, Tobij.

Meitene apskāva mani ciešāk, un starp mums strāvoja stipra mīlestība.

Sīdžeja aizgāja kādā vēsā, skaidrā pavasara pēcpusdienā. Fiena visu dienu bija sēdējusi pie viņas, un es biju nolicis galvu viņai uz krūtīm, bet viņas roka nespēcīgi glāstīja manu kažoku. Sīdžeja pamazām atlaidās no dzīves, līdz, ievilkusi pēdējo elpu, aizgāja.

-       Labs suns, Tobij, Frena man teica. Viņa mani apskāva, un viņas asaras krita manā kažokā.

Es domāju par to, kā mazā Klēra bija nogāzusies no laipas Fermā. Kā viņas actiņas bija mani uzlūkojušas, kad Glorija viņu pacēla. Daudī, viņa teica. Atcerējos, kā viņa kopā ar Trentu bija ienākusi pagalmā, lai vestu mani uz mājām. Es domāju par viņas apskāvieniem un skūpstiem, par to, kā laikā, kad biju Maksis, viņa bija mani sildījusi pie savām krūtīm.

Tagad man būs jādzīvo bez viņas apskāvieniem.

Mana Sīdžeja. Viņa iemācīja man, ka ir labi mīlēt vairāk nekā tikai savu zēnu Ētanu, atklājot to, ka savās dzīvēs esmu mīlējis daudzus cilvēkus, ka mana galvenā dzīves jēga bijusi mīlēt cilvēkus. Viņas klātbūtne manās dzīvēs veidoja manas esības kodolu un deva man iespēju palīdzēt cilvēkiem, kas savās istabās gulēja gultās, cīnīties ar bailēm, atrast pēdējo mieru un pieņemšanu.

Es šiem cilvēkiem kalpoju vēl daudzus gadus pēc Sīdžejas aiziešanas, taču nepagāja ne diena, kad neiedomājos par viņu par mazo Klēru, kas bija iespraukusies zirga steliņģī, par Sīdžeju, kura bija apķērusi mani mašīnā pie okeāna, par savu Makša dzīvi pie Trenta.

Kad kādu rītu nokārtojoties asa sāpe lika man iekliegties, Petsija, Frena un Edijs aizveda mani pie Vetārsta, un es sapratu, kāpēc līdzi brauc viņi visi. Es jau gandrīz pilnībā biju zaudējis redzi, taču joprojām jutu kanēļa, Čosera un Petsijas roku smaržu, kad viņa pacēla mani, elsdama ienesa Vetārsta kabinetā un nolika uz vēsā galda. Edija stiprās, pēc vistas gaļas smaržojošās rokas aijāja mani, un viņi visi čukstēja man ausī, kad pēkšņs dūriens sniedza gandrīz tūlītēju atvieglojumu.

Mēs tevi mīlam, viņi teica.

Šoreiz, viļņiem pāršalcot mani, tie nebija tumši tajos kā zaigojošās putās dejoja miljoniem burbulīšu. Es pacēlu galvu un laidos uz gaismu, traukdamies caur ūdens virsmu krāšņajā saullēktā. Zelts gaisma laistījās kā zelts, rotaļādamās maigajos viļņos, un pēkšņi manas acis kļuva skaidras un redze asa kā kucēnam. Manu degunu pildīja brīnišķu smaržu buķete, un man salēcās sirds, attopot, ko esmu saodis.

-    Mollij! dzirdēju kādu saucam.

Es strauji pagriezu galvu, un tur viņi bija cilvēki, kurus biju saodis. Visi, ko savā mūžā biju mīlējis, stāvēja krastā, smaidīja un aplaudēja. Priekšā redzēju stāvam Ētanu un Hannu, un Trentu, un Sīdžeju, ari Endiju, Maiju, Džeikobu un visus pārējos.

-    Beilij! Ētans iesaucās, mādams ar roku.

Mans vārds bija Tobijs un Draudziņš, un Mollija, un Maksis, un Beilijs, un Ellija. Es biju labs suns, un šī bija mana balva. Beidzot es varu būt kopā ar cilvēkiem, kurus mīlu.

Aiz prieka smilkstēdams, es pagriezos un peldēju pretī zeltainajam krastam.

PATEICĪBAS

Šī ir tā grāmatas daļa, kurā man jāatzīst, ka visā procesā palīdzību snieguši daudzi, un visvieglāk būtu sākt no, nu teiksim, no sākuma. 2010. gada jūlijā pumpurojošajam suņu grāmatu zaram pievienojās vēl viena grāmata ar suni uz vāka Suņa dzīves jēga, tā to sauca. Pirmajā nedēļā pēc izdošanas šis romāns (mans pirmais) ielēca bestselleru sarakstos un palika tur deviņpadsmit nedēļas. Ar kukuļošanu šādos sarakstos netikt, kaut daži to noteikti ir mēģinājuši. Cilvēkiem grāmata jānopērk, un pietiekami daudzi Suņa dzīves jēgai deva iespēju, kas beigās nozīmēja brīnišķīgu atsaucību grāmatnīcās.

Un tas, lūk, novedis pie šī pie turpinājuma. Neviens neizdod turpinājumus grāmatām, kuras nav izdevies pārdot, tāpēc vislabāk sākt izteikt pateicību visiem, kas manu romānu vispār iegādājušies. Jūsu dēļ Suņa ceļojums atradis patvērumu pie Tom Doherty Associates, izdevniecības Macmūlan laikraksta, un tie ir tie paši cilvēki, kuri sniedza tik lielisku atbalstu romānam Suņa dzīves jēga.

No Tom Doherty Associates gribu pateikties Kristinai Sevikai, manai redaktorei, kura jau tad, kad šis romāns vēl bija tikai manuskripts, deva tik lieliskus padomus un brīnišķīgas idejas, ka man izdevās atrast ceļu uz tieši tādu grāmatu, kādu vēlējos sarakstīt. Es gribu pateikties Lindai Kvintonai, kura ir bijusi nepagurstoša manu romānu aizstāve un pierādījusi savu radošumu, gudrību un (man tas jāpasaka) toleranci attieksmē pret manām grāmatām un maniem centieniem. Paldies Kārenai Lovelai par publicitātes burvestību un atbalstu mārketingā. Paldies Ketlinai Dokertijai, kura ieinteresēja par manu grāmatu skolēnus, un Tomam Dokertijam cilvēkam aiz priekškara.

Ja nebūtu Skota Millera, mana Trident Media aģenta, vispār nebūtu izdota neviena mana grāmata. Skots ticēja man tad, kad vēl nevienam neko nevarējām pārdot, un to es, Skot, neaizmirsīšu.

Keila Ibarra bijusi šeit, Cameron Productions, Inc. vispasaules birojā, un bez viņas mēs nebūtu spējuši atbildēt uz lasītāju lūgumiem un uzturēt apburošo Nedēļas suņa programmu mājaslapā www.adogspurpose . com. Mājaslapu izstrādājusi un izveidojusi apbrīnojami talantīgā Hilarija Kārlipa no www.flyhc.com .

Šai grāmatai nepieciešamais izpētes darbs nesagādāja grūtības, jo mana meita Džordžija strādā pašai piederošajā un pašas uzturētajā dzīvnieku glābšanas centrā Life is Better Rescue Kolorādo štatā. Tu dari lielisku darbu, un es lepojos ar tevi.

Lielu daļu no tā, ko zinu par hospisiem un cilvēku aprūpi dzīves nogalē, esmu uzzinājis no savas tantes Lūsijas, kura gadu desmitiem ilgi brīvprātīgi darbojusies Eindželas hospisā Livonijā Mičiganas štatā. Viņa mani iepazīstināja ar Bobu Aleksandru, un viņš, Bārba Iovana, sociālā darbiniece Mērija Anna Džoganika, medmāsa Pegija Devosa un hospisu medmāsa Kārena Lemona bija gana pacietīgi un laipni, atbildot uz maniem jautājumiem un palīdzot man saprast, ko tas nozīmēja ģimenes loceklis nokļuvis hospisa aprūpē. Es gribu pateikties gan par viņu sniegto informāciju, gan par to, cik maigi viņi aprūpēja tanti Lūsiju pagājušovasar pirms viņas aiziešanas. Tante Lūsij, tu man biji kā otra mamma.

Runājot par hospisu, mans draugs Denions Brinklijs un viņa Krēslas brigāde devušies misijā vairot sabiedrības sapratni par nāvi un nodrošināt, lai nevienam, sevišķi jau mūsu valsts veterāniem, nenāktos mirt vienatnē. Paldies tev, Denion!

Visiem, kam jāsaskaras ar dzīves noslēguma izvēlēm, iesaku izlasīt Megijas Kalenanas un Patricijas Kellijas sarakstīto grāmatu Final Gifts: Understanding the Special Awareness, Needs and Communications of the Dying (Bantam, 1997). Tā ir brīnišķīga grāmata.

Es nevarētu uzrakstīt grāmatu par dzīvniekiem, neizlasījis Templas Grendinas nenovērtējamo Animals Make Us Human: Creating the Best Life for Animals (Houghton Mifflin Harcourt, 2009) un Animals in Translation: Using the Mysteries of Autism to Decode Animal Behavior (Mariner Books, 2006). Abu šo darbu līdzautore ir Ketrina Džonsone, un es nožēloju, ka, iepriekš citējot šīs divas brīnišķīgās grāmatas, neesmu sniedzis pienācīgas atsauces.

Pētot suņus, es nejauši atradu ļoti īpašu un vērtīgu Rodžera Abrantesa grāmatu Dog Language: An Encyclopedia of Canine Behaviour (Wakan Tanka Publishers, 1997). Tā man palīdzēja atšifrēt, kas īstenībā notiek suņu parkā.

Tāpat varu ieteikt Stenlija Korena grāmatu, kura man ļoti noderējusi: How Dogs Think: What the World Looks Like to Them and Why They Act the Way They Do (Free Press, 2005) un Aleksandras Horovicas Inside of a Dog: What Dogs See, Smell, and Know (Scribner, 2010).

Mēģinot saprast ēšanas traucējumus, varēju vērsties pie saviem draugiem, kuri ar tādiem dēmoniem cīnījušies; cienot viņu privātumu, šeit nesaukšu viņu vārdus. Viņi jau paši zina, ka esmu pateicīgs par gūto ieskatu. Vēl varu ieteikt Dženijas Šeferas un Toma Ratlidža grāmatu Life Without Ed: How One Woman Declared Independence from Her Eating Disorder and How You Can Too (McGrow-Hill, 2003), Dr. Anitas A. Džonstones Eating in the Light of the Moon: How Women Can Transform Their Relationship with Food Through Myths, Metaphors, and Storytelling (Gurze Books, 2000) un Portijas de Rosi Unbearable Lightness: A Story of Loss and Gain (Atria, 2010).

Mana draudzene Dina Zafiris, "Uzvedības glābēja", trenē suņus vēža diagnozes noteikšanā līdzīgi tam, kā to dara Endija Mollijas dzīves laikā. Paldies, Dina, par padomu, palīdzību un par to, ka biji tik laba otrā mamma Takeram!

Protams, tas vēl nav viss, jo grāmata nerodas no izpētes, lieliskas komandas un cilvēku vēlēšanās lasīt gala iznākumu vien, mana personiskā atbalsta grupa sākas ar maniem vecākiem, Bilu un Monsiju Kameroniem, kuri man vienmēr teikuši ja tu vēlies kļūt par rakstnieku, tad tu vari kļūt par rakstnieku. Mana māsa Džūlija savu ārsta praksi pārvērtusi par grāmatnīcu un burtiski jūsmo par katriem maniem panākumiem, vienalga lieliem vai maziem. Man tik ļoti paveicies, ka viņa ir manā dzīvē.

Mana māsa Eimija, skolotāja, un viņas draudzene Džūdija Robena brīnišķīgi pastrādāja, sastādot romāna Suņa dzīves jēga un manas otrās grāmatas Emorija dāvana darba burtnīcu. Man droši vien izdosies viņas pierunāt darīt to pašu ar romānu Suņa ceļojums. Viņa nolēmusi nevis kļūt par mis Ameriku, bet palīdzēt savam vecajam Brūsam.

Kā jau gaidāms no tik lieliska tēva kā es, man ir lieliski bērni, bet viņiem lieliski laulātie draugi. Manas meitas Džordžijas dzīvnieku patversme nebūtu iespējama bez Kristofera, viņas vira, kurš nepagurstoši un bez ierunām darbojas kopā ar viņu. Meita Celsija kopā ar savu vīru Džeimsu atlidoja pie manis dienā, kad tika izdots romāns Emorija dāvana, un pat aizbrauca uz Havaju to nosvinēt. Mans dēls Čeiss savervēja Čārliju Salemu, un viņi abi lieliski pastrādājuši, atbalstot manu rakstīšanu.

Paldies manai svainei, Nobela prēmijas laureātei Marijai Jelmai par Ziemeļkalifornijas kampaņas vadīšanu un par to, ka viņa pasaulei devusi Ētanu, Maiju un Džeikobu. Paldies, Ted, ka tajā līdzdarbojies!

Kad lasīsiet šo pateicību, mana trīspadsmit varenus gadus ilgusī laikraksta sleja būs noslēgusies. Tā esmu nolēmis: pēc 2010. gada Laikrakstu sleju autoru gada balvas iegūšanas ir pienācis laiks noslēgt manas iknedēļas pārdomas, kas bija sākušās ar sleju "Ģimenes tikšanās", kurā galvenokārt tika runāts par bērnu audzināšanu. Es izstājos savā augstākajā punktā, pirms spēju rakstīt par mazbērniem.

Gandrīz visas manas slejas rediģējis Bobs Bridžess, turklāt brīvprātīgi. Paldies, Bob! Un paldies slejas redaktoram Entonijam Zurkeram un Džekam Ņūkombam, kā ari visiem citiem Creators darbiniekiem par manas slejas sindicēšanu!

Paldies Gevinam Pelonam par ticību un atbalstu manai rakstīšanai, kā arī par savas profesionālās reputācijas likšanu uz spēles.

Paldies, Džef Dženings, ka esi nepagurstoši atbalstījis vārdos un darbos, un paldies visām neatkarīgajām grāmatnīcām, kas atbalstījušas un cēlušas romānu Suņa dzīves jēgai

Paldies, Deba Mengelsdorfa, par viedo padomu suņu un veterinārklīnikas jautājumos!

Paldies Klērai Lazebnikai, brīnišķīgai rakstniecei un lieliskai draudzenei, viņa palīdz man saglabāt prāta līdzsvaru brīžos, kad j au gāžos vai lecu no augstu nostieptās virves, kas ir autora situācija mūsdienu pasaulē. (Nav tā, ka es sūdzos, es gribēju būt uz tās augstās virves!) Paldies visiem Lazebnikiem par to, ka esat ar mani dalījušies Klērā un visā citā!

Džūlija, Norma, Mārsija raganu saiets. Paldies jums, joprojām esmu jūsu apburts.

Maksīna Lapidusa ir ģeniāla.

Tonij Martenij, paldies, ka izveidoji Brūsa Kamerona fanu klubu Havajā! Kad tu mani "aizlidināsi" uz tikšanos?

Taker, tu esi labs suns!

Teds un Evija Mičoni radījuši vienu no skaistākajām būtnēm, ko savā mūžā esmu redzējis: Ketrinu Mičonu.

Ketrin, tu zini, cik daudz tevis ir visā, ko es rakstu. Tava mīlestība man dod jēgu, tā ir dāvana, tā liek man novērtēt šo ceļojumu.

Apgāds Zvaigzne ABC izdevis ari Viljama Brūsa Kamerona romānu "Suņa dzīves jēga".

V. Brьss Kamerons SUŅA CEĻOJUMS

Redaktore /Inita Po/akovska

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA, K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010. Red. nr. T-252. SIA Preses nams Baltie

[1] pēcdzemdību (latīņu vai.).

Content

Kamerons Viljams Bruss Suņa ceļojums

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ NODAĻA

ASTOTĀ NODAĻA

DEVITA NODAĻA

DESMITĀ NODAĻA

VIENPADSMITĀ NODAĻA

DIVPADSMITĀ NODAĻA

TRISPADSMITA NODAĻA

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

PIECPADSMITĀ NODAĻA

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

DIVDESMITĀ NODAĻA

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

DIVDESMIT DEVITA NODAĻA

TRĪSDESMITĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT PIRMĀ NODAĻA

PATEICĪBAS