Dimā (tēvs) Aleksandrs

Vikonts de Braželons jeb pec desmit gadiem-6 grāmata

Aleksandrs Dimā (tēvs)

Kopoti raksti piecpadsmit sējumos

Divpadsmitais sējums

Vikonts de Braželons jeb

pec desmit gadiem

Otrā grāmata Sestā daļa

Rīgā 1997

SESTĀ DALA

Tulkojusi L.RozIte Redaktors: H.Jubels Korektore: G.Kalniņa

Ofseta papīrs. Līgumcena.

SESTĀ DALA

I

Rīts

Senie hronisti sev raksturīgajā retorikā neatteiktos pretnostatīt Filipa atpūtu karaļa guļvietā zem baldahīna un drūmo karaļa likteni, kurš lika viņam izmisumā triekties pret restēm un atslēgām. Mēs nebūt neuzskatām, ka retorika ir kaut kas slikts, un nepiederam pie tiem, kuri ir pārliecināti, ka tā veltīgi izpušķo vēsturi, tomēr pacentīsimies pēc iespējas mīkstināt šo kontrastu, par ko jau iepriekš lūdzam lasītāja piedošanu. Mēs ieskicēsim citu ainu, kas mums šķiet interesanta un var kalpot kā pirmās papildinājums.

Jauno princi Morfeja apartamentos nogādāja no Aramisa istabas tas pats mehānisms, ar kura palīdzību no turienes aizgādāja prom karali.

Aramiss nospieda kaut kādu ierīci, kupols sāka lēni slīdēt lejup, un Filips atradās blakus karaļa gultai, kura pēc tam, kad bija atstājusi savu gūstekni pazemes dziļumos, atkal pacēlās iepriekšējā vietā.

Vienatnē ar šo greznību un varenību, kas viņam kopš šī brīža bija lemtas, ar lomu, ko pats bija uzņēmies, Filips pirmoreiz sajuta dvēseles trīsas, kas lika spēcīgāk iepukstēties viņa karaliskajai sirdij.

Un tomēr, paskatījies uz tukšo gultu, kas vēl glabāja viņa brāļa ķermeņa iespiedumus, viņš kļuva nāves bāls.

Mēmā līdzzinātāja bija izpildījusi savu pienākumu un atkal atgriezusies iepriekšējā vietā: te tā stāvēja, glabādama nozieguma pēdas; tā atklāti un skarbi uzrunāja šī nozieguma vaininieku, kā jau savu cilvēku, no kura nav jākautrējas. Tā runāja patiesību.

Pieliecies, lai varētu labāk apskatīt karalisko guļvietu, Filips pamanīja lakatiņu, kas vēl bija valgs no aukstajiem sviedriem, kuri bija plūduši pār Ludviķa XIV pieri. Tie šausmināja Filipu tāpat kā Ābela asinis Kainu [1] .

— Te nu es esmu aci pret aci ar savu likteni, — pelēki bālu seju un kvēlojošām acīm viņš noteica. — Vai tas būs briesmīgāks par manu ieslodzījumu? Vai es vienmēr ieklausīšos savas sirdsapziņas balsī, vai varēšu domāt, par ko vien vēlos?.. Jā, šai gultā atpūtās karalis: viņa galvas iespiedums ir spilvenā, un viņa asarās samircis kabatas lakatiņš. Es neuzdrošinos apgulties šai gultā un pieskarties lakatiņam, uz kura izšūti Ludviķa iniciāļi un ģerbonis!.. Jābūt apņēmīgākam, jālīdzinās d'Erblē kungam, kurš vēlas, lai rīcība vienmēr ietu soli tālāk kā domā; ņemsim d'Erblē kungu par piemēru, jo viņš domā tikai par sevi un viņu uzskata par kārtīgu cilvēku, tāpēc ka viņš nav nodarījis nevienam nekādu ļaunumu, izņemot savus ienaidniekus, un nav nodevis nevienu citu kā tikai tos.

Šī gulta būtu mana, ja Ludviķis XIV to nebūtu man atņēmis mūsu mātes nozieguma rezultātā. Šis lakatiņš, uz kura izšūts Francijas ģerbonis, ari būtu mans, un to nelietotu neviens cits kā tikai es, ja man, kā teica d'Erblē kungs, būtu atstāta mana īstā vieta Francijas karaļu šūpulī. Filip, gulies šai gultā kā īstais Francijas dēls! Filip, tu esi vienīgais Francijas karalis un saņem sev nolaupīto ģerboni! Filip, tu esi vienīgais likumīgais sava tēva Ludviķa XIII mantinieks, un tādēļ esi nežēlīgs pret uzurpatoru, kurš arī vēl tagad nenožēlo ciešanas, ko tev sagādājis!

To teikdams, Filips, par spīti instinktīvajam riebumam un šausmu trīsām, kas stindzināja visu viņa ķermeni un gribu, piespieda sevi apgulties karaļa gultā, kas vēl bija silta no Ludviķa XIV ķermeņa, un piekļāva savai pierei vēl mitro lakatiņu.

Kad viņa galva atslīga atpakaļ, iegrimdama mīkstajā dūnu spilvenā, viņš virs savas galvas ieraudzīja Francijas karalistes kroni, kuru, kā jau teicām, turēja eņģelis ar zeltītiem spārniem.

Lasītāj, mēģini tagad iedomāties šo viltvārdi ar drūmo skatienu un drudžaini kvēlojošo ķermeni. Viņš atgādināja tīģeri, kurš klīdis apkārt negaisa naktī, pagājis garām niedrājam un nezināmai palejai, beidzot apstājas lauvas pamestas alas priekšā, lai iekārtotos tajā. Viņu šurp atvedusi lauvas smaka un apdzīvotas mītnes miklā dvaka. Alā viņš atrod sausu zāli, kur apgulties un apgrauztus kaulus. Viņš ienāk, cieši vērodams tumsu un pētoši taustīdams to ar savu vērīgo un degošo skatienu; viņš nopurinās, un no viņa ķermeņa uz visām pusēm šķīst ūdens, dūņas un netīrumi.

Beidzot tīģeris smagi noliekas uz grīdas, uzlicis resno purnu milzīgajām ķepām; viss viņa ķermenis ir sasprindzis, viņš ir gatavs cīņai. No dziļā noguruma radītās snaudas zvēru brīdi pa brīdim izrauj zibens, kas uz mirkli apmirdz lauvas alas spraugas, vai vēja nolauzto zaru troksnis, vai arī krītošie akmeņi, kas rada nojautu par draudošajām briesmām.

Var jau lepoties, ka guli lauvas midzenī, bet neprātīgi ir cerēt, ka te izdosies mierīgi aizmigt.

Filips ieklausījās katrā troksnītī; viņa sirds sažņaudzās, iztēlojoties dažādās briesmas, un tomēr viņš ticēja savas dvēseles spēkam, kas vēl divkāršojās, pateicoties apņēmībai, kādu viņš pats sev iedvesa, tādēļ princis nepadevās vājumam un gaidīja izšķirošo brīdi, lai varētu īsti novērtēt sevi. Viņš domāja, ka draudošās briesmas būtu kā fosfora uzliesmojumi vētras laikā, kuri jūrniekam norāda trakojošo viļņu augstumu.

Nekas tomēr nenotika. Klusums, nāvīgākais nemierīgo un godkārīgo siržu ienaidnieks, visu nakti kā biezā pārklājā ietina nākamo Francijas karali, kurš dusēja nozagtā kroņa ēnā.

Uz rīta pusi kāds cilvēks, vai drīzāk ēna, ieslīdēja karaļa guļamistabā. Filips to gaidīja un nebrīnījās par viņa ierašanos.

—   Nu kā, d'Erblē kungs? — viņš apjautājās.

—   Viss kārtībā, jūsu majestāte, tas nu ir izdarīts.

—   Kā?

—   Viss, ko mēs jau gaidījām.

—   Pretošanās?

—   Traka: vaimanas un kliedzieni.

—   Un pēc tam?

—  Tad sastingums.

—  Vēl vēlāk?

—  Pilnīga uzvara un absolūts klusums.

—  Vai Bastīlijas komandants neko nenojauš?..

—  Neko.

—   Bet līdzība?

—  Tā ir panākumu cēlonis.

—   Bez šaubām tomēr centīsies pierādīt, kas viņš ir; esiet uz to gatavs. Es arī būtu varējis to darīt, kaut gan man būtu jācīnās pret daudz varenāku varu nekā tā, kas man ir tagad.

— Es jau par visu parūpējos. Pēc dažām dienām, bet, ja vajadzēs, varbūt arī ātrāk, mēs izvedīsim gūstekni no cietuma un aizsūtīsim trimdā uz vistālākajām zemēm…

—  No trimdas var atgriezties, d'Erblē kungs.

—  Es runāju par tik tālām zemēm, ka no turienes atgriezties nav cilvēka spēkos un tam nepietiks pat ar visu dzīvi.

Aramisa un jaunā karaļa acis vēlreiz sastapās, un abās bija sastingusi vēsa savstarpējā sapratne.

—  Un di Valona kungs? — Filips jautāja, vēlēdamies mainīt sarunas tēmu.

—  Šodien viņu stādīs jums priekšā un viņš konfidenciāli apsveiks jūs par izglābšanos no briesmām, kurās bijāt iekļuvis uzurpatora vainas dēļ.

—  Bet ko mēs darīsim ar viņu?

—  Ar di Valona kungu?

—  Mēs dāvāsim viņam hercoga titulu, vai ne?

—   Jā, hercoga titulu, — Aramiss ar dīvainu smaidu apstiprināja-

—  Kāpēc jūs smejaties, d'Erblē kungs?

—  Mani sasmīdināja jūsu tālredzība. Jūs bez šaubām baidāties, ka nabaga Portoss var kļūt par visai neērtu liecinieku un gribat tikt no viņa vaļā.

—  Dāvinot viņam hercoga titulu?

—  Protams. Jūs taču viņu nogalināsiet — viņš nomirs no prieka, un līdz ar viņu pazudīs ari noslēpums.

—   Ak Dievs!

—   Un es zaudēšu labu draugu, — Aramiss flegmātiski noteica.

Aiz šiem jociņiem sazvērnieki centās slēpt savu prieku un lepnumu

par uzvaru, bet pašā sarunas karstumā Aramiss kaut ko sadzirdēja, un tas lika viņam aprauties.

—   Kas tur ir? — Filips noprasīja.

—   Rīts, jūsu majestāte.

—   Un kas par to?..

—   Pirms likāties gultā, jūs droši vien vakar atstājāt kādu rīkojumu uz šodienu?

—  Es teicu musketieru kapteinim, ka gaidīšu viņu no rīta šai stundā, — jauneklis strauji atteica.

—  Ja jūs viņam tā teicāt, tad viņš noteikti ieradīsies, jo ir ārkārtīgi precīzs.

—   Es dzirdu soļus priekšistabā.

—   Tas ir viņš.

—   Tātad sākam uzbrukumu, — jaunais karalis apņēmīgi noteica.

—    Piesargieties! Sākt uzbrukumu ar d'Artanjanu būtu pilnīgs neprāts. D'Artanjans neko nezina, neko nav redzējis, viņš ir simtiem jūdžu tālu no jebkādām aizdomām par mūsu noslēpumu, — bet, ja šorīt viņš te ienāks pirmais, tad jutīs, ka kaut kas nav kārtībā, un nolems, ka viņam tas jāizpēta. Tādēļ, jūsu majestāte, pirms mēs ielaižam d'Artanjanu, istaba kārtīgi jāizvēdina, tas ir, jāizlaiž tai cauri tik daudz cilvēku, lai karalistes labāko dzinējsuni no īstajām pēdām novirza pārdesmit citu smaku.

—   Bet kā lai atbrīvojas no viņa, ja pats liku ierasties? — karalis iebilda, vēlēdamies pēc iespējas ātrāk pamēroties spēkiem ar tik bīstamu pretinieku.

—   Es to uzņemos, — noteica Vannas bīskaps. — Iesākumā došu tādu triecienu, kas viņu uzreiz apstulbinās.

Tobrīd pie durvīm pieklauvēja.

Aramiss nebija kļūdījies: tas patiešām bija d'Artanjans, kurš ziņoja par savu ierašanos.

Mēs redzējām, kad d'Artanjans pavadīja nakti sarunā ar Fukē un pēc tam izlikās aizmidzis, bet tēlot miegu bija diezgan nogurdinoši, tāpēc, tiklīdz superintendanta guļamistabas greznās, ciļņiem rotātās karnīzes rītausma iekrāsoja gaišzilā krāsā, d'Artanjans piecēlās no sava krēsla, sakārtoja zobenu, ar piedurkni noglauda saburzīto apģērbu un patīrīja cepuri kā sargzaldāts, kam jāstājas sava vada komandiera priekšā.

—   Vai jūs aizejat? — Fukē jautāja.

—  Jā, monsenjor, bet jūs?..

—   Es palieku.

—   Vai jūs apsolāt?

—   Protams.

—   Lieliski. Turklāt es aizeju uz īsu brīdi, tikai lai uzzinātu atbildi. Jūs jau saprotat, par ko es runāju.

—   Uzzinātu spriedumu, jūs gribējāt teikt.

—  Paklausieties, manī ir kaut kas no senajiem romiešiem. No rīta, celdamies augšā no krēsla, es ievēroju, ka mans zobens nav īsti makstī un siksna nošķiebušies sāņus. Tā ir droša pazīme.

—   Kam? Veiksmei?

—   Iedomājieties vien. Katru reizi, kad sasodītā vērša āda pielipa manai mugurai, es vai nu saņēmu brāzienu no de Trevila kunga, vai arī kardināls Mazarīni man atteicās dot naudu. Katru reizi, kad zobens aizķērās makstī, tas nozīmēja, ka mani gaida kāds nepatīkams uzdevums, kā tas bija, starp citu, visu dzīvi. Katru reizi, kad zobens pinās man pa kājām, mani viegli ievainoja. Vienmēr, kad ne no šā, ne no tā zobens pats izlēca no maksts, es — varu to apgalvot pilnīgi droši — paliku kaujas laukā un pēc tam divus trīs mēnešus vāļājos pa gultu, aplipināts ar plāksteriem un pakļauts ķirurgu spīdzināšana- nai.

—  Es nemaz nezināju, ka jums pieder tik apbrīnojams zobens, — Fukē tik tikko pasmaidīja; pat tādam smaidam viņam bija jāsaņem visi spēki.

—  Zobens būtībā tāpat pieder manam ķermenim kā viss pārējais. Esmu dzirdējis, ka dažiem par nākotni vēsta kāja, citiem — asiņu pulsēšana deniņos. Man nākotni pareģo uzticamais zobens. Ā! Tikko tas noslīdēja uz pēdējo siksnas cilpiņu. Vai zināt, ko tas nozīmē?

—   Nē.

—   Tas vēsta, ka šodien es kādu arestēšu!

—   Ā! — superintendantu šī atklātība drīzāk pārsteidza nekā nobiedēja. — Ja jau zobens jums neko sliktu nevēstīja, tad iznāk, ka mans arests jums nemaz nav bēdīga nepieciešamība?

—   Jūs arestēt? Kāpēc jūs tā domājat?

—   Kā gan citādi. Jūsu pazīme…

—   Tā noteikti neattiecas uz jums, jo jūs esat arestēts jau kopš vakarvakara. Nē, tas nebūsiet jūs, ko es šodien arestēšu. Tāpēc jau es priecājos un saku, ka mani gaida laimīga diena.

Pēc šiem sevišķi laipni izteiktajiem vārdiem kapteinis atstāja Fukē, lai dotos pie karaļa.

Musketieris jau bija pārkāpis slieksni, kad Fukē viņu uzrunāja:

—   Parādiet man vēlreiz savu labvēlību.

—   Lūdzu, monsenjor.

—   D'Erblē kungu! Ļaujiet man satikt d'Erblē kungu!

—   Labi, es darīšu visu, lai atvestu viņu šurp.

D'Artanjans nevarēja ne iedomāties, ka tik viegli varēs izpildīt savu solījumu. Pats liktenis bija lēmis, lai todien izpildītos visi viņa rīta pareģojumi.

Kā jau iepriekš norādījām, d'Artanjans piegāja pie karaļa guļamistabas durvīm un pieklauvēja. Durvis atvērās. Kapteinim bija pilnīgs pamats domāt, ka tās atver pats karalis. Tas nebija nekas neiespējams, ja ņem vērā, cik uzbudināts viņš vakar pameta Ludviķi XIV.

Karaļa vietā, ko musketieris jau bija sagatavojies godbijīgi sveicināt, d'Artanjans ieraudzīja kalsno, beskaislīgo Aramisa seju. Tas bija tik negaidīti, ka d'Artanjans pārsteigumā gandrīz iekliedzās.

—   Aramis! — viņš beidzot izstomīja.

—    Sveicināts, dārgo d'Artanjan, — bīskaps aukstasinīgi atbildēja.

—   Jūs šeit… — musketieris nomurmināja.

—   Karalis lūdz paziņot, ka pēc nogurdinošas nakts viņš vēl atpūšas.

—   Ā! — d'Artanjans izdvesa, nesaprazdams, kā Vannas bīskaps, kurš vēl vakar visai maz baudīja karaļa labvēlību, pa sešām stundām izaudzis kā milzu sēne, pie tam vislielākā no tām, kādas jebkad pēc likteņa žēlastības augušas karaļa apartamentu pakājē.

Lai varētu kļūt par starpnieku starp Ludviķi XIV un viņa tuvākajiem galminiekiem un divu soļu attālumā no karaļa pavēlēt, patiešām vajadzēja būt kam vairāk nekā pat savos labākajos laikos Ludviķim XIII bija Rišeljē.

—   Bez tam, — bīskaps turpināja, — esiet tik laipns, musketieru kapteiņa kungs, un ielaidiet šeit tos, kam ir tiesības uz to, bet tikai uz vēlo rīta pieņemšanu. Viņa majestāte vēlas atpūsties.

—  Bet, bīskapa kungs, — d'Artanjans iebilda, jau gatavs sacelties un izteikt aizdomas, ko viņā radīja karaļa klusēšana, — viņa majestāte man lika ierasties pie viņa agri no rīta.

—   Atliksim to, — no alkova dziļumiem atskanēja Ludviķa balss, kas lika musketierim sarauties un apklust.

Viņš palocījās, juzdamies apstulbis un satriekts, bet Aramisa smaids pēc karaļa teiktā gandrīz laupīja viņam saprašanu.

—   Lai atbildētu jums uz jautājumu, kura atrisinājumu jūs iera- dāties meklēt pie karaļa, — Vannas bīskaps piebilda, — tad te būs pavēle, kuru jums nekavējoties jāizlasa. Tā attiecas uz Fukē kungu.

D'Artanjans paņēma pavēli, ko Aramiss viņam sniedza.

—   Atlaist brīvībā! — viņš nomurmināja. — Ak tā!

Viņš vēlreiz atkārtoja savu „ak tā!", bet šoreiz jau ar lielāku izpratni.

Pavēle izskaidroja, kāpēc viņš sastapa Aramisu pie karaļa; acīmredzot Aramiss bauda īpašu labvēlību, ja viņam izdevies atbrīvot Fukē no aresta; karaļa labvēlība izskaidroja arī neticamo pašpārliecinātību, ar kuru d'Erblē deva pavēles karaļa vārdā. D'Artanjanam nevajadzēja daudz, lai visu saprastu. Viņš palocījās un paspēra dažus soļus durvju virzienā.

—   Es iešu kopā ar jums, — bīskaps viņu aizturēja.

—   Kur?

—   Pie Fukē kunga; es gribu redzēt viņa prieku.

—   Aramis, jūs nu gan mani nupat pārsteidzāt!

—   Bet tagad jūs saprotat?

—   Un kā vēl! Kā nu nesaprast! — d'Artanjans skaļi noteica, bet tūlīt pat caur zobiem pie sevis izgrūda: — Velns parāvis, es nekā nesaprotu! Tas gan nav svarīgi, pavēle paliek pavēle.

Viņš laipni piebilda: — Ejiet pa priekšu, monsenjor. D'Artanjans aizveda Aramisu pie Fukē.

II

Karaļa draugs

Fukē nepacietīgi gaidīja d'Artanjanu. Viņa prombūtnes laikā su- perintendants paguva aizsūtīt prom kalpus, kuri ieradās pie viņa, un dažus agrāk kā parasti atnākušos draugus.

Katram, kas pienāca pie viņa durvīm, Fukē jautāja tikai vienu, noklusēdams par briesmām, kas viņam draudēja: vai viņi nezina, kur pašlaik ir.,Aramiss.

Kad viņš beidzot ieraudzīja d'Artanjanu un tam sekojošo garīdznieku, Fukē prieks bija neaprakstāms: tas varēja līdzināties tikai mocošajam nemieram, kādu viņš izjuta.

Satikt Aramisu superintendantam šķita kā sava veida atalgojums par nelaimi, kas saistījās ar arestu.

Prelāts bija mazrunīgs un nopietns; d'Artanjanu visi šie neticamie notikumi bija izsituši no sliedēm.

—  Tātad, kaptein, jūs man tomēr sagādājāt prieku redzēt d'Erblē kungu?

—   Un vēl kaut ko labāku, monsenjor.

—   Ko tad?

—   Brīvību.

—   Vai es esmu brīvs?

—   Jā, jūs esat brīvs. Tāda ir karaļa pavēle.

Fukē saņēmās, lai Aramisa acīs varētu izlasīt atbildi.

—   Jā, tā ir, un jūs par to varat pateikties Vannas bīskapa kungam, jo vienīgi viņam jūs esat parādā par karaļa lēmumu.

—   O! — Fukē izsaucās, drīzāk pazemots par šo Aramisa iejaukšanos, nekā pateicīgs par labvēlīgo iznākumu.

—   Monsenjor, — d'Artanjans turpināja, vērsdamies pie Aramisa, — ja jau jūs esat tik varens aizgādnis Fukē kungam, vai man jūs nemaz nepalīdzēsiet?

—   Visu, ko vien vēlaties, dārgais draugs, — bīskaps bezkaislīgi atteica.

—   Es gribu jums uzdot vienu vienīgu jautājumu, un mani pilnīgi apmierinās jūsu atbilde. Kā jums izdevās kļūt par viņa majestātes favorītu? Jūs taču bijāt ticies ar karali tikai kādas pāris reizes?

—   No tāda drauga kā jūs man nekas nav slēpjams, — Aramiss zobgalīgi noteica.

—  Ja tā, tad atklājiet mums savu noslēpumu.

—   Jūs pieņemat, ka es esmu licies ar karali ne vairāk kā pāris reizes, kaut gan patiesībā es viņu esmu redzējis simt vai pat vairāk reižu. Mēs tikai par to klusējām, un tas ir viss.

Nemaz nerūpēdamies par to, ka no šīs atzīšanās d'Artanjans kļuva tumši sarkans, Aramiss pagriezās pret Fukē, kuru prelāta vārdi bija pārsteiguši ne mazāk kā musketieri.

—  Monsenjor, — viņš sacīja, — karalis lūdza, lai es jums pasaku, ka viņš izjūt pret jums lielāku draudzību kā jebkad, un brīnišķīgās svinības, kuras jūs ar tādu devību sarīkojāt, aizkustinājušas viņa sirdi.

To teikdams, viņš ceremoniāli palocījās Fukē, bet tas, nespēdams izprast bīskapa smalko diplomātisko spēli, stāvēja kā sastindzis, neko neteikdams un galīgi apjucis.

D'Artanjans saprata, ka viņiem jāaprunājas aci pret aci, un jau gatavojās aiziet, sekodams pieklājības prasībām, kas tādos brīžos virza cilvēku uz durvju pusi, bet izjuta degošu ziņkārību, ko rosināja daudzie noslēpumi, un tā lika viņam palikt.

Aramiss pagriezās uz viņa pusi un laipni uzrunāja:

—   Mans draugs, jūs taču nebūsiet aizmirsis par karaļa rīkojumu, ar kuru šodien atcelta mazā pieņemšana?

Tas izskanēja pietiekoši skaidri, lai musketieris saprastu, ko no viņa gaida.

Viņš atvadījās no Fukē, tad mazliet ironiskā godbijībā paklanījās Aramisam un izgāja.

Fukē, kurš vai kvēloja nepacietībā, gaidīdams, kad beidzot šis brīdis pienāks, metās pie durvīm un tās aizslēdza, tad atgriezās pie Aramisa un ieteicās:

—  Dārgais d'Erblē, šķiet, pienācis laiks, kad es varu cerēt izdzirdēt jūsu paskaidrojumus par notiekošo. Taisnību sakot, es vairs neko nesaprotu.

—  Tūlīt viss kļūs skaidrs, — Aramiss noteica apsēzdamies un aicinādams Fukē darīt to pašu. — Ar ko lai sāku?

—   Vispirms, kāpēc karalis mani atbrīvoja?

—   Drīzāk jūs varētu prasīt, kāpēc viņš lika jūs arestēt.

—   Kopš tā brīža, kad mani arestēja, man bija pietiekoši daudz laika, lai to pārdomātu, un es secināju, ka te ir runa par skaudību. Manas svinības Kolbēram nepatika, un viņš atrada pret mani kaut kādus apvainojumus, piemēram, Belilu?

—   Nē, Belila netika pieminēta.

—   Kas tad?

—  Vai jūs vēl atceraties kvītis par trīspadsmit miljoniem, kas jums tika nozagtas pēc Mazarīni pavēles?

—   Jā, protams. Bet kāds tam sakars?..

—   Tāds, ka jūs pasludināja par zagli.

—   Ak Dievs!

—   Tas vēl nav viss. Vai jūs atceraties vēstuli, ko rakstījāt Laval- jēras jaunkundzei?

—   Ak vai! Atceros.

—   Nu, lūk: jūs apvainoja nodevībā un uzskatīja par nelietīgu pavedēju.

—   Kāpēc tad man piedeva?

—   Mēs vēl neesam nonākuši līdz lietas būtībai. Es vēlos, lai jūs labi izprastu apvainojumus. Ņemiet vērā, ka karalis jūs uzskata par valsts kases izlaupītāju. O, es ļoti labi zinu, ka jūs neesat nozadzis, bet karalis nav redzējis kvītis, tāpēc viņš nemaz nevar jūs neuzskatīt par noziedznieku.

—   Piedodiet, bet es neredzu…

—  Tūlīt redzēsiet. Pēc tam, kad viņš izlasīja jūsu mīlestības vēstuli Lavaljērai un iepazinās ar priekšlikumiem, kādi tajā izteikti, karalim nebija ne mazākā iemesla šaubīties par jūsu nolūkiem attiecībā uz šo daiļavu, vai ne?

—   Protams. Kādi ir jūsu secinājumi?

—  Es pāreju pie to izklāsta. Karalis ir jūsu nāvīgākais ienaidnieks, nepielūdzams un uz visiem laikiem.

—  Piekrītu. Un tomēr — vai tad mana vara ir tik liela, ka, neskatoties uz visu savu naidu, viņš neuzdrošinājās mani pazudināt ar kādu no tik ērtiem paņēmieniem, jo mans vājums un visas man uzbrukušās nelaimes dod viņam tādas tiesības?

—  Tātad mēs abi noskaidrojām, ka karalis nekad nesamierināsies ar jums, — Aramiss vēsi turpināja.

—   Bet viņš taču piedeva man.

—   Vai jūs patiešām tam ticat? — bīskaps noprasīja, nomērīdams Fukē ar pētošu skatienu.

—   Es neticu, ka tas nāk no sirds, bet nevaru neticēt pašam faktam.

Aramiss tikko manāmi paraustīja plecus.

—   Kāpēc tad Ludviķis XIV uzdeva jums paziņot man par savu labvēlību un pateicību? — Fukē brīnījās.

—   Karalis man nav devis nekādus rīkojumus par jums.

—   Nekādus rīkojumus… Bet šī pavēle? — satriektais Fukē iesaucās.

—   Pavēle? Jā, jums taisnība, tāda pavēle ir.

Šie vārdi tika izteikti tik dīvainā un neizprotamā tonī, ka Fukē nodrebēja.

—   Es redzu, ka jūs no manis kaut ko slēpjat, — finansu super- intendants aizrādīja.

Aramiss noglaudīja zodu ar saviem labi koptajiem un apbrīnojami bālajiem pirkstiem.

—   Karalis izraida mani? Runājiet taču!

—  Neesiet kā bērni tajā labi zināmajā spēlē, kur zvaniņš skan vai apklust, kad viņi vai nu tuvojas noslēptajiem priekšmetiem, vai arī attālinās.

—   Nu tad stāstiet!

—   Uzminiet!

—  Jūs viešat manī bailes.

—   Ā! Tas nozīmē, ka jūs vēl joprojām neesat uzminējis.

—   Ko teica karalis? Mūsu draudzības vārdā lūdzu jūs neko no manis neslēpt!

—   Karalis neteica neko.

—   D'Erblē, es nomiršu aiz nepacietības. Jūs būsiet vainīgs manā nāvē. Vai es vēl esmu Francijas superintendants?

—   Jā, un būsiet tas, kamēr vien pats vēlēsieties.

—   Kā jūs ieguvāt tādu neparastu varu pār viņa majestāti? Jūs piespiežat viņu izpildīt, ko vēlaties.

—   Tā šķiet.

—   Tam grūti noticēt.

—   Tā visi domās.

—   D'Erblē, mūsu ciešās draudzības vārdā, visa, kas jums dārgs, dēļ, pasakiet taču man, es jūs lūdzu! Kā jums izdevās iegūt tādu Ludviķa XIV uzticību? Es taču zinu, ka jūs viņam nepatikāt.

—  Toties tagad viņš mani mīlēs, — Aramiss teica, sevišķi uzsvērdams vārdu „tagad".

—   Vai starp jums notika kaut kas sevišķs?

—   Jā.

—   Varbūt tas ir jūsu noslēpums?

—   Jā gan.

—   Noslēpums, kurš var ietekmēt viņa majestātes simpātijas?

—   Monsenjor, jūs esat visgudrākais cilvēks. Jūs uzminējāt. Es patiešām esmu atklājis noslēpumu, kas var ietekmēt Francijas karaļa simpātijas.

—   Ā! — Fukē uzsvērti atturīgi noteica, kā jau labi audzināts cilvēks, kas nevēlas izprašņāt.

—  Jūs pats varēsiet izlemt, — Aramiss turpināja, — un pateiksiet man, vai es kļūdos, vērtējot šo noslēpumu tik augstu.

—   Es klausos, ja jau jūs esat tik laipns un gribat man to atklāt. Tikai ņemiet, lūdzu, vērā, mans draugs, ka es jūs neesmu uz to mudinājis.

Aramiss mirkli pārdomāja.

—   Nerunājiet! — Fukē iesaucās. — Vēl nav par vēlu!

2 - A.Dimā

—   Vai jūs atceraties Ludviķa XIV piedzimšanu? — bīskaps iesāka, acis nodūris.

—   Kā šodien.

—   Vai jūs par šo dzimšanu neesat dzirdējis neko īpašu?

—   Neko, ja neņem vērā, ka karalis neesot Ludviķa XIII dēls.

—   Tas nav svarīgi ne mums, ne Francijas karalistei. Katrs, kam ir likumīgs tēvs, pēc Francijas likumiem ir sava tēva dēls.

—  Tā gan, bet tas tomēr ir būtiski, runājot par asiņu tīrību.

—   Tas ir otršķirīgs jautājums. Tātad jūs neko īpašu neesat dzirdējis?

—   Neko.

—   Te arī sākas mans noslēpums.

—   Ā!

—   Karaliene dzemdēja nevis vienu, bet divus dēlus.

Fukē pacēla galvu.

—   Un otrais nomira? — viņš jautāja.

—  Tūlīt uzzināsiet. Dvīņiem vajadzēja kļūt par mātes lepnumu un Francijas cerību. Tomēr karaļa vājums un aizspriedumi iedvesa viņam aizdomas, ka starp abiem viņa dēliem, kuriem ir vienādas tiesības uz troni, varētu izcelties naids, un tāpēc viņš no viena atbrīvojās.

—  Jūs teicāt — atbrīvojās?

—   Pagaidiet… Abi brāļi izauga: viens uz troņa, un jūs esat viņa ministrs; otrs tumsā un vientulībā…

—   Un tas?..

—   Ir mans draugs.

—   Mans Dievs! Ko es dzirdu? Ko dara atstumtais princis?

—   Labāk pajautājiet, ko viņš darīja.

—  Jā, jā.

—  Viņu uzaudzināja laukos; pēc tam ieslodzīja cietoksnī, kas saucas Bastīlija.

—   Vai tas var būt! — salicis rokas, superintendants satraukti iesaucās.

—    Viens — laimīgākais starp mirstīgajiem, otrs — nelaimīgāks par visiem.

—   Vai tad viņa māte to nezina?

—   Austrijas Anna zina itin visu.

—   Bet karalis?

—   Karalis neko nezina.

—  Jo labāk, — Fukē pamāja.

Šķiet, šis izsauciens Aramisu spēcīgi ietekmēja. Viņš nemierīgi paskatījās uz savu sarunu biedru.

—   Piedodiet, es jūs pārtraucu, — Fukē atvainojās.

—   Tātad es teicu, — Aramiss turpināja, — nabaga princis bija nelaimīgākais starp cilvēkiem, kad Dievs, rūpēdamies par visiem saviem radījumiem, nolēma viņam palīdzēt.

—   Kā?

—  Tūlīt redzēsiet… Valdošais karalis… Es teicu „valdošais"; ceru, ka jūs saprotat, kāpēc es tā saku?

—   Nē… Kāpēc?

—   Tāpēc, ka no dzimšanas abiem ir tiesības būt par karali. Vai jūs piekrītat?

—   Jā.

—   Noteikti?

—   Noteikti. Dvīņi — tas ir kā viens cilvēks divās personās.

—  Man ir ļoti patīkami, ka tik pieredzējis un zinošs likuma sargs kā jūs dod šo skaidrojumu. Tātad mēs esam noskaidrojuši, ka abiem dvīņiem bija vienādas tiesības?

—   Skaidrs… Mans Dievs, kas tās par mīklām!

—   Dieva žēlastība pazemotajam sūtīja atriebēju, vai, ja vēlaties, atbalstu. Un gadījās tā, ka valdošais karalis, uzurpators… Jūs taču man piekritīsiet; vai nemierīgi un egoistiski izlietot mantojumu, uz kuru labākajā gadījumā tev ir tikai pa pusei tiesības, — tas nozīmē uzurpēt?

—  Jā, tā ir uzurpācija. Jūsu apzīmējums ir pilnīgi precīzs.

—  Tātad es turpinu. Dieva griba bija, lai uzurpatora pirmais ministrs būtu liela talanta un cēlas sirds cilvēks un turklāt ar izcilu prātu.

—   Labi jau labi! Es saprotu: jūs cerējāt, ka es palīdzēšu jums labot ļaunumu, kas nodarīts Ludviķa XIV nelaimīgajam brālim. Jūsu cerības ir pamatotas, es palīdzēšu. Pateicos, d'Erblē, pateicos!

—   Nē, ne uz to pusi. Jūs man neļaujat pabeigt, — Aramiss bezkaislīgi noteica.

—   Es klusēšu.

—   Valdošais karalis necieš savu pirmo ministru Fukē kungu, un šis naids, ko vēl uzkurina intrigas un apmelojumi, kurus monarhs uzklausa, sāk kļūt draudošs Fukē kunga mantai, brīvībai un varbūt pat dzīvībai. Toties Dievs, vēlēdamies glābt nabaga upurēto princi, sūtīja Fukē kungam uzticamu draugu, kurš zināja valsts noslēpumu un juta sevī spēku atklāt to, tāpat kā spēja klusuciešot divdesmit gadus glabāt tikai savā sirdī.

—   Varat neturpināt, — Fukē iesaucās, cildenu domu pārņemts, — es jūs saprotu un varu visu uzminēt. Kad līdz jums nonāca ziņa par manu arestu, jūs devāties pie karaļa, jūs viņam aizrunājāt par mani, bet viņš negribēja neko dzirdēt; tad jūs piedraudējāt atklāt noslēpumu, un Ludviķis XIV izbijies piekrita darīt to, ko pirms tam atteica. Es saprotu! Karalis ir jūsu rokās. Es saprotu!

—   Jūs neko nesaprotat, — Aramiss iebilda, — turklāt jūs atkal mani pārtraucāt, mīļais draugs. Bez tam atļaujiet aizrādīt, ka jūs grēkojat pret loģiku, un šo to atceraties ne visai labi.

—   Kā tā?

—   Vai jūs atceraties, ko es tik neatlaidīgi uzsvēru mūsu sarunas sākumā?

—   Jā, jūs uzsvērāt, ka viņa majestāte karalis mani ienīst un šis naids ir nepārvarams. Tomēr kāds gan naids var pretoties tāda atmaskojuma draudiem?

—   Atmaskojums! Tieši te jums pietrūkst loģikas. Kā! Vai patiešām jūs pieļaujat, ka es vēl joprojām būtu dzīvs, ja atklātu karalim šo noslēpumu?

—   Jūs taču bijāt pie karaļa pirms nepilnām desmit minūtēm.

—   Lai nu tā būtu! Lai arī viņš vēl nebūtu paguvis dot rīkojumu mani nogalināt, bet viņam pietiktu laika, lai pavēlētu aizbāzt man muti un iemest cietumā. Velns parāvis, spriediet taču loģiski!

No šiem musketiera vārdiem, kas izlauzās cilvēkam, kurš nekad neatļāvās aizmirsties, Fukē saprata, cik ārkārtīgi uzbudināts ir mierīgais un nesatricināmais Vannas bīskaps. To sapratis, viņš nodrebēja.

—   Bez tam, tas nebūtu es, — Aramiss savaldījies turpināja, — un es nebūtu nekāds draugs, ja, zinādams, ka karalis jau tāpat jūs ienīst, radītu viņā vēl dziļāku naidu pret jums? Apzagt — tas nav nekas; aplidot viņa mīļāko — nekas liels; bet turēt savās rokās viņa kroni un godu! Tad jau labāk viņš pats ar savām rokām izrautu jūsu sirdi!

—  Tātad jūs viņam neizrādījāt, ka zināt šo noslēpumu?

—  O, tad jau labāk es uzreiz aprītu visas indes, pie kurām sevi divdesmit gadus pieradināja Mitridats [2] , lai izvairītos no noindēšanas.

—  Ko tad jūs izdarījāt?

—  Te nu mēs esam nonākuši līdz galvenajam. Domāju, ka man izdosies modināt jūsos zināmu interesi par maniem vārdiem. Jūs taču klausāties, vai ne?

—   Un kā vēl! Turpiniet!

Aramiss pārstaigāja istabu un, tikai pārliecinājies, ka viņi ir vieni un visapkārt valda klusums un miers, atgriezās pie Fukē, kurš savā krēslā ar nepacietību gaidīja, kādus noslēpumus atklās Vannas bīskaps.

—   Es aizmirsu piebilst, — Aramiss turpināja, — abiem brāļiem ir kāda apbrīnojama īpatnība — Dievs viņus radījis tik līdzīgus, ka tikai viņš pats tos varētu atšķirt Pastarās tiesas dienā. Pat viņu miesīgā māte to nevarētu izdarīt.

—  Ko jūs sakāt! — Fukē iesaucās.

—  Tikpat dižciltīga seja, tā pati gaita un augums, tā pati balss.

—   Bet domas? Prāts? Dzīves pieredze?

—  O, te nu brāļi nav līdzīgi, monsenjor: Bastīlijas cietumnieks ir nesalīdzināmi pārāks par savu brāli un, ja šis cietējs kāptu Francijas tronī, tad tā iepazītu valdnieku, kura gudrība un cēlums aizēnotu visus, kas līdz šim valdījuši.

Uz mirkli Fukē nokāra galvu, it kā tā nespētu izturēt tik liela noslēpuma smagumu.

Piegājis cieši viņam klāt, Aramiss noteica:

—   Starp dvīņiem ir vēl kāda būtiska atšķirība, kas skar galvenokārt jūs, monsenjor: tas otrs nepazīst Kolbēru.

Uztraukumā nobālējis, Fukē pieleca kājās. Prelāta trieciens bija ķēris drīzāk viņa prātu, nevis sirdi.

—   Es saprotu, — viņš atbildēja Aramisam, — jūs piedāvājat sazvērestību.

—   Kaut ko līdzīgu.

—   Pamēģināt kaut ko tādu, kas maina tautu likteņus?

—   Un arī superintendantu. Jums taisnība.

—   īsāk sakot, jūs piedāvājat apmainīt to Ludviķa XIII dēlu, kas patlaban atdusas Morfeja apartamentos, pret to karaļa dēlu, kurš nīkst cietumā?

Aramiss pasmīnēja, un viņa sejā pavīdēja ļaunu domu atblāzma.

—   Pieņemsim.

—    Bet vai jūs nedomājat, ka šis politiskais akts līdz pamatiem satricinās visu karalisti? — pēc ilga un smaga klusuma brīža Fukē ierunājās.

Aramiss neko neatbildēja.

—    Iedomājieties, — Fukē aizvien satrauktāk turpināja, — jums taču vajadzēs sapulcināt muižniecību, garīdzniecību un trešo kārtu; gāzt karali, apkaunot Ludviķa XIII piemiņu, pazudināt sievietes, Austrijas Annas godu un dzīvi, satriekt drupās citas sievietes — Marijas Terēzes dvēseles mieru un dzīvi, un tad, kad būsim ar to visu tikuši galā, ja tikai mēs vispār varam ar to tikt galā…

—   Es jūs nesaprotu, — Aramiss aukstasinīgi noteica. — Visā, ko jūs tikko sacījāt, nav neviena vārda, kas jel kur derētu.

—   Ko? — prelāta vārdu pārsteigtais Fukē iekliedzās. — Vai tāds cilvēks kā jūs var atteikties pārdomāt šīs lietas praktisko pusi? Vai jums pietiek ar politiskas ilūzijas radīto bērnišķīgo prieku un jūs nemaz neņemat vērā savas ieceres realizācijai nepieciešamos apstākļus, pašu realitāti? Vai tas var būt?

—   Mans draugs, — Aramisa balsī skanēja iecietīga familiaritāte, kad viņš uzrunāja Fukē, — atļaujiet jums pajautāt, kā rīkojas Dievs, kad vēlas nomainīt vienu karali ar otru?

—   Dievs! — Fukē atsaucās. — Dievs dod rīkojumu savas gribas izpildītājai, un tā satver notiesāto, aizrauj viņu un tukšajā tronī iesēdina triumfatoru. Tomēr jūs aizmirstat, ka šīs Dieva gribas izpildītājas vārds ir nāve. Ak Dievs, d'Erblē kungs, vai tad jums bija nodoms?..

—   Runa nav par to. Jūs savos pieņēmumos ejat tālāk par manu nosprausto mērķi. Kas te runā par Ludviķa XIV nāvi? Kas apgalvo, ka rīcībai jābūt līdzīgai paša Dieva darbībai? Nē. Es gribēju teikt tikai to, ka Dievs nokārto tādas lietas bez kādiem satricinājumiem valstī, bez īpašām pūlēm un trokšņa, un Viņa iedvesmoti cilvēki tāpat kā Viņš pats gūst panākumus visā, pie kā ķeras, lai ko arī mēģinātu un darītu.

—   Ko jūs gribat ar to teikt?

—    Es gribu teikt, mīļais draugs, — Aramiss turpināja tai pašā iecietīgajā familiaritātē, — un uzsvērt sekojošo: pierādiet, ka no karaļa apmaiņas ar gūstekni karalistē patiešām notikuši kādi nopietni satricinājumi, sacēlies liels troksnis un bijušas vajadzīgas kādas ārkārtīgas pūles.

—   Ko! — Fukē iekliedzās, bālāks par lakatiņu, ar kuru slaucīja savu pieri. — Jūs sakāt…

—   Aizejiet uz karaļa guļamistabu, — Aramiss tikpat mierīgi kā iepriekš noteica, — un pat jūs, kas tagad zināt svarīgo noslēpumu, nemanīsiet, ka Bastīlijas gūsteknis, nevis viņa brālis valdnieks, guļ karaļa gultā.

—    Bet karalis! — Fukē izdvesa, jo viņu pārņēma šausmas par dzirdēto.

—   Kuru karali jūs domājat? — Aramiss noprasīja tik mierīgi un pieglaimīgi, cik vien spēja. — To, kurš jūs no visas sirds ienīst, vai to, kurš jums ir labvēlīgs?

—   To… kurš vēl vakar?..

—  Kurš vēl vakar bija karalis? Nomierinieties, — viņš ieņēma vietu Bastīlijā, kurā pārāk ilgi cieta viņa upuris.

—   Žēlīgais Dievs! Kurš viņu nogādāja Bastīlijā?

—   Es.

—   Jūs?

—   Jā, un tas bija pārsteidzoši viegli. Pagājušo nakti es viņu nolaupīju, un, kamēr Ludviķis slīdēja lejup tumsā, viņa sāncensis cēlās gaismā. Nedomāju, ka tas radīja kādu troksni. Zibens bez pērkona nekad nevienu neuzmodina.

Fukē apslāpēti iekliedzās, it kā viņu būtu ķēris neredzams trieciens. Krampjaini saķēris galvu, viņš čukstēja:

—  Un jūs to izdarījāt?

—  Pie tam diezgan veikli. Ko jūs par to domājat?

—  Jūs gāzāt karali? Ieslodzījāt viņu cietumā?

—  Jā, to visu izdarīju es.

—  Un tas notika šeit Vo?

—   Jā, šeit Vo. Morfeja apartamentos. Vai jums neliekas, ka tie jau ceļot tika paredzēti tādam nodomam?

—  Tas notika?

—  Šonakt.

—  Šonakt?

—  Pusnaktī starp divpadsmitiem un vieniem.

Fukē sakustējās, it kā gribētu mesties virsū Aramisam, bet savaldījās un tikai izteica:

—  Vo! Manā namā!

—  Acīmredzot. Tagad, kad Kolbērs vairs nevarēs jūs aplaupīt, šis nams ir vairāk jūsu kā jebkad.

—  Tātad noziegums izdarīts manā mājā?

—  Noziegums? — pārsteigtais prelāts pārjautāja.

—  Tas ir satriecošs, drausmīgs noziegums! — Fukē turpināja, aizvien vairāk uzbudinādamies. — Tas ir vēl ļaunāk kā slepkavība! Šis noziegums uz mūžiem apkaunos manu vārdu, un tas iedvesīs šausmas pēctečiem!

—  Kungs, jūs murgojat, — Aramisa balss skanēja nedroši, — tomēr nevajag runāt tik skaļi: klusāk!

—  Es kliegšu tik skaļi, lai mani dzird visa pasaule!

Fukē pagriezās pret bīskapu un cieši ieskatījās viņa acīs.

—   Jā, — viņš atkārtoja, — jūs mani esat apkaunojis ar šo nodevību, nodarīdams ļaunu manam viesim, kurš mierīgi gulēja zem mana jumta. Vai man!

—   Lai cieš tas, kurš zem jūsu jumta perināja nodomu jūs izputināt un iznīcināt! Vai to jūs esat aizmirsis?

—   Viņš bija mans viesis, mans karalis!

Aramiss piecēlās kājās; viņa mute sašķiebās un acis pielija asinīm:

—   Vai patiešām man ir darīšana ar trako?

—  Jums ir darīšana ar godīgu cilvēku.

—  Ārprātīgo!

—   Ar cilvēku, kurš jums neļaus izdarīt noziegumu līdz galam. Ar cilvēku, kurš drīzāk gatavs mirt vai pats ar savu roku jūs nogalināt, nekā apkaunot sevi.

Fukē paķēra zobenu, ko d'Artanjans bija paguvis viņam atdot un kas gulēja pie gultas galvgaļa, un apņēmīgi izrāva mirdzošo tēraudu no maksts.

Aramiss sarauca pieri un iebāza roku azotē, it kā gribētu no turienes izvilkt ieroci.

Fukē pamanīja šo kustību. Viņš bija skaists savā cēlajā un augstsirdīgajā apņēmībā, kad aizmeta zobenu, kurš aizripoja pie gultas, un piegāja pie Aramisa, pieskardamies viņa plecam ar neapbruņoto roku.

—    Kungs, — viņš sacīja, — es labprāt mirtu šai pašā vietā, lai man nebūtu jāpārdzīvo kauns. Ja jūsos kaut mazliet saglabājusies draudzība, tad nogaliniet mani.

Aramiss stāvēja kā sastindzis, neko neteikdams.

—  Jūs man neatbildat?

Aramiss mazliet pacēla galvu, un viņa acīs atkal pamirdzēja cerību stariņš.

—   Monsenjor, padomājiet par visu, kas jūs sagaida, — viņš ierunājās. Tas ir tikai taisnīgi — karalis joprojām ir dzīvs, un viņa ieslodzījums glābj jūsu dzīvību.

—   Jā, — Fukē atteica, — kaut arī jūs rīkojāties manā labā, es nepieņemu jūsu palīdzību. Tomēr es nevēlos jūs pazudināt. Jūs varēsiet brīvi atstāt šo namu.

Aramiss apspieda sašutumu, kas centās izlauzties no viņa satriektās sirds.

—   Es visiem esmu vienlīdz viesmīlīgs namatēvs, — neaprakstāmā cēlumā Fukē turpināja, — un tādēļ netiksiet upurēts nedz jūs, nedz tas, kura bojāeju jūs plānojat.

—   Tādā gadījumā tiksiet upurēts jūs, jūs pats! — Aramiss dobji noteica.

—   Es uzņemu to kā pareģojumu, d'Erblē kungs, bet mani nekas nespēs apturēt. Jūs nekavējoties atstāsiet Vo un Franciju; es jums dodu četras stundas, ar to pietiek, lai jūs varētu mēģināt nokļūt drošā patvērumā.

—    Četras stundas! — Aramiss neticīgi un izsmējīgi nomurmināja.

—   Dodu jums Fukē goda vārdu! Šai laikā neviens jūs nevajās. Tā jūs par četrām stundām būsiet apsteidzis vajātājus, ko karalis nekavējoties sūtīs jums pakaļ.

—   Četras stundas! — Aramiss dusmās atkārtoja.

—  Tas ir vairāk kā vajadzīgs, lai iekāptu laivā un sasniegtu Belilu, kurā es dodu jums patvērumu.

—   Ā… — Aramiss izgrūda.

—   Belilā jūs būsiet mans viesis, un jūsu persona būs tikpat neaizskarama kā viņa majestāte, kamēr viņš atradās Vo. Dodieties ceļā, d'Erblē, brauciet prom — kamēr es esmu dzīvs, no jūsu galvas nenokritīs ne matiņš.

—   Pateicos, — Aramiss ar drūmu ironiju noteica.

—   Pasteidzieties; paspiedīsim viens otram roku un dosimies ceļā: jūs — glābt savu dzīvību, es — savu godu.

Aramiss izvilka roku no azotes; tā bija asiņaina. Viņš bija plosījis savas krūtis, kā sodīdams par to, ka tajās dzimuši tik daudzi veltīgi sapņi, vēl niecīgāki, neprātīgāki un ātrāk pārejoši kā cilvēka dzīve.

Fukē izbijās; viņu pārņēma žēlums, un viņš piegāja pie Aramisa, lai to apskautu.

—   Man nav līdz ieroča, — nomurmināja Aramiss, tikpat nepieejams un drausmīgs kā Didonas ēna.

Pat nepieskāries superintendanta pastieptajai rokai, viņš novērsās un pāris soļus atkāpās. Bīskaps atvadījās ar lāstu un žestu, ar kādu pasludina anatēmu [3] no baznīcas kanceles; asins piles no bīskapa rokas trāpīja Fukē sejā.

Abi aizsteidzās uz slepenajām kāpnēm, kas veda iekšējā pagalmā.

Fukē lika iejūgt pašus labākos zirgus, kādi viņam bija. Aramiss apstājās pie kāpnēm, pa kurām varēja nokļūt pie Portosa. Pārdomās iegrimis, viņš te nostāvēja diezgan ilgi.

Kamēr viņu mocīja šaubas, Fukē kariete jau bija iejūgta. Izbraukusi caur pils galveno pagalmu, tā lielā ātrumā drāzās pa ceļu uz Parīzi.

„Braukt projām vienam?.. — Aramiss pie sevis prātoja. — Brīdināt princi par notikušo?.. Nolādēts!.. Brīdināt princi, bet kas būs tālāk?.. Ņemt viņu līdz?.. Visur vilkt sev līdz šo dzīvo pierādījumu?.. Varbūt karš?.. Nesaudzīgs pilsoņu karš?.. Bet karam nav ne spēku, ne līdzekļu!.. Neiespējami!.. Bet ko viņš bez manis iesāks? Bez manis viņš kritīs tāpat kā es!.. Kas zina?.. Lai tad piepildās viņa paša liktenis!.. Viņa liktenis jau bija nolemts, lai tad tā arī paliek!.. Ak Dievs! Es esmu pagalam! Jā, pagalam!.. Ko lai dara?.. Jābēg uz BeliluL Jā!.. Bet Portoss paliks te un, ja sāks runāt, tad visiem visu izstāstīs!.. Turklāt viņš ir daļiņa no manis; viņa ciešanas ir manas ciešanas. Portoss dosies prom kopā ar mani un dalīsies manā liktenī. Jā, tas ir nepieciešami."

Aramiss uzmanīgi, baidīdamies sastapt kādu, kuram tāda neparasta steiga varētu likties aizdomīga, uzkāpa pa kāpnēm, neviena neievērots.

Portoss, kurš nesen bija atgriezies no Parīzes, gulēja kā jau cilvēks ar tīru sirdsapziņu.

Viņa milzīgais ķermenis tikpat ātri aizmirsa nogurumu kā galva domas.

Aramiss ieslīdēja viegli kā ēna. Piegājis pie Portosa, viņš uzlika roku uz milzeņa pleca.

— Mostieties, Portos, mostieties! — viņš uzsauca.

Portoss paklausīgi atvēra acis un piecelās, kaut arī viņa prāts vel gulēja.

—   Mēs aizbraucam, — Aramiss pavēstīja.

—   Ā! — Portoss atbildēja.

—    Mēs dosimies ceļā jāšus un tā, kā vēl nekad neesam auļojuši.

—   Ā! — Portoss noteica vēlreiz.

—   Ģērbieties.

Palīdzēdams milzim apģērbties, viņš ielika tā kabatā zeltu un briljantus.

Tieši tobrīd viņa uzmanību saistīja viegls troksnis. Durvīs stāvēja d'Artanjans.

Aramiss sarāvās.

—    Kāda velna pēc jūs tā rosāties? — musketieru kapteinis brīnījās.

—   Cst! — Portoss nošņāca.

—    Mēs dodamies ceļā veikt svarīgu uzdevumu, — bīskaps piebilda.

—   Jums nu gan veicas! — musketieris pasmīnēja.

—   Nē, es esmu noguris un labprāt pagulētu, — Portoss iebilda, — bet neko nevar darīt — karaļa uzdevums!

—    Vai jūs redzējāt Fukē kungu? — Aramiss jautāja d'Artanja- nam.

—   Jā, tikko karietē.

—   Ko viņš jums teica.

—   Viņš no manis atvadījās.

—   Un vairāk neko?

—   Ko lai viņš vēl teiktu? Vai tad es kaut ko vēl nozīmēju tagad, kad jūs visi baudāt tādu labvēlību?

—   Paklau, — Aramiss teica, viņu apskaudams, — jums ir atgriezušies labie laiki un nav vajadzīgs kādu apskaust.

—   Ko jūs!

—   Es paredzu, ka šodien notiks kaut kas tāds, kas krietni vien nostiprinās jūsu stāvokli.

—   Patiešām?

—   Vai tad jus nezināt, ka es esmu lietas kursā par visiem jaunumiem?

—   O, jā!

—   Vai jūs esat gatavs, Portos? Braucam!

—   Braucam!

—   Noskūpstīsim d'Artanjanu.

—   Ar lielāko prieku.

—   Vai zirgi gatavi?

—   Te to ir vairāk kā vajadzīgs. Vai nevēlaties manus?

—    Nē, Portosam ir savs stallis. Ardievu, ardievu! Musketieru kapteinis vēroja, kā bēgļi iesēdās seglos, un palīdzēja

pieturēt Portosa kāpsli. Kamēr vien varēja saskatīt, viņš ar acīm pavadīja draugus, kas attālinājās.

«Citreiz, — gaskonis nodomāja, — es teiktu, ka šie cilvēki bēg, bet tagad politika tā mainījusies, ka to sauc par došanos svarīgā uzdevumā. Kas man galu galā par daļu? Iešu labāk pildīt savus pienākumus."

D'Artanjans filozofiskā mierā devās uz savu istabu.

III

Kā Bastīlijā izpildīja pavēles

Fukē traucās nedzirdētā ātrumā. Pa ceļam viņš nodrebēja, atkal un atkal domās atgriezdamies pie tikko uzzinātā.

„Kādi gan šie neparastie cilvēki bijuši jaunībā, — viņš domāja, — ja jau pat tagad, kļuvuši veci, viņi vēl izstrādā tādus plānus un realizē tos, pat aci nepamirkšķinot?"

Ne vienu reizi vien viņš uzdeva sev jautājumus, vai tikai viss Aramisa stāsts nav pasakas, vai varbūt slazds un, ierazdamies Bastīlijā, viņš atradīs pavēli, kas liek viņu ieslodzīt kopā ar gāzto karali.

To apsvēris, viņš pa ceļam deva vairākus slepenus rīkojumus, izmantojot īso apstāšanos, lai pārmainītu zirgus. Rīkojumi bija adresēti d'Artanjanam un vairākiem virsniekiem, par kuru uzticamību viņš nešaubījās.

„Tā es izdarīšu karalim pakalpojumu, ko liek mans gods, vienalga, vai mani ieslodzīs Bastīlijā vai ne, — Fukē nolēma. — Ja es atgriezīšos brīvs, pavēles ieradīsies pēc manis, un tātad neviens nepagūs tās ieraudzīt; es varēšu tās paņemt atpakaļ. Turpretī, ja es aizkavēšos, tad visiem, kam tās nosūtītas, būs skaidrs, ka notikusi nelaime. Tādā gadījumā es varu sagaidīt, ka man un karalim palīdzēs."

Tā nodrošinājies pret jebkuru pārsteigumu, Fukē sasniedza Bastī- lijas vārtus.

Ar Fukē te notika tā, kā nekad nenotika ar Aramisu. Viņš veltīgi minēja savu vārdu un nopūlējās, lai viņu pazītu — Fukē stūrgalvīgi liedzās ielaist cietoksnī.

Pēc bezgalīgi ilgas neatlaidīgas pierunāšanas un draudiem viņam izdevās pielauzt kādu sargkareivi, lai tas paziņo savam seržantam, bet tas savukārt dodas ar ziņojumu pie majora.

Par komandanta traucēšanu tādu sīkumu dēļ vispār nebija ne runas.

Sēdēdams karietē pie cietokšņa vārtiem, Fukē nikni nolādēja neparedzētos šķēršļus un gaidīja, kad seržants atgriezīsies no majora. Beidzot sadrūmušais un niknais seržants ieradās.

—   Nu, — Fukē nepacietīgi noprasīja, — ko teica majors?

—    Kungs, — seržants atbildēja, — majors mani izsmēja un pavēstīja, ka Fukē kungs ir Vo. Turklāt, pat ja viņš būtu Parīzē, tad tik un tā neceltos tādā agrumā.

—    Velns parāvis! Jūs esat nejēgas! — ministrs iekliedzās, izlek- dams no karietes.

Pirms seržants paguva aizcirst vārtiņus, Fukē iespruka pagalmā pa šauro spraugu un metās uz priekšu, nelikdamies zinis par seržanta palīgā saucieniem.

Fukē skrēja aizvien tālāk un tālāk. Dzīdamies viņam pakaļ, seržants uzsauca sargam, kurš apsargāja otros vārtus:

—   Pie ieročiem, zaldāt!

Sargs sagaidīja Fukē ar izstieptu pīķi; tā kā Fukē vispār bija spēcīgs un veikls, bet tagad turklāt arī saniknots, viņš izrāva kareivim no rokām piķi un iebelza tam pa plecu. Pārāk tuvu pienākušais seržants ari dabūja savu tiesu; uz viņu abu izmisīgajiem kliedzieniem atskrēja visa sardze pilnā sastāvā.

Starp visiem tomēr atradās kāds, kurš pēc sejas pazina superin- tendantu; tas iekliedzās:

—   Monsenjor!.. Ak Dievs, monsenjor!.. Kungi, apstājieties, ko jūs darāt?

Viņš apturēja pārējos, kuri jau grasījās atriebt savus biedrus.

Fukē pavēlēja, lai viņu ielaiž iekšējā pagalmā, bet par atbildi izdzirdēja, ka tas ir aizliegts. Tad viņš pavēlēja pasaukt komandantu, kurš jau zināja par troksni pie vārtiem un ar savu palīgu majoru skrēja šurp kopā ar divdesmit cilvēku lielu komandu, pārliecināts, ka kāds uzbrūk Bastīlijai.

Bezmo uzreiz pazina Fukē un nolaida zobenu, ko bija visai kareivīgi vicinājis.

—    Ak, monsenjor! — viņš nomurmināja. — Tūkstoškārt atvainojos.

—    Kungs, — galīgi pietvīkušais un nosvīdušais superintendants noteica, — apsveicu, jūsu sardze darbojas lieliski.

Bezmo nobālēja, domādams, ka aiz šīs ironijas slēpjas negantas dusmas.

Fukē atvilka elpu un ar rokas mājienu paaicināja sargkareivi un seržantu, kuri berzēja sadauzītos plecus.

—   Divdesmit pistoļu sargam un piecdesmit pistoļu seržantam. Apsveicu jūs, kungi; es par jums iebildīšu kādu vārdiņu viņa majestātei. Bet tagad es gribētu parunāt ar jums, de Bezmo kungs.

Kareivju atzinīgo čukstu pavadīts, viņš sekoja Bastīlijas komandantam.

Bezmo jau drebēja no bailēm un uztraukuma. Šķiet, ka sāka izpausties Aramisa rīta apmeklējuma sekas, kuras patiešām varēja šausmināt valsts dienestā esošu cilvēku.

Viņam kļuva vēl sliktāk, kad Fukē, cieši raudzīdamies komandantam acis, asi jautāja:

—   Kungs, vai jūs šorīt redzējāt d'Erblē kungu?

—  Jā, monsenjor.

—    Un vai jums neiedveš šausmas noziegums, kura līdzdalībnieks jūs esat?

„Nu tikai sākas!" — Bezmo nodomāja.

—   Kāds noziegums, monsenjor? — viņš nomurmināja.

—  Noziegums, par kuru jūs, kungs, var sacirst gabalos; apdomājiet to labi. Starp citu, tagad nav īstais brīdis dusmoties uz jums. Tūlīt pat vediet mani pie jūsu cietumnieka.

—   Pie kāda cietumnieka? — Bezmo sāka trīcēt.

—   Jūs izliekaties, ka neko nezināt. Nu ko, tas ir labākais, ko jūs varat darīt. Ja jūs godīgi atzītos, ka apzināti piedalījāties tik satriecošā lietā, tad tā būtu jūsu nāve. Tagad es izlikšos, ka ticu jūsu nezināšanai.

—   Es jūs lūdzu, monsenjor…

—   Labi, vediet mani pie sava cietumnieka.

—   Pie Marčiali?

—   Kas tas par Marčiali?

—   Tas ir ieslodzītais, ko šorīt atveda d'Erblē kungs.

—   Vai viņu sauc Marčiali? — superintendants brīnījās, pārsteigts par Bezmo naivo pārliecību.

—   Ja, monsenjor, šeit viņš pierakstīts ar tādu vārdu.

Fukē skatiens iespiedās līdz pašiem slavenā karaļa cietuma komandanta sirds dziļumiem.

Ar vērīgumu, kāds piemīt cilvēkiem, kam daudzus gadus bijusi dota vara, viņš nojauta, ka šis apmulsums ir patiess. Turklāt, vai gan varēja pieļaut, paskatoties kaut mirkli uz šo fizionomiju, ka Aramiss tādu cilvēku izraudzītos par līdzdalībnieku?

—    Vai tas ir tas pats cietumnieks, kuru d'Erblē kungs aizveda pirms divām dienām?

—   Jā, monsenjor.

—    Un kuru viņš šorīt atveda atpakaļ, — Fukē strauji piebilda, uzreiz aptvēris bīskapa plānu.

—   Jā, jā, monsenjor. Ja monsenjors ieradies, lai ņemtu viņu līdz, es būšu bezgala pateicīgs. Es jau pats gribēju rakstīt ziņojumu par šo Marčiali.

—   Ko tad viņš nodarījis?

—   Jau kopš paša rīta es esmu ārkārtīgi neapmierināts ar viņu. Viņam uznāk tādas trakuma lēkmes, ka, šķiet, pat Bastīlija neizturēs un sagrūs.

—   Es tik tiešām domāju jūs no viņa atbrīvot, — Fukē paziņoja.

—  Jo labāk!

—   Vediet mani pie viņa uz kameru.

—   Vai jūs man tomēr neiedotu oficiālu pavēli?

—   Kādu pavēli?

—   Karaļa.

—   Pagaidiet, es parakstīšu pavēli.

—   Ar to man nepietiek, monsenjor; man vajadzīga karaļa pavēle.

Fukē izlikās, ka ir ārkārtīgi sadusmots.

—  Jūs esat tik piesardzīgs, kad jāatbrīvo šis ieslodzītais, bet parādiet man pavēli, pēc kuras jūs viņu izlaidāt no šejienes!

Bezmo parādīja pavēli par skota Seldona atbrīvošanu.

—   Seldons nav Marčiali, — Fukē iebilda.

—   Bet Marčiali nav atbrīvots, viņš ir šeit, monsenjor.

—  Jūs taču teicāt, ka d'Erblē kungs viņu aizveda un pēc tam atkal atveda atpakaļ.

—   Es to neteicu.

—   Es to tik skaidri dzirdēju, ka man vēl tagad ausīs skan jūsu vārdi.

—   Es pārteicos.

—   De Bezmo kungs, piesargieties!

—   Es ne no kā nebaidos, monsenjor, man visi dokumenti ir pilnīgā kārtībā.

—   Kā jūs uzdrošināties kaut ko tādu teikt?

—  To pašu es atkārtotu arī Dieva priekšā. D'Erblē kungs atveda man pavēli par skota Seldona atbrīvošanu, un viņš ir izlaists brīvībā.

—   Es jums saku, ka Marčiali arī bija izlaists no Bastīlijas.

—   Tas vēl jāpierāda, monsenjor.

—   Ļaujiet man uz viņu paskatīties.

—   Monsenjor, cilvēkam, kurš pārvalda visu karalisti, gan būtu jāzina, ka bez karaļa atļaujas ieslodzītos nedrīkst apmeklēt.

3 - A.Dimā

—   Bet d'Erblē kungs… viņš taču apmeklēja ieslodzīto!

—  Tas arī jāpierāda, monsenjor.

—  De Bezmo kungs, es vēlreiz saku — esiet uzmanīgāks ar vārdiem.

—   Manā vietā runā mani darbi, monsenjor.

—   D'Erblē kungs ir pazudis cilvēks.

—   Pazudis! D'Erblē kungs? Tas nav iespējams!

—   Vai jūs noliegsiet, ka pakļāvāties viņa vēlmēm?

—  Monsenjor, es pakļaujos tikai karaļa dienesta pienākumiem; tos es izpildu. Parādiet man karaļa pavēli, un jūs varēsiet ieiet Marčiali kamerā.

—  Paklausieties, komandanta kungs, es jums dodu goda vārdu — ja jūs mani ielaidīsiet pie gūstekņa, tai pašā brīdī es jums iedošu karaļa pavēli.

—   Iedodiet to man tagad, monsenjor.

—  Nu tad tā, de Bezmo kungs. Ja jūs tūlīt pat neizpildīsiet manu rīkojumu, es likšu apcietināt gan jūs, gan visus jūsu pakļautībā esošos virsniekus.

—  Pirms tādas vardarbības, monsenjor, ņemiet lūdzu vērā, ka mēs pakļausimies tikai karaļa pavēlei, — atteica nobālušais Bezmo. — Kāpēc gan jums labāk nesagādāt karaļa atļauju redzēt šo Marčiali, ja jau jums tik un tā būs jādabū karaļa pavēle, lai sagādātu nepatikšanas pilnīgi nevainīgam cilvēkam, jūsu padevīgajam kalpam? Lūdzu, esiet žēlīgs un ņemiet vērā, ka jūs mani esat nobiedējis līdz nāvei, monsenjor; es jau drebu; vēl mazliet, un es zaudēšu samaņu.

—  Jūs drebēsiet vēl vairāk, de Bezmo kungs, kad es atgriezīšos šurp ar trīsdesmit lielgabaliem un desmit tūkstošiem kareivju…

—  Ak Dievs, tagad arī monsenjors zaudē prātu!

—   Es sapulcēšu visus parīziešus pret jums un jūsu nolādētajām šaujamlūkām, uzlauzīšu Bastīlijas vārtus un likšu jūs pakārt pie stūra torņa.

—   Dieva dēļ, monsenjor!

—  Es jums dodu desmit minūtes pārdomām, — Fukē noteica pilnīgi mierīgi. — Lūk, es apsēžos šajā krēslā un gaidu. Ja pēc desmit minūtēm jūs vēl turpināsiet tiepties, es no šejienes aiziešu. Varat mani turēt par traku, cik vien vēlaties, bet jūs redzēsiet, pie kā noved jūsu stūrgalvība.

Bezmo izmisumā piespēra kāju, bet neko neatbildēja.

To redzēdams, Fukē, paķēra no galda spalvu un papīru un uzrakstīja:

„Tirgoņu vecākā kungam. Pavēlu sapulcināt pilsētnieku zemessardzi un doties uz Bastīliju, lai pakalpotu viņa majestātei karalim."

Bezmo paraustīja plecus; tad Fukē vēlreiz ķērās pie spalvas un šoreiz uzrakstīja:

„Buljonas hercogam un princim Kondē. Pavēlu dot komandu šveiciešu un gvardes pulkiem doties uz Bastīliju, lai kalpotu viņa majestātei karalim…"

Bezmo iegrima domās. Pa to laiku Fukē rakstīja:

„Visiem kareivjiem, pilsētniekiem un muižniekiem. Pavēlu aizturēt un apcietināt ševaljē d'Erblē, Vannas bīskapu, lai kur viņš atrastos, kā arī viņa līdzdalībniekus, pie kuriem pieskaitāmi, pirmkārt, de Bezmo kungs, Bastīlijas komandants, kas tiek turēts aizdomās par nodevību, dumpi un viņa majestātes apvainošanu…"

—    Apstājieties, monsenjor! — Bezmo iekliedzās. — Es no visa tā neko nesaprotu, bet nākamajās divās stundās var notikt tik daudz nelaimju, ka karalis, tiesājot mani, varēs izlemt, vai es esmu vainīgs, pārkāpdams viņa noteikto kārtību, lai novērstu neizbēgamo katastrofu, kaut arī tās iemesls būtu ārprāts. Iesim uz torni, monsenjor: jūs redzēsiet Marčiali.

Fukē izdrāzās no istabas, un Bezmo, aukstus sviedrus slaucīdams, viņam sekoja.

—   Cik drausmīgs rīts! — viņš murmināja. — Posts un negals!

—   Nāciet ātrāk! — Fukē skubināja komandantu.

Bezmo pamāja sargam, lai tas iet pa priekšu. Viņš baidījās no sava pavadoņa.

Fukē to ievēroja un skarbi noteica:

—   Neesiet bērnišķīgs! Lieciet šo cilvēku mierā; paņemiet atslēgas un rādiet ceļu. Jāpanāk, lai neviens, saprotiet, neviens liecinieks nenovērotu to, kas tūlīt norisināsies Marčiali kamerā.

—   Ā, — Bezmo šaubīdamies novilka.

—    Atkal! Pasakiet vēlreiz „nē", un es atstāšu Bastīliju; es pats nogādāšu pavēles, kur pienākas.

Bezmo nokāra galvu, paņēma atslēgas un kopā ar ministru sāka kāpt augšup pa kāpnēm, kas veda uz torņa augšējiem stāviem.

Jo augstāk viņi kāpa pa šīm nebeidzamajām spirālveidīgajām kāpnēm, jo skaidrāk neskaidro vaidu vietā varēja saklausīt kliedzienus un drausmīgus lāstus.

—   Kas tur notiek? — Fukē jautāja komandantam.

—   Tas ir jūsu Marčiali, auro kā traks!

Fukē nodrebēja.

Kādā kliedzienā, kurš bija drausmīgāks par visiem pārējiem, viņš bija pazinis Francijas karaļa balsi.

Ministrs apstājās un izrāva no galīgi apstulbušā Bezmo rokām atslēgu saišķi.

Komandants pārbijās, ka tikai šis jaunais ārprātīgais neielauž ar to viņam galvaskausu.

—   Ak! — viņš iesaucās. — D'Erblē kungs man par to neko neteica.

—  Atslēgu! — Fukē uzkliedza. — Kura ir to durvju atslēga, kuras es gribu atslēgt?

—   Te tā ir.

Drausmīgs kliedziens, ko pavadīja mežonīgi sitieni pa durvīm, kāpnēs atbalsojās vēl šausmīgāk.

—   Ejiet prom! — Fukē draudīgi pavēlēja.

—    Man nekas nav pretī, — Bezmo nomurmināja, — lai nu abi trakie paliek aci pret aci; es esmu pārliecināts, ka tie viens otru nobeigs.

—    Ejiet prom! — Fukē atkārtoja. — Ja jūs parādīsieties šajās kāpnēs pirms es jūs pasaukšu, varat būt pārliecināts, ka ieņemsiet paša pēdējā Bastilijas gūstekņa vietu.

—    Es tūlīt miršu, tur nemaz nav ko runāt, — komandants noburkšķēja, tenterēdams prom.

Gūstekņa kliedzieni skanēja arvien skaļāk.

Fukē pārliecinājās, ka Bezmo sasniedzis pēdējos pakāpienus; tad ielika atslēgu pirmajās durvīs.

Tagad viņš skaidri dzirdēja Ludviķa aizsmakušo balsi, kas bezspēcīgā niknumā kliedza:

—   Palīgā! Es esmu karalis! Palīgā!

Pirmo durvju atslēga otrajām nederēja. Fukē vajadzēja sameklēt vajadzīgo atslēgu saišķi, ko viņš bija atņēmis Bezmo.

Tobrīd satracinātais karalis, vairs neko neapjēgdams, kā ārprātīgs mežonīgā, necilvēciskā balsī kliedza:

—    Šajā būrī mani iesēdinājis Fukē! Palīgā pret Fukē! Es esmu karalis! Palīgā karalim pret Fukē!

Šie rēcieni plosīja ministra sirdi. Tos pavadīja drausmīgi triecieni pa durvīm, kuriem karalis izmantoja krēsla kāju kā tarānu. Beidzot Fukē bija atradis īsto atslēgu.

Karalis bija galīgi zaudējis spēkus un vairs neko nevarēja skaidri izteikt, bet tikai sēca:

—   Nāvi Fukē! Nāvi nelietim Fukē!

Durvis atvērās.

IV

Karaļa pateicība

Abi cilvēki, kas bija metušies viens pie otra, pēkšņi apstājās un šausmās iekliedzās.

—   Vai jūs atnācāt, lai mani nogalinātu? — noteica karalis, uzreiz pazinis Fukē.

—   Karalis tādā izskatā! — ministrs čukstēja.

Grūti iedomāties šausmīgāku ainu kā jaunais karalis brīdī, kad viņu ieraudzīja Fukē. Karaļa apģērbs bija vienās skrandās; tikpat skrandains bija vaļā atrautais krekls, kas bija piesūcies ar sviedriem un asinīm, kuras pilēja no viņa saskrāpētajām rokām un krūtīm.

Bāls un apmulsis, ar putām uz lūpām un izspūrušiem matiem, Ludviķis XIV līdzinājās statujai, kas vienlaicīgi iemieso izmisumu, badu un bailes.

Fukē jutās aizkustināts un satriekts. Viņš ar izplestām rokām un asarām acīs steidzās pie karaļa.

Ludviķis atvēzēja pret viņu to pašu krēsla kāju, ar kuru tikko bija nikni dauzījis durvis.

—  Vai jūs nepazīstat uzticamāko starp saviem draugiem? — Fukē drebošā balsī noprasīja.

—   Draugs? Jūs? — skaļi griezdams zobus, Ludviķis atkārtoja. Šajā šņirkstoņā varēja nojaust naidu un tūlītējas atriebības alkas.

—   Un arī padevīgs kalps, — Fukē vēl piebilda, nomezdamies ceļos karaļa priekšā.

Karalis nosvieda savu ieroci uz grīdas. Fukē noskūpstīja viņa ceļgalus un maigi apskāva.

—    Mans karali, mans nabaga bērns! O, cik ļoti jūs droši vien cietāt!

Mainījusies situācija lika karalim atjēgties; viņš paskatījās uz sevi un nokaunējās, ka bijis tik apjucis un neprātīgs un ļāvies kāda cita aizgādnībai.

Ludviķis atbrīvojās no Fukē rokām.

Fukē nesaprata karaļa instinktīvo atraušanos. Viņš nespēja saprast — Ludviķa lepnums nekad nepiedos, ka viņš bijis liecinieks karaļa vājuma brīdim.

—   Brauksim prom, jūsu majestāte, jūs esat brīvs, — viņš pateica.

—   Brīvs! — karalis atkārtoja. — O! Pēc tam, kad esat uzdrošinājies pacelt roku pret savu valdnieku, jūs man atdodat brīvību!

—  Jūs pats tam neticat, — Fukē sašutis iesaucās. — Jūs taču neticat, ka es esmu vainīgs jūsu priekšā!

Viņš steigā dedzīgi pastāstīja par intrigu, kuras upuris bija kļuvis Ludviķis un kura mūsu lasītājiem jau zināma visos sīkumos. Stāsta laikā Ludviķis pārcieta tik briesmīgas dvēseles mokas un viņa iztēli tā pārsteidza nāve, no kuras viņam bija izdevies izbēgt, ka viņš īsti pat nepievērsa uzmanību brāļa esamībai, kurš dzimis reizē ar viņu.

—   Kungs, — viņš pārtrauca Fukē stāstu, — šī dvīņu piedzimšana ir tīrie meli; nesaprotu, kā jūs varējāt noticēt tādiem māņiem.

—   Jūsu majestāte!

—  Manas mātes gods un tikumība stāv ārpus jebkurām aizdomām. Un mans pirmais ministrs vēl nav sodījis noziedzniekus?

—    Pirms sākat dusmoties, padomājiet labi, jūsu majestāte. Jūsu brāļa piedzimšana…

—    Man ir tikai viens vienīgs brālis — mans jaunākais brālis, un jūs to zināt tikpat labi kā es. Es jums saku, ka tā ir nelietīga sazvērestība, un viens no tās galvenajiem dalībniekiem ir Bastīlijas komandants.

—   Jūsu majestāte, neizdariet pārsteidzīgus secinājumus. Šo cilvēku, tāpat kā visus pārējos, pievīla prinča ārkārtīgā līdzība jums.

—   Kāda līdzība? Kas vēl nebūs!

—   Šis Marčiali acīmredzot ir ļoti līdzīgs jūsu majestātei, ja jau visi pievīlās.

—   Blēņas!

—  Tā nesakiet, jūsu majestāte: cilvēkam, kurš bija gatavs nostāties aci pret aci ar jūsu ministriem, ar jūsu māti un ģimenes locekļiem, ar jūsu virsniekiem, bija jābūt pilnīgi pārliecinātam par savu līdzību ar jums.

—   Jā, — karalis čukstēja. — Kur viņš ir?

—   Vo.

—   Vo? Un jūs pieļaujat, ka viņš vēl joprojām ir Vo?

—   Man šķita, ka vispirms jāatbrīvo karalis. Es izpildīju savu pienākumu. Tagad es darīšu, ko jūsu majestāte pavēlēs. Es gaidu.

Ludviķis pārdomāja.

—   Jādod pavēle būt gatavībā karaspēkam, kas ir Parīzē, — viņš sacīja.

—   Tāda pavēle jau ir dota.

—   Jūs devāt šo pavēli! — karalis iesaucās.

—  Jā, jūsu majestāte. Pēc stundas jūsu majestāte varēs stāties des- mittūkstoš kareivju priekšgalā.

Atbildes vietā karalis dedzīgi saķēra Fukē roku, skaidri parādīdams, cik lielu neuzticību viņš jutis pret savu ministru, par spīti tā palīdzībai.

—  Ar šo karaspēku, — karalis turpināja, — mēs aplenksim dumpiniekus jūsu pilī, kur tie jau droši vien paguvuši nostiprināties.

—  Tas man būtu pārsteigums, — Fukē atteica.

—   Kāpēc?

—   Tāpēc, ka viņu vadoni un visa šī pasākuma dvēseli es atmaskoju un domāju, ka sazvērnieku plāns ir galīgi sabrucis.

—  Jūs atmaskojāt viltvārdi?

—   Nē, es viņu neredzēju.

—   Kuru tad?

—   Šo ieceri nebūt nav izlolojis tas nelaimīgais. Viņš ir tikai ierocis, un, kā es redzu, tad viņam lemts būt mūžam nelaimīgam.

—   Bez šaubām.

—   Pie visa vainīgs abats d'Erblē, Vannas bīskaps.

—  Jūsu draugs?

—  Viņš bija mans draugs, jūsu majestāte, — Fukē cēlsirdīgi atbildēja.

—  Tas ir ļoti nožēlojami, — karalis noteica ar daudz mazāku cildenumu.

—   Kamēr es nezināju par viņa noziegumu, šajā draudzībā nebija nekā, kas mani apkaunotu.

—   Šo noziegumu vajadzēja paredzēt.

—   Ja es esmu vainīgs, tad nododu sevi jūsu rokās, valdniek.

—   Ak, Fukē kungs, tā es nemaz negribēju teikt, — karalis jutās neapmierināts, ka atklājis savas ļaunprātīgās domas. — Tad lūk, varu jums teikt, ka man jau radās miglainas aizdomas, ka tas ir viņš, kaut arī nelieti sedza maska. Kopā ar pasākuma vadoni bija arī palīgs, kurš man draudēja ar savu Herkulesa spēku. Kurš tas bija?

—   Droši vien, ka tas bija viņa draugs, bijušais musketieris barons di Valons.

—   D'Artanjana draugs! Grāfa de Lafēra draugs! Ahā! — pie pēdējā vārda karalis iesaucās. — Pievērsīsim uzmanību sazvērnieku saistībai ar vikontu de Braželonu.

—   Jūsu majestāte, neejiet par tālu! Francijā nav godīgāka cilvēka par grāfu de Lafēru. Apmierinieties ar tiem, kurus es jums nosaucu.

—   Ko jūs man nosaucāt? Lai notiek! Jūs taču man izdosiet visus vaininiekus, vai ne?

—   Ko jūsu majestāte ar to domā?

—  Es domāju, ka mēs ieradīsimies Vo ar karaspēku un ieņemsim šo čūsku midzeni, lai neviens no turienes neizglābtos, neviens pats, — karalis atteica.

—   Vai jūsu majestāte liks nogalināt šos cilvēkus?

—   Visus līdz pēdējam.

—   Jūsu majestāte!

—   Tikai nepārprotiet mani, Fukē kungs, — karalis augstprātīgi sacīja. — Tagad vairs nav tie laiki, kad slepkavība bija karaļu pēdējais un vienīgais arguments. Paldies Dievam, tā nav! Man ir parlaments, kas tiesā manā vārdā, un ešafoti, uz kuriem izpilda manas pavēles!

Fukē nobālēja.

—  Uzdrošinos piezīmēt, jūsu majestāte, ka katrs process, kas saistīsies ar šo lietu, var dot nāvējošu triecienu cieņai pret troni. Nedrīkst pieļaut, ka Austrijas Annas karalisko vārdu tauta minētu ar izsmieklu.

—   Kungs, taisnajai tiesai jāsoda vainīgos.

—   Labi, jūsu majestāte. Tomēr karaliskās asinis nedrīkst tikt izlietas uz ešafota.

—    Karaliskās asinis! Vai jūs tam ticat? — karalis nikni piecirta kāju. — Šī dvīņu piedzimšana ir tikai izdoma! Tieši šajā izdomā es saskatu d'Erblē kunga galveno vainu. Par to sazvērniekus jāsoda bargāk nekā par vardarbību un apvainojumu.

—   Nāves sods?

—   Jā, kungs, jā!

—   Jūsu majestāte, — superintendants stingri noteica un lepni pacēla līdz tam nodurto galvu, — ja vēlaties, lieciet, lai Francijas princim Filipam, jūsu brālim, nocērt galvu. Tas attiecas uz jūsu majestāti, un jūs droši vien iepriekš aprunāsieties ar savu māti Austrijas Annu. Viss, ko jūsu majestāte pavēlēs, tiks ievērots. Es vairs nevēlos iejaukties šai lietā, pat ja no tā būtu atkarīgs jūsu troņa gods. Man tomēr jālūdz jums kāda žēlsirdība, un es to daru.

—   Runājiet, — teica karalis, ko bija apmulsinājuši ministra pēdējie vārdi. — Ko jūs vēlaties?

—   Apžēlojiet d'Erblē kungu un di Valona kungu.

—   Savus slepkavas?

—   Tikai dumpiniekus, jūsu majestāte.

—   O, es saprotu, jūs lūdzat apžēlot savus domu biedrus.

—   Manus domu biedrus! — Fukē, dziļi aizskarts, iesaucās.

—   Jā, jūsu draugus; manas valsts drošība turpretī prasa, lai visi, kas iejaukti šai lietā, tiktu bargi sodīti.

—    Es nevēlos atgādināt jūsu majestātei, ka d'Erblē kungs šorīt Senāras mežā būtu varējis jūs pavisam vienkārši nogalināt, ja vien būtu gribējis, un viss būtu cauri.

Karalis sarāvās.

—   Pistoles šāviens galvā, — Fukē piebilda, — un neviens nekad nepazītu Ludviķa XIV seju, bet d'Erblē kungs uz visiem laikiem būtu atbrīvojies no atbildības par saviem noziegumiem.

Karalis nobālēja, iztēlodamies briesmas, kuras viņam bija draudējušas.

—    Ja d'Erblē kungs būtu slepkava, — superintendants turpināja, — tad viņš nebūtu man stāstījis par savu plānu cerībā, ka tas būtu sekmīgs. Atbrīvojies no īstā karaļa, viņš varētu nebaidīties, ka viltvārdi karali kādreiz atmaskos. Pat ja Austrijas Anna pazītu uzurpatoru, tas tik un tā būtu viņas dēls. Runājot par d'Erblē kungs sirdsapziņu, jāpiebilst, ka viņam uzurpators jebkuros apstākļos būtu Francijas likumīgais karalis un Ludviķa XIII dēls. Turklāt sazvērnieki būtu nodrošinājuši sev pilnīgu noslēpumu, nesodāmību un drošību. Visu to dotu viens vienīgs šāviens. Jūsu majestāte, apžēlojiet viņu, domājot par savu izglābšanos.

Karali ne tikai neaizkustināja šie patiesie vārdi, kas rādīja Aramisa augstsirdību, bet, gluži otrādi, viņš jutās dziļi pazemots.

Ludviķa XIV nevaldāmais lepnums nespēja samierināties ar domu, ka karaļa dzīvība atradusies kāda cita rokās, vai pirkstgalā. Katrs Fukē vārds, kam vajadzēja kalpot par pierādījumu viņa nelaimīgo draugu apžēlošanai, tikai ielēja Ludviķa XIV ievainotajā sirdi jaunu indes pilienu.

Karali nekas nevarēja iežēlināt, un viņš asi atcirta Fukē:

—   Es patiešām nesaprotu, kāpēc jūs, kungs, lūdzat mani, lai es apžēloju šos cilvēkus. Kādēļ gan jālūdz tas, ko var saņemt bez lūgšanas?

—   Es nesaprotu, jūsu majestāte.

—   Tas taču ir pavisam vienkārši. Kur es atrodos?

—   Bastīlijā.

—   Tātad cietumā. Un mani uzskata par traku, vai ne?

—   Jā, jūsu majestāte.

—   Šeit pazīst tikai Marčiali?

—   Jā, Marčiali.

—   Tādā gadījumā varat atstāt visu kā līdz šim. Ļaujiet trakajam sapūt viņa kazemātā, un d'Erblē un di Valonam nebūs vajadzīga mana piedošana. Jaunais karalis dāvās viņiem savu žēlastību.

—  Jūs veltīgi mani apvainojat, jūsu majestāte, — Fukē sausi atbildēja. — Ja es būtu gribējis celt tronī jaunu karali, kā jūs sakāt, tad man nevajadzētu ar varu ielauzties Bastilijā, lai izrautu jūs no šejienes. Tas būtu bezjēdzīgi. Jūsu majestātes prāts no dusmām aptumšojies, citādi jūs nesāktu apvainot savu uzticamo pavalstnieku, kurš jums tā palīdzējis.

Ludviķis saprata, ka atļāvies par daudz un Bastīlijas vārti vēl viņa priekšā nav atvērušies, bet tās slūžas, ar kurām cēlsirdīgais Fukē aiztur savas dusmas, sāk jau vērties vaļā.

—   Es to nemaz neteicu, lai jūs aizvainotu, kungs, — karalis izteica. — Jūs man lūdzat apžēlošanu, un es jums godīgi, pēc sirdsapziņas atbildu, bet mana sirdsapziņa apgalvo, ka vainīgie, par kuriem mēs pašlaik runājam, nav ne mazākā mērā pelnījuši ne apžēlošanu, ne piedošanu.

Fukē klusēja.

—    Tas, ko es daru, — karalis piebilda, — ir tikpat cildens kā jūsu rīcība, jo es pilnībā atrodos jūsu varā, un varbūt vēl lielāka drosme ir atteikt, kad jūs man uzstādāt noteikumus, no kuriem var būt atkarīga mana brīvība un dzīvība, ko es upurēju.

—   Man patiešām nav taisnība, — Fukē piekrita. — Es izskatījos pēc tāda, kas grib izdiedelēt kādu labumu; es to nožēloju un lūdzu piedošanu, jūsu majestāte.

—  Jums tiek piedots, dārgais Fukē kungs, — karaļa sejā atplauka smaids, kas apskaidroja viņa daudzo pārdzīvojumu izmocīto seju.

—   Es saņēmu jūsu piedošanu, — ministrs neatlaidīgi turpināja, — bet kā tad d'Erblē un di Valona kungi?

—   Kamēr vien es esmu dzīvs, viņi nekad to nesaņems, — karalis nepielūdzami atteica. — Esiet tik laipns un nekad vairs ar mani nerunājiet par to.

—   Paklausu, jūsu majestāte.

—   Vai jūs neturēsiet pret mani naidu?

—    O nē, jūsu majestāte, es to jau paredzēju un tāpēc iepriekš nodrošinājos.

—   Ko tas nozīmē?

—    D'Erblē kungs tikpat kā nodeva sevi manās rokās, viņš mani aplaimoja, ļaudams izglābt manu karali un dzimteni. Es nevarēju notiesāt d'Erblē kungu uz nāvi, tāpat kā nevarēju pieļaut, lai pār viņu nāk jūsu majestātes taisnīgās dusmas, jo tas būtu tāpat, kā pašrocīgi viņu nogalināt.

—   Ko jūs izdarījāt?

—    Es iedevu d'Erblē kungam sava staļļa labākos zirgus, un viņi par četrām stundām apsteidz visus, ko jūsu majestāte sūtīs viņus vajāt.

—    Lai nu tā būtu! — Ludviķis nomurmināja. — Pasaule ir pietiekami plaša, lai mani ļaudis atgūtu tās četras stundas, ko jūs uzdāvinājāt d'Erblē kungam.

—    Dāvinādams šīs četras stundas, es zināju, ka uzdāvinu viņam dzīvību, un viņš to saglabās.

—   Kā tā?

—   Steidzoties cik var un visu laiku par četrām stundām apsteidzot vajātājus, viņš sasniegs manu pili Belilu, kur es viņam piedāvāju patvērumu.

—   Jūs esat aizmirsis, ka uzdāvinājāt Belilu nevienam citam kā man.

—   Ne jau tādēļ, lai tur arestētu manus viesus.

—  Tātad jūs man to atņemat.

—  Šim nolūkam — jā, jūsu majestāte.

—   Mani musketieri to gluži vienkārši ieņems.

—   Ne jūsu musketieri un pat ne visa jūsu armija, — Fukē vēsi noteica. — Belila ir nepieejama.

Karalis kļuva bāls no dusmām, viņa acis meta zibeņus.

Fukē saprata, ka ir pazudis, bet superintendants nebija radis atkāpties, ja to prasīja gods.

Viņš izturēja karaļa ugunīgo skatienu.

Ludviķis apvaldīja savas trakās dusmas un pēc neilga klusuma brīža izteica:

—   Mēs dosimies uz Vo?

—   Es gaidu jūsu majestātes pavēles, — Fukē atbildēja, zemu paklanīdamies, — tikai man liekas, ka jums jāpārģērbjas, pirms stājaties sava galma priekšā.

—   Mēs pa ceļam iegriezīsimies Luvrā. Ejam.

Viņi pagāja garām apjukušajam Bezmo, kam bija vēlreiz jānoskatās, kā Marčiali atstāj Bastīliju.

Komandants šausmās izrāva vēl pēdējos uz galvas palikušos matus.

Tiesa gan Fukē iedeva viņam pavēli, kurā karalis uzrakstīja:

„Redzēju un atbalstu.

Ludviķis "

Bezmo, kurš vairs nekā nesaprata, spēja tikai no visa spēka ar dūri iebelzt sev pa pakausi.

V

Viltus karalis

Pa to laiku uzurpators karalis drosmīgi tēloja savu lomu.

Filips pavēlēja sākt apmeklētāju rīta pieņemšanu — to sauca par mazo pieņemšanu.

Guļamistabas durvju priekšā jau pulcējās visi, kam bija piešķirts lielais gods būt klāt karaļa ģērbšanas ceremonijā.

Filips izlēma dot šo rīkojumu, kaut arī d'Erblē kungs, ko viņš gaidīja, neatgriezās mūsu lasītājiem jau zināmo iemeslu dēļ. Domādams, ka viņa prombūtne nevar būt ilgstoša, princis, kā visi godkārīgie, gribēja pārbaudīt savus spēkus un laimi, neizmantojot neviena palīdzību un padomu.

Turklāt viņu pamudināja doma, ka apmeklētāju vidū bez šaubām būs arī viņa māte, Austrijas Anna, kura bija no viņa atteikusies un vainīga viņa priekšā. Baidīdamies, ka šais apstākļos varētu padoties dabiskai vājībai, Filips nevēlējās, lai tās liecinieks būtu cilvēks, kura priekšā viņam drīzāk bija jādemonstrē savs spēks.

Atvērās durvis, un pilnīgā klusumā karaļa guļamistabā ienāca vairāki cilvēki.

Kamēr sulaiņi viņu ģērba, Filips ienācējiem nepievērsa ne mazāko uzmanību. Iepriekšējā rītā viņš bija redzējis, kā mazajā pieņemšanā izturas viņa brālis Ludviķis. Filips atdarināja karali un tik labi, ka nevienam neradās ne mazākās aizdomas.

Tikai pēc tam, kad ģērbšanās bija galā — torīt tas bija medību kostīms — viņš sāka pieņemšanu. Atmiņa un Aramisa sastādītās piezīmes ļāva viņam uzreiz pazīt Austrijas Annu, kuru viņa jaunākais brālis princis turēja zem rokas, un arī princesi Henrietu zem rokas ar de Sentenjanu.

Ieraudzījis šīs sejas, viņš pasmaidīja; paskatījies uz māti — nodrebēja.

Cildenā seja palika atmiņā. Tā glabāja ciešanu pēdas, kas it kā mudināja princi nenosodīt diženo karalieni, kura valstij bija upurējusi savu pašas bērnu. Viņš atzina, ka māte ir daiļa.

Zinādams, ka Ludviķis XIV mīl māti, viņš sevī apņēmās arī mīlēt viņu un uzvesties tā, lai nekļūtu par atriebības ieroci, kas aptumšo viņas vecumdienas.

Uz brāli princis skatījās ar maigumu, ko nav grūti saprast. Tas neko nebija viņam atņēmis un nekādi nesaindēja viņa dzīvi. Būdams sānu zars, viņš netraucēja stumbram neatlaidīgi tiekties augšup un nerūpējās par savas dzīves celšanu slavā un godā.

Filips nosolījās, ka būs labs brālis — tam pietika ar zeltu, par kuru pērkamas baudas.

Princis laipni pamāja de Sentenjanam, kas bija saliecies deviņos līkumos, un pastiepa drebošu roku brāļa sievai Henrietei, kuras skaistums viņu pārsteidza. Tomēr viņam patika vēsums sievietes acīs, jo tas atviegloja tālākās attiecības.

„Man būs daudz ērtāk, — viņš nodomāja, — labāk būt brālim nekā iemīļotajam."

Vienīgais, no kā viņš šobrīd baidījās, bija tikšanās ar karalieni Mariju Terēzi, jo, kaut arī viņa sirds un prāts bija pamatīgi norūdīti, tomēr pēc nesenajiem pārdzīvojumiem varēja arī neizturēt jaunu triecienu. Par laimi karaliene neieradās.

Austrijas Anna ievadīja diplomātisku sarunu par Fukē sarīkoto karaliskās ģimenes pieņemšanu. Naidīgi izteicieni mijās ar komplimentiem karalim, jautājumiem par viņa veselību, maigiem mātes glaimiem un izsmalcinātu viltību.

—   Mans dēls, — viņa apjautājās, — vai jūs neesat mainījis savas domas par Fukē kungu?

—   Sentenjan, — Filips noteica, — esiet tik laipns un uzziniet, vai karaliene ir vesela.

Mātes auss jau šajos pirmajos skaļi izteiktajos vārdos uztvēra vieglu atšķirību no Ludviķa XIV balss. Austrijas Anna vērīgi paskatījās uz dēlu.

De Sentenjans izgāja.

Filips turpināja:

—   Jūsu majestāte, man nepatik, ja par Fukē kungu slikti izsakās. Jūs jau to zināt un pati labvēlīgi atsaucāties par viņu.

—   Tas tiesa, bet es tikai apvaicājos, kā jūs tagad izturaties pret viņu.

—   Jūsu majestāte, — Henriete iesaistījās sarunā, — man vienmēr paticis Fukē kungs; viņš ir labs cilvēks un pie tam ar izcilu gaumi.

—    Superintendants nekad netirgojas, — savukārt piebilda princis. — Lai kad pie viņa grieztos, viņš vienmēr noskaita zeltu.

—   Katrs no mums domā tikai par sevi, — karaliene māte nopūtās, — bet neviens nerēķinās ar valsts interesēm. Nav taču apstrīdams, ka Fukē kungs izputina valsti!

—   Māmiņ, vai tad arī jūs esat kļuvusi par Kolbēra kunga aizstāvi?

—   Ko? — pārsteigtā karaliene brīnījās.

—   Man šķiet, ka jūs runājat tieši tāpat, kā jūsu senā draudzene de Ševrēzes kundze.

Izdzirdusi šo vārdu, Austrijas Anna saknieba lūpas un nobālēja. Filips bija aizskāris lauveni.

—   Kāpēc jūs man atgādināt par de Ševrēzes kundzi un kāpēc jūs šodien esat tā noskaņots pret mani?

Filips turpināja:

—   Vai tad de Ševrēzes kundze neperina visdažādākās viltības pret savu kārtējo upuri? Vai de Ševrēzes kundze jūs nesen neapmeklēja, māmiņ?

—  Kungs, jūs tā runājat ar mani, ka es šķietos dzirdam jūsu karalisko tēvu.

—    Manam tēvam nepatika de Ševrēzes kundze, un viņam bija taisnība. Es arī viņu neciešu, un, ja viņai ienāks prātā te parādīties, lai diedelētu naudu, bet patiesībā tāpat kā agrāk sētu naidu un šķelšanos, tad…

—  Tad? — Austrijas Anna augstprātīgi pārvaicāja, it kā pati izaicinot negaisu.

—    Tad, — jauneklis apņēmīgi atteica, — es de Ševrēzes kundzi izraidīšu no valsts un kopā ar viņu visus viņas noslēpumu līdzzinātājus.

Viņš nebija pārdomājis spēku, kas slēpās šajos baismīgajos vārdos. Vai arī viņam varbūt sagribējās pārbaudīt to iedarbību, kā cilvēkam, kurš cieš no nepārtrauktām sāpēm un tādēļ, lai kaut kā izmainītu pierastās ciešanas, aiztiek savu brūci, lai izjustu vismaz asas sāpes.

Austrijas Anna gandrīz zaudēja samaņu; uz mirkli viņas plaši ieplestās, bet jau vājās acis pārstāja redzēt; viņa pastiepa rokas pret jaunāko dēlu, kurš tūlīt pat viņu apskāva, nebaidīdamies, ka sadusmos karali.

—   Jūsu majestāte, — karaliene čukstēja, — jūs esat cietsirdīgs pret savu māti.

—    Kāpēc, jūsu majestāte? — Filips atteica. — Es taču runāju tikai par de Ševrēzas kundzi. Vai tad mana māte dod priekšroku viņai, nevis mieram valstī un manai drošībai? Es apgalvoju, ka de Ševrēzes kundze ieradās Francijā, lai sadabūtu naudu, un viņa griezās pie Fukē kunga ar piedāvājumu pārdot viņam kādu noslēpumu.

—   Noslēpumu? — Austrijas Anna iekliedzās.

—   Tas attiecas uz izlaupīšanu, ko it kā izdarījis superintendants, bet tie ir meli, — Filips piebilda. — Fukē kungs viņu ar sašutumu padzina, augstāk vērtēdams karaļa cieņu nekā vienošanos ar intrigantiem. Tad de Ševrēzes kundze pārdeva savu noslēpumu Kolbēra kungam, bet tā kā viņa ir nepiepildāma un viņai šķita par maz simt tūkstošu ekiju, kurus viņa izvilināja no tā bodnieka, tad viņa izlēma mērķēt augstāk pēc bagātīgākiem avotiem. Vai tā nav, jūsu majestāte?

—   Jūs esat informēts par itin visu, — karaliene bija drīzāk satraukta, nekā saniknota.

—   Lūk, tāpēc man ir tiesības neciest šo fūriju, kura ierodas manā galmā, lai nomelnotu vienus un izputinātu otrus. Ja Dievs pacieš tādus noziegumus un paslēpj tos savas žēlsirdības pavēnī, tad es nekad nepieļaušu, lai de Ševrēzes kundzei rastos kaut mazākā iespēja pārkāpt Dieva noliktās robežas.

Runas beigu daļa tā satrauca karalieni Annu, ka Filipam kļuva viņas žēl.

Viņš saņēma mātes roku un maigi noskūpstīja; karaliene pat nenojauta, ka šis skūpsts pauž ne tikai aizvainojumu un satrauktu sirdi, bet arī piedošanu par astoņiem šausmīgu moku gadiem.

4 - A.Dimā

Filips kādu bridi klusēja; viņš gaidīja, lai norimst viņa vārdu radītais satraukums; pēc dažām sekundēm viņš dzīvespriecīgi un gandrīz jautri ieteicās:

—   Šodien mēs vēl nebrauksim prom, man ir kāds plāns.

Viņš pagriezās uz durvju pusi, cerēdams, ka ieraudzīs Aramisu, kura prombūtne jau sāka viņu satraukt.

Karaliene māte izteica vēlēšanos atgriezties savās istabās.

—   Māt, uzkavējieties vēl, — Filips lūdza, — es gribu, lai jūs salīgstat mieru ar Fukē kungu.

—   Es taču nekaroju ar viņu, es tikai baidījos no Fukē kunga izšķērdības.

—   Mēs tajā visā ievedīsim kārtību, un kopš šī brīža superinten- dants parādīs sevi tikai no labās puses.

—   Ko jūsu majestāte meklē? — Henriete bija pamanījusi karaļa slepenos skatienus uz durvju pusi. Viņa domāja, ka Ludviķis gaida Lavaljēru, vai arī vēstulīti no tās, un cerēja viņam iedzelt.

—    Māsa, — jauneklis atbildēja, uzminējis princeses slepeno nodomu ar neparastu vērīgumu, kam tikai tagad liktenis ļāva izpausties, — es gaidu ārkārtīgi apbrīnojamu cilvēku, kurš ir gudrākais padomdevējs un kuru es gribu stādīt priekšā klātesošajiem, uzticot jūsu žēlastībai. A, d'Artanjan, nāciet iekšā.

D'Artanjans ienāca.

—   Ko jūsu majestāte pavēlēs?

—   Kur ir jūsu draugs Vannas bīskaps?

—   Bet jūsu majestāte…

—    Es viņu visu laiku gaidu, bet viņš nerādās. Lieciet, lai viņu sameklē.

D'Artanjans jutās satriekts, kaut gan viņa izbrīns nebija pārāk ilgs; atcerējies, ka Aramiss pēc karaļa pavēles slepeni atstāja Vo, viņš nosprieda, ka karalis to grib saglabāt noslēpumā.

—   Vai jūsu majestāte uzstāj, lai d'Erblē kungs tiktu sameklēts? — musketieris jautāja.

—    Uzstāju — nē, kāpēc gan, — Filips izvairījās. — Viņš man nav tik ļoti nepieciešams. Ja nu viņu tomēr sameklētu…

„Es esmu uzminējis!" — d'Artanjans pie sevis noteica.

—    D'Erblē kungs ir Vannas bīskaps un Fukē kunga draugs? — karaliene apjautājās.

—   Jā, jūsu majestāte, viņš kādreiz bija musketieris.

Austrijas Anna nosarka.

—    Viņš ir viens no četriem drosminiekiem, kuri kādreiz paveica brīnumus.

Karalienei mātei tūlīt pat pārgāja vēlēšanās iedzelt; lai saglabātu vēl kādu dzeloni, viņa pārtrauca sev nepatīkamo sarunu.

—    Mans dēls, lai kāda arī nebūtu jūsu izvēle, es esmu pārliecināta, ka tā būs lieliska.

Visi noliecās karaļa priekšā.

—   Jūs redzēsiet Rišeljē diženumu bez Mazarīni skopuma, — Filips turpināja.

—   Pirmo ministru, jūsu majestāte? — noprasīja pārbiedētais princis, karaļa brālis.

—   Mīļais brāli, es jums to pastāstīšu vēlāk; dīvaini gan, ka d'Erblē kunga vēl joprojām nav.

Viņš pasauca sulaini un pavēlēja:

—   Lai brīdina Fukē kungu, ka man ar viņu jāparunā. O, neejiet prom — es runāšu jūsu klātbūtnē.

De Sentenjans atgriezās no karalienes ar labām ziņām. Viņa palikusi gultā tikai aiz piesardzības, tādēļ, lai uzkrātu spēkus un varētu izpildīt visas karaļa pavēles.

Kamēr visur meklēja superintendantu un Aramisu, jaunais karalis mierīgi izturēja savu pārbaudījumu, un itin visi — gan karaliskās ģimenes locekļi, gan virsnieki, gan sulaiņi — redzēja savā priekšā Ludviķi un tikai Ludviķi — viņa žestus, balsi, paradumus.

Kopš šī brīža uzurpatoru vairs nekas nebiedēja. Ar kādu dīvainu vieglumu liktenis bija gāzis augstāko pasaulē, lai tā vietā liktu pašu zemāko dzīves pabērnu!

Un tomēr brīžiem Filips juta, ka viņa jaunās slavas spožumam pārslīd tumša ēna. Aramiss vēl joprojām nerādījās.

Karaliskās ģimenes locekļu saruna kaut kā pati no sevis pārtrūka. Noraizējies Filips aizmirsa atlaist brāli un princesi Henrieti. Abi jutās pārsteigti un pamazām zaudēja pacietību.

Austrijas Anna pieliecās pie dēla un pateica viņam dažus vārdus spāniski.

Filips pilnīgi neprata šo valodu. Negaidītais un nepārvaramais šķērslis lika viņam nobālēt. Tai brīdī it kā Aramisa ģēnijs apveltīja viņu ar savu atjautību.

Filips nesamulsa un piecēlās kājās.

—   Kas tad tas! Kāpēc jūs man neatbildat? — Austrijas Anna brīnījās.

—   Kas tas par troksni? — Filips prasīja, pagriezdamies pret durvīm, kas veda uz slepenajām kāpnēm.

Kļuva dzirdama balss, kas sauca:

—   Šurp, šurp! Vēl tikai dažus pakāpienus, jūsu majestāte!

—   Fukē kunga balss! — noteica d'Artanjans, kas stāvēja netālu no karalienes mātes.

—   Droši vien, ka arī d'Erblē kungs ir turpat, — Filips īsi piebilda.

Viņš ieraudzīja to, kuru nebija gaidījis redzēt sev blakus. Visu acis pievērsās durvīm, pa kurām vajadzēja ienākt Fukē. Tomēr tas nebija viņš.

No visu mutēm vienlaicīgi atskanēja drausmīgs kliedziens, kas pauda karaļa un visu šīs ainas liecinieku mokas.

Lai cik apbrīnojams un piedzīvojumiem bagāts būtu kāda cilvēka mūžs, bet tomēr viņam nekad nav lemts piedzīvot tādu skatu, kāds tobrīd norisinājās karaļa guļamistabā. Caur pusaizvērtajiem slēģiem iespiedās vāji, izkliedēti gaismas stari, ko vēl vairāk apslāpēja lielie samta aizkari ar biezu atlasa oderi.

Šīs ainas liecinieku acis pamazām pierada pie puskrēslas, un katrs drīzāk nojauta pārējo klātbūtni, nekā tos skaidri redzēja. Tādos apstākļos neviens sīkums nepaslīd klātesošajiem garām, un viss, kas parādās no jauna, šķiet tik spilgts, it kā to apspīdētu saule.

Tā notika ar visiem, kad slepeno durvju aizkars tika atmests sāņus un parādījās bālais un sadrūmušais Ludviķis XIV. Aiz viņa varēja redzēt Fukē stingro un skumjo seju.

Karaliene māte, kas turēja Filipa roku, ieraudzījusi Ludviķi, iekliedzās tādās šausmās, it kā viņai būtu parādījies spoks.

Princim, karaļa brālim, sāka reibt galva, un viņš nepārtraukti grozīja galvu, skatīdamies no karaļa, kas stāvēja viņa priekšā, uz karali, kuram stāvēja blakus.

Princese paspēra soli uz priekšu, lai pārbaudītu, vai viņa neredz sava vīrabrāļa atspulgu spogulī.

Patiešām, nebija ko brīnīties par tādu maldīšanos.

Abi karaļi, krampjaini sažņaugtām dūrēm, satriekti un dreboši (mēs nespējam pat aprakstīt šausmas, kas pārņēma Filipu) vēroja viens otru nikniem skatieniem, un viņu acis kā dunči dūrās pretinieka sirdī.

Saraustīti elpodami, uz priekšu noliekušies, viņi, šķiet, klusēdami gatavojās niknai cīņai.

Austrijas Annas sirds gandrīz apstājās, redzot abu seju līdzību, viņu augumus, kustības un pat līdzīgos tērpus, jo nejaušības pēc Ludviķis XIV Luvrā bija uzģērbis violeta samta tērpu. Abi prinči, viņas dēli, bija pilnīgi vienādi. Dzīvē gadās nelaimes, kuras neviens nevēlas atzīt. Labāk jau noticēt brīnumam, pārdabiskiem spēkiem, kas nekad nav iespējams.

Ludviķis tādu šķērsli nebija paredzējis. Viņš domāja, ka pietiks ar viņa ierašanos, lai visi viņu pazītu. Juzdamies kā īsta saule, viņš nevarēja pat pieļaut domu, ka kāds varētu būt līdzīgs viņam. Viņš nespēja iedomāties, ka varētu būt lāpa, kuru viņa uzvarošā spīdekļa gaisma neaptumšotu. Tāpēc, ieraugot Filipu, viņš varbūt izbijās vairāk par visiem, un viņa spītīgā klusēšana un sastingums liecināja par niknu dusmu uzplūdu.

Bet Fukē! Kas gan spētu aprakstīt jūtas, kas viņu pārņēma, kamēr viņš kā sastindzis vēroja sava valdnieka dzīvo portretu.

Fukē nodomāja, ka Aramisam bez šaubām bija taisnība: arī šis ir tikpat tīrasinīgs karalis, kā otrs — likumīgais karalis; un vajadzēja būt aizrautīgam neprātim, kas nav cienīgs nodarboties ar politiku, lai atteiktos piedalīties valsts apvērsumā, ko jezuītu ordeņa ģenerālis bija tik apbrīnojami veikli realizējis.

Un pie tam, Fukē domāja, vienām Ludviķa XIII un Austrijas Annas asinīm viņš upurējis otras tās pašas asinis, egoistiskai godkārei — cēlu godkāri, tiesībām saglabāt esošo — tiesības kļūt par to. Pirmā- jā acu uzmetienā troņa pretendentam Fukē aptvēra, cik smagu kļūdu pieļāvis.

Superintendanta dvēselē notiekošais pārējiem, protams, palika apslēpts.

Pagāja piecas minūtes — pieci gadsimti, un pa šo laiku abi karaļi un viņu ģimenes locekļi tik tikko paguva mazliet attapties no pārdzīvotā satricinājuma.

D'Artanjans stāvēja tieši pretī Fukē, atspiedies pret sienu, viņa ciešais skatiens bija vērsts uz priekšu un nespēja izprast notiekošo. Patlaban viņš nevarētu paskaidrot, kas pēdējā laikā modināja viņā aizdomas un šaubas, bet skaidri noprata, ka tās bijušas pamatotas un abu Ludviķu XIV tikšanās var izskaidrot visu Aramisa uzvedībā, kas bija radījis viņā aizdomas.

Šīs domas tomēr joprojām pārklāja biezs minējumu slānis. Visas šīs ainas darbojošās personas, šķiet, bija kā snaudas pārņemtas, viņu apziņa vēl nebija pamodusies un noskaidrojusies.

Pēkšņi Ludviķis, kas bija straujāks un valdonīgāks, metās pie slē- ģiem un steidzīgi, aizkarus plēsdams, atvēra tos līdz galam vaļā. Spilgta gaisma ielija karaļa guļamistabā un piespieda Filipu atkāpties alkova ēnā.

Ludviķis XIV izmantoja šo sava nelaimīgā brāļa kustību un, vērs- damies pie Austrijas Annas, teica:

—   Māt, vai tad jūs neuzdrošināties atzīt savu dēlu tikai tāpēc, ka neviens šai istabā nepazīst savu karali?

Austrijas Annas augums nodrebēja, viņa pacēla rokas pret debesīm un sastinga šajā lūdzējas pozā, nespēdama izteikt ne vārda.

—    Māt, — klusi ieteicās Filips, — vai patiešām jūs nepazīstat savu dēlu?

Šoreiz atrāvās Ludviķis XIV.

Austrijas Annas sirdi caururba nožēla, viņa zaudēja līdzsvaru, sagrīļojās, un tā kā neviens viņai nenāca palīgā — visi bija kā sastinguši — karaliene ar vārgu nopūtu atkrita krēslā sev aiz muguras.

Ludviķis vairs nespēja izturēt šo kaunpilno skatu. Viņš pieskrēja pie d'Artanjana, kuram no visa notiekošā griezās galva un kurš arī sāka grīļoties, kaut gan bija atspiedies pret durvju stenderi.

—    Palīgā, musketieri — karalis uzsauca. — Paskatieties mums abiem sejā, un jūs redzēsiet, kurš no mums ir bālāks.

Šis sauciens it kā pamodināja d'Artanjanu, un viņā modās arī paklausība.

Musketieris nopurināja galvu un, vairs nešaubīdamies, devās tieši pie Filipa un, uzlicis viņam roku uz pleca, sacīja:

—   Kungs, jūs esat arestēts.

Filips nepacēla acis pret debesīm un nekustējās ne no vietas, pie kuras bija kā pieaudzis; viņš tikai, acis nenolaidis, skatījās uz karali, savu brāli. Viņa lepnā klusēšana pārmeta tam visas pagājušās nelaimes un nākamās ciešanas.

Karalis juta, ka ir bezspēcīgs atbildēt šai dvēseles valodai; viņš nolaida acis un strauji atstāja istabu, aizvezdams sev līdz brāļasievu un jaunāko brāli, atstādams māti, kas bija saļimusi trīs soļu attālumā no sava dēla, kuru viņa jau otro reizi bija nolēmusi nāvei. Filips tuvojās Austrijas Annai un cildenā satraukumā maigi noteica:

—   Ja es nebūtu jūsu mīlošais dēls, tad nolādētu jūs, māt, par visām nelaimēm, ko esat man sagādājusi.

D'Artanjans viscaur drebēja. Viņš godbijīgi paklanījās jaunajam princim un, galvu nepacēlis, sacīja:

—   Monsenjor, piedodiet man, bet es esmu karavīrs un esmu zvērējis tam, kurš tikko no šejienes izgāja.

—   Pateicos jums, d'Artanjana kungs. Bet kas noticis ar d'Erblē kungu?

—   D'Erblē kungs ir drošībā, monsenjor, — istabas dziļumā atskanēja balss, — un, kamēr es esmu dzīvs un brīvībā, no viņa galvas nenokritīs ne mats.

—   Fukē kungs! — Filips skumji pasmaidīja.

—   Piedodiet man, monsenjor, — Fukē viņu uzrunāja, nomezdamies uz viena ceļgala, — tas, kurš tikko izgāja, bija mans viesis.

—   Tie tik ir draugi, un tās tik ir sirdis, — Filips nopūzdamies čukstēja. — Viņi māca man mīlēt šo pasauli. Iesim, d'Artanjana kungs, vediet mani, kur liek jūsu pienākums.

Tieši tobrīd, kad musketieru kapteinis jau kāpa pāri istabas slieksnim, Kolbērs iedeva viņam karaļa pavēli un tūlīt aizgāja.

D'Artanjans izlasīja pavēli un sašutumā saņurcīja.

—   Kas tur rakstīts? — princis jautāja.

—   Lasiet, monsenjor, — musketieru kapteinis iedeva viņam pavēli.

Filips izlasīja nedaudzās rindiņas, ko Ludviķis bija steigā uzmetis:

„Pavēlu d'Artanjana kungam aizvest gūstekni uz Senmargaritas salu. Aizsegt viņam seju ar dzelzs masku. Gūsteknim aizliegts to noņemt, citādi draud nāves sods."

—    Tas ir taisnīgi, — Filips lēnprātīgi noteica. — Es esmu gatavs.

—    Aramisam bija taisnība, — Fukē musketierim pačukstēja. — Šis ir tikpat īsts karalis kā tas.

—   Šis ir labāks, — d'Artanjans atbildēja, — tikai viņam pietrūks jūsu un manis.

VI

Portoss domā, ka auļo pēc hercoga titula

Izmantodami Fukē atvēlēto laiku, Aramiss un Portoss auļoja tādā ātrumā, ar ko varētu lepoties pat franču kavalērija.

Portoss gan īsti netika gudrs, kāpēc viņam liek drāzties tik ātri, bet, redzēdams, ka Aramiss nemitīgi piecērt piešus, viņš darīja to pašu.

Tādēļ drīz vien starp viņiem un Vo pletās divpadsmit ljē. Te viņiem vajadzēja pārmainīt zirgus un parūpēties par citiem maiņas punktiem.

īsās atelpas laikā Portoss nolēma delikāti iztaujāt Aramisu.

—   Cst! — Aramiss viņam atbildēja. — Pietiek, ja jūs zināt: mūsu laimes zvaigzne atkarīga no tā, cik ātri mēs jāsim.

Tā nu Portoss brāzās uz priekšu, it kā viņš vēl joprojām būtu 1626. gada musketieris bez graša kabatā. Maģiskākais vārds „laimes zvaigzne" vienmēr kaut ko izsaka cilvēka ausij. Tiem, kam nekā nav, tas nozīmē pārticību, bet tiem, kam šī pārticība jau ir, tas nozīmē pārpilnību.

—    Mani iecels par hercogu, — runādams pats ar sevi, Portoss skaļi noteica.

—   Iespējams, — rūgti pasmīnēja Aramiss, kurš bija dzirdējis Portosa vārdus, jo tas tieši tobrīd viņu apdzina.

Aramisa galva kvēloja kā ugunīs: fiziskā piepūle vēl joprojām nespēja nomākt dvēseles sasprindzinājumu. Gāztā prelāta domās valdīja nevaldāmas dusmas, viņš izteica visus iespējamos lāstus un draudus tā, it kā ciestu no asām, ne mirkli nerimstošām zobu sāpēm.

Viņa sejā skaidri varēja saskatīt šīs nežēlīgās cīņas pēdas. Uz lielceļa, kur ne no kā nebija jābaidās, viņš vismaz varēja ļaut vaļu savām jūtām un arī atļāvās apveltīt ar lāstiem katru sava zirga kļūmīgu kustību un ikvienu grambiņu ceļā.

Viņš bija bāls; brīžiem viņa seja pārplūda sviedriem, brīžiem to pārņēma auksti drebuļi. Aramiss nesaudzīgi pātagoja savu zirgu un līdz asinīm cirta tam sānos piešus.

To redzēdams, Portoss žēlabaini pūta, kaut arī nemaz necieta no pārmērīga jūtīguma.

Tā viņi aulekšoja veselas astoņas stundas, kamēr sasniedza ()r- leānu.

Bija četri pēcpusdienā.

Vēlreiz pārdomājis savus ceļojuma iespaidus, Aramiss secināja, ka pagaidām no vajāšanas nav ko baidīties.

Bija pilnīgi neiespējami, ka vienībai, kura spētu tikt galā ar viņu un Portosu, būtu tik daudz maiņas punktu, lai tie spētu pieveikt četrdesmit ljē astoņās stundās. Tādēļ, pat pieļaujot, ka viņiem dzenas pakaļ, bēgļi vismaz par piecām stundām bija apsteiguši vajātājus.

Aramiss nodomāja, ka varbūt nemaz nebūtu tik liela neprātība atļauties atpūtu, bet turpināt ceļu tomēr ir labāk. Vēl mazliet vairāk kā divdesmit ljē tādā pat ātrumā, un tad neviens, pat d'Artanjans, nespēs panākt karaļa ienaidniekus.

Tādēļ Portosam par dziļu sarūgtinājumu Aramiss atkal uzkapa zirgā-

Viņi auļoja līdz pat septiņiem vakarā. Līdz Bluā bija palicis vēl tikai viens posms.

Te Aramisu satrauca neparedzēts šķērslis. Pasta stacijā nebija zirgu.

Prelāts uzdeva sev jautājumu, kādi velnišķīgi spēki palīdzējuši viņa nāvīgākajiem ienaidniekiem atņemt viņam iespēju doties tālāk. Aramiss nekad neuzskatīja, ka nejaušības jāatstāj Dieva ziņā, bet vienmēr meklēja, kāds cēlonis izraisījis sekas; tādēļ viņš drīzāk domāja, ka atteikšanās dot zirgus šeit un šai stundā notiek kāda rīkojuma dēļ, kurš saņemts no augšas, lai apturētu tā cilvēka bēgšanu, kurš var gan uzcelt Francijas tronī, gan gāzt no tā.

Viņš jau gatavojās izgāzt savas dusmas, lai dabūtu zirgus vai arī vismaz paskaidrojumu, kāpēc to nav, bet tad viņam ienāca prātā laimīga doma.

—   Es nejāšu uz Bluā, — Aramiss teica, — un tad man nav vajadzīgs zirgs līdz nākošajai stacijai. Iedodiet man divus zirgus, lai es varētu apciemot kādu muižnieku, savu senu draugu. Viņa muiža atrodas pavisam netālu no jums.

—   Vai es varētu uzzināt, kā šo muižnieku sauc? — pasta stacijas saimnieks noprasīja.

—   Grāfs de Lafērs.

—   O, — saimnieks noteica, godbijīgi noņemdams cepuri, — tas ir augsti godājams muižnieks! Es no visas sirds vēlētos izdarīt viņam pa prātam, bet manos spēkos nav iedot jums divus zirgus. Visus manus zirgus pasūtījis hercogs de Bofors.

—   Ā! — vīlies savās cerībās, Aramiss iesaucās.

—    Kaut gan, ja jūs vēlētos izmantot manus ratus, es liktu, lai iejūdz veco, aklo zirgu, un tas jūs aizvedīs pie grāfa.

—   Es samaksāšu luidoru, — Aramiss apsolīja.

—    Nē, kungs, pietiks ari ar ekiju; tik daudz man maksā grāfa pārvaldnieks Grimo kungs, kad aizņemas ratus, un es negribētu, lai grāfs man pārmet, ka esmu paņēmis no viņa drauga pārāk augstu maksu.

—    Kā vēlaties, un it īpaši, kā vēlas grāfs, jo es viņu nekādā gadījumā nevēlētos sadusmot. Saņemiet savu ekiju, bet neviens nevar man aizliegt pievienot tam vēl luidoru par jūsu veiksmīgo domu.

—  Tā gan, — iepriecinātais saimnieks piekrita.

Viņš pašrocīgi iejūdza savu veco zirgu čīkstošajos ratos.

Šīs sarunas laikā ar interesi varēja vērot Portosu. Viņš iedomājās, ka ir atklājis noslēpumu, un dega nepacietībā ātrāk doties ceļā; pirmkārt, jau tāpēc, ka ar lielu prieku gaidīja tikšanos ar Atosu un, otrkārt, cerēja atrast pie drauga kārtīgu gultu un ne mazāk kārtīgas vakariņas.

Kad visi sagatavošanās darbi bija galā, saimnieks pasauca vienu no saviem kalpiem un lika tam aizvest ceļotājus uz Lafēru.

Portoss un Aramiss iekāpa ratos, un Portoss savam ceļabiedram iečukstēja ausi:

—  Tagad es beidzot visu saprotu.

—  Ak tā! Ko jūs saprotat, mans draugs?

—    Mēs vedam Atosam kādu svarīgu viņa majestātes priekšlikumu.

Aramiss atņurdēja kaut ko nesaprotamu.

—    Varat man vairs neko neteikt, — vientiesīgais Portoss turpināja, cenzdamies līdzsvarot ratus, lai tie pārāk nekratītos, — nesakiet nekā, es tāpat visu uzminēju.

—   Lieliski, mans draugs, lieliski! Miniet vien!

Viņi ieradās pie Atosa deviņos vakarā. Debesīs spoži spīdēja mēness.

Burvīgā mēness gaisma ārkārtīgi sajūsmināja Portosu, bet galīgi nebija pa prātam Aramisam. Viņš it kā starp citu izmeta piezīmi, kurā pauda savu neapmierinātību.

—  Jā, jā, es jūs saprotu. Mūsu uzdevums taču ir slepens.

Tas bija pēdējais, ko Portoss paguva izteikt. Vedējs viņu pārtrauca paziņodams:

—   Mēs esam klāt, kungi.

Portoss un viņa ceļabiedrs izrāpās no ratiem pils durvju priekšā.

Te nu mums atkal jāsatiekas ar Atosu un Braželonu, kuri pazuda no Parīzes pēc tam, kad atklājās Lavaljēras jaunkundzes neuzticība.

Ja arī ir kāda patiesība, tad tā skan tā: lielās bēdās var atrast arī kādu mierinājumu.

Mokošās sāpes, ko cieta Rauls, tēvu un dēlu tuvināja, un tikai Dievs zina, cik maigu mierinājumu spēja nest Atosa cildenā, mīlošā sirds un daiļrunība. Brūce negribēja dzīt, un Atoss ciešā garīgā tuvībā ar dēlu atklāja aizsegu, kas sedza viņa pagātni un, salīdzinādams savu un Raula dzīvi, lika viņam saprast, ka pirmās neuzticības sagādātās ciešanas cilvēka dzīvē ir neizbēgamas un katram, kas kādreiz ir mīlējis, tās ir labi pazīstamas.

Bieži vien Rauls, klausīdamies tēvā, tomēr viņu nedzirdēja. Mīlošai sirdij nekas nespēj aizstāt atmiņas un domas par iemīļoto. Kad tas notika, Rauls tēvam atbildēja:

—   Tēvs, viss, par ko jūs runājat, ir skaidra patiesība, un neviens nav tā cietis kā jūs, bet jūs esat pārāk gudrs un pārāk daudz cietis, tāpēc jums jāsaprot un jāpiedod vājība tam, kurš cieš pirmoreiz. Tas ir mans upuris, kas man neizbēgami jāizcieš. Tas vairs nekad neatkārtosies, tādēļ ļaujiet man izjust bēdas līdz galam, lai es varētu zaudēt prātu, iegrimstot tajās.

—   Raul, Raul! — Atoss pārmeta.

—   Es nekad nepierādīšu pie domas, ka Luīze — pati šķīstākā un tikumīgākā no visām sievietēm pasaulē — varēja tik viltīgi piekrāpt to, kas tik ļoti viņu mīlēja un bija godīgs pret viņu! Es nekad nesamierināšos ar domu, ka viņas maigums un tikumība bija tikai maska, zem kuras patiesībā slēpās meli un izlaidība. Luīze — kritusi sieviete! Luīze — netikle! Ak grāf, man tas ir daudz briesmīgāk nekā nelaimīgais un pamestais Rauls!

Tādos gadījumos Atosam vajadzēja izrādīt īstu vīrišķību. Viņš aizstāvēja Luīzi un attaisnoja viņas rīcību ar mīlestību. Ja sieviete pie- kāpusies karalim tikai tāpēc, ka viņš ir karalis, tad viņu var saukt par netiklu. Bet Luīze mīl Ludviķi; viņi abi vēl ir tīrie bērni un abi aizmirsa: viņš — savu stāvokli, bet viņa — savus zvērestus. Ja cilvēks mīl, viņam var piedot visu.

—  Atcerieties to, Raul. Viņi patiesi mīl viens otru.

Pēc tāda dunča dūriena mīļotā dēla vaļējā brūcē Atoss smagi nopūtās, bet Rauls… Rauls pazuda meža biezoknī vai arī paslēpās savā istabā, no kurienes pec kādas stundas iznāca bāls kā nāve, bet mierīgs.

Tā aizritēja dienas pēc vētrainās sadursmes, kurā Atoss tik spēcīgi bija aizskāris Ludviķa nevaldāmo lepnumu. Sarunādamies ar Raulu, Atoss nekad to nepieminēja; viņš nestāstīja dēlam arī par savu cieņas pilno atvadīšanos no karaļa, kaut gan varbūt tieši stāsts par to nomierinātu jaunekli, atklājot viņa ienaidnieka un sāncenša pazemojumu. Atoss negribēja, lai apvainotais mīlētājs aizmirstu cieņu, kas pienācās karalim.

Kad straujais un saniknotais Braželons drūmā nicībā runāja par karaļa goda vārda vērtību un to smieklīgo ticību, kādu dažs labs bezprātis velta no troņa augstumiem mestajiem solījumiem; kad viņš kā putns, kas pārlido jums, lai no vienas pasaules malas nokļūtu otrā, pārlēca pāris gadsimtiem un pareģoja, ka pienāks laiks, kad karaļi stāvēs zemāk par parastiem cilvēkiem, Atoss viņam mierīgi un pārliecinoši atbildēja:

— Jums taisnība, Raul, un tas, ko jūs pareģojat, noteikti notiks: karaļi zaudēs savu oreolu kā zvaigznes savu spožumu, kad pienāk viņu laiks. Bet tad, kad tas notiks, mēs vairs sen nebūsim starp dzīvajiem. Atcerieties labi, ko es jums tagad teikšu: mūsu pasaulē visiem — gan vīriešiem, gan sievietēm, gan karaļiem — jādzīvo tagadnē; runājot par nākotni, mums to jāatstāj Dieva ziņā.

Lūk, par ko kā vienmēr sarunājās Atoss un Rauls, nesteidzīgi mērodami soļiem garo liepu aleju parkā pie pils, kad iešķindējās zvaniņš, ar kuru parasti ziņoja vai nu par pusdienām vai kāda viesa ierašanos.

Nepievērsdami zvaniņam uzmanību, viņi neapzināti pagriezās uz mājas pusi un, nonākuši alejas galā, sadūrās ar Portosu un Aramisu.

VII

Pēdējā atvadīšanās

Rauls priecīgi iekliedzās un maigi apskāva Portosu. Aramiss un Atoss sasveicinājās, kā jau vecāki cilvēki. Pēc šīs apsveicināšanās Aramiss tūlīt paziņoja:

—   Mēs pie jums uz neilgu laiku, draugs.

—   Ā! — grāfs noteica.

—  Tikai tik ilgi, lai paspētu jums izstāstīt par manu laimi, — Portoss piebilda.

—  Ā! — tagad noteica Rauls.

Atoss klusuciešot uzlūkoja bīskapu, kura drūmais izskats nemaz nesaskanēja ar Portosa rožaino garastāvokli.

—   Kas jums ir par prieku? — Rauls smaidīdams noprasīja.

—  Karalis man dāvā hercoga titulu, — pieliecies Raulam pie auss, Portoss noslēpumaini pačukstēja, kaut gan milža čuksti vairāk līdzinājās zvēra rēcienam.

Atoss to sadzirdēja, un viņam izlauzās izbrīna sauciens. Aramiss sarāvās.

Prelāts paņēma Atosu zem rokas un, palūdzis Portosam atļauju parunāt dažas minūtes ar grāfu vienatnē, sacīja:

—   Dārgo Atos, man ir lielas bēdas.

—   Bēdas? Nabaga draugs!

—  Divos vārdos: es sarīkoju sazvērestību pret karali, tā neizdevās, un šobrīd man droši vien dzenas pa pēdām.

—  Jūs vajā?.. Sazvērestība?.. Ko jūs runājat, draugs?

—   Skumju patiesību. Es esmu pagalam.

—   Bet Portoss… hercoga tituls… ko tas viss nozīmē?

—   Tas mani nomoka vairāk par visu un ievaino mani visdziļāk. Ticēdams, ka mana sazvērestība noteikti izdosies, es iesaistīju tajā arī nabaga Portosu. Viņš tajā iepiņķējies pilnīgi — starp citu, man nemaz nav jums jāsaka, kā Portoss to dara, — viņš ziedojis tai visus spēkus, pilnīgi neko par to nezinādams, un tagad ir tikpat vainīgs kā es un zaudēs dzīvību tāpat kā es.

—   Ak Dievs!

Atoss pagriezās pret Portosu, kurš viņu apveltīja ar mīlīgu smaidu.

—    Man jāizstāsta viss pēc kārtas. Uzklausiet mani, — Aramiss lūdza.

Viņš izstāstīja mums jau zināmos notikumus.

Kamēr Aramiss runāja, Atoss vairākkārt sajuta, ka viņam uz pieres izspiežas sviedri.

—   Tā bija diža iecere, — viņš sacīja, — bet arī liela kļūda.

—   Par kuru es tieku bargi sodīts, Atos.

—   Tāpēc es arī nesaku visu, ko domāju.

—   Pasakiet tomēr, es jūs lūdzu.

—   Tas ir noziegums.

—   Un pie tam drausmīgs, es to apzinos. Viņa majestātes apvainošana.

—   Ak, nabaga Portoss!

—   Ko es tur varēju darīt? Kā jau teicu, panākumi bija nodrošināti.

—   Fukē ir goda vīrs.

—   Bet es esmu muļķis, ja tik nepareizi spriedu par viņu, — Aramiss iesaucās. — Ak, šī cilvēku gudrība! Tā ir kā gigantiskas dzirnavas, kuras var samalt vai visu pasauli, un pēkšņi kādā jaukā dienā dzirnavas apstājās, jo tajās iekļuvis nezin no kurienes uzradies smilšu grauds.

—   Sakiet labāk — viscietākais dimants, Aramis. Nelaime jau notikusi. Ko jūs domājat darīt?

—   Es aizvedīšu Portosu sev līdz. Karalis nemūžam neticēs, ka šis lāga cilvēks rīkojās neapzināti; viņš nekad neticēs, ka Portoss rīkojās tā, būdams pilnīgi pārliecināts, ka kalpo savam karalim. Ja viņš paliktu šeit, viņam būtu jāsamaksā par manu kļūdu ar savu galvu. To es nevaru pieļaut.

—   Kurp jūs viņu vedat?

—  Vispirms uz Belilu. Tas ir drošs patvērums. Tālāk… Tur man būs jūra un kuģis, ar ko pārcelties uz Angliju, kur man ir plaši sakari…

—  Jūs? Uz Angliju?

—  Jā. Vai arī uz Spāniju, kur man ir vēl vairāk sakaru.

—  Aizvezdams prom Portosu, jūs viņu izputināt, jo karalis bez šaubām konfiscēs viņa īpašumu.

—  Es visu jau esmu pārdomājis. Kad būšu nokļuvis Spānijā, gan es atradīšu iespēju salīgt mieru ar Ludviķi XIV un atkal atdot Por- tosam monarha labvēlību.

—  Kā es redzu, tad jums, Aramis, ir liela ietekme, — Atoss kā garāmejot piezīmēja.

—  Jā, liela… un es esmu gatavs to izmantot savu draugu interesēs.

Atoss un Aramiss sirsnīgi paspieda viens otram roku.

—  Pateicos, — Atoss sacīja.

—   Ja jau jūs par to ierunājāties… Atos, jums arī ir iemesls būt neapmierinātam ar pašreizējo karali. Gan jūs, gan it īpaši Rauls var sūdzēties par karali. Sekojiet piemēram, ko rādām mēs abi ar Portosu. Brauciet pie mums uz Belilu… Tad jau redzēs. Zvēru pie sava goda, ka ne vēlāk kā pēc mēneša starp Franciju un Spāniju uzliesmos karš, kura iegansts būs tas nelaimīgais Ludviķa XIII dēls, kas vienlaicīgi ir arī Spānijas infants un pret kuru Francija izturas ārkārtīgi nežēlīgi. Tā kā Ludviķis XIV negribēs karot šī iegansta dēļ, tad es jums garantēju, ka viņš piekritīs miera līgumam, pēc kura Portoss un es kļūsim par Spānijas grandiem, bet jūs par Francijas hercogu, tāpēc ka Spānijas karalistes grands jūs jau esat. Vai jūs to vēlaties?

—   Nē; labāk, lai karalis ir vainīgs manā priekšā, nekā es viņa. Mana dzimta jau no seniem laikiem uzskatījusi, ka tai ir tiesības stādīt sevi augstāk par karaļa dzimtu, un ar to lepojusies. Ja es sekošu jūsu padomam, tad man būs jājūtas pateicīgam Ludviķim. Es gan iegūšu šīs zemes labumus, bet zaudēšu savas taisnības apziņu, kāda man ir attiecībā pret viņu.

—  Tādā gadījumā, Atos, es gribētu no jums divas lietas: lai jūs attaisnotu manu rīcību…

—  Jā, es to attaisnoju, ja jūsu mērķis patiešām bija atriebt vājāko un apspiesto apspiedējam.

—    Ar to man pilnīgi pietiek, — Aramiss noteica; nakts tumsa apslēpa viņa nosarkušo seju. — Vēl viens: iedodiet man divus zirgus un pēc iespējas labākus, lai mēs varētu nokļūt līdz pasta stacijai; jūsu tuvākajā stacijā man atteicās tos dot, aizbildinoties, ka visus zirgus noīrējis hercogs de Bofors, kurš ceļo pa šejieni.

—   Jūs saņemsiet zirgus; Aramis, lūdzu parūpējieties par Portosu.

—   O, par to varat būt mierīgs. Vēl tikai vienu vārdu: kā jūs domājat — vai es rīkojos pareizi, un tā kā vajadzētu rīkoties godīgam cilvēkam, slēpdams no viņa patiesību?

—   Ja nelaime jau notikusi, tad jā; karalis tik un tā viņam nepiedotu. Bez tam jums sniedz atbalstu Fukē, kurš nekad jūs nepametīs, jo arī viņu, lai cik varonīga arī nebūtu viņa rīcība, šī lieta stipri kompromitē.

—   Jums taisnība. Tā kā vienkārši iekāpt kuģī un atstāt Franciju nozīmētu, ka es baidos un uzskatu sevi par vainīgu, es esmu nolēmis palikt franču teritorijā. Belila būs tieši tāda zeme, kādu es vēlos: angļu, spāņu vai pāvesta — tas atkarīgs tikai no karoga, kādu es tur pacelšu.

—   Kā tā?

—    Es paguvu nostiprināt Belilu, un to neviens nevarēs ieņemt, kamēr es to aizsargāšu. Turklāt, kā jau jūs minējāt, vēl ir arī Fukē. Belilai neuzbruks, kamēr nebūs viņa parakstītas pavēles.

—   Tā jau ir, bet tomēr esiet piesardzīgs. Karalis ir viltīgs, un viņa rokās ir vara.

Aramiss pasmīnēja.

—    Lūdzu parūpējieties par Portosu, — Atoss turpināja mierīgi, bet tomēr neatlaidīgi.

—   Viss, kas notiks ar mani, grāf, sagaida arī mūsu brāli Portosu, — Aramiss tādā pat tonī atbildēja.

Atoss paspieda Aramisam roku un, piegājis pie Portosa, dedzīgi viņu noskūpstīja.

—   Es taču esmu dzimis laimes krekliņā, vai ne? — Portoss pačukstēja, ietīdamies apmetnī.

5 - A.Dimā

—   Dosimies ceļā, draugs, — Aramiss viņu skubināja.

Rauls aizgāja pa priekšu, lai dotu rīkojumus par zirgiem. Pēc dažām minūtēm draugi atvadījās.

Aramiss un Portoss devās pie zirgiem. Atoss skatījās uz draugiem, kas gatavojās doties nezināmā ceļā, un juta, ka viņa acis aizklāj it kā migla un sirdi māc neizturams smagums.

„Dīvaini gan, — viņš nodomāja, — kāpēc man tik neatturami gribas vēlreiz apskaut Portosu?!"

Tobrīd Portoss pagriezās atpakaļ. Uztvēris Atosa skatienu, viņš metās pie drauga plaši atplestām rokām. Viņi apskāvās tikpat dedzīgi kā kādreiz jaunībā, kad viņu sirdis bija kvēlas un dzīve laimes pilna.

Portoss iesēdās seglos. Arī Aramiss pienāca pie Atosa, un viņi vēlreiz cieši apskāvās.

Atoss skatījās, kā jātnieku baltie apmetņi, kas vīdēja uz lielceļa, ar katru brīdi kļūst arvien neskaidrāki. Šķita, ka abi līdzīgi spokiem ceļas augstāk un augstāk, aug aizvien lielāki, līdz beidzot nozuda, tikai nevis miglā, bet tur, kur ceļš sāka iet no kalna lejup. Likās, ka straujajā jājienā viņi uzlidojuši gaisā un izgaisuši kā tvaiki.

Ar smagu sirdi Atoss devās mājup.

—    Raul, — viņš uzrunāja dēlu, — kāda balss man saka, ka es viņus redzēju pēdējo reizi.

—    Mani nemaz nepārsteidz, ka jums ienāca prātā tāda doma; pirms mirkļa es nodomāju to pašu un man arī liekas, ka vairs nekad neredzēšu di Valona kungu un d'Erblē kungu.

—    O, jūs to sakāt kā cilvēks, kuru nomāc kaut kas cits: tagad jums itin viss rādās melnā gaismā; jūs tomēr esat jauns un, ja patiešām vairs neredzēsiet abus vecos draugus, tad tāpēc, ka viņi vairs nebūs šai saulē, kur jums vēl jādzīvo ilgi gadi. Turpretī es…

Rauls viegli pašūpoja galvu un maigi piespiedās tēva plecam. Ne viens, ne otrs nevarēja vairs izteikt ne vārda, jo abu sirdis bija pārāk pilnas.

Pēkšņi viņu uzmanību pievērsa balsis un daudzu zirgu kāju dipoņa uz Bluā ceļa. Viņi ieraudzīja lāpnešus, kuri bezrūpīgi šūpoja savas lāpas, un to atspīdumi zibēja starp kokiem. Laiku pa laikam viņi pieturēja zirgus, lai tie neatrautos pārāk tālu no jātniekiem, kas viņiem

sekoja.

Visas šīs ugunis, trokšņi un putekļi, ko sacēla ducis zirgu bagātīgi izrotātiem iemauktiem un kāpšļiem, radīja dīvainu kontrastu ar abiem izgaisušajiem spocīgajiem tēliem — Portosu un Aramisu.

Atoss atgriezās mājās. Viņš vēl nebija paguvis aiziet līdz puķu dobei, kad pils vārti it kā aizdegās. Lāpas sastinga uz vietas, un viss ceļš sāka liesmot. Kāds iesaucās: „Hercogs de Bofors!"

Atoss steidzās pie sava nama durvīm. Hercogs jau bija nokāpis no zirga un skatījās apkārt.

—   Es esmu šeit, monsenjor, — Atoss ierunājās.

—   Ā, labvakar, dārgo grāf, — hercogs izteica ar tādu sirsnību, kas iekaroja visus, ar kuriem viņš satikās. — Vai nav par vēlu pat draugam?

—   Nāciet iekšā, jūsu gaišība, nāciet.

Atbalstīdamies uz Atosa rokas, hercogs de Bofors pārkāpa nama slieksni. Viņiem kautrīgi sekoja Rauls kopā ar hercoga virsniekiem, starp kuriem viņam bija draugi.

VIII

Hercogs de Bofors

Hercogs pagriezās atpakaļ tieši tobrīd, kad Rauls, vēlēdamies atstāt viņu divatā ar Atosu, aizvēra durvis un kopā ar virsniekiem gatavojās pāriet uz blakus zāli.

—  Vai tas ir tas pats jauneklis, ko princis tā slavēja? — de Bofors apvaicājās.

—   Jā, tas ir viņš.

—   Manuprāt, viņš ir īsts kareivis! Viņš te nav lieks, un lai paliek kopā ar mums.

—   Palieciet, Raul, ja monsenjors atļauj, — Atoss pagriezās pret dēlu.

—   Cik viņš ir skaists un stalts! — hercogs turpināja. — Vai jūs man viņu atdosiet, ja es jums to palūgšu?

—   Ko jūs ar to gribat teikt, monsenjor?

—   Es iebraucu atvadīties no jums. Vai tad jūs nezināt, kas es drīz vien būšu?

—   Droši vien tas, kas esat bijis vienmēr, monsenjor — drosmīgs princis un dižens muižnieks.

—  Es kļūšu par Āfrikas princi un beduīnu muižnieku. Karalis sūta mani pakļaut arābus.

—   Ko jūs, monsenjor!

—  Vai nav dīvaini? Es, tīrasinīgs parīzietis un priekšpilsētu karalis (mani taču saukāja par tirgus karali), pārceļos no Mobēra laukuma uz Džidželli [4] minaretu piekāji; no frondista es pārvēršos par piedzīvojumu meklētāju.

—   O, monsenjor, ja es to nedzirdētu no jums paša…

—   Jūs neticētu, vai ne? Tomēr jums nāksies vien noticēt un atvadīties. Lūk, ko nozīmē atgūt karaļa žēlastību.

—   Žēlastību?

—   Jā. Jūs smaidāt. Ak, dārgo grāf, vai jūs zināt, kāpēc es uzņēmos tādu uzdevumu?

—   Tāpēc, ka jūsu gaišība slavu vērtē augstāk par visu.

—    Kāda tur slava — doties pāri jūrai, lai šautu ar musketi uz mežoņiem! Nē, tur es slavu neiegūšu, drīzāk mani gaida pavisam kas cits… Tomēr es vienmēr esmu gribējis un gribu vēl joprojām, lai mana dzīve iemirdzētos vēl arī no šīs puses, pēc tam, kad ilgus piecdesmit gadus tā starojusi visdīvainākajā gaismā. Spriediet pats, vai tad tas nav dīvaini — piedzimt par karaļa dēlu, karot ar karaļiem, uzskatīt sevi par vienu no varenākajiem sava laika cilvēkiem, nekad nezaudēt pašcieņu, būt Francijas karalistes admirālim un līdzināties Indriķim IV — un tad doties meklēt nāvi pie visiem šiem turkiem, mauriem un sarā- ceņiem uz Džidželli?

—    Monsenjor, jūs to tik droši apgalvojat, — Bofora vārdu samulsinātais Atoss iebilda. — Kāpēc jums šķiet, ka tik spožs liktenis aprausies tādā nožēlojamā kaktā?

—   Ak jūs, taisnīgais un uzticības pilnais cilvēk, vai tad jūs domājat, ka es, kuru sūta uz Āfriku ar tik niecīgu ieganstu, necentīšos no šī smieklīgā stāvokļa izkļūt ar godu? Nelikšu runāt par sevi? Ja tur jau ir princis, Tirēns un vēl daži mani laikabiedri, ko gan citu es, Francijas admirālis, Indriķa IV dēls un Parīzes karalis, varētu darīt, lai liktu par sevi runāt? Vienīgi pavērst krūtis pretī lodēm. Velns parāvis! Varu jums galvot — par to noteikti runās. Es tikšu nogalināts par spīti visam un visiem pasaulē. Ja arī ne tur, tad kādā citā vietā.

—  Monsenjor, kādēļ tādi pārspīlējumi! Jūsu dzīvē pārmērīga bijusi tikai drosme!

—    Velns parāvis, tā nav nekāda drosme, dārgais draugs, īsta drosme ir doties pāri jūrai pretī cingai, dizentērijai, siseņu bariem un saindētām bultām, kā to darīja mans sencis Ludviķis Svētais [5] . starp citu, vai jūs zināt, ka tie nelieši vēl joprojām izmanto saindētas bultas? Es par to jau sen domāju. Jūs taču zināt — ja es kaut ko gribu, tad gribu no visas sirds.

—   Jūs vēlējāties atstāt Vensēnu, monsenjor?

—  Jā, un jūs man tur palīdzējāt, draugs; starp citu, es grozos uz visām pusēm un nekur neredzu savu veco draugu Grimo. Kā viņam klājas?

—   Grimo kā vienmēr ir jūsu gaišības padevīgs kalps, — Atoss pasmaidīja.

—  Man ir līdz simt pistoļu, kurus es atvedu viņam kā mantojumu. Mans testaments ir uzrakstīts.

—   Ak, monsenjor, monsenjor!

—    Pats saprotat — ja manā testamentā ieraudzītu Grimo vārdu…

Hercogs sāka smieties. Vērsdamies pie Raula, kurš jau sarunas sākumā bija iegrimis pārdomās, viņš noteica:

—  Jaunais cilvēk, es zinu, ka te ir vīns, ko, ja nemaldos, sauc par Vuvrē…

Rauls steidzīgi izgāja, lai dotu rīkojumus pacienāt hercogu. Bofors saņēma Atosa roku un jautāja:

—   Kādi ir jūsu nodomi attiecībā uz viņu?

—   Pagaidām nekādi, monsenjor.

—   Ak jā, es zinu; kopš karalis iekvēlojies kaislībā pret … La- valjēru…

—   Jā, monsenjor.

—   Tātad tā ir taisnība?.. Šķiet, ka es kādreiz pazinu šo mazo daiļaviņu Lavaljēru. Kaut gan, cik es atceros, viņa nemaz nav pārāk skaista.

—   Jā, jā, — Atoss pamāja.

—   Vai zināt, ko viņa man mazliet atgādina?

—  Viņa līdzinās vienai jaukai meitenei, kuras māte dzīvoja blakus tirgum.

—   Jums taisnība, monsenjor, — Atoss piekrita.

—   Tie bija labi laiki! — Bofors piebilda. — Jā, Lavaljēra man atgādina šo jauko meiteni.

—   Viņai bija dēls, vai ne?

—  Šķiet, ka jā, — hercogs atbildēja tādā naivā bezrūpībā un lieliskā aizmāršībā, šīs intonācijas nav iespējams atstāstīt. — Nabaga Rauls gan laikam neapstrīdami ir jūsu dēls, vai ne?

—   Jā, monsenjor, viņš bez šaubām ir mans dēls.

—   Karalis ir aizvainojis nabaga zēnu, un viņš ļoti cieš.

—   Pat vēl vairāk, monsenjor, viņš pacietīgi apvalda savas sirds tieksmes.

—  Un jūs pieļausiet, lai viņš te apsūno? Tas nekur neder. Paklau, dodiet viņu man.

—  Monsenjor, es vēlos, lai viņš ir pie manis. Viņš man ir vienīgais visā pasaulē un, kamēr Rauls vēlēsies palikt kopā ar mani…

—   Labi, labi, — hercogs piekāpās, — kaut gan es viņu ātri vien vestu pie saprašanas. Varu galvot — viņš ir no tās mīklas, no kuras veido Francijas maršalus.

—   Var jau būt, monsenjor, bet Francijas maršalus ieceļ karalis; Rauls neko no karaļa nepieņems.

Istabā atgriezās Rauls, un saruna pārtrūka. Raulam sekoja Grimo, kura rokas vēl joprojām droši un pārliecināti turēja paplāti ar glāzēm un hercoga iemīļotā vīna pudeli.

Ieraudzījis savu seno protežē, hercogs iesaucās:

—   Grimo! Sveiks, Grimo! Kā klājas?

Kalps zemu paklanījās, juzdamies tikpat iepriecināts kā viņa dižciltīgais sarunu biedrs.

—   Re nu, abi vecie draugi satikušies! — hercogs smaidīdams uzsita Grimo uz pleca.

Grimo ar vēl priecīgāku sejas izteiksmi paklanījās zemāk kā iepriekš.

—   Grāf, ko es redzu? Tikai viens kauss?

—   Es varu dzert kopā ar jūsu gaišību tikai tad, ja jūs mani uzaicināt, — grāfs de Lafērs cēlā pieticībā noteica.

—   Velns parāvis! Jums bija taisnība, kad likāt atnest tikai vienu kausu: mēs abi dzersim no tā kā jau ieroču brāļi. Grāf, dzeriet jūs pirmais.

—  Parādiet man labvēlību, — Atoss lūdza, viegli atstumdams kausu.

—   Jūs esat brīnišķīgs draugs, — hercogs atteica.

Viņš izdzēra un pasniedza zelta kausu Atosam.

—   Tas vēl nav viss, — viņš turpināja, — es vēl neesmu apmierinājis savas slāpes un vēlos dot godu skaistajam zēnam, kas jums stāv blakus. Vikont, es nesu laimi, — viņš pievērsās Raulam, — vēlieties kaut ko, kad dzersiet no mana kausa, un lai mani parauj velns, ja jūsu vēlēšanās nepiepildīsies.

Viņš pasniedza Raulam kausu, kurš ātri iemalkoja un tikpat steidzīgi sacīja:

—   Es jau kaut ko vēlos, monsenjor.

Viņa acis drūmi kvēloja, vaigos iestrāvoja asinis; Raula smaids nobiedēja Atosu.

—   Ko jūs vēlaties? — hercogs noprasīja, atlaizdamies krēslā un atdodams Grimo pudeli kopā ar naudas maku.

—   Monsenjor, apsoliet, ka izpildīsiet manu vēlēšanos.

—   Protams, ja jau es reiz teicu, tad par to vairs nav ko runāt.

—   Hercoga kungs, es vēlos, kaut varētu doties ar jums kopā uz Džidželli.

Atoss nobālēja, nespēdams apslēpt savu uztraukumu.

Hercogs paskatījās uz savu draugu, it kā vēlētos palīdzēt atvairīt šo pēkšņo triecienu.

—   Tas ir grūti, mīļo vikont, ļoti grūti izdarāms, — viņš nepārliecinoši piebilda.

—   Piedodiet, monsenjor, manu nekautrību, — Rauls stingrā balsī noteica, — bet jūs pats piedāvājāt man izteikt kādu vēlēšanos…

—   Vēlēšanos mani atstāt, — Atoss piebilda.

—   O, grāf… kā jūs varat tā domāt?

—   Velns parāvis! — hercogs iesaucās. — Būtībā puisim taisnība. Ko viņš te darīs? Nomirs no bēdām!

Rauls nosarka.

Aizvien vairāk aizraudamies, hercogs pa to laiku runāja tālāk:

—   Karš visu sagrauj; tajā piedaloties, var iegūt visu, bet zaudēt tikai vienu — dzīvību. Jo ļaunāk!

—   Tas ir, zaudēt atmiņu, — Rauls strauji iestarpināja, — tātad — jo labāk!

Redzēdams, ka Atoss pieceļas, lai atvērtu logu, Rauls nožēloja savus neapdomīgi izteiktos vārdus. Bez šaubām Atoss pūlējās slēpt savus pārdzīvojumus.

Rauls metās pie grāfa, bet Atoss jau bija savaldījies, un, kad viņš atkal iznāca gaismā, viņa seja bija mierīga un gaiša.

—   Nu, kā tad būs? — hercogs jautāja. — Vai viņš dosies man līdz, vai ne? Ja jā, tad viņš būs mans adjutants, un es izturēšos pret viņu kā pret dēlu, grāf.

—    Monsenjor! — Rauls iesaucās, zemu paklanīdamies hercogam.

—   Jūsu gaišība, — grāfs uzrunāja Boforu, — Rauls rīkosies tā, kā vēlas.

—   O nē, grāf, es rīkošos tā, kā jūs gribēsiet, — jauneklis iebilda.

—   Ja jau tā, tad šo jautājumu neizlems ne grāfs, ne vikonts, bet es, — hercogs apņēmīgi noteica. — Es aizvedu viņu. Jūrnieka dienests — tā, mans draugs, ir lieliska nākotne.

Rauls tik rūgti pasmaidīja, ka Atosa sirds sažņaudzās, un viņa skatiens kļuva nelokāmi stingrs.

Rauls saprata tēvu; viņš saņēmās, un pār viņa lūpām vairs nenāca neviens lieks vārds.

Redzēdams, ka ir jau vēls, hercogs strauji piecēlās un ātri izteica:

—   Es steidzos. Ja man kāds aizrādīs, ka es izšķiedu laiku sarunā ar draugu, es atbildēšu, ka savervēju lielisku rekrūti.

—   Piedodiet, hercoga kungs, — Rauls pārtrauca Boforu, — nesakiet to karalim, jo es nekalpošu viņam.

—   Kam tad tu kalposi? Tagad vairs nav tic laiki, kad varēja teikt: „Es piederu Bofora kungam". Nē, tagad mēs visi — gan sīkākie, gan diženākie — piederam karalim. Tāpēc, manu mīļo viķont, nemaz nemēģini izlocīties — ja tu dienēsi uz maniem kuģiem, tad līdz ar to kalposi karalim.

Atoss nepacietīgi gaidīja, ko Rauls atbildēs uz šo grūto jautājumu, būdams nesamierināms sava sāncenša karaļa ienaidnieks. Tēvs cerēja, ka vēlme aizceļot kopā ar Boforu sašķīdīs šī šķēršļa priekšā. Viņš bija gandrīz vai pateicīgs Boforam par viņa vieglprātību, vai varbūt augstsirdību, kam pateicoties viņa vienīgā iepriecinājuma — dēla aizbraukšana kļuva apšaubāma.

Rauls tikpat mierīgi un stingri atbildēja:

—   Hercog, es jau esmu atrisinājis jautājumu, ko jūs man uzdodat. Es kalpošu jūsu eskadrā, tā kā jūs bijāt tik laipns un piekritāt, ka es jūs pavadu, bet es kalpošu varenākam valdniekam nekā Francijas karalis, — es kalpošu Dievam Tam Kungam.

—   Dievam? Bet kā? — vienā balsī iesaucās Atoss un Bofors.

—   Es vēlos dot zvērestu un kļūt par Maltas ordeņa [6] bruņinieku.

Braželona lēni un skaidri izrunātie vārdi krita viens pēc otra kā

aukstas lāses no melniem, kailiem kokiem pēc ziemas vētras.

No šī pēdējā trrieciena Atoss sagrīļojās, un šķita, ka pat hercogs sāk svārstīties.

Grimo dobji nostenējās, vīna pudele izšļuka viņam no rokām un saplīsa uz paklāja, kas sedza grīdu, bet neviens to nepamanīja.

Hercogs de Bofors vērīgi uzlūkoja jaunekli un par spīti nodurtajām acīm izlasīja viņa sejā tādu apņēmību, kurai neviens nespētu pretoties.

Atoss pazina dēla maigo un reizē nelokāmo dvēseli, tāpēc nemaz necerēja atrunāt viņu no liktenīgā ceļa, kuru tas tikko bija izvēlējies. Viņš paspieda hercoga pasniegto roku.

—   Grāf, pēc divām dienām es dodos uz Tulonu, — hercogs sacīja. — Vai jūs atbrauksiet uz Parīzi, lai paziņotu par savu lēmumu?

—   Jutīšos pagodināts apmeklēt jūs Parīzē, lai vēlreiz pateiktos par jūsu labvēlību, — Atoss atbildēja.

—    Un atvediet man savu dēlu vikontu neatkarīgi no jūsu lēmuma, — hercogs vēl piebilda. — Es esmu devis viņam vārdu un prasu tikai, lai viņš iegūst jūsu atļauju.

Uzlējis šo balzāmu ievainotās tēva sirds brūcēm, hercogs uzsita uz pleca lāga vecajam Grimo, kurš nepārtraukti mirkšķināja acis; tad Bofors pievienojās svītai, kas viņu gaidīja pie puķu dobēm.

Zirgi bija atpūtušies un ātri aizveda viesus; Atoss un Braželons palika vieni paši.

Pulkstenis nosita vienpadsmit.

Tēvs un dēls cieta klusu, bet uzmanīgs vērotājs nojaustu šai klusuciešanā apspiestas asaras un žēlabas. Tomēr abi bija neparasti stipri cilvēki ar norūdītām dvēselēm, tādēļ viss, ko viņi bija nolēmuši glabāt sevī, tika nogremdēts sirds dziļumos, lai vairs nekad neparādītos dienasgaismā.

Tā pilnīgā klusumā viņi pavadīja laiku līdz pusnaktij. Tikai torņa pulkstenis, kurš nosita divpadsmit reizes, atgādināja, cik ilgs bijis šis dvēseļu ceļojums bezgalīgajā atmiņu valstībā un bažās par nākotni.

Atoss pirmais piecēlās kājās.

—  Jau vēls… Līdz rītam, Raul.

Rauls sekoja tēva piemēram un piegāja apskaut viņu. Grāfs maigi piespieda dēlu pie sirds un sacīja:

—    Tātad pēc divām dienām jūs mani pametīsiet uz visiem laikiem?

—   Grāf, — jauneklis atbildēja, — es biju jau nolēmis nodurties, bet tad jūs mani uzskatītu par gļēvuli, un es no šī nodoma atteicos; tagad mums vajadzēs šķirties.

—   Tas esat jūs, Raul, kas atstāj mani šeit vientulībā.

—    Grāf, es jūs lūdzu, uzklausiet mani. Ja es no šejienes neaizbraukšu, tad nomiršu no bēdām un mīlestības. Es aprēķināju, cik vēl varētu izturēt, palikdams šeit kopā ar jums. Sūtiet mani prom un pēc iespējas ātrāk, vai arī jums būs jānoskatās, kā es pamazām izdziestu jūsu acu priekšā un mirstu dzimtajā namā. Tas ir kas spēcīgāks par manu gribu un pāri maniem spēkiem; jūs taču redzat, ka mēneša laikā es esmu nodzīvojis vismaz gadus trīsdesmit, un manai dzīvei tuvojas gals.

—   Tas nozīmē, ka jūs aizbraucat ar nodomu meklēt nāvi Āfrikā? — Atoss vēsi noprasīja. — O, tikai sakiet man patiesību un nemelojiet!

Rauls nobālēja; viņš klusēja tikai pāris sekundes, bet tēvam tās vilkās kā mokošas agonijas stundas.

Beidzot Rauls ierunājās:

—   Grāf, es apsolīju veltīt savu dzīvi Dievam. Par šo upuri — es taču ziedoju savu jaunību un brīvību — es lūgšu Viņam tikai vienu: saudzēt mani jūsu dēļ, jo jūs esat tas vienīgais, kas mani vēl saista pie šīs pasaules. Tikai Dievs var dot man spēku neaizmirst, cik daudz es jums esmu parādā un cik niecīgs ir viss pārējais salīdzinājumā ar jums.

Atoss maigi apskāva dēlu:

—   Jūs man atbildējāt kā godīgs cilvēks. Pēc divām dienām mēs dosimies uz Parīzi pie Bofora kunga, un jūs rīkosieties tā, kā atzīsiet par nepieciešamu.

Viņš lēni iegāja savā guļamistabā. Rauls aizgāja uz dārzu; visu šo nakti viņš pavadīja liepu alejā.

IX

Gatavošanās ceļam i

Atoss nedomāja velti tērēt laiku, pierunājot dēlu atteikties no pieņemtā lēmuma, tādēļ hercoga dotās divas dienas izmantoja, nodarbojoties ar Raula ekipējumu. To viņš uzticēja Grimo, kurš tūlīt pat ķērās pie lietas ar lasītājam jau zināmo apņēmību un apdomību.

Pavēlējis savam uzticamajam pārvaldniekam nogādāt Raula mantas uz Parīzi, tiklīdz viss būs sagādāts, Atoss kopā ar dēlu devās turp jau nākamajā dienā pēc hercoga de Bofora apciemojuma, lai neliktu hercogam gaidīt.

Atgriešanās Parīzē pie cilvēkiem, kas viņu pazina un mīlēja, pildīja nabaga jaunekļa sirdi ar labi saprotamu uztraukumu.

Katra pazīstama seja atgādināja viņam par ciešanām, kuru bija tik daudz, vai arī par kādu epizodi viņa nelaimīgajā mīlestībā, kas bija tik kvēla. Tuvodamies Parīzei, Rauls jutās tuvu nāvei. Ieradies Parīzē, viņš vairs nejutās dzīvs.

Rauls devās pie de Giša; viņam atbildēja, ka grāfs ir pie prinča, viņa majestātes brāļa.

Rauls pavēlēja aizvest viņu uz Luksemburgas pili, nemaz nezinādams, ka nokļuvis tur, kur dzīvo Lavaljēra.

Visapkārt bija tik daudz mūzikas, ziedu smaržas, skanēja bezrūpīgi smiekli un vīdēja dejotāju ēnas; ja Raulu nebūtu pamanījusi kāda līdzjūtīga sieviete, viņš bāls un noskumis būtu nosēdējis pāris minūtes pieņemamajā istabā aiz samta aizkariem un tad aizgājis, lai vairs neatgrieztos.

Ienācis pilī, Rauls negāja tālāk par kādu no priekštelpām, lai nebūtu jāsatiekas ar šiem dzīvespriecīgajiem un laimīgajiem cilvēkiem, kuri drūzmējās blakus zālēs.

Kad viens no prinča kalpotājiem, pazinis Raulu, apvaicājās, ko īsti viņš vēlētos satikt — princi vai princesi — Rauls nomurmināja kaut ko nesaprotamu un tūlīt pat atkrita uz soliņa aiz samta aizkara, blenzdams uz pulksteņa nekustīgajiem rādītājiem.

Kalps izgāja; parādījās otrs, kurš bija labāk informēts nekā pirmais; viņš jautāja Raulam, vai tas nevēlas redzēt de Giša kungu. Arī šis vārds nespēja piesaistīt nabaga Raula uzmanību. Nostājies viņam blakus, kalps aizrautīgi stāstīja, ka de Gišs nesen izgudrojis jaunu loto un tagad māca šo spēli viņa majestātes karaļa brāļa galma dāmām.

Rauls neko neatbildēja, sēdēdams plaši ieplestām acīm kā Teo- frasta [7] attēlotais izklaidīguma simbols. Viņa skumjas kļuva vēl moco- šākas. Atpakaļ atmestu galvu, atslābušiem locekļiem un sāpēs sarauktu seju viņš, ik pa brīdim nopūzdamies un visu aizmirsts, sēdēja priekštelpā iepretī pulkstenim, kad pēkšņi blakus esošajā viesistabā ie- čaukstējās kleita, atskanēja smiekli, un kāda jauna, skaista sieviete pagāja viņam garām, kaut ko dzīvi pārmezdama dežūrvirsniekam.

Virsnieks atbildēja mierīgi un stingri; tas drīzāk izklausījās nevis pēc galminieku strīda, bet gan mīlētāju ķildas, kas beidzās ar to, ka kavalieris noskūpstīja dāmas rociņu.

Pamanījusi Raulu, dāma pēkšņi apklusa, aizturēja virsnieku un pavēlēja:

—    Malikorn, ejiet prom; es nezināju, ka mēs te neesam vieni. Es jūs mūžam nolādēšu, ja mūs kāds dzirdējis vai redzējis!

Malikorns nekavējoties pazuda, bet jaunā sieviete piegāja klāt Raulam no mugurpuses un smaidīdama iesāka:

—   Kungs, jūs esat pieklājīgs cilvēks… tādēļ, protams…

Viņa aprāvās pusvārdā un nosarkdama iekliedzās:

—   Rauls!

—   De Montalē jaunkundze! — bāls kā nāve Rauls izdvesa.

Viņš grīļodamies piecēlās un gribēja aizbēgt pa slideno marmora

grīdu; Montalē saprata viņa bēdas un turklāt nojauta šai bēgšanā pārmetumu vai vismaz aizdomas. Būdama sieviete, kura nekad nezaudē galvu, viņa nolēma, ka nevar laist garām iespēju attaisnot sevi, un apturēja Raulu galerijas vidū.

Vikonts paskatījās uz viņu ar tik ledainu atturīgumu, ka, ja kāds nejauši kļūtu par šīs ainas liecinieku, tad galmā izgaistu šaubas par Montalē lomu Raula un Lavaljēras attiecībās.

—    Kungs, — viņa aizvainoti noteica, — jūsu uzvedība nav īsta galminieka cienīga. Mana sirds liek man izskaidroties, bet jūs mani kompromitējat, tik nepieklājīgi izturēdamies pret dāmu; jums nav taisnība, kungs — nedrīkst mest vienā kaudzē gan draugus, gan ienaidniekus. Ardievu!

Rauls bija nozvērējies nekad vairs nerunāt par Luīzi un nekad neskatīties uz tiem, kas viņu redzējuši; viņš pārgāja uz citu pasauli, lai tikai nebūtu jāsaskaras ar to, ko redzējusi Luīze vai kam pieskārusies viņas roka. Tomēr pēc pirmā trieciena, kas bija skāris viņa patmīļu, viņš mazliet aprada ar Montalē klātbūtni — Luīzes draudzene Montalē atsauca viņam atmiņā Bluā tornīti un viņa jaunības laimi — un visas viņa saprātīgās apņemšanās vienā mirklī izgaisa.

—    Jaunkundz, piedodiet man, — viņš bikli ierunājās, — es nevēlējos, man nepavisam nebija tāda nodoma būt nepieklājīgam pret jums.

—   Vai jūs gribat ar mani aprunāties? — Montalē vaicāja, smaidīdama kā iepriekš. — Tad ieiesim kaut kur, jo te mūs var iztraucēt.

—   Kur?

Viņa nedroši paskatījās pulkstenī, padomāja un paziņoja:

—   Iesim pie manis, mums vēl ir vesela stunda laika.

Viņa aizslīdēja viegli kā feja; Rauls sekoja.

Ienākusi istabā, viņa aizslēdza durvis, atdeva mantiļu istabenei un pievērsās Raulam:

—   Vai jūs meklējat de Giša kungu?

—   Jā, jaunkundz.

—    Es palūgšu, lai viņš uznāk pie manis, kad mēs būsim izrunājušies.

—   Pateicos, jaunkundz.

—   Jūs uz mani dusmojaties?

Rauls mirkli viņu cieši uzlūkoja, tad nolaida acis un pateica:

—   Jā.

—  Jūs domājat, ka es piedalījos sazvērestībā, kas jūs noveda pie attiecību pārtraukšanas ar Luīzi?

—  Pārtraukšanas… — Rauls rūgti atkārtoja. — Ak jaunkundz, neko nevar pārtraukt, ja nav bijis ne kripatiņas mīlestības.

—   Aplam. Luīze jūs mīlēja.

Rauls nodrebēja.

—   Tā nebija kaislīga mīlestība, es to zinu, bet viņa tomēr jūs mīlēja, un jums vajadzēja apprecēt viņu pirms aizbraukšanas uz Angliju-

Rauls tik drūmi iesmējās, ka Montalē sarāvās.

—  Jums viegli teikt, jaunkundz… Vai tad mēs precam mūsu sirds izredzētās? Acīmredzot jūs aizmirstat, ka jau tolaik karalis gādāja sev mīļāko, par kuru mēs runājam.

—    Paklausieties, — jaunā sieviete turpināja, spiezdama Raula aukstās rokas, — jūs pats esat pie visa vainīgs: jūsu vecuma vīrietis nedrīkst atstāt viņas vecuma sievieti vienu.

—   Tātad pasaulē vairs nav uzticības, — Rauls nopūtās.

—   Nē, vikont, — Montalē mierīgi atbildēja. — Man tomēr jums pieklājīgi jāaizrāda, ka labāk būtu bijis, ja jūs nevis vēsā un filozofiskā mierā dievinātu Luīzi, bet gan pacenstos modināt viņas sirdī mīlestību.

—  Es jūs lūdzu, pietiek, jaunkundz. Man šķiet, ka jūs visi piederat citam gadsimtam nekā es. Jūs protat pasmieties un mīļi izsmiet. Turpretī es… es mīlēju La…

Rauls nespēja izrunāt šo vārdu.

—   Es viņu mīlēju un ticēju viņai; tagad mēs esam norēķinājušies: es vairs neizjūtu pret viņu mīlestību.

—    O, vikont! — Montalē viņu pārtrauca, pasniegdama nelielu spogulīti.

—   Es zinu, ko jūs gribat teikt, jaunkundz. Es esmu izmainījies, vai ne? Zināt, kāpēc? Mana seja atspoguļo manu dvēseli, un iekšēji es esmu izmainījies tikpat daudz kā ārēji.

—   Vai jūs esat nomierinājies? — Montalē dzēlīgi noprasīja.

—   Nē, es nekad nenomierināšos.

—   Jūs nesapratīs, de Braželona kungs.

—   Tas mani nemaz neuztrauc. Pats sevi es saprotu pietiekami labi.

—   Jūs pat nemēģinājāt parunāt ar Luīzi, vai ne?

—   Es! — acīm zibsnījot, jauneklis iekliedzās. — Es! Kā gan jūs vēl neiedomājaties ieteikt, lai es viņu apprecu! Varbūt tagad tam piekristu arī karalis!

Sašutumā viņš pieleca kājās.

—    Es redzu, ka jūs nemaz neesat atlabis un Luīze ieguvusi vēl vienu ienaidnieku.

—   Ienaidnieku?

—   Pret favorītēm franču galmā diezcik laipni vis neizturas.

—    Vai tad viņai nepietiek ar iemīļotā aizsardzību? Viņa izvēlējusies tik augstu stāvošu iemīļoto, ko ienaidniekiem nav viegli pieveikt. Turklāt, — pēc negaidītas pauzes viņš ironiski piebilda, — viņai ir tāda draudzene kā jūs.

—    Es? O nē: es vairs nepiederu pie tiem, ko Lavaljēras jaunkundze pagodina ar savu skatienu, bet…

Šajā „bet" izskanēja draudi, no kuriem Raula sirds sāka sisties stiprāk, jo tas solīja nelaimi viņa mīļotajai, un pie šī daudznozīmīgā „bet" sarunu pārtrauca skaļš troksnis alkovā aiz koka paneļa.

Montalē ieklausījās; Rauls jau bija piecēlies kājās, kad pa slepenajām durvīm istabā mierīgi ienāca kāda sieviete.

—    Princese! — iesaucās Rauls, pazinis karaļa brāļasievu, daiļo Henrieti.

—  Ak, es nelaimīgā! — Montalē čukstus sūkstījās, ar novēlošanos mezdamās pretī princesei. — Es kļūdījos par stundu!

Tomēr viņa vēl paguva brīdināt princesi, kura devās tieši pie Raula:

—   De Braželona kungs, jūsu augstība.

Princese iekliedzās un atkāpās.

—  Jūsu karaliskā augstība, — Montalē moži ierunājās, — jūs bijāt tik laipna un iedomājāties par loteriju…

Princese sāka zaudēt drosmi.

Rauls vēl visu nesaprata, bet nojauta, ka viņš te ir lieks, un steidzās aiziet.

Princese jau gatavojās kaut ko teikt, lai pārtrauktu neveiklo situāciju, bet te atvērās skapja durvis iepretī alkovam un no skapja starodams iznāca de Gišs.

Princese gandrīz zaudēja samaņu; lai noturētos kājās, viņa atspiedās pret gultu. Neviens neuzdrošinājās viņu atbalstīt.

Dažas minūtes aizritēja smagā, šausminošā klusumā.

Pirmais to pārtrauca Rauls; viņš devās pie grāfa, kam no uztraukuma drebēja ceļgali, un, paņēmis viņu aiz rokas, skaļā balsī ierunājās:

—    Dārgo grāf, pasakiet viņas augstībai, ka es esmu bezgalīgi nelaimīgs un tāpēc pelnu viņas piedošanu; sakiet, ka es esmu mīlējis un nodevība, par kuras upuri es kļuvu, liek man šausmās atrauties no jebkuras, pat visnevainīgākās nodevības. Tāpēc, jaunkundz, — viņš uzsmaidīja Montalē, — es nekad nevienam neatklāšu noslēpumu par jūsu tikšanos ar manu draugu de Gišu. Panāciet, lai princese (viņa taču ir tik augstsirdīga un žēlīga) arī piedod jums, ka tikko pārsteidza jūs kopā. Jūs taču abi esat brīvi, tādēļ mīliet viens otru un esiet laimī- gi!

Princesi pārņēma neaptverams izmisums. Neskatoties uz Raula izsmalcināto taktiskumu, viņai bija ārkārtīgi nepatīkami būt atkarīgai no viņa labvēlības. Tikpat lielu nepatiku princese izjuta pret izeju, ko viņai tik taktiski piedāvāja. Būdama strauja un nervoza, viņa mocoši pārdzīvoja gan vienu, gan otru.

Rauls to saprata un vēlreiz nāca viņai palīgā. Viņš noliecās Hen- rietes priekšā un pavisam klusi pateica:

—   Jūsu augstība, pēc divām dienām es būšu tālu no Parīzes, bet pēc divām nedēļām tālu no Francijas, un neviens nekad mani vairs neredzēs.

—  Jūs aizbraucat? — princese jutās iepriecināta.

—   Kopā ar hercogu de Boforu.

—    Uz Āfriku? — de Gišs iekliedzās. — Jūs, Raul? Ak, mans draugs, Āfrikā taču mirst!

Visu aizmirsis, viņš neiedomājās, ka šī aizmāršība princesi kompromitē vēl vairāk nekā viņa parādīšanās Montalē istabā.

De Gišs pārmeta:

6 - A.Dimā

—   Nepateicīgais, jūs pat neaprunājāties ar mani!

De Gišs apkampa Raulu.

Tobrīd ar Montalē palīdzību princese pazuda, un aiz viņas nozuda ari pati Montalē.

Rauls pārlaida pierei roku un pasmaidīja:

—   Es to visu redzēju sapnī!

Pagriezies pret de Gišu, viņš turpināja:

—    Draugs, es neko no jums neslēpšu, jo mana sirds jūs izraudzījusies: es dodos turp nomirt, un jūsu noslēpums mirs kopā ar mani, kad nebūs pagājis vēl ne gads.

—   Raul! Jūs taču esat vīrietis!

—   Vai jūs zināt, par ko es domāju, de Giš? Es domāju, ka, gulēdams kapā, es būšu dzīvāks nekā ši pēdējā mēneša laikā un patlaban. Mēs taču esam kristieši, bet, ja šīs ciešanas vēl turpinātos, es par savu dvēseli nevarētu galvot.

De Gišs gribēja iebilst, bet Rauls viņam neļāva:

—    Vairs ne vārda par mani; dārgais draugs, es jums došu padomu, un tas ir daudz svarīgāk. Jūs riskējat vairāk nekā es, jo jūs tiekat mīlēts.

—   O…

—   Man ir ārkārtīgi patīkami, ka varu runāt ar jums tik atklāti. Piesargieties no Montalē.

—   Viņa ir labs draugs.

—    Viņa bija draudzene… tai… kuru jūs pazīstat, un pazudināja viņu godkāres dēļ.

—   Jūs maldāties.

—   Un tagad, kad viņa to pazudinājusi, tad grib atņemt vienīgo, kas to attaisno manās acīs — viņas mīlestību.

—   Ko jūs gribat teikt?

—   To, ka pret karaļa mīļāko briest sazvērestība un tas notiek pie princeses.

—   Jūs domājat?

—   Es esmu pārliecināts.

—   Un Montalē vada šo sazvērestību?

—   Varat uzskatīt viņu par vismazāk bīstamo no tiem, kas var kaitēt… tai otrajai.

—   Draugs, paskaidrojiet sīkāk, un, ja es spēšu jūs saprast…

—   Divos vārdos: bija laiks, kad princese greizsirdīgi izsekoja karali.

—   Es to zinu…

—   O, tikai nebaidieties, de Giš, jūs mīl: vai jūtat šo divu vārdu vērtību? Tie nozīmē, ka jūs varat staigāt ar paceltu galvu un mierīgi gulēt naktīs; ka jūs varat pateikties Dievam par katru savas dzīves mirkli! Jūs mīl — tas nozīmē, ka varat atļauties uzklausīt visu, pilnīgi visu, pat drauga padomu, kurš grib pasargāt jūsu laimi. Jūs mīl, de Giš, jūs mīl! Jums nevajadzēs iepazīt drausmīgas naktis, bezgalīgas naktis, kādas sausām acīm un saplosītu sirdi aizvada nāvei nolemtie nelaimīgie. Jūsu laiks būs ilgs, ja rīkosieties kā skopulis, kurš neatlaidīgi pamazām krāj briljantus un zeltu. Jūs mīl! Atļaujiet man kā draugam jums ieteikt, kā rīkoties, lai jūs mīlētu vienmēr.

De Gišs kādu brīdi cieši skatījās uz nelaimīgo jaunekli, kas bija pa pusei neprātīgs savā izmisumā. Viņa sirdī ietrīsējās kaut kas līdzīgs kaunam par savu laimi.

Rauls palēnām savaldījās; drudžaino uzbudinājumu viņa balsī un sejā nomainīja pierastais bczkaislīgums.

—   Liks ciest tai, kuras vārdu es vairs nespēju izteikt, — viņš sacīja. — Apsoliet man, ka jūs ne tikai tam nepalīdzēsiet, bet aizsargāsiet viņu tāpat, kā to darītu es.

—   Zvēru, — de Gišs apsolīja.

—  Un tajā dienā, kad jūs viņai būsiet izdarījis kādu svarīgu pakalpojumu un viņa pateiksies jums, apsoliet man, ka tad jūs viņai pateiksiet: JKundze, es darīju jums labu pēc de Braželona kunga lūguma, kam jūs atnesāt tik daudz ļauna."

—   Zvēru! — nočukstēja de Gišs, kuru bija aizkustinājuši Raula vārdi.

—   Tas arī ir viss. Palieciet sveiks. Rīt vai parit es aizceļoju uz Tulonu. Ja jums ir dažas brīvas stundas, dāvājiet tās man.

—   Viss mans laiks pieder jums!

—   Pateicos.

—   Ko jūs tagad gribat darīt?

—   Es došos pie Planšē, jo mēs, grāfs un es, ceram tur sastapt ševaljē d'Artanjanu. Pirms aizbraukšanas es viņu gribu vēl apskaut.

Viņš ir godavīrs un mīlēja mani. Palieciet sveiks, dārgais draugs. Jūs droši vien gaida. Kad gribēsiet mani redzēt, jūs mani atradīsiet pie grāfa. Ardievu!

Jaunekļi saskūpstījās. Katrs, kas viņus tobrīd redzētu, noteikti sacītu, rādīdams uz Raulu:

—   Tas tik ir laimīgs cilvēks.

X

Planšē sastādītais saraksts

Raula prombūtnes laikā, kurš, kā jau lasītājam zināms, pabija Luk- semburgas pili, Atoss devās pie Planšē, cerēdams uzzināt kaut ko par d'Artanjanu.

Ieradies Lombarda ielā, grāfs atrada Planšē veikaliņu lielā nekārtībā, bet ne jau dzīvās tirgošanās dēļ, jo tāda nenotika, un arī ne preču pieveduma dēļ, jo tāda arī nebija.

Planšē nesēdēja kā parasti uz saviem maisiem un mučelēm. Nepavisam ne. Viens no pārdevējiem ar spalvu aiz auss un otrs ar piezīmju grāmatiņu rokā noņēmās ar bezgalīgiem ciparu stabiņiem, bet trešais pa to laiku cītīgi skaitīja un svēra.

Ritēja preču uzskaite. Atoss, kurš galīgi neko nesaprata no tirdzniecības, sajutās neveikli gan tāpēc, ka viņam ceļu aizšķērsoja dažādi materiālas dabas šķēršļi, gan tāpēc, ka viņu biedēja darbojošos personu dižmanīgums.

Viņš redzēja, kā vairākus pircējus aizsūta prom ar tukšām rokām, un nodomāja, ka viņš, kurš neko nedomā pirkt, vēl pamatotāk var izrādīties te nevēlams. Ar zināmām šaubām Atoss pieklājīgi apvaicājās vienam no pārdevējiem, kur viņš varētu sastapt Planšē kungu.

Viņam diezgan nevērīgi atbildēja, ka Planšē beidz kravāt mantas.

Šie vārdi lika Atosam kļūt uzmanīgam.

—   Ko tas nozīmē „beidz kravāt mantas"? — viņš brīnījās. — Vai tad Planšē kungs kaut kur brauc?

—   Jā, kungs, viņš drīz aizbrauc.

—  Tādā gadījumā esiet tik laipni, kungi, un pasakiet, ka grāfs de Lafērs gribētu ar viņu satikties.

Izdzirdis šo vārdu, viens no pārdevējiem pameta savu nodarbošanos un aizgāja pēc Planšē, jo bija dzirdējis šo vārdu te izrunājam ar īpašu cieņu.

Tas bija tieši tobrīd, kad Rauls pēc smagās scēnas Montalē istabā un sarunas ar de Gišu piejāja pie cienījamā tirgoņa veikaliņa durvīm.

Uzzinājis no pārdevēja, kas viņu meklē, Planšē pameta darbu un izskrēja pretī Atosam.

—   Grāfa kungs, ak, kāds prieks! Kāda laimīga zvaigzne jūs atvedusi pie manis?

—   Mīļo Planšē, — Atoss teica, paspiezdams Raula roku, kurš tobrīd atradās viņam blakus un kura bēdīgo seju viņš uzreiz pamanīja, — mēs ieradāmies, lai no jums uzzinātu… Bet no kādiem darbiem es jūs atrāvu! Jūs esat viscaur balts kā dzirnavnieks. Kur jūs tā nosmērējāties?

—    Ak, uzmanieties, kungs, nenāciet man tuvāk, pirms neesmu kārtīgi nopurinājies.

—   Kāpēc?

—   Tas, ko jūs redzat man rokās, ir arsēns. Es pārbaudu arsēna krājumus pret žurkām.

—    O, tādā vietā kā jūsu veikals žurkas sagādā ne mazums rūpju.

—   Es nerūpējos par šo vietu, grāfa kungs.

—   Ko jūs gribat teikt?

—   Jūs taču redzējāt, grāf: notiek manu preču uzskaite.

—   Vai jūs pametat tirdzniecību?

—   Nu ja, es pārdodu veikalu vienam no saviem pārdevējiem.

—   Ak tā! Tad jau jūs esat kļuvis bagāts?

—  Kungs, man apriebusies pilsēta. Varbūt tas ir tāpēc, ka es sāku kļūt vecs, bet tad, kā reiz teica d'Artanjana kungs, biežāk domā par savu jaunību; kopš zināma laika es izjūtu tieksmi pēc laukiem un dārzkopības. Kādreiz es taču biju zemnieks.

Atoss uzmundrinoši pamāja un jautāja:

—   Vai jūs pērkat zemi?

—   Es nopirku mājiņu Fontenblo, kungs, un tai klāt mazliet zemes, kādus divdesmit arpānus.

—   Lieliski, Planšē, es jūs apsveicu.

—   Te mums nav sevišķi ērti; turklāt jūs klepojat no mana nolādētā pulvera. Velns parāvis, es nemaz negribu noindēt viscienījamāko muižnieku mūsu Francijā.

Atoss pat nepasmaidīja par šo joku, ar kuru Planšē gribēja izrādīt augstākās sabiedrības cienīgu nepiespiestību.

—   Jā, — grāfs piekrita, — parunāsim kaut kur, kur nav cilvēku, varbūt pie jums. Jums taču te ir dzīvoklis, vai ne?

—   Protams, grāfa kungs.

—   Augšā?

Redzēdams, ka Planšē minstinās, Atoss sāka iet pirmais.

—   Lieta tā… — Planšē iesāka.

Atoss nesaprata, kāpēc Planšē svārstās, un, domādams, ka viņš kaunas par savu nabadzīgo istabas iekārtu, kāpa augšup pa kāpnēm, teikdams:

—    Nekas, nekas. Tirgotāja dzīvoklis šajā kvartālā var arī nebūt pils. Ejam tālāk!

Rauls viņu apsteidza un iegāja pirmais.

Tūlīt atskanēja divi vai pat trīs kliedzieni.

Visskaļāk bija dzirdama sievietes balss. Otrs kliedziens atskanēja no Raula mutes, kurš aizcirta durvis. Trešais bija šausmu kliedziens, kas izlauzās pār Planšē lūpām.

—   Piedodiet, — viņš nomurmināja, — kundze ģērbjas.

Bez šaubām Raulam bija pilnīgs pamats apstiprināt, ka Planšē runā skaidru patiesību, un to pierādīja tas, ka viņš pat pakāpās soli zemāk pa kāpnēm.

—   Kundze… — Atoss atkārtoja. — Ak vai, piedodiet, dārgais, es taču nezināju, ka jums augšā…

—   Tā ir Trišēna, — Planšē nosarcis atzinās.

—    Lai kas tā arī nebūtu, Planšē, piedodiet mūsu pārlieko ne- kautrību.

—   Nē, nē; nāciet iekšā, kungi, tagad drīkst.

—   Mēs neiesim iekšā, — Atoss apņēmīgi paziņoja.

—   O, ja viņa būtu zinājusi par jūsu ierašanos, viņa pagūtu…

—  Nē, Planšē, palieciet sveiks!

—   Jūs taču negribēsiet mani aizvainot, kungi; nedrīkst apstāties uz kāpnēm un iet prom, pat uz mirkli neapsēžoties.

—   Ja mēs zinātu, ka pie jums augšā ir dāma, — Atoss ar savu parasto aukstasinību noteica, — mēs būtu palūguši jums atļauju ar viņu apsveicināties.

Šī izsmalcinātā pārdrošība Planšē galīgi samulsināja, un viņš ātri atvēra durvis, lai ielaistu grāfu un viņa dēlu.

Trišēna jau beidza ģērbties.

Viņa izskatījās pēc bagātas un koķetas tirgotājas, bet viņas franciskās acis bija vāciskas tīksmes pilnas. Pēc diviem reveransiem viņa pazuda no istabas, lai kāptu lejā uz veikaliņu. Tas gan nenozīmēja, ka viņa nebūtu apstājusies un pie durvīm paklausījusies, ko par viņu runā Planšē un abi kungi.

Atoss par to nemaz nešaubījās un centās no šīs tēmas izvairīties. Turpretī Planšē svila nepacietībā izklāstīt savus paskaidrojumus par šo tēmu, kuru Atoss nemaz nevēlējās apspriest.

Tā kā dažiem cilvēkiem piemīt spēja pieveikt neatlaidībā savus sarunu biedrus, tad Atoss tomēr bija spiests noklausīties stāstu par idilisko laimi, ko baudīja Planšē, un pie tam tik tikumīgā izklāstā, kas pat pārspētu šai ziņā izslavēto Longu*.

Tā nu Planšē stāstīja Atosam, ka Trišēna saldina viņa brieduma gadus un nes viņam veiksmi darījumos, tāpat kā kādreiz Rute Boāsam**.

—   Tagad jums iztrūkst vēl tikai visas labklājības mantinieks, — Atoss aizrādīja.

—  Ja man būs mantinieks, viņš saņems trīssimt tūkstošus livru, — Planšē atbildēja.

—   Tad viņš ir nepieciešams, — Atoss flegmātiski noteica. — Tas vajadzīgs, lai jūsu īpašumiņš neizputētu.

Atosa it kā neviļus izmestais vārds „īpašumiņš" ierādīja Planšē viņa vietu, tāpat kā seržanta balss agrākajos laikos, kad Planšē vēl nesa piķi Pjemontas pulkā, kur viņu bija iekārtojis Rošfors.

Atoss saprata, ka tirgotājs prec Trišēnu un gribot negribot viņam būs pēcnācēji.

Vēl skaidrāks tas viņam kļuva, kad Atoss uzzināja, ka pārdevējs, kuram Planšē pārdod veikaliņu, ir Trišēnas radinieks. Viņš atcerējās, ka tas bija sprogains sārtvaidzis platiem pleciem.

Atoss jau bija uzzinājis visu, ko vien varēja un vajadzēja zināt par veikalnieka turpmāko likteni. Viņš saprata, ka greznās kleitas nespēs Trišēnai aizdzīt lauku dzīves garlaicību, ko uzvēda augļu koku audzēšana vecīga vira sabiedrībā.

Tātad Atoss visu saprata un bez kādas pārejas noprasīja:

—   Ko dara d'Artanjana kungs? Luvrā viņu neatradu.

—   Grāfa kungs, d'Artanjana kungs taču ir pazudis.

—   Pazudis? — Atoss brīnījās.

—   O, mēs zinām, ko tas nozīmē!

—   Es gan nezinu.

—    Kad d'Artanjana kungs pazūd, tas vienmēr nozīmē kādu rīkojumu vai darīšanas.

—   Vai viņš jums to teica?

—   Nekad.

—   Tomēr jūs jau iepriekš zinājāt par viņa ceļojumu uz Angliju.

—   Darījumu dēļ, — Planšē neuzmanīgi izteica.

—   Darījumu?

—   Es gribēju teikt… — samulsušais Planšē viņu pārtrauca.

—    Labi, labi, ne jūsu, ne mūsu drauga lietas uz mums neattiecas; mēs jautājam tikai aiz draudzības pret viņu. Ja jau musketieru kapteiņa te nav un jūs mums nevarat dot nekādus norādījumus, kur varētu atrast ševaljē d'Artanjanu, tad mēs atvadīsimies. Uz redzēšanos, Planšē. Braucam, Raul!

—   Grāfa kungs, es gribētu…

—    Cietiet klusu; es nepiederu tiem, kas izaicina kalpu uz pārāk lielu atklātību.

Topošā miljonāra Planšē ausīs griezās vārds „kalps", bet godbijība un iedzimtā labsirdība pārvarēja aizvainoto godkāri.

—    Tā nebūs pārdrošība no manas puses, ja pateikšu jums sekojošo: pirms dažām dienām d'Artanjana kungs bija pie manis.

—   Ak tā!

—   Pie tam pavadīja te daudzas stundas, noliecies pār ģeogrāfijas karti. Šī ir tā pati, par kuru es runāju. Tā pierādīs manu vārdu patiesīgumu, — Planšē piebilda un devās pēc kartes, kura karājās pie vienas no istabas sienām.

Viņš tik tiešām atnesa Francijas karti, kurā Atosa pieredzējusī acs saskatīja ar kniepadatām nospraustu maršrutu; kur kniepadata bija izkritusi, d'Artanjana maršrutu iezīmēja tikko manāms caurumiņš, kas bija palicis pēc adatiņas.

Sekodams kniepadatām un šur tur arī caurumiņiem, Atoss atklāja, ka d'Artanjans devies uz dienvidiem virzienā uz Vidusjūru ap to vietu, kur atrodas Tulona. Pie Kannām pēdas pazuda; te vairs nebija ne kniepadatu, ne caurumiņu.

Dažas minūtes Atoss saspringti domāja, pūlēdamies atminēt, kādēļ musketierim ievajadzējies nokļūt Kannās un kas viņu spiedis doties apskatīt Vārās krastus.

Pārdomas nedeva nekādus rezultātus. Parastā atjautība viņu šoreiz pievīla. Arī Raula pūlēm uzminēt d'Artanjana uzdoto mīklu bija tādi paši rezultāti.

—   Nav nekāda nelaime, — jauneklis sacīja tēvam, kurš klusēdams parādīja viņam ar pirkstu d'Artanjana nosprausto maršrutu. — Var gandrīz galvot, ka liktenis nemitīgi krusto mūsu un d'Artanjana dzīves ceļus. Tā arī tagad viņš ir kaut kur Kannu tuvumā, bet jūs, grāf, pavadīsiet mani vismaz līdz Tulonai. Varat būt mierīgs — drīzāk mēs sastapsim viņu pa ceļam nekā uz šīs kartes.

Atvadījušies no Planšē, kurš rāja pārdevējus, ieskaitot pat savu pēcteci — Trišēnas brālēnu, grāfs kopā ar dēlu devās pie hercoga de Bofora.

Iedami ārā no veikaliņa, viņi ieraudzīja furgonu, kam bija jāaizved daiļā Trišēnas jaunkundze un Planšē kunga maisi ar zeltu.

—    Katrs cenšas sasniegt laimi pa paša izvēlēto ceļu, — Rauls skumji noteica.

—   Uz Fontenblo! — Planšē uzsauca savam kučierim.

XI

Hercoga de Bofora sastādītais saraksts

Saruna ar Planšē par d'Artanjanu un Planšē aizbraukšana no Parīzes uz laukiem Atosam un viņa dēlam bija kā atvadīšanās no lielpilsētas trokšņa un iepriekšējas dzīves. Ko šie cilvēki atstāja aiz sevis? Viens bija izsmēlis visu iepriekšējā laikmeta slavu, otrs — visas jaunā laika ciešanas. Tādēļ skaidrs, ka ne viens, ne otrs vairs neko nevarēja gūt no saviem laikabiedriem.

Atlika vienīgi aiziet pie hercoga de Bofora, lai norunātu galīgo aizbraukšanas laiku.

Hercoga nams Parīzē izcēlās ar īpašu krāšņumu un diženumu. Hercogs dzīvoja tik plaši, kā to darīja Indriķa III izšķērdīgajos laikos, kurus vēl atcerējās daži dzīvi palikušie večuki.

Tajos laikos daži augstmaņi bija bagātāki par pašu karali. Viņi to apzinājās un nelaida garām izdevību sev par prieku pazemot viņa majestāti karali. Tieši šo egoistisko aristokrātiju Rišeljē piespieda maksāt nodevas ar naudu, asinīm un godbijīgu klanīšanos, īsāk sakot, piespieda veikt tā saukto karaļa dienestu.

Cik daudzas dzimtas atkal pacēla galvu laikā no šīs pasaules vareno — baismīgā pļāvēja Ludviķa XI [8] līdz Rišeljē! Un cik daudzas nolieca galvas, lai tās vairs nekad nepaceltu, laikā no Rišeljē līdz Lud- viķim XIV! Toties hercogs de Bofors bija dzimis princis, un viņa dzīslās ritošās asinis varēja līt uz ešafota tikai pēc tautas sprieduma.

Tā nu princis bija saglabājis paradumu dzīvot plaši. Kā gan viņš apmaksāja izdevumus par zirgiem, neskaitāmos kalpus un izsmalcināto galdu? To neviens īsti nezināja, bet vismazāk jau nu viņš pats. Vienkārši tais laikos karaļu dēliem bija tā privilēģija, ka neviens viņiem neatteica kredītu; vieni to deva aiz godbijības un padevības, citi — pārliecībā, ka kādreiz viņu rēķinus samaksās.

Atoss un Rauls atrada hercoga namu tikpat lielā nekārtībā un dažādu mantu piekrautu kā tirgoņa namu.

Hercogs arī veica savu mantu uzskaiti, tas ir, kaut cik vērtīgās lietas vienkārši izdāļāja draugiem, kuri visi bija viņa kreditori. Būdams parādā apmēram divus miljonus, kas tolaik skaitījās ļoti liela nauda, hercogs de Bofors bija izrēķinājis, ka nevar doties uz Āfriku bez kārtīgas naudas summas, un, lai to iegūtu, viņš dalīja saviem kreditoriem ieročus, dārglietas, traukus un mēbeles. Tas izskatījās lepnāk un bija izdevīgāk, nekā laist šīs lietas pārdošanā.

Kā gan cilvēks, kurš savulaik aizdevis desmit tūkstošus livru, lai atteiktos pieņemt dāvanu sešu tūkstošu vērtībā, kura pie tam nāk no Indriķa IV pēcnācēja? Un, nesot prom tādu dāvanu, vai tad varēja atteikt jaunu aizdevumu desmit tūkstošu apmērā tik devīgam un apburošam augstmanim?

Tā arī notika. Hercogam vairs nebija nama, jo admirālim, kurš dzīvo uz kuģa, tāds nav vajadzīgs. Viņam vairs nebija ieroču kolekcijas, jo turpmāk viņš atradīsies starp saviem lielgabaliem, nebija dārglietu, ko var aprīt jūra; toties viņa lādēs bija trīssimt vai četrsimt tūkstošu ekiju.

Mājā visur valdīja dzīva rosība, ko sacēla cilvēki, kuri uzskatīja, ka aplaupa hercogu.

De Bofors bija sasniedzis augstu meistarību mākslā aplaimot pat savus visnelaimīgākos kreditorus. Pret jebkuru cilvēku ar ierobežotiem līdzekļiem un pret katru iztukšotu maku viņš izturējās ar pacietību un izpratni.

Vieniem viņš teica:

—   Es vēlētos kaut man piederētu tas, kas jums; tad es jums uzdāvinātu visu, kas man pieder.

Citi no viņa dzirdēja:

—   Man nav nekā, izņemot šo sudraba krūzi; tā tomēr maksā kādus piecsimt livrus, ņemiet to.

Laipnība atsver skaidru naudu un, tai pateicoties, hercogam nekad netrūka jaunu kreditoru.

Šoreiz viņš iztika bez ceremonijām; varēja domāt, ka te notiek laupīšana: hercogs atdeva pilnīgi visu. Austrumu pasaka, kas vēstī par nabaga arābu, kas no izlaupītās pils aiznes katlu, kurā paslēpis maisiņu ar zeltu, arābu, kas brīvi iziet cauri pūlim un neizraisa nevienā skaudību — šī pasaka hercoga de Bofora namā bija kļuvusi par īstenību.

Ļaužu pūlis iztukšoja viņa garderobes un noliktavas.

Pašās beigās hercogs de Bofors izdalīja savus zirgus un siena krājumus.

Trīsdesmit cilvēkus viņš aplaimoja ar saviem traukiem un virtuves piederumiem, trīssimt — ar vīnu no saviem pagrabiem. Turklāt visi atstāja viņa namu pārliecībā, ka hercoga rīcību var viegli izskaidrot, jo viņš cer, ka arābu zemēs iegūs sev jaunu mantu.

Izpostot viņa pili, katrs sev iegalvoja, ka karalis sūta hercogu uz Džidželli, lai viņš tur varētu atgūt savu iztērēto bagātību; visas Āfrikas bagātības sadalīs līdzīgās daļās starp admirāli un karali; bagātības atrodamas raktuvēs, kur iegūst dimantus un citus teiksmainus dārgakmeņus.

Tāds sīkums kā zelta un sudraba atradnes Atlasa kalnos nemaz nebija pieminēšanas vērts.

Bez raktuvēm un atradnēm, kurās varēs strādāt tikai pēc kara, protams, bija arī cits laupījums, kas iegūstams kara laukā. Hercogs atgūs visu, ko Vidusjūras pirāti nolaupījuši kristiešiem kopš Lepanto kaujas [9] laikiem. vairs pat neskaitīja miljonus, kurus iegūs hercogs.

Kāpēc lai viņš saudzētu veco pils iekārtu, kurā dzīvoja līdz šim? Viņš taču dodas pēc jauniem un vēl lielākiem dārgumiem. No tā izrietēja, ka nav vērts saudzēt tādu mantu, kuru saimnieks pats nesaudzē.

Šo situāciju hercoga namā Atoss ar viņam piemītošo vērīgumu pamanīja no pirmā acu uzmetiena.

Francijas admirālis bija mazliet izklaidīgā noskaņā, jo tikko bija piecēlies no vakariņu galda, kur piecdesmit cilvēku ilgi un bagātīgi uzdzēra ekspedīcijas panākumiem; pēc deserta dzīru atliekas atdeva sulaiņiem, bet tukšos traukus tiem, kas tos vēlējās paņemt.

Hercogs bija apreibis gan no savas izšķērdības, gan popularitātes. Viņš dzēra savu veco, izturēto vīnu par godu vīnam, kas viņam būs.

Ieraudzījis Atosu un Raulu, viņš skaļi iesaucās:

—   Re, man atveda manu adjutantu! Nāciet iekšā, grāf, ienāciet, vikont!

Atoss mēģināja atrast kādu taciņu starp lielajām veļas un trauku grēdām.

—   Ejiet taisni pāri! — hercogs ieteica.

Viņš piedāvāja Atosam pilnu vīna glāzi.

Atoss izdzēra; Rauls tik tikko pielika lūpām.

—   Došu jums pirmo uzdevumu, — hercogs sacīja Raulam. — Es uz jums paļaujos. Jūs dosieties man pa priekšu uz Antibu.

—   Klausos, monsenjor.

—   Ņemiet pavēli. Vai jūs pazīstat jūru?

—   Jā, monsenjor, es esmu ceļojis kopā ar princi.

—    Lieliski. Visas laivas un transportkuģi gaidīs manu ierašanos, lai nodrošinātu man eskortu un pārvadātu dažāda veida krājumus. Vajag, lai karaspēks pēc divām nedēļām, bet varbūt arī ātrāk, varētu uzsākt iekāpšanu.

—   Viss tiks izpildīts, monsenjor.

—  Šī pavēle dod jums tiesības apmeklēt un pārmeklēt netālās salas; ja uzskatīsiet par nepieciešamu, varat tur vervēt rekrūšus, kā arī paņemt visu, kas varētu noderēt ceļā.

—   Tiks izpildīts, hercog.

—  Tā kā jūs esat darbīgs cilvēks un daudz darīsiet, būs vajadzīga liela summa.

—   Ceru, ka nē, monsenjor.

—   Bet es esmu pārliecināts, ka jā. Mans pārvaldnieks sagatavojis čekus, katru par tūkstoš livriem; pēc tiem var saņemt naudu jebkurā pilsētā Francijas dienvidos. Jums iedos simt čekus. Palieciet sveiks, vikont.

Atoss hercogu pārtrauca:

—   Monsenjor, pataupiet naudu; karā ar arābiem vajadzēs tikpat daudz zelta kā svina.

—   Es gribu pamēģināt karot tikai ar svinu; turklāt jums zināmas manas domas par šo karagājienu: daudz trokšņa un uguns, bet es, ja vajadzēs, izgaisīšu kā dūmi.

Pie šiem vārdiem hercogs de Bofors gribēja no jauna sākt smieties, bet apjauta, ka Atosa un Raula klātbūtnē tas būtu nevietā.

—    Ak, — viņš ieteicās, aiz laipnības slēpdams sava stāvokļa un vecuma radīto egoismu, — jūs abi piederat pie cilvēkiem, ar kuriem nav ieteicams sastapties pēc pusdienām; jūs abi esat ar vēsām asinīm, sausi un atturīgi, turpretī es esmu uguns, degsme un reibums. Nē, velns lai parauj! Ar jums, vikont, es tikšos tikai tukšā dūšā, bet, ja jūs, grāf, turpināsiet tādā pašā garā, tad ar jums netikšos vispār.

To visu viņš teica, spiezdams Atosa roku, kurš viņam smaidīdams atbildēja:

—   Monsenjor, nešķiedieties ar naudu tāpēc, ka patlaban jums tās ir daudz. Es paredzu, ka pēc mēneša, stāvēdams pie savas lādes, jūs būsiet atturīgs, sauss un vēss, un tad jūs jutīsieties pārsteigts, ka Rauls jums blakus ir jautrs, dzīvespriecīgs un devīgs, jo savus jaunos ekijus viņš nodos jūsu rīcībā.

—   No jūsu mutes Dieva ausī! — sajūsminātais hercogs iesaucās. — Jūs paliekat kopā ar mani, grāf! Nolemts!

—   Nē, es braukšu reizē ar Raulu; jūsu uzdevums ir grūts un sagādās daudz pūļu. Vikonts viens pats diez vai to izpildītu. Pašam neapzinoties, jūs, monsenjor, esat viņam piešķīris ārkārtīgi augstu posteni un pie tam vēl flotē.

—  Tas tiesa! Bet vai tādi kā viņš nesasniedz visu, ko vien vēlas?

—    Monsenjor, nevienā jūs neatradīsiet tādu centību un saprātu, tik patiesu drosmi kā Raulā; ja tomēr jūsu iekāpšana kuģos neizdosies, vainojiet pats sevi.

—   Re, nu jau viņš mani norāj!

—   Monsenjor, pat admirālim vajadzētu veselu gadu, lai apgādātu floti ar pārtiku, savāktu visus kuģus un nodrošinātu ekipāžas ar rekrūšiem. Rauls ir tikai kavalēristu kapteinis, un jūs viņam dodat divas nedēļas tam visam.

—   Es esmu pārliecināts, ka viņš tiks galā.

—   Ceru, bet es viņam palīdzēšu.

—    Dārgo grāf, es cerēju uz jums; vēl vairāk, es domāju, ka jūs viņu pavadīsiet ne tikai līdz Tulonai, bet arī tālāk nelaidīsiet vienu.

—   O! — Atoss iebilda, pašūpodams galvu.

—   Pagaidiet! Pagaidiet!

—   Monsenjor, atļaujiet atvadīties. Mums laiks iet!

—   Ejiet, un lai mana laime stāv jums klāt!

—   Palieciet sveiks, monsenjor; lai jūsu laime neatstāj arī jūs pašu!

—   Ir nu gan lielisks sākums aizjūras ekspedīcijai! — Atoss teica savam dēlam. — Ne pārtikas, ne rezervju, ne kravas flotes — ko te lai dara?

—   Ja visi turp dodas tā paša iemesla dēļ kā es, tad pārtikas nepietrūks, — Rauls nomurmināja.

—   Mans kungs, — Atoss stingri aizrādīja, — nevajag būt tik netaisnīgam un neprātīgam savā egoismā, vai, ja gribat, ciešanās. Ja jūs dodaties karā, lai kristu, jums nav vajadzīga nekāda palīdzība, lai to realizētu, un man nebija vērts rekomendēt jūs hercogam de Boforam. Tā kā jūs tagad esat virspavēlnieka uzticības persona un uzņēmāties atbildīgu posteni armijā, jums vairs nav tiesību domāt par sevi. Kopš šī brīža jūs vairs nepiederat sev, bet gan nabaga kareivjiem, kuriem tāpat kā jums ir gan dvēsele, gan miesa un kuri ilgosies pēc dzimtās puses un cietīs visas cilvēku cilts bēdas un rūpes. Raul, jums jāzina, ka virsnieks var paveikt ne mazāk kā garīdznieks, un viņam pat jāpārspēj garīdznibks mīlestībā uz savu tuvāko.

—   Grāf, es vienmēr to esmu zinājis un rīkojies atbilstoši; es tā darītu arī turpmāk… bet…

—   Jūs aizmirstat, ka nākat no zemes, kura lepojas ar savu kara slavu. Ja gribat, tad mirstat, bet lai tas nebūtu veltīgi un nestu slavu Francijai. Nu, Raul, nenoskumstiet par maniem vārdiem; es jūs mīlu un gribētu redzēt kā ideālu visās jomās.

—   Man ir patīkami klausīties jūsu pārmetumus, — jauneklis klusi atbildēja, — tie ir dziedējoši un pierāda, ka kāds vēl mani mīl.

—   Tagad dosimies ceļā, Raul; laiks ir dievišķīgs un debesis skaidras; tās pašas debesis virs mūsu galvām, kuras Džidželli būs vēl dzidrākas kā šeit un kuras svešumā jums atgādinās par mani, tāpat kā man šeit par Dievu.

Vienojušies par galveno un pārrunājuši visas hercoga trakulības, tēvs un dēls nosprieda, ka aizjūras ekspedīcija nekādu labumu Francijai nedos, jo tā nav īsti pārdomāta un atbilstoši sagatavota.

Apzīmējuši šādu politiku par godkārīgu, tēvs un dēls devās ceļā, un viņus vadīja vairāk pašu vēlmes nekā likteņa lēmums un nepieciešamība.

Upurēšana bija notikusi.

XII

Sudraba trauks

Ceļojums bija ļoti patīkams. Atoss un Rauls šķērsoja Franciju, veikdami dienā piecpadsmit jūdzes vai arī vairāk — tas gadījās dienās, kad Raula sāpes kļuva sevišķi mocošas. Lai ierastos Tulonā, viņiem bija vajadzīgas piecpadsmit dienas. Jau Antibā abi bija pazaudējuši d'Artanjana pēdas.

Viss liecināja, ka musketieru kapteinis kāda iemesla dēļ vēlējies turpināt ceļu inkognito; vismaz Atoss, ievākdams ziņas par d'Artanjanu, uzzināja, ka viņa aprakstītais jātnieks, steidzīgi atstājot Aviņonu, nomainījis jājamzirgus pret karieti un karietes logi bijuši rūpīgi aizklāti.

Rauls jutās izmisis, ka neizdevās sastapties ar d'Artanjanu. Viņa maigā sirds alka atvadīties no viņa un izjust mierinājumu, kas nāca no šī tēraudcietā cilvēka.

Jau no seniem laikiem Atoss zināja: d'Artanjans kļūst noslēgts un neizdibināms, ja ir aizņemts ar kaut ko nopietnu, vai nu tās būtu viņa personīgās darīšanas vai karaļa dienests.

Bez tam viņš baidījās, ka, pārāk uzstājīgi un neatlaidīgi izjautādams par d'Artanjanu, var savam draugam kaitēt vai arī aizvainot viņu. Tomēr gadījās tā, ka Raulam noņemoties ar rekrūšu vervēšanu un vācot laivas ceļam uz Tulonu, kāds no zvejniekiem grāfam izstāstīja, ka viņa laiva bijusi labošanā, jo cietusi braucienā ar kādu muižnieku, kurš steidzies ātrāk aizbraukt.

Atoss pieprasīja sīkākus paskaidrojumus, domādams, ka zvejnieks melo, lai atbrīvotos no smagā pienākuma un nopelnītu ar zivju zveju, kamēr viņa biedri dosies uz norādīto vietu.

Zvejnieks viņam pastāstīja, ka apmēram pirms nedēļas vēlā naktī pie viņa atnācis kāds nepazīstams cilvēks, lai nolīgtu laivu braucienam uz Sentonoratas salu. Sarunājuši arī maksu. Muižnieks atbraucis ar lielu kasti, līdzīgu karietei bez riteņiem, un gribējis to iekraut laivā par spīti visām grūtībām, ko sagādājuši laivas mazie izmēri un nesamērīgi lielā krava.

Zvejnieks gribējis atteikties no līguma un, tā kā muižnieks bijis neatlaidīgs, sācis draudēt, bet tas beidzies tikai ar to, ka muižnieks ar savu spieķi izrakstījis visu viņa muguru. Lādēdamies zvejnieks devies uz Antibu pie vecākā, bet muižnieks izvilcis no kabatas kādu papīru, un vecākais, to ieraudzījis, paklanījies viņam līdz zemei un licis zvejniekam viņam izrādīt pilnīgu paklausību, norādams par ietiepību. Pēc tam viņi aizbraukuši ar visu kravu.

—   Tas neizskaidro, kā jūsu laiva cieta avāriju.

—   Tūlīt pastāstīšu. Es vadīju laivu un Sentonoratu, kā muižnieks bija pavēlējis, kad pēkšņi viņš mainīja lēmumu un apgalvoja, ka es nespēšot no dienvidu puses pabraukt garām abatijai. Teica, ka pretī četrstūrainajam Benediktīniešu tornim uz dienvidiem ir Mūku sēklis.

—   Rifs? — Atoss noprasīja.

—   Gan virs ūdens, gan zem; tur patiešām ir bīstami braukt cauri, bet es to esmu darījis tūkstošiem reižu. Tā nu muižnieks sāka prasīt, lai es viņu izsēdinu krastā Sentmargaritas salā.

—   Un kas notika tālāk? *

—    Tālāk, kungs? Velns parāvis, vai es esmu jūrnieks vai sauszemes žurka? — zvejnieks iesaucās, izrunādams vārdus ar provansāļu akcentu. — Vai es protu savu darbu, vai ne? Es ietiepos un paliku pie sava. Tad muižnieks sagrāba mani aiz rīkles un, balsi nepaceldams, paziņoja, ka nekavējoties nožņaugs mani. Mēs abi ar palīgu paķērām cirvjus. Mums vēl bija jānorēķinās ar viņu par iepriekšējās nakts apvai-

7 - A.Dimā nojumu. Taču muižnieks sāka tik sparīgi vicināt zobenu, ka mēs nevarējām viņam ne tuvoties. Es grasījos mest viņam pa galvu ar savu cirvi (man taču bija taisnība — vai ne kungs? Jūrnieks uz sava kuģa ir tāds pats saimnieks kā pilsētnieks savā mājā), tātad, lai aizsargātos, es biju noņēmies pārcirst to muižnieku uz pusēm, bet te pēkšņi — ticat vai neticat — nezinu, kā tas gadījās, kā ne, karietei līdzīgā kaste atvērās, no tās izkāpa kaut kāds rēgs melnā bruņucepurē un ar melnu masku, patiešām drausmīgā paskatā, un draudēja mums ar dūri.

—   Kas tad tas bija?

—   Tas bija pats nelabais, kungs! Kā tikai muižnieks viņu ieraudzīja, tūlīt priecīgi iesaucās: «Tūkstoškārt pateicos, monsenjor!"

—   Dīvaini! — grāfs nomurmināja un pameta skatienu uz Raulu.

—   Ko jūs darījāt? — vikonts jautāja zvejniekam.

—  Pats saprotat, kungs, ka mēs, divi vienkārši cilvēki, netiktu galā pat ar diviem muižniekiem, ko nu vēl runāt par velnu! Mēs abi ar biedru, neko nesarunājuši, vienlaicīgi ielecām jūrā; mēs bijām kādas septiņsimt vai astoņsimt pēdas no krasta.

—   Un tad?

—  Tad laiva aizpeldēja pa vējam uz dienvidrietumiem un to piedzina krastā Sentmargaritas smiltājos.

—   O… bet ceļotāji?

—  Nu, par viņiem varat neuztraukties. Te jums būs vēl viens pierādījums, ka viens no viņiem bija nelabais, kurš gādāja par savu ceļabiedru: kad mēs piepeldējām pie laivas, tad miroņu vai kropļu vietā — laiva pamatīgi atsitās pret krasta akmeņiem — mēs neatradām tur nevienu, pat kariete bez riteņiem bija pazudusi.

—  Tas gan ir dīvaini! — grāfs noteica. — Un ko jūs darījāt pēc tam?

—  Es sūdzējos Sentmargaritas gubernatoram, bet viņš mani atstāja ar garu degunu un pateica — ja es melsīšot tādas blēņas, viņš samaksāšot manus zaudējumus ar pletni.

—   Gubernators?

—  Jā, kungs. Mana laiva ir galīgi sadauzīta; tās priekšgals palika uz Sentmargaritas raga, un par labošanu meistars prasa simt divdesmit livrus.

—    Labi, — Rauls atteica, — jus tiekat atbrīvots no dienesta. Ejiet.

—   Vai nevēlaties aizbraukt uz Sentmargaritu? — Atoss uzrunāja Braželonu.

—   Jā, grāf; šī lieta jānoskaidro. Man šķiet, ka šī cilvēka stāsts nebija īsti patiess.

—   Es domāju tāpat. Stāsts par muižnieku maskā un bez pēdām pazudušo karieti, pēc manām domām, mēģina noslēpt varas darbus, ko šis nelietis izdarījis pret savu pasažieri atklātā jūrā, lai atriebtos par neatlaidību, ar kādu tas tika ieguvis laivu savā rīcībā.

—   Man arī radās tādas aizdomas, un es domāju, ka drīzāk karietē bija nevis cilvēks, bet kaut kas vērtīgs.

—    To mēs noskaidrosim. Šis muižnieks neapšaubāmi atgādina d'Artanjanu; es pazīstu viņa rīcības veidu. Diemžēl mēs vairs neesam ne tik jauni, ne neuzvarami kā kādreiz. Kas to lai zina, vai šī nožēlojamā laivinieka cirvim vai lauznim nav izdevies paveikt to, ko četrdesmit gadus nespēja ne Eiropas veiklākie zobeni, ne lodes, ne šāviņi.

Tai pašā dienā viņi nelielā kuģītī, ko atsauca no Tulonas, devās uz Sentmargaritas salu.

* * *

Kad tēvs un dēls tuvojās salai, abiem likās, ka viņu priekšā atrodas apsolītā zeme. Sala bija ziedu un augļu pārpilna; apstrādāto zemi aizņēma gubernatora dārzs.

Apelsīnu, granātu un vīģu koki liecās zem zeltīto un violeto augļu smaguma.

Salas neapstrādātajā daļā visapkārt dārzam kadiķu un ērkšķu krūmos veseliem bariem skraidīja irbes, un katrs Raula vai Atosa solis līdz nāvei pārbaidīja kādu trusi, kurš izlēca no viršiem un drāzās uz savu alu.

Šī Dieva svētītā sala bija neapdzīvota. Tā bija līdzena un tikai ar vienu līcīti, kurā piestāj visas laivas un barkas. Sala kalpoja kontrabandistiem par īslaicīga patvēruma vietu un slēptuvi.

Viņi dalījās savos ienākumos ar gubernatoru un bija apņēmušies nezagt dārzā un nešaut medījumus. Pateicoties šim veiksmīgajam kompromisam, gubernatoram pietika ar astoņu cilvēku garnizonu, kurš apsargāja cietoksni ar divpadsmit sarūsējušiem lielgabaliem. Tā nu gubernators bija drīzāk veiksmīgs fermeris, kurš glabāja savos pagrabos vīnogas, vīģes, eļļu un apelsīnus, izlika cietokšņa kazemātos saulē ap- žūt citronus un pomerances.

Cietoksni apjoza diezgan dziļš grāvis, kurš būtībā vienīgais to apsargāja, un virs mūriem kā trīs galvas slējās ne visai augsti tornīši, ko savienoja sūnām apaugušas terases.

Kādu laiku Atoss un Rauls gāja gar dārza žogu, veltīgā cerībā satikt kādu, kurš varētu viņus aizvest pie gubernatora. Galu galā viņi atrada ieeju, caur kuru varēja iekļūt dārzā.

Bija dienas pats karstākais laiks. Šai laikā visa dzīvā radība slēpās zem akmeņiem vai zālē. Debesis pletās kā ugunīgs aizkars, it kā mēģinādamas apslāpēt katru troksnīti un ietīt visu uz zemes.

Irbes gulēja irbuleņu krūmājā, mušas — lapu paēnā, viļņi — zem debesu kupola.

Visapkārt valdīja dziļš klusums.

Pēkšņi uz terases starp pirmo un otro tornīti Atoss pamanīja kareivi, kurš uz galvas nesa kaut ko līdzīgu pārtikas grozam. Pēc mirkļa tas pats cilvēks parādījās jau bez groza un pazuda sargbūdas ēnā.

Atoss noprata, ka viņš aiznesis kādam pusdienas un tagad, izpildījis savu pienākumu, atgriezies un ķersies pie ēšanas pats.

Negaidot Atoss izdzirdēja, ka viņu kāds sauc; viņš pacēla galvu un starp augstā loga restēm ieraudzīja kaut ko baltu, kas atgādināja rokas mājienu, pēc tam tur iemirdzējās saulē kā ierocis.

Pirms viņš aptvēra, ko redz, gaisā pazibēja žilbinoša svītra un atskanēja ātri krītoša priekšmeta svilpjošais troksnis. Tas novirzīja viņa uzmanību no torņa uz zemi.

Grāvī atskanēja cits, šoreiz dobjāks troksnis, un Rauls, aizskrējis turp, no kurienes tas nāca, pacēla sudraba bļodu, kas bija aizripojusi sāņus un nedaudz apbērta ar sausām smiltīm.

Roka, kas bija metusi šo bļodu, deva zīmi abiem muižniekiem un tūdaļ pat pazuda.

Rauls piegāja pie Atosa, un viņi abi sāka pētīt no kritiena putekļaino bļodu. Uz tās ar nazi bija ieskrāpēts sekojošs uzraksts:

„Es esmu Francijas karaļa brālis, šodien gūsteknis, rīt vājprātīgais. Francijas muižnieki un kristieši, lūdziet par jūsu valdnieku pēcteča dvēseli un saprātu."

Bļoda izkrita Atosam no rokām. Rauls kļuva domīgs, lauzīdams galvu par šo drausmīgo vārdu jēgu.

Tobrīd no torņa atskanēja kliedziens. Rauls zibens ātrumā nolieca galvu un piespieda tēvu izdarīt to pašu.

Mūra šķirbā pazibēja musketes stobrs. Balts dūmu mākonītis, plivinādamies kā sultāna apmetnis, pacēlās no musketes stobra, un lode atsitās pret akmeni sešu collu attālumā no abiem muižniekiem.

Parādījās otra muskete, kura sāka lēni slīdēt lejup.

—    Velns parāvis, — Atoss iesaucās, — te laikam nodarbojas ar cilvēku slepkavošanu? Nāciet lejā, gļēvuļi!

—    Nāciet šurp! — uzkliedza satracinātais Rauls, draudēdams ar dūri.

Otrais uz mūra, kurš gatavojās šaut, par atbildi uz viņu kliedzieniem raidīja izbrīna saucienu, un tā kā viņa biedrs gribēja otrreiz likt lietā savu musketi, viņš to pagrūda tā, ka tas izšāva gaisā.

Redzēdami, ka šāvēji pametuši mūri, Atoss un Rauls nosprieda, ka tie devušies pie viņiem, un sāka mierīgi gaidīt to tuvošanos.

Nepagāja ne piecas minūtes, kad bungu rīboņa bija sasaukusi astoņus garnizona kareivjus, kas ar musketēm rokās parādījās viņpus grāvim. Kareivjus vadīja virsnieks, kurš, kā vikonts de Braželons bija ievērojis, šāva pirmais. Šis cilvēks pavēlēja karavīriem pielādēt šautenes.

—   Mūs nošaus! — Rauls iesaucās. — Ķersimies pie zobeniem un pāri grāvim! Katrs no mums nogalinās kaut vai vienu no šiem dienderiem līdz tam, kad viņi izšaus un viņu musketes paliks bez lodēm.

īstenodami viņa vārdus, Rauls un Atoss jau drāzās uz priekšu, kad pēkšņi aiz viņu muguras atskanēja labi pazīstama balss:

—   Atos! Raul!

—   D'Artanjan! — abi reizē iesaucās.

—   Atlikt, velns lai jūs parauj! — musketieru kapteinis pavēlēja kareivjiem. — Es jau biju pārliecināts, ka man taisnība!

Karavīri nolaida musketes.

—  Ko tas nozīmē? — Atoss noprasīja. — Uz mums šāva bez brīdinājuma.

—   Tas biju es, kurš gatavojās jūs nogalināt, — d'Artanjans atbildēja. — Gubernators nopūdelēja, bet varat būt pārliecināti, dārgie draugi, ka es garām neaizšautu. Kāda laime, ka man piemīt paradums ilgi mērķēt! Man jau šķita, ka tie esat jūs! Ak mani draugi, kāda laime!

D'Artanjans noslaucīja pieri, jo bija skrējis šurp, cik ātri vien var un neviltotā uztraukumā.

—   Ko? — grāfs brīnījās. — Tas bija cietokšņa gubernators, kas uz mums šāva?

—  Jā gan.

—   Kādēļ viņš sāka šaudīties? Ko mēs esam nodarījuši?

—   Velns parāvis! Jūs pacēlāt priekšmetu, ko gūsteknis jums aizmeta.

—  Tiesa.

—   Un uz šīs bļodas… gūsteknis bija kaut ko uzrakstījis, vai ne?

—  Jā.

—   Tā jau es domāju… Mans Dievs!

D'Artanjans ārkārtīgā satraukumā pagrāba bļodu. Viņš vēl nebija līdz galam izlasījis rakstīto, kad viņa seja kļuva balta kā palags.

—   Ak Dievs! — viņš vēlreiz novaidējās. — Cietiet klusu! Šurp nāk gubernators.

—   Ko viņš galu galā darīs ar mums? Vai tad tā ir mūsu vaina? — Rauls nesaprata.

—  Tātad tā ir patiesība? — Atoss izdvesa. — Patiesība?

—   Cietiet klusu, es jums saku, klusu! Ja nolems, ka jūs protat lasīt un aizdomāsies tik tālu, ka jūs sapratāt uzrakstu… Dārgie draugi, es jūs ļoti mīlu un mirtu par jums… bet…

—   Bet? — Atoss un Rauls atkārtoja.

—   Varbūt es arī varētu izglābt jūs no nāves, bet no mūža ieslodzījuma… nekad! Tādēļ klusējiet, tikai klusējiet!

Gubernators jau nāca pāri aizsarggrāvim pa koka tiltiņu.

—   Kas tad jums tādā gadījumā traucē? — Atoss jautāja d'Ar- tanjanam.

—   Jūs esat spānieši, — kapteinis klusi pateica, — un ne vārda nesaprotat franciski. Man bija taisnība, — viņš pievērsās gubernatoram, — šie kungi ir spāņu virsnieki, ar kuriem es pagājušā gadā iepazinos Iprā… Viņi nezina ne vārda franciski.

—    Ā-ā, — gubernators aizdomīgi novilka un, paņēmis trauku, centās saburtot uzrakstīto.

D'Artanjans atņēma viņam trauku un aizšvlkāja uzrakstu ar sava zobena asmeni.

—  Ko jūs darāt! — gubernators iekliedzās. — Kāpēc es nedrīkstu lasīt uzskrāpētos vārdus?

—   Tas ir valsts noslēpums, — d'Artanjans stingri noteica. — Jūs zināt karaļa pavēli, kas liek sodīt ar nāvi katru, kurš atklāj šo noslēpumu, tāpēc, ja vēlaties, es jums došu izlasīt te rakstīto, bet tūlīt pēc tam likšu uz vietas nošaut.

Kamēr d'Artanjans puspajokam, pusnopietni to deklarēja, Atoss un Rauls aukstasinīgi klusēja.

—   Neticami, ka šie kungi nesaprot ne vārda, — gubernators novilka.

—   Liecieties mierā. Pat ja viņi saprastu sarunu valodu, rakstīt viņi tik un tā neprot. Viņi nespētu izlasīt pat spāniski rakstīto. Iegaumējiet labi, ka dižciltīgam spānietim neprast lasīt un rakstīt ir goda lieta!

Gubernatoram vajadzēja apmierināties ar šiem paskaidrojumiem, bet viņš bija stūrgalvīgs un teica d'Artanjanam:

—   Uzaiciniet šos kungus apmeklēt mūsu cietoksni.

—   Labi, es arī gribēju ieteikt jums to pašu, — d'Artanjans atbildēja.

Patiesībā musketieris to nepavisam negribēja un būtu priecīgs, ja viņa draugi atrastos jau simt ljē attālumā. Tomēr vajadzēja turpināt iesākto komēdiju, un viņš spāniski ielūdza savus draugus, bet tie savukārt nevarēja ielūgumu noraidīt.

Visi devās atpakaļ uz cietoksni, un astoņi kareivji, kurus uz īsu bridi bija satraucis šis nedzirdētais notikums, atkal iegrima parastajā dīkdienībā.

XIII

Gūsteknis un cietumsargs

Viņi iegāja pili, un, kamēr gubernators deva kaut kādus ar viesu uzņemšanu saistītus rīkojumus, Atoss d'Artanjanam palūdza:

—    Kamēr mēs esam vieni, īsumā paskaidrojiet man, kas te pie jums notiek.

—    Pavisam vienkārši, — musketieris atteica. — Es atvedu šurp gūstekni, kuru saskaņā ar karaļa pavēli neviens nedrīkst redzēt; atbraucāt jūs, un viņš izmeta pa savu logu kaut kādu priekšmetu; tobrīd es pusdienoju pie gubernatora un ievēroju, ka šis priekšmets izlido pa logu un arī ka Rauls to paceļ. Man nav vajadzīgs ilgs laiks, lai saprastu galveno. Es nodomāju, ka jūs esat sazvērnieks un tā sazināties ar manu gūstekni. Tādēļ…

—   Tādēļ jūs pavēlējāt, lai mūs nošauj.

—    Atzīstos… pavēlēju; es gan pirmais satvēru musketi, bet par laimi pēdējais paņēmu jūs uz grauda.

—   D'Artanjan, ja jūs būtu mani nogalinājis, tad es būtu laimīgs mirt par dižās Francijas karalisko dinastiju. Bez tam liels gods ir mirt no jūsu rokas — viscēlākā un uzticamākā šīs dinastijas aizstāvja rokas.

—   Ko jūs, Atos, pļāpājiet par karalisko dinastiju? — d'Artanjans ne visai pārliecinošā balsī iebilda. — Grāf, vai patiešām jūs — saprātīgs cilvēks ar lielu dzīves pieredzi — ticat vājprātīgā uzskrāpētām muļķībām?

—   Ticu.

—   Vēl vairāk tāpēc, dārgo ševaljē, — Rauls piebilda, — ka jums ir pavēle nogalināt katru, kas tām notic.

—   Tāpēc, ka jebkurš tāda veida izdomājums, lai cik bezjēdzīgs, galu galā izplatās un kļūst visiem zināms, — musketieris atbildēja.

—   Nē, d'Artanjan, — Atoss pavisam klusi iebilda, — karalis negrib, lai tauta uzzina viņa ģimenes noslēpumu un nolād Ludviķa XIII dēla bendes.

—   Nu ko jūs, Atos! Nerunājiet tik bērnišķīgi, citādi es vairs neuzskatīšu jūs par prātīgu cilvēku. Paskaidrojiet man, kā Ludviķa XIII dēls varētu nokļūt Sentmargaritas salā?

—    Varat vēl piebilst: dēls, kuru dzelzs maskā jūs atvedāt šurp nedrošā zvejnieku laivelē. Vai ne tā?

D'Artanjans aprāvās.

—    Zvejnieku laivelē? Kā jūs to zināt? — bridi paklusējis, viņš noprasīja.

—   Šī laiva atveda jūs uz Sentmargaritu kopā ar no riteņiem noceltu karieti, un tajā atradās jūsu gūsteknis; cilvēks, ko jūs uzrunājāt par monsenjoru. O, to es zinu!

D'Artanjans pakodīja ūsas.

—   Pat ja būtu taisnība, ka es atvedu šurp gūstekni maskā, nekas nepierāda, ka šis gūsteknis ir princis… Francijas karaliskā nama princis.

—   Pajautājiet par to Aramisam, — Atoss vēsi atbildēja.

—   Aramisam? — galīgi izbrīnījies, musketieris iesaucās. — Jūs redzējāt Aramisu?

—   Jā, pēc viņa neveiksmīgā mēģinājuma Vo; es redzēju vajātu, bēgošu un pazudušu Aramisu, un viņš man izstāstīja pietiekami daudz, lai es ticētu žēlabām, ko uz sudraba trauka bija uzskrāpējis tas nelaimīgais.

D'Artanjans satriekts nokāra galvu.

—    Lūk, kā Dievs smejas par tā saukto ļaužu gudrību! Labs noslēpums, kuru tā vai citādi zina kriens ducis personu… Nolādētā nejaušība, kas likusi jums sadurties šai lietā ar mani, tāpēc ka tagad…

—   Vai tad jūsu noslēpums pārstās būt noslēpums, ja es to zinu? — Atoss teica savā atturīgajā maigumā. — Vai es visu savu dzīvi neesmu glabājis tikpat nopietnus noslēpumus? Atcerieties vien, mans draugs.

—   Nekad vēl Jūs neesat glabājis postošāku noslēpumu, — musketieru kapteinis skumji noteica. — Man ir liktenīga priekšnojauta, ka katrs, kas ar to saskarsies, mirs, un pie tam nelāgā nāvē.

—   Lai notiek Tā Kunga prāts! Lūk, kur jūsu gubernators.

D'Artanjans un viņa draugi atsāka savu komēdiju.

Parasti bargais un aizdomīgais gubernators izturējās pret d'Artanjanu ar tādu godbijību, kas jau robežojās ar iztapību. Viņš apmierinājās ar to, ka pacienāja ceļotājus ar lieliskām pusdienām, kuru laikā nenolaida no viņiem savu pētošo skatienu.

Atoss un Rauls ievēroja, ka gubernators cenšas samulsināt viņus ar negaidītiem uzbrukumiem un pārsteigt nesagatavotus. Tomēr gan viens, gan otrs nepārtraukti bija modri. D'Artanjana teiktais varēja likties ticams, pat ja gubernators domātu, ka tā nav patiesība.

Kad visi piecēlās no galda, Atoss spāniski vaicāja d'Artanjanam:

—   Kā gubernatoru sauc? Viņam ir atbaidoša seja.

—   De Senmars, — kapteinis atbildēja.

—   Vai viņš būs jaunā prinča cietumsargs?

—   Kā lai es to zinu? Varbūt es pats nīkšu Sentmargaritā līdz sava mūža galam.

—   Ko jūs! Kas jums liek tā domāt?

—    Draugs, es esmu tādā situācijā kā cilvēks, kurš tuksneša vidū atradis dārgumus. Viņš grib tos aiznest — nespēj; grib atstāt turpat, bet nevar izlemt to darīt. Karalis mani neaicinās atpakaļ, baidīdamies, ka neviens nesargās gūstekni tik cītīgi kā es. Tai pat laikā viņš nožēlo, ka esmu tik talu, jo saprot, ka neviens viņam nekalpos tā kā es. Starp citu, lai notiek Dieva griba.

—   Pajautājiet kungiem, — Senmars viņus pārtrauca, — kāpēc viņi ieradušies Sentmargaritā?

—    Viņi atbrauca, zinādami, ka Sentmargaritā ir benediktīniešu klosteris, kuru būtu interesanti apskatīt, savukārt Sentmargaritā ir lieliskas medību vietas.

—    Tās ir viņu rīcībā, mēs dalīsimies tajās, — Senmars atbildēja.

D'Artanjans pateicās gubernatoram.

—   Kad viņi aizbrauc?

—   Rīt.

Senmars devās pārbaudīt posteņus, atstādams d'Artanjanu šķietamo spāniešu sabiedrībā.

—   Šī dzīve un mans līdzgaitnieks man ne visai patīk, — musketieris ierunājās. — Šis cilvēks pakļauts man, bet, velns lai parauj, viņš man neļauj justies brīvam!.. Ziniet ko, pamedīsim mazliet trusīšus. Brīnišķīga pastaiga un nemaz nav nogurdinoša. Salas garums ir tikai pusotra ljē, platums — pusljē, gandrīz kā parks. Izklaidēsimies.

—  Iesim, kur gribat, d'Artanjan, bet tikai nevis lai izklaidētos, bet varētu brīvi parunāt.

D'Artanjans pamāja kareivim, kurš tūlīt saprata un, atnesis muižniekiem medību bises, atgriezās cietoksnī.

—  Tagad atbildiet uz jautājumu, ko man uzdeva tas drūmais Senmars: kādēļ jūs ieradāties šajā Dieva un cilvēku aizmirstajā salā? — musketieris iesāka.

—   Lai atvadītos no jums.

—   Atvadītos? Ko? Rauls aizbrauc?

—   Jā.

—   Varu saderēt, ka kopā ar hercogu de Boforu!

—  Jā, ar hercogu. O, jūs kā vienmēr uzminējāt, dārgais draugs.

—   Paradums.

Jau šīs sarunas sākumā Rauls apsēdās uz sūnām apauguša akmens, uzlika savu musketi uz ceļiem, juzdams, ka galva kļūst smaga un sirds sažņaudzas. Viņš skatījās uz jūru un debesīm un ieklausījās savā sirds- balsī. Viņš necentās panākt medniekus.

D'Artanjans ievēroja viņa prombūtni un jautāja:

—   Vai ievainojums vēl joprojām smeldz?

—  Jā, tas ir nāvējošs, — Atoss nopūtās.

—   O, mans draugs, jūs pārspīlējat. Rauls ir norūdīts kā nākas. Cildenai sirdij ir vēl viena aizsargkārta, kas to aizsargā kā bruņas. Ja pirmā asiņo, otra aiztur asiņošanu.

—   Nē, — Atoss iebilda. — Rauls mirst no bēdām.

—   Velns parāvis, — d'Artanjans drūmi noteica.

Pēc mirkļa klusuma viņš jautāja:

—   Kāpēc jūs viņu laižat prom?

—  Tāpēc, ka viņš to vēlas.

—   Un kāpēc jūs pats nebraucat kopā ar viņu?

—  Tāpēc, ka negribu būt klāt viņa nāvē.

D'Artanjans vērīgi paskatījās uz draugu.

—  Jūs zināt, ka visā manā mūžā nav bijis daudz tāda, kas mani biedētu, — grāfs turpināja, atbalstīdamies uz d'Artanjana rokas. — Tagad mani nepārtraukti vajā sirdi plosošas un nepārvaramas bailes. Es baidos, ka pienāks diena, kad turēšu rokās sava dēla līķi.

—   Diezgan! — d'Artanjans pārtrauca.

—  Es esmu cieši pārliecināts, ka viņš mirs, es to zinu un negribu būt klāt nāves brīdī.

—   Klausieties, Atos, jūs atrodaties aci pret aci ar cilvēku, kuru jūs saucāt par visdrosmīgāko no visiem, ko esat pazinis, ar jums uzticamo d'Artanjanu, kam neviens nespēj līdzināties, kā jūs kādreiz teicāt; salicis rokas uz krūtīm, jūs viņam apgalvojat, ka baidāties no sava dēla nāves, un to darāt jūs, kas savā mūžā pieredzējis visu, kas vien iespējams! Nu, pieņemsim; un tomēr, Atos, no kurienes šīs bailes? Kamēr cilvēks dzīvo uz nīcīgās zemes, viņam jābūt gatavam uz visu un nedrebot jāiet pretī tam, kas viņu sagaida.

—   Uzklausiet mani, draugs. Es esmu nodzīvojis daudz gadu uz šīs nīcīgās zemes, par kuru jūs runājāt, un manī saglabājušās tikai divas spēcīgas jūtas. Vienas no tām saistās ar manu zemes dzīvi — jūtas pret maniem draugiem un tēva pienākums; otrās attiecas uz manu mūžīgo dzīvi — tā ir mīlestība un pietāte pret Dievu. Tagad es jūtu līdz pašiem sirds dziļumiem — ja Dievs pieļaus, ka mans draugs vai dēls zaudē dzīvību manu acu priekšā… Nē, d'Artanjan, es to nemaz nevaru izteikt…

—   Runājiet, runājiet jel.

—  Es pārcietīšu itin visu, bet tikai ne sev tuvu un dārgu cilvēku nāvi. Tikai pret to nav zāļu. Mirējs ir ieguvējs, bet tas, kam jānoskatās, kā mirst tuvs cilvēks — zaudētājs. Zināt, ka es nekad, nekad vairs neredzēšu zemes virsū tos, ko vienmēr esmu saticis ar prieku; zināt, ka vairs nav d'Artanjana vai Raula! ()!.. Es esmu vecs un zaudējis agrāko vīrišķību; es lūdzu Dievu apžēloties par manu vājumu; ja Viņš dos triecienu man pašā sirdī, es nolādēšu Viņu. Muižniekam un kristietim nepiedien nolādēt Dievu; pietiek jau ar to, ka es esmu nolādējis savu karali.

—  Hm… — nomurmināja d'Artanjans, ko bija samulsinājušas vētrainās un nevaldāmās ciešanas.

—  Mans draugs, d'Artanjan, jūs mīlat Raulu; paskatieties uz viņu: ievērojiet skumjas, kas ne uz mirkli viņu nepamet. Vai jūs zināt ko briesmīgāku, kā nemitīgi vērot šīs nabaga sirds agoniju?

—   Atļaujiet man ar viņu parunāt, Atos. Kas zina?

—   Pamēģiniet, bet es esmu pārliecināts, ka jūs neko nepanāksiet.

—   Es nemēģināšu viņam uzbāzties ar mierinājumiem, bet piedāvāšu palīdzību.

—  Jūs?

—   Protams. Vai tad pirmoreiz sieviete kļūst neuzticīga? Es eju pie viņa.

Atoss pašūpoja galvu un tālāk gāja viens.

D'Artanjans pagriezās atpakaļ un, izspraucies cauri krūmājam, pastiepa Raulam roku.

—   Vai jums nevajag ar mani aprunāties? — viņš jautāja vikontam.

—   Es gribu lūgt jums kādu pakalpojumu.

—   Lūdziet.

—   Vai jūs atgriezīsieties Francijā?

—   Es vismaz tā ceru.

—   Vai man vajadzētu rakstīt Lavaljēras jaunkundzei?

—   Nē, nevajag.

—   Bet man tik daudz gribētos viņai pateikt!

—   Aizbrauciet un pasakiet to viņai!

—   Nekad!

—   Kāpēc jūs domājat, ka vēstule būs iedarbīgāka nekā jūsu vārdi?

—  Jums taisnība.

—   Viņu pārpilda mīlestība pret karali, — d'Artanjans asi noteica, — un viņa ir godīga meitene.

Rauls sarāvās.

—   Bet jūs, ko pametusi, viņa mīl varbūt pat vēl vairāk nekā karali, bet citādi.

—   D'Artanjan, vai jūs esat pārliecināts, ka viņa mīl karali?

—    Dievina. Viņas sirds nav pieejama nekādām citām jūtām, bet, ja jūs atrastos tuvumā, tad būtu viņas labākais draugs.

—   Ak! — Rauls kaislīgi nopūtās, gatavs atzīt skumjo cerību.

—   Vai jūs to vēlaties?

—   Tā būtu gļēvulība.

—   Tas tik ir muļķīgs vārds un iedveš man šaubas par jūsu prāta spējām, mīļo Raul. Nekad nevar būt gļēvulība pakļauties par jums augstākam spēkam! Ja sirds jums saka: „Ej turp vai mirsti," — tad ejiet, Raul. Vai Luīze bija gļēva, vai drosmīga, kad, mīlēdama jūs, tomēr deva priekšroku karalim, jo viņas sirds to valdonīgi prasīja? Nē, viņa bija drosmīgākā sieviete pasaulē. Rīkojieties tāpat kā viņa un klausiet tikai pats sevi. Zināt, Raul, es esmu pārliecināts, ka, paskatījies uz viņu tuvumā ar greizsirdības pilnām acīm, jūs savu mīlestību aizmirsīsiet.

—   Jūs mani pārliecinājāt, dārgo d'Artanjan…

—   Aizbraukt paskatīties uz viņu?

—    Nē, aizbraukt, lai vairs nekad viņu neredzētu. Es gribu viņu mīlēt mūžīgi.

—   Taisnību sakot, tādu secinājumu nu gan es negaidīju.

—    Paklau, draugs, jūs aiziesiet pie viņas un atdosiet šo vēstuli, kura gan viņai, gan jums paskaidros, kas notiek manā sirdī. Izlasiet vēstuli, es to uzrakstīju pagājušajā naktī. Kaut kas manai sirdij teica, ka mēs šodien sastapsimies.

Viņš pasniedza d'Artanjanam vēstuli, un tas lasīja:

„Kundze, jūs neesat vainīga, ka nemīlat mani. Jūs var vainot tikai par to, ka ļāvāt man noticēt jūsu mīlestībai. Šie maldi man maksās dzīvību.

Es piedodu jums jūsu vainu, bet nepiedodu sev maldus. Runā, ka laimīgie mīlētāji esot kurli pret agrāk mīlēto un pēc tam atraidīto vaidiem. Jums diez vai tas ir iespējams, jo jūs mani neesat mīlējusi, bet, ja arī izjutāt kaut ko, tad to pavadīja šaubas un dvēseles nemiers.

Esmu pārliecināts — ja es censtos pārvērst mūsu draudzību mīlestībā, jūs piekāptos aiz bailēm mani nogalināt vai sagraut cieņu, kuru es pret jums jutu. Es miršu ar prieku, zinādams, ka jūs esat brīva un laimīga.

Jūs vēl iemīlēsiet mani pa īstam, kad vairs nebūs jābaidās no mana skatiena vai pārmetumiem. Jūs mani mīlēsiet, jo, lai cik aizrautīga arī nebūtu jūsu pašreizējā mīlestība, Dievs mani nav radījis zemāku par jūsu izredzēto, bet mana padevība, upuris un skumjais gals nostādīs mani jūsu acīs augstāk par viņu.

Manas sirds naivā uzticība lika tai zaudēt dārgumu, kas man piederēja. Daudzi sacījuši, ka jūs mani pietiekoši mīlējāt, lai iemīlētu nedalīti. Šī doma kliedē aizvainojuma rūgtumu un liek uzskatīt pašam sevi par vienīgo vainīgo.

Pieņemiet no manis šo pēdējo atvadu sveicienu un svētiet, jo esmu paslēpies tai nesasniedzamajā vietā, kur izgaist naids un paliek tikai mīlestība.

Ardievu, kundze. Ja jūsu laimi vajadzētu pirkt par manām asinīm, es atdotu tās visas. Es taču tās ziedoju savām ciešanām!

Rauls, vikonts dc Braželons "

—   Vēstule ir labi uzrakstīta, — kapteinis noteica, — tomēr kaut kas man tajā nepatīk.

—   Pasakiet, kas tad! — Rauls iesaucās.

—    Tā runā par visu, bet tikai ne par to, kas kā nāvējoša inde plūst no jūsu acīm un sirds; nestāsta par neprātīgo mīlestību, kas joprojām deg jūsu sirdī.

Rauls nobālis apklusa.

—   Kāpēc gan jums vienkārši neuzrakstīt:

„Kundze!

Tā vietā, lai nolādētu, es jūs mīlu un mirstu."

—   Tā ir taisnība, — Rauls atteica ar drūmu smaidu.

Saplēsis vēstuli, ko bija paņēmis no d'Artanjana, viņš uz piezīmju grāmatiņas lapas uzrakstīja:

„Lai vēlreiz gutu laimi atzīties, ka mīlu jus, es mazdūšīgi rakstu jums un, lai sodītu sevi par šo mazdūšību, es eju nāvē."

Viņš parakstījās un vaicāja d'Artanjanam:

—   Kaptein, jūs atdosiet viņai šo lapiņu, vai ne?

—   Kad?

—   Tai dienā, kad varēsiet uzrakstīt datumu zem šīm rindiņām, — Braželons sacīja, norādīdams uz pēdējo vārdu pirms paraksta.

Tad viņš strauji devās pie Atosa, kurš lēniem soļiem tuvojās.

Kad viņi atgriezās, sacēlās viļņi, un Vidusjūrai raksturīgajā straujumā vieglā viļņošanās pārvērtās īstā vētrā.

Viņu uzmanību piesaistīja kāds nenoteiktas formas melns priekšmets, ko varēja pamanīt krastā.

—   Vai tā ir laiva? — Atoss gudroja.

—   Nē, nedomāju vis, — d'Artanjans atteica.

—   Piedodiet, — Rauls viņus pārtrauca, — tā tomēr ir laiva, kas steidzas nokļūt ostā.

—  Tur līcī patiešām var saskatīt laivu, un tā pareizi dara, ka meklē šeit patvērumu, bet tas, ko rādīja Atoss… tur smiltīs… sadauzīts…

—   Jā, jā, redzu.

—    Tā ir kariete, ko es izmetu jūrā, kad kopā ar savu gūstekni izkāpu krastā.

—   Atļaujiet dot jums padomu, d'Artanjan, — Atoss sacīja, — sadedziniet karieti, lai no tās nepaliek nekādas pēdas. Citādi Antibas zvejnieki, kas nosprieda, ka viņiem bijusi darīšana ar sātanu, sāks vēl domāt, ka jūsu gūsteknis tomēr bijis tikai cilvēks.

—   Jūsu padoms ir slavējams, un šonakt pat likšu to izdarīt jeb, pareizāk sakot, nodarbošos ar to pats. Iesim tomēr zem jumta, jo sākas lietus un zibeņo visai drausmīgi.

Iedami pa valni, lai paslēptos galerijā, no kuras d'Artanjanam bija atslēga, viņi ieraudzīja Senmaru, kurš soļoja uz gūstekņa kameru. D'Artanjans deva zīmi, un draugi veikli paslēpās aiz kāpņu pagrieziena.

—   Kas te notiek? — Atoss jautāja.

—   Tūlīt redzēsiet. Skatieties. Gūsteknis atgriežas no kapelas.

Violetajā negaisa debesu mijkrēslī, ko apspīdēja sarkanas zibens šautras, viņi ieraudzīja, ka kādus sešus soļus aiz gubernatora lēni iet viscaur melnā tērpts cilvēks.

Viņa galvu slēpa bruņu cepure, seju sedza melns tērauda sejsegs. Uz tā pulētās virsmas debesu ugunis meta sārtus atspīdumus, tie uz- mirdzēja un nozuda, tā ka likās — nelaimīgais lāstu vietā raida niknus skatienus.

Galerijas vidū gūsteknis uz mirkli apstājās; viņš vēroja tālo horizontu, ieelpoja vētras aromātu un kāri dzēra silto lietus ūdeni. Pēkšņi no viņa krūtīm izlauzās spēcīga nopūta, kas drīzāk atgādināja elsas.

—    Nāciet, kungs, — Senmars pavēlēja, jo viņš sāka uztraukties, ka gūsteknis pārāk ilgi skatās pāri cietokšņa mūriem, — nāciet taču!

—   Sauciet viņu par monsenjoru! — grāfs de Lafērs no sava kakta uzkliedza Senmaram tik baigā un reizē svinīgā balsī, ka gubernators nodrebēja. Atoss kā vienmēr pieprasīja ievērot cieņu pret kritušu diženumu.

Gūsteknis pagriezās.

—   Kas to teica? — Senmars jautāja.

—    Es, — d'Artanjans atbildēja, nostādamies gubernatora priekšā. — Jums labi zināms, ka tāda ir pavēle.

—   Nesauciet mani ne par kungu, ne monsenjoru, bet gan par nolādēto, — gūsteknis teica balsī, kas iespiedās pašos Raula sirds dziļumos.

Viņš pagāja garām. Aiz nelaimīgā aizvērās dzelzs durvis.

—   Tas gan ir patiesi nelaimīgs cilvēks, — musketieris dobji čukstēja, norādīdams Raulam uz prinča kameru.

8 - A.Dimā

xrv

Solījumi

Tiklīdz d'Artanjans ar saviem draugiem iegāja istabā, ko apdzīvoja, tūlīt pie viņa ieradās kāds garnizona kareivis ar ziņojumu, ka gubernators vēlas viņu satikt. Laiva, kuru Rauls bija redzējis jūrā un kura steidzās nokļūt līcī, atveda uz Sentmargaritu ziņojumu musketierim.

Atplēsis vēstuli, d'Artanjans pazina Ludviķa rokrakstu.

Karalis rakstīja:

„Es domāju, jūs jau esat izpildījis manu pavēli, d'Artanjana kungs, tāpēc nekavējoties atgriezieties Parīzē; jūs atradīsiet mani manā paša Luvrā."

—   Te nu beidzas mans izsūtījums! — musketieru kapteinis priecīgi iesaucās. — Paldies Dievam, man vairs nav jābūt par cietumsargu.

Viņš iedeva Atosam izlasīt vēstuli.

—  Tātad jūs pametat mūs? — Atoss skumji jautāja.

—   Gluži otrādi, nešķiršos no jums, dārgais draugs. Rauls ir pieaudzis un ļoti labi var tikt galā ar hercogu de Boforu; viņš labāk gribēs, lai tēvs dodas atceļā kopā ar d'Artanjanu nekā vienatnē mēro divsimt ljē līdz Lafērai. Vai ne, Raul?

—   Protams, — Rauls neskaidri nomurmināja ar vieglu nožēlu.

—   Nē, draugs, — Atoss pārtrauca. — Es atstāšu Raulu tikai tajā dienā, kad viņa kuģis izgaisīs aiz horizonta. Kamēr viņš ir Francijā, es būšu kopā ar viņu.

—  Kā vēlaties, dārgais; bet mēs kopā vismaz aizbrauksim no Sentmargaritas; varat izmantot manu laivu, tā mūs visus aizvedīs līdz An- tibai.

—   Ar lielāko prieku. Man gribas ātrāk nokļūt pēc iespējas tālāk no cietokšņa un tādiem skatiem, kāds tikko mūs sarūgtināja.

Tā nu trīs draugi, atvadījušies no gubernatora, pameta mazo salu un pēdējos negaisa uzplaiksnījumos vēlreiz paskatījās uz baltajiem cietokšņa mūriem.

Tai pašā naktī d'Artanjans šķīrās no saviem draugiem; viņš vēl paguva ieraudzīt Sentmargaritas salas krastā spožu liesmu — saskaņā ar viņa norādījumiem Senmars bija pavēlējis aizdedzināt karieti.

Pirms kāpšanas seglos d'Artanjans apkampa Atosu un sacīja:

—    Draugi, jūs līdzināties diviem kareivjiem, kas pametuši savu posteni. Kāda balss man saka, ka Raulam dienestā būs vajadzīgs jūsu atbalsts, Atos. Gribat, es palūgšu karalim, lai aizsūta uz Āfriku arī mani kopā ar kādu simtu brašu musketieru? Viņa majestāte man neatteiks, un es paņemšu līdzi arī jūs.

—   D'Artanjana kungs, — Rauls atbildēja, dedzīgi spiezdams kapteiņa pasniegto roku — es pateicos jums par piedāvājumu, kurš pārspēj gan grāfa, gan manas vispārdrošākās cerības. Man jānodarbina domas un jānogurdina sevi fiziski, jo esmu jauns; turpretī grāfam vajadzīgs pilnīgs miers. Jūs esat viņa labākais draugs; uzticu viņu jūsu gādībai. Sargājiet viņu, mūsu sirdsmiers ir jūsu rokās.

—    Laiks doties ceļā: mans zirgs kļūst nemierīgs, — piezīmēja d'Artanjans, kuram strauja domu un tēmu maiņa sarunā vienmēr liecināja par dziļiem dvēseles pārdzīvojumiem. — Sakiet, grāf, cik dienas vēl Rauls te pavadīs?

—   Ne vairāk par trim.

—   Un cik dienas jūs domājat patērēt atceļam?

—    O, es īsti nezinu, — Atoss atbildēja. — Es negribētu pārāk steidzīgi attālināties no mana dārgā Raula. Laiks jau tāpat pietiekami ātri man viņu atņems, un es negribu, lai tāpat būtu ar telpu. Es nesteigšos.

—   Jūs nespriežat pareizi, draugs. Lēmums uzdzen skumjas, turklāt cilvēkam jūsu vecumā nemaz nepiedien uzturēties traktieros pie ceļa.

—  Šurp es nokļuvu ar pasta zirgiem, bet tagad gribu nopirkt pāri labu zirgu. Lai tos atvestu mājās nenodzītus, nedrīkst jāt ātrāk kā septiņus astoņus ljē stundā.

—   Kur ir Grimo?

—   Viņš ieradās vakar agri no rīta, un es ļāvu viņam kārtīgi izgulēties.

—   Nu, tad tur vairs nav ko spriest, — d'Artanjanam izlauzās. — Uz redzēšanos, Atos, ja pasteigsieties, tad būšu priecīgs jūs atkal drīz vien apskaut.

To teikdams, viņš ielika kāju kāpslī, ko Rauls viņam pieturēja.

—   Ardievu, — jauneklis teica, noskūpstīdams viņu.

—   Paliec sveiks, — d'Artanjans atbildēja, sēzdamies seglos. Zirgs strauji uzsāka gaitu, aiznesdams musketieri.

Šis skats norisinājās Antibas priekšpilsētā pie mājas, kurā bija apmeties Atoss un kur d'Artanjans pēc vakariņām bija licis atvest savu zirgu.

No šejienes sākās ceļš, kas neskaidri balts vīdēja nakts miglā. Zirgs pilnu krūti ieelpoja rūgteni sāļo gaisu, kas plūda no solončaku slīkšņām, kādu šai vietā netrūka.

D'Artanjans palaida zirgu rikšos. Atoss un Rauls lēni un skumji atgriezās mājā. Pēkšņi viņi izdzirda zirga kāju dipoņu. Sākumā viņi nosprieda, ka tas ir tikai dzirdes māns un radies ceļa līkumu dēļ.

Tomēr tas patiešām bija d'Artanjans, kurš galopā atgriezās pie viņiem.

Tēvs un dēls raidīja priecīga izbrīna saucienu, bet kapteinis jauneklīgi nolēca no zirga, pieskrēja tikko atstātajiem draugiem un abus uzreiz piespieda sev klāt. Viņš klusuciešot ilgi turēja viņus savos apkampienos, un no viņa krūtīm neizlauzās ne elpas vilciens. Tad tikpat pēkšņi kā atgriezies, viņš iecirta savam straujajam zirgam sānos piešus un aizjāja.

—  Ak vai… — grāfs pavisam klusi noteica, — ak vai!

„Slikta zīme! — savukārt domāja d'Artanjans, cenzdamies iedzīt

zaudēto laiku. — Es nespēju viņiem uzsmaidīt. Slikta zīme!"

# * #

Nākamajā rītā Grimo bija jau kājās. Hercoga de Bofora rīkojumi tika veiksmīgi realizēti. Ar Raula pūlēm sapulcētā flote devās uz norādīto mērķi — Tulonu. Aiz tās mazās laiviņās, ko uz ūdens gandrīz nevarēja pamanīt, sekoja flotes apkalpošanai mobilizēto zvejnieku un kontrabandistu draugi un sievas.

īsais laiciņš, ko tēvs un dēls vēl varēja pavadīt kopā, aizlidoja divkāršā ātrumā, kā viss, kam lemts nogrimt mūžības bezdibenī.

Atoss un Rauls atgriezās Tulonā, kuru pārpildīja ratu dārdoņa, ieroču šķindas un zirgu zviedzieni. Skanēja taures un rībēja bungas. Ielās drūzmējās kareivji, kalpi un tirgoņi.

Hercogs de Bofors atradās vienlaikus visur, steidzinādams karaspēka iekāpšanu kuģos un kravas iekraušanu ar laba karavadoņa dedzību un rūpību.

Viņš bija laipns un pieklājīgs pat pret zemākajiem no saviem padotajiem, toties nesaudzīgi rāja pat visaugstākos.

Viņš pats personīgi iedziļinājās visās lietās un visu apskatīja; hercogs pārbaudīja katra aizbraucošā kareivja mantas un pārliecinājās, cik labā stāvoklī ir katrs promsūtāmais zirgs. Varēja just, ka vieglprātīgais, lielīgais un egoistiskais augstmanis, kāds viņš bija savā pilī, kļūst par īstu karotāju un prasīgu karavadoni, sajuzdams atbildību, ko bija uzņēmies.

Tomēr jāatzīst, ka, lai cik cītīgi arī notika gatavošanās izbraukšanai, tajā tomēr bija jūtama steiga un bezrūpība, pietrūkstot jebkādai tālredzībai, kas padara franču karavīru par pirmo pasaulē, jo kam gan citam vēl tik daudz jāpaļaujas vienīgi uz sevi un uz saviem fiziskajiem un garīgajiem spēkiem.

Admirālis bija apmierināts vai vismaz tāds izskatījās; uzslavēja Raulu, viņš deva pēdējos rīkojumus par iziešanu jūrā. Hercogs pavēlēja pacelt enkuru nākamās dienas rītausmā.

Iepriekšējā vakarā viņš uzaicināja grāfu un Raulu uz vakariņām. Viņi gan atteicās no ielūguma, aizbildinādamies ar neatliekamām dienesta darīšanām.

Nonākuši savā viesnīcā, kas stāvēja uz liela laukuma koku paēnā, viņi ilgi nekavējās pie galda, bet steidzīgi notiesāja pusdienas, un Atoss aizveda dēlu uz klintīm, kas pacēlās pāri pilsētai. Tās bija milzīgi akmens blāķi, no kuriem pavērās plašs skats uz jūru, un šķita, ka tālā horizonta līnija atrodas vienā augstumā ar klintīm.

Nakts bija sevišķi jauka, kā tas mēdz būt šai laimīgajā vietā. Mēness pacēlās virs klinšu zobainajām virsotnēm un pārpludināja ar sudrabotu gaismu jūras zilo paklāju. Reidā atbilstoši plānojumam pilnīgā klusumā manevrēja kuģi.

Fosfora pilno jūru šķēla liellaivas, kas veda mantas un pārtikas krājumus; pat vismazākā priekšgala sašūpošanās lika ūdenim iemirdzēties bālganā gaismā, un no katra airu vēziena uz visām pusēm pašķīda pilieni kā mirdzošu briljantu miriādes.

Laiku pa laikam atskanēja matrožu balsis, kas priecājās par sava admirāļa devīgumu vai arī lēni vilka savas vienkāršās dziesmiņas. Šī aina un harmoniskās skaņas lika sirdij te sažņaugties bailēs, te atkal iepukstēties straujāk cerībās. No šīs rosības tomēr vēdīja nāves elpa.

Atoss un Rauls apsēdās uz augsta, sūnām un viršiem apauguša klintsraga. Virs viņu galvām šurpu turpu laidelējās sikspārņi, kuru trakulīgo deju rosināja nekad neapsīktošās medības.

Raula kājas karājās pāri klints malai tukšumā, no kura reibst galva, aizraujas elpa un kurš vilina ieslīgt nebūtībā.

Kad debesīs pacēlās pilnmēness, pārpludinādams ar glāstošu gaismu blakus esošo kalnu smailes un apspīdēdams visu ūdens spoguli, kad nakts tumsā kuģu melnajā masā šur tur iespīdējās mazas sarkanas uguntiņas, Atoss, sakopojis domas un bruņojies ar visu savu vīrišķību, sacīja Raulam:

—   Visu, ko mēs redzam, Raul, radījis Dievs; arī mūs radījis Viņš. Mēs esam tikai niecīgi atomi, kurus Viņš iemetis Visuma plašumos. Mēs starojam tāpat kā šīs ugunis un zvaigznes, nopūšamies kā viļņi un ciešam līdz ar kuģiem, kuri noveco, šķeldami viļņus un sekodami vējam, kas dzen tos uz mērķi, tāpat kā Dieva dvaša vada mūs uz ilgoto klusuma ostu. Visi mīl dzīvi, un šai pasaulē viss nudien ir brīnišķīgs, Raul.

—   Mūsu acu priekšā paveras patiešām lieliska aina, — jauneklis atbildēja.

—   Cik labs ir d'Artanjans! — Atoss tūlīt pat pārtrauca Raulu. — Kāda laime, ja visu dzīvi var paļauties uz tādu draugu. Jums tas trūkst, Raul.

—   Draugs? Vai tad man nav drauga? — jauneklis iesaucās.

—   De Giša kungs ir kārtīgs biedrs, — grāfs vēsi noteica, — tomēr, man liekas, Raul, ka tagad cilvēki daudz vairāk noņemas ar savām personīgajām darīšanām un baudām nekā manā laikā. Jūs tiecāties pēc vientulības, un tas ir labi, bet tajā zuda jūsu spēki. Turpretī mēs, četri nešķiramie, varbūt arī neiepazinām tādu izsmalcinātību, kas iepriecina jūs, toties bijām vairāk spējīgi pretoties, kad draudēja briesmas.

—    Grāf, es jūs pārtraucu ne jau tādēļ, lai iebilstu, ka man ir draugs, ko sauc de Gišs. Protams, viņš ir labs, cēlsirdīgs un mīl mani. Tomēr mani sargājusi cita draudzība, kura ir tikpat stipra kā tā, par kuru jūs stāstāt, un tā ir jūsu draudzība, tēvs.

—   Es neesmu bijis jūsu draugs, Raul, jo parādīju jums tikai vienu dzīves pusi; diemžēl es biju skumjš un stingrs. Nemaz nevēlēdamies, es jūsu jaunības zaļojošajam stumbram esmu nocirtis vienu atvasi pēc otras. īsāk sakot, es nožēloju, ka neesmu izaudzinājis jūs par īsti dzīvespriecīgu un trokšņainu augstākās sabiedrības cilvēku.

—    Es saprotu, kāpēc jūs tā runājat, grāf. Jums nav taisnība, ne jau jūs mani padarījāt tādu, kāds esmu, bet gan mīlestība, kas mani pārņēma jau tai vecumā, kad bērni izjūt tikai simpātijas; manā raksturā ir iedzimta patstāvība, kurpretī citiem ir tikai pieradums. Es domāju, ka vienmēr palikšu tāds pats, kāds biju! Es uzskatīju, ka Dievs mani vada pa plašu iemītu ceļu, kura malās es atradīšu tikai ziedus un augļus. Pastāvīgi mani sargājusi jūsu modrība un spēks, bet es domāju, ka pats esmu spēcīgs un modrs. Es nebiju gatavs sastapties ar šķēršļiem un kritu, bet tas uz visiem laikiem atņēma manu vīrišķību. Es nositos, tā visprecīzāk var raksturot ar mani notikušo. O nē, grāf, jūs dāvājāt man laimi pagātnē un būsiet mana nākotnes cerība. Nē, man nav ko pārmest dzīvei, ko jūs man sagādājāt; es jūs svētu un mīlu ar visu savas sirds degsmi.

—    Mīļo Raul, jūsu vārdi man nes atvieglojumu. Tie nozīmē, ka vismaz tuvākajā nākotnē jūs rīkosieties, kaut mazliet domādams arī par mani.

—   Es domāšu tikai par jums un ne par vienu citu.

—    Raul, es izdarīšu to, ko vēl nekad neesmu darījis jūsu labā. Kopš šī brīža es būšu ne tikai jūsu tēvs, bet arī jūsu uzticamais draugs.

Mes abi plaši atvērsim sava nama durvis un vairs nedzīvosim kā vientuļnieki; tas notiks pēc jūsu atgriešanās. Taču tas būs ļoti drīz, vai

ne?

—  Droši vien, grāf, tāda ekspedīcija nevar būt ilgstoša.

—    Tātad visā drīzumā, Raul, es pārdošu savu zemi un atdošu jums visu kapitālu, lai nebūtu jāvelk pieticīga dzīve no peļņas procentiem. Ar šo naudu pietiks, lai līdz manam mūža galam varētu dzīvot kā pieklājas augstākajā sabiedrībā, un ceru, ka līdz tam laikam jūs man par apmierinājumu nepieļausiet, ka mūsu dzimta iznīkst.

—  Es darīšu visu, ko jūs pavēlat, — Rauls izjusti noteica.

Raul, neļaujiet, ka adjutanta dienests iesaista jūs pārāk bīstamos

pasākumos. Jūs pats esat pierādījis savu drosmi kaujās, jūs ir redzējuši zem pretinieka uguns. Atcerieties, ka karš ar arābiem nozīmē lamatas, slēpņus un slepkavas, kas slēpjas aiz stūra. Nav nekāds lielais gods iekrist lamatās. Gadās pat tā, ka tajās iekritušie nevienā nerada žēlumu, bet tad viņu nāve ir veltīga. Vai jūs mani saprotat, Raul? Dieva dēļ, nedomājiet, ka es pierunāju jūs izvairīties no sastapšanās ar ienaidnieku!

—  Es jau pēc sava rakstura esmu apdomīgs, un bez tam man ļoti veicas, — Rauls atbildēja ar smaidu, kas stindzināja tēva skumjo sirdi. — Es taču piedalījos pārdesmit kaujās un ieguvu tikai vienu niecīgu skrambu, — jauneklis pasteidzās piebilst.

—  Sargieties arī no klimata, — Atoss turpināja. — Nāve no drudža ir drausmīga. Ludviķis Svētais lūdza, lai Dievs labāk sūta viņam bultu vai mēri, bet tikai ne drudzi.

—   O, grāf, saglabājot skaidru prātu un arī mērenu fizisko slodzi…

—    No hercoga de Befora es uzzināju, ka viņš sūtīs savus ziņojumus uz Franciju katru otro nedēļu. Droši vien jums kā viņa adjutantam uzticēs to nosūtīšanu. Jūs taču mani neaizmirsīsiet, vai ne?

—  Nē, grāf, neaizmirsīšu, — Rauls aizžņaugtā balsī atbildēja.

—    Un beidzot, Raul, jūs, tāpat kā es, esat kristietis, un mums jāpaļaujas uz Dieva un mūsu sargeņģeļu aizgādību. Apsoliet man, ka vispirms atcerēsieties mani, ja ar jums notiks kāda nelaime. Tad jūs aicināsiet mani.

—   O, protams, tūlīt pat!

—   Raul, vai jūs mani kādreiz redzat sapņos?

—  Katru nakti, grāf. Manā agrīnajā bērnībā es jūs redzēju mierīgu un laipnu, jūs uzlikāt man uz galvas roku, un tāpēc es varēju tik bezrūpīgi gulēt… kādreiz.

—   Mēs pārāk mīlam viens otru, un tāpēc tagad šķiroties mūsu dvēseles pavadīs viena otru, manējā būs kopā ar jums, bet jūsējā — ar mani. Kad jūs skumsiet, Raul, es paredzu, ka arī mana sirds gremdēsies skumjās, bet, kad jūs, par mani domādams, pasmaidīsiet, ziniet, ka tā sūtāt man sava prieka staru no aizjūras.

—   Nesolu jums, ka vienmēr būšu priecīgs, bet varat būt pārliecināts, ka nepaies neviena stunda, kad es jūs neatcerētos, zvēru, neviena stunda, kamēr vien būšu dzīvs.

Atoss vairs nespēja valdīties. Ar abām rokām viņš apskāva dēlu un no visa spēka piespieda sev klāt.

Mēness gaisma jau pārgāja pirmsausmas dūmakā, un pie horizonta parādījās zeltīta maliņa, liecinādama par dienas tuvošanos.

Atoss uzmeta Raulam uz pleciem savu apmetni un pavadīja viņu uz lielam skudrupūznim līdzīgo pilsētu, pa kuru jau šaudījās nesēji ar savām nastām plecos.

Piekalnē, ko Atoss un Rauls bija tikko pametuši, viņi pamanīja tumšu ēnu, kura te tuvojās viņiem, te attālinājās, it kā baidītos, ka tiks pamanīta. Tas bija uzticamais Grimo, kas bija sācis raizēties par saviem kungiem un tādēļ sekoja tiem, gaidīdams, kad viņi griezīsies atpakaļ.

—  Ā, mīļais Grimo, — Rauls iesaucās, — kāpēc tu esi šeit? Vai tu atnāci pateikt, ka laiks doties ceļā?

—  Viens pats? — Grimo norādīja Atosam uz Raulu ar tik atklātu pārmetumu, ka varēja nojaust, cik ļoti vecais jūtas satraukts.

—  Tev taisnība! — grāfs piekrita. — Nē, Rauls neaizbrauks viens un nebūs svešumā vientuļš un bez drauga, kurš varētu viņu mierināt un atgādināt visu, ko viņš kādreiz mīlējis.

—   Es? — Grimo jautāja.

—   Tu? Jā, jā! — iesaucās Rauls, ko bija aizkustinājusi šī uzticība.

—   Ak vai, — Atoss nopūtās, — tu jau esi vecs, mans labais Grimo.

—  Jo labāk, — Grimo balss pauda viņa jūtu dziļumu un taktu.

—    Kā es redzu, tad iekāpšana kuģos jau sākusies, bet tu neesi gatavs, — Rauls aizrādīja.

—    Gatavs! — Grimo atbildēja, parādīdams kopā ar sava jaunā kunga atslēgām arī atslēgas no savām lādēm.

—   Tu nevari atstāt grāfu, — jauneklis vēl mēģināja iebilst. — Tu taču nekad agrāk neesi no viņa šķīries?

Grimo satumsušais skatiens apstājās pie Atosa, it kā salīdzinādams abus saimniekus.

Grāfs klusēja.

—   Grāfs vēlas, lai es dodos kopā ar jums, — Grimo sacīja.

—  Jā, — Atoss apstiprināja ar galvas mājienu.

Tobrīd atskanēja bungu rīboņa un jautri iedziedājās taures. No pilsētas sāka soļot pulki, kas gatavojās piedalīties ekspedīcijā. Pavisam to bija pieci, katrā pa četrdesmit rotām.

Pa priekšu soļoja karaļa pulks, ko varēja pazīt pēc baltajiem mundieriem ar ziliem atlokiem. Rotu karogi bija sadalīti četrās violetās un dzeltenās daļās, uz kurām ar zeltītiem diegiem bija izšūtas lilijas, bet pāri visam plandīja baltais pulka karogs ar krustu, ko veidoja heral- diskās lilijas.

Abās malās soļoja musketieri ar saviem šauteņu atbalstiem, ko viņi turēja rokās kā lielas kaķenes, un musketēm plecos, bet vidū jautri gāja pīķneši ar četrpadsmit pēdu garajiem pīķiem. Viņi devās uz laivām, kam pa rotām vajadzēja viņus pārvest uz kuģiem.

Karaļa pulkam sekoja pikardiešu, Navarras un normandiešu pulki kopā ar jūras gvardes ekipāžu.

Hercogs de Bofors zināja, ko izvēlēties priekšāstāvošajai aizjūras ekspedīcijai. Viņš pats kopā ar savu štābu noslēdza gājienu.

Pirms hercogs nokļūs līdz ostai, paies vēl krietna stunda.

Rauls kopā ar Atosu lēni devās uz krastu, lai ieņemtu savu vietu, kad hercogs sasniegs viņus.

Rosīgs kā jauneklis Grimo izrīkoja Raula mantu nogādāšanu uz kuģa.

Atoss gāja zem rokas ar dēlu, no kura drīz vien būs jāšķiras, un bija iegrimis skumjās domās, par spīti apdullinošajam troksnim un kņadai visapkārt.

Te pie viņiem pienāca viens no hercoga virsniekiem un paziņoja, ka hercogs izteicis vēlēšanos redzēt Raulu savā tuvumā.

—   Esiet tik laipns, kungs, un pasakiet hercogam, ka es lūdzu vēl pēdējo stundu sev, — jauneklis iebilda, — es gribētu pavadīt šo laiku kopā ar grāfu.

—   Nē, nē, — Atoss viņu pārtrauca, — adjutants nedrīkst pamest savu ģenerāli. Kungs, lūdzu pasakiet hercogam, ka vikonts nekavējoties ieradīsies pie viņa gaišības.

Virsnieks aizskrēja, cenzdamies panākt hercogu.

—   Vai nu mēs šķiramies te vai tur, tik un tā tas ir neizbēgami, — grāfs noteica.

Viņš rūpīgi pārlaida roku Raula apģērbam un pie viena noglāstīja dēla galvu.

—   Raul, — viņš ieteicās, — jums vajadzīga nauda; hercogam patīk dzīvot ar vērienu. Turklāt es esmu pārliecināts, ka arī jums pašam gribēsies pirkt ieročus un zirgus, kuri tur ir ļoti dārgi. Tā kā jūs nekalpojat ne karalim, ne hercogam un esat atkarīgs tikai no sevis paša, tad nedrīkstat rēķināties ar algu vai cerēt uz hercoga de Bofora devīgumu. Es gribu, lai Džidželli jums nekā netrūktu. Te ir divsimt pistoļu. Ja gribat mani iepriecināt, tad iztērējiet tos.

Rauls paspieda tēva roku.

Ielas pagriezienā viņi ieraudzīja hercogu de Boforu jāšus uz lieliska balta zirga; atbildot uz dāmu sveicieniem, zirgs klanījās ar neparastu grāciju.

Hercogs pasauca Raulu un paspieda grāfa roku. Viņš tik laipni sarunājās ar viņu, un saruna bija tik ilgstoša, ka nelaimīgā tēva sirds nedaudz nomierinājās.

Tomēr abiem — gan tēvam, gan dēlam — šķita, ka viņi iet krusta ceļu, kura galā gaida mocības. Pienāca vissmagākais brīdis: atstādami krastu, kareivji un matroži atvadījās no ģimenēm un draugiem; pēdējais brīdis, kad par spīti skaidrajām debesīm, karstajai saulei un svaigās jūras elpas pilnajam gaisam, par spīti jaunajām asinīm, kas strāvo dzīslās, viss liekas tumšs un drūms, viss nomāc un liek šaubīties pat par Dievu, kaut arī tas viss ir Viņa dāvāts.

Tajos laikos admirālis ar savu svītu uzkāpa uz kuģa pēdējais, un tikai pēc tam, kad viņš parādījās uz flagmaņkuģa klāja, atskanēja varens lielgabala šāviens.

Aizmirsis gan admirāli, gan floti, gan savu stipra cilvēka godu, Atoss izstiepa rokas un drudžaini piekļāva sev dēlu.

—   Pavadiet mūs uz kuģi, — ieteicās aizkustinātais hercogs. — Tā jūs iegūsiet vēl krietnu pusstundu.

—   Nē, — Atoss noraidīja. — Es jau esmu atvadījies un negribu to darīt otrreiz.

—   Tad tikai ātrāk kāpiet laivā, vikont, — hercogs piebilda, vēlēdamies palīdzēt abiem izvairīties no atvadu asarām; skatīdamies uz viņiem, de Bofors juta, ka sirds sažņaudzas līdzjūtībā.

Tikpat maigi kā tēvs un tikpat spēcīgi kā Portoss viņš aizvilka Raulu sev līdz un iesēdināja laivā, un pēc viņa mājiena laivinieki tūlīt pat ķērās pie airiem.

Izjaukdams ceremoniju, hercogs pieskrēja pie laivas borta un atgrūda to no piestātnes.

—   Palieciet sveiks! — Rauls iesaucās.

Atoss atbildēja tikai ar rokas mājienu. Pēkšņi viņš sajuta kaut ko siltu uz savas rokas: Grimo to bija godbijīgi noskūpstījis, tas bija padevīgā kalpa pēdējais atvadu sveiciens.

Noskūpstījis kunga roku, Grimo no piestātnes pakāpieniem ieleca laivā, ko vilka divpadsmit airu kuģītis.

Atoss apsēdas uz mola, izmocīts un juzdamies apdullināts un visu pamests. Katrs nākamais mirklis izdzēsa viņa acīm kādu vaibstu un krāsu dēla bālajā un tik dārgajā sejā. Jūra pamazām attālināja gan laivas, gan sejas tā, ka cilvēki pārvērtās sīkos punktiņos, bet mīlestība kļuva par atmiņām.

Atoss redzēja, kā Rauls uzkāpj pa admirāļa kuģa trapu un atspiežas pret bortu, nostādamies tā, lai tēvs varētu viņu saskatīt.

Kaut gan nodārdēja lielgabala šāviens un kuģiem pārvēlās ilgstoša atbalss, kurai atbildēja saucieni krastā, kaut gan lielgabalu dārdoņai vajadzēja apdullināt tēva ausis, bet šāvienu dūmiem aizklāt dārgo stāvu, ar kuru saistījās visas viņa domas, tomēr Atoss līdz pēdējai minūtei skaidri redzēja Raulu, viņa acīm tikai daudz vēlāk kā visiem pārējiem pakāpeniski izgaisa varenie kuģi ar piepūstām baltām burām, kuriem sākumā bija skaidri iezīmētas līnijas, tad jau blāvākas, pēc tam pavisam gaišas, līdz kļuva nesaredzamas.

Ap pusdienlaiku, kad saule jau bija pārņēmusi visu acīm redzamo telpu un kuģu masti tik tikko pacēlās virs horizonta, Atoss gaisā pamanīja maigu, gaisīgu, acumirklī izzūdošu ēnu: tie bija lielgabalu salūta dūmi, ar kuriem hercogs pēdējo reizi atvadījās no Francijas zemes.

Kad šī ēna izzuda debesīs, galīgi satriektais Atoss atgriezās savā viesnīcā.

XV

Starp sievietēm

Kaut gan d'Artanjans vēlējās slēpt savas jūtas no draugiem, tomēr viņš to nespēja līdz galam realizēt. Stoicisko un bezbailīgo kareivi uz mirkli pārņēma drausmīgas priekšnojautas, un viņš ļāvās cilvēciskam vājumam. Tomēr drīz vien musketieris lika savai sirdij apklust un pārvarēja trīsas, tad pagriezās pret savu nerunīgo un izdarīgo kalpu, teikdams:

—  Zini, Rabo, man jāveic trīsdesmit ljē dienā.

—  Ļoti labi kapteiņa kungs, — Rabo atbildēja.

No šī brīža d'Artanjans kā īsts kentaurs saplūda vienā veselumā ar savu zirgu un vairs nedomāja ne par ko vai ari pa druskai domāja par visu.

Viņš sev jautāja, kāds ir karaļa izsaukuma iemesls; tāpat viņu nodarbināja jautājums, kāpēc Dzelzs Maska nometa trauku pie Raula kājām.

Uz pirmo jautājumu d'Artanjans nespēja rast apmierinošu atbildi. Viņš labi zināja, ka karalis aicina, ja rodas nepieciešamība pēc viņa; viņš saprata, ka Ludviķis XIV kaismīgi vēlas aprunāties zem četrām acīm ar kādu, ko svarīgā valsts noslēpuma glabāšana bija pielīdzinājusi karalistes varenākajiem augstmaņiem. Tomēr nešaubīgi pateikt, kas tieši karali pamudinājis uz šo soli, viņš tomēr nespēja.

Tāpat musketieris saprata, kas pamudināja nelaimīgo Filipu atklāt savu karalisko izcelšanos. Uz mūžu aprakts zem savas dzelzs maskas, zemē, kur cilvēki šķita tikai stihiju vergi, Filips, kam tika atņemta pat d'Artanjana sabiedrība, kurš pret viņu vienmēr izturējās godbijīgi un laipni, saprata, ka šai saulē viņam atlikuši tikai neauglīgi sapņi un ciešanas, kā arī izmisums, kas viņu sāka pārņemt. Tādēļ princis izteica savas žēlabas, cerēdams, ka tad, ja būs atklājis savu drausmīgo noslēpumu, varbūt parādīsies atriebējs, kurš viņu aizstāvēs.

Atcerēdamies, ka viņš gandrīz nogalināja savus tuvākos draugus, un brīnīdamies par savādo likteni, kas licis Atosam saskarties ar valsts noslēpumu, domādams par atvadīšanos no nabaga Raula un miglaino nākotni, kas viņu sagaida un ved pretī neglābjamai un šausmīgai nāvei, d'Artanjans pamazām atkal atgriezās pie savām skumjajām priekšnojautām, un pat ātrais jājiens nespēja kā agrāk novērst drūmās domas.

Pēc tam d'Artanjana domas pievērsās Portosam un Aramisam, kuri bija izsludināti ārpus likuma. Gara acīm viņš redzēja tos kā bēgļus, kurus medī kā zvērus un kuri tagad ir galīgi izputināti, kuru ar lielu neatlaidību iegūtais īpašums zaudēts līdz pēdējam grasim. Karalis aicināja viņu — savas gribas izpildītāju — vēl iekaisis dusmās un atriebības alkās, tāpēc d'Artanjans nodrebēja, iedomādamies, ka varbūt viņu gaida rīkojums, kas liks viņa sirdij noasiņot.

Reizēm, kad ceļš gāja kalnā, piekusušajam zirgam iepletās nāsis un smagi cilājās sāni, tas pārgāja soļos, un d'Artanjanam radās iespēja koncentrēties. Viņš sāka domāt par Aramisa satriecošo ģenialitāti, par šo viltības un intrigu ģēniju, ko bija izveidojusi Fronda un pilsoņu karš. Būdams kareivis, garīdznieks un diplomāts, vienmēr laipns, alkatīgs un viltīgs, Aramiss nekad savā mūžā nebija darījis kaut ko labu, iepriekš neapsvēris, ka tas būs pakāpiens, kas palīdzēs viņam kāpt vēl augstāk. Apveltīts ar cēlu prātu un tikpat cēlu, kaut varbūt ne vienmēr nevainojamu, sirdi, Aramiss darīja ļaunu tikai, lai iekarotu sev vēl kaut nedaudz spožāku stāvokli. Sava dzīves ceļa galā, šķietami jau sasniedzis nosprausto mērķi, viņš tāpat kā slavenais Fiesko [10] spēra vienu liktenīgu kļūdainu soli uz kuģa klāja un gāja bojā jūras dzelmē.

Bet Portoss, lāga spēkavīrs Portoss! Nevarēja pat iedomāties apkaunotu Portosu un Musketonu bez zelta tresēm, varbūt pat ietupinātus cietumā; redzēt kā Pjerfonu un Brasjē nolīdzina līdz ar zemi un apgāna brīnišķīgos mastu koku mežus — tas plosīja d'Artanjana sirdi, un katrreiz, kad viņam iešāvās prātā kāda no šīm smagajām domām, viņš nodrebēja kā zirgs no dundura dzēliena bieza meža lapotnes pavēnī.

Vesels cilvēks nekad nepagurst, ja viņa ķermenis pārvar nogurumu; gudrs cilvēks nesūdzas par dzīves grūtībām, ja viņš var nodarbināt savu prātu. Tādēļ d'Artanjans, pavadījis visu laiku seglos un, savās domās iegrimis, nokļuva līdz Parīzei svaigs un mundrs kā atlēts, kas sagatavojies sacensībām.

Karalis tik drīz viņu negaidīja un tikko bija aizbraucis medīt kaut kur uz Medonu. Tā vietā, lai drāztos turp, kā d'Artanjans būtu darījis agrākajos laikos, tagad viņš lika novilkt sev zābakus, noģērbās un nomazgājās, atlikdams tikšanos ar karali līdz tam brīdim, kad noguris un noputējis pārradās viņa majestāte. Gaidīdams piecas stundas, musketieris, tā sakot, apostīja galma gaisu un nodrošinājās ar drošām bruņām pret visādām negaidītām nepatikšanām.

Viņš uzzināja, ka pēdējās divas nedēļas karalis nepārtraukti ir drūms, karaliene māte slima un ļoti nospiestā garastāvoklī, karaļa brālis kļuvis dievbijīgs, Henriete ir ļoti satraukta, bet de Gišs devies uz vienu no savām muižām.

Vēl d'Artanjanam kļuva zināms, ka Kolbērs staro priekā, bet Fukē katru dienu apspriežas ar jauno ārstu par savu veselību, taču viņa slimība gan nav no tām, ko dziedē ārsti un, iespējams, padotos tikai politiskam ārstam, ja tā var izteikties.

Kā pavēstīja d'Artanjanam, karalis izturas ārkārtīgi laipni pret Fukē un neatlaiž viņu ne soli no sevis; turpretī pašā sirdī ievainotais superintendants kalta kā koks, kurā ieperinājies tārps, un tas notika par spīti karaļa laipnībai — visu galma koku dzīvinošajai saulei.

Tāpat musketieris uzzināja, ka karalis vairs nespēj dzīvot ne minūti bez Lavaljēras un, ja neņem to sev līdzi medībās, tad dienā sacer viņai vairākas vēstules, vairs gan ne dzejā, bet, kas vēl ļaunāk, prozā un pie tam daudzu lappušu garumā.

Tāpēc „pirmais karalis pasaulē", kā izteicās viņa laikabiedri dzejnieki, «neatkārtojamā dedzībā" nolēca no zirga, uzlika papīra lapu uz savas cepures un aprakstīja to maigām frāzēm, bet de -Sentenjans, viņa nemainīgais adjutants, nogādāja tās Lavaljērai, riskēdams nodzīt zirgus.

Pa to laiku neviena nemedītie fazāni un stirnas aizlidoja un aizskrēja uz visām pusēm, tā ka Francijas galma medību māksla draudēja galīgi panīkt.

D'Artanjanam ienāca prātā nabaga Raula lūgums un bezcerīgā vēstule, ko viņš uzrakstīja sievietei, kura dzīvoja viņa mūžīgajās cerībās. Kapteinim patika pafilozofēt, un viņš nolēma izmantot karaļa prombūtni, lai dažas minūtes aprunātos ar Lavaljēru.

Tas izrādījās diezgan vienkārši: kamēr karalis medīja, Luīze kopā ar vēl dažām dāmām pastaigājās pa vienu no Palērojālas galerijām, tieši tur, kur musketieru kapteinim bija jāpārbauda sardze. D'Artanjans bija pārliecināts, ka varēs uzrakstīt nabaga trimdiniekam kaut ko patīkamu, ja viņam izdosies parunāt ar Luīzi par Raulu, un viņš zināja, ka cerība vai kaut daži mierinājuma vārdi Raula stāvoklī būtu kā saules stars un dzīvība abiem mūsu kapteinim tik dārgajiem cilvēkiem.

Tā nu viņš taisnā ceļā devās turp, kur cerēja satikt Lavaljēru. Viņš atrada jaunavu plašā sabiedrībā. Kaut ari Luīze bija pavisam vientuļa, viņai veltīja tādu pašu, bet varbūt pat lielāku uzmanību kā karalienei, par ko tā bija lepojusies princese Henriete tolaik, kad karaļa acis neatrāvās no viņas un tādēļ arī galminiekiem lika nenolaist no viņas acis.

D'Artanjans gan sevišķi nemeklēja dāmu sabiedrību, bet vienmēr tika tajā uzņemts ar maigu laipnību; viņš bija galants, kā jau piederas īstam drošsirdim, un viņa bīstama cilvēka reputācija nodrošināja vīriešu draudzību un sieviešu sajūsmu.

Ieraudzījušas kapteini, galma dāmas apbēra viņu sveicieniem un jautājumiem: kur viņš bijis, kurp braucis, kāpēc tik ilgi nav redzēts jājam uz sava brīnišķīgā zirga zem viņa majestātes balkona par apbrīnu visiem ziņkārīgajiem?

D'Artanjans atteica, ka tikko atgriezies no apelsīnu zemes. Dāmas sāka smieties. Tolaik ceļoja visi, bet simt ljē attālums nereti kļuva par problēmu, ko atlika līdz pat mūža galam.

—   No apelsīnu zemes? — pārprasīja de Tonē Šarantas jaunkundze. — No Spānijas?

—   Nē, ne gluži, — d'Artanjans atbildēja.

—   No Maltas? — Montalē ieteicās.

—   Goda vārds, kundze, jūs pamazām tuvojaties.

—   No kādas salas? — Lavaljēra minēja.

—    Kundze, es nevēlos jūs vairs ilgāk mocīt: es ierados no turienes, kur šobrīd hercogs de Bofors kāpj kuģī, lai dotos uz Alžīru.

—   Vai jūs redzējāt armiju? Un floti? — dažas kareivīgas dāmas ieinteresējās.

—   Visu redzēju.

—   Vai tur ir kādi mūsu draugi? — de Tonē Šarantas jaunkundze vienaldzīgi apvaicājās, bet acīmredzami vēlēdamās piesaistīt vispārēju uzmanību.

—  Jā, — d'Artanjans atbildēja, — tur ir de Lagilotjērs, de Mušī, de Braželons.

Lavaljēra nobālēja.

—  Braželona kungs? — viltīgā Atenaisa iesaucās. — Kā! Vai viņš dodas karā?..

Montalē uzkāpa viņai uz kājas, taču tas neatstāja nekādu iespaidu.

—   Vai jūs zināt, ko es domāju, — Atenaisa nežēlīgi turpināja. — Man šķiet, ka šai karā dodas vīrieši, kam nav veicies mīlestībā un kas tagad pie tumšādainajām sievietēm grib dziedēt balto cirstās brūces.

Dažas dāmas jautri iesmējās, Lavaljēra sāka zaudēt dūšu; Montalē tā klepoja, ka būtu varējusi pamodināt mironi.

9 - A.Dimā

—   Kundze, — d'Artanjans pārtrauca, — jūs veltīgi domājat, ka Džidželli sievietes ir melnas. Viņas nav ne melnas, ne baltas, bet gan dzeltenas.

—   Dzeltenas?

—   O, nedomājiet, ka tas ir tik slikti; es nekad neesmu redzējis skaistāku sejas krāsu, ko vēl izceļ melnas acis un koraļsārtas lūpas.

—    Jo labāk de Braželona kungam, — de Tonē Šarantas jaunkundze izteiksmīgi noteica. — Tur viņš noteikti izārstēsies, nabaga jauneklis.

Pēc šiem vārdiem iestājās klusums. D'Artanjans nodomāja, ka šīs maigās dūjiņas sievietes izturas viena pret otru nežēlīgāk kā tīģeri vai lāči.

Atenaisai nepietika tikai ar to, ka Lavaljēra nobālēja; viņa gribēja, lai Luīze arī nosarkst.

Tādēļ viņa atkal ierunājās:

—   Vai zināt, Luīze, tagad uz jūsu sirdsapziņas ir smags grēks!

—   Kāds grēks, jaunkundz? — nelaimīgā nomurmināja, veltīgi cerēdama rast kādu atbalstu apkārtējos.

—  Jūs taču ar šo jaunekli bijāt saderināta, viņš jūs mīlēja no visas sirds, bet jūs viņu atraidījāt.

—   Tā jārīkojas katrai kārtīgai sievietei, — Montalē pamācoši iestarpināja. — Ja zini, ka nevari darīt laimīgu to, kurš tevi mīl, tad labāk viņu noraidīt.

Luīze nesaprata, vai pateikties par šo aizstāvību vai dusmoties.

—    Noraidīt! Tas jau būtu labi, — Atenaisa piebilda. — Tomēr tas nav vienīgais Lavaljēras jaunkundzes grēks. Nopietnākais, ko viņa var sev pārmest, ir tas, ka viņa aizdzina nabaga Braželonu karā, kur viņu var nogalināt.

Luīze pārlaida roku pierei, kas bija auksta kā ledus.

—   Ja viņš kritīs, — nežēlīgā Atenaisa turpināja, — tad tas nozīmēs, ka jūs, Luīze, esat viņu nogalinājusi; tāds ir grēks, par kuru es runāju.

Knapi turēdamās kājās, Luīze piegāja pie musketieru kapteiņa, lai paņemtu viņu zem rokas; d'Artanjana seja pauda neparastu satraukumu.

—   D'Artanjana kungs, jūs par kaut ko gribējāt ar mani parunāt, — viņa iesāka no dusmām un ciešanām trīcošā balsi. — Ko jūs man teiksiet?

Paņēmis Lavaljēru zem rokas, d'Artanjans kopā ar viņu aizsoļoja pa galeriju. Kad abi atradās pietiekami tālu no pārējiem, viņš atbildēja:

—   To, ko es gribēju jums sacīt, tikko jau izteica de Tonē Šarantas jaunkundze, gan varbūt mazliet parupji, bet izsmeļoši.

Luīze gandrīz nedzirdami iekliedzās un, nespēdama pārciest no jauna cirsto brūci, metās prom kā līdz nāvei ievainots nabaga putniņš, kas meklē pēdējo patvērumu biezā krūmājā. Viņa pazuda aiz vienām durvīm tai pašā brīdī, kad karalis parādījās otrās.

Karaļa pirmais skatiens pievērsās iemīļotās tukšajam krēslam un, nekur nemanīdams Lavaljēru, Ludviķis sadrūma, bet tūlīt ieraudzīja d'Artanjanu, kas viņam zemu paklanījās.

—   Ā, kungs, — Ludviķis pasmaidīja, — jūs esat parādījis patiesu centību, un es esmu ļoti apmierināts ar jums.

Tā bija karaļa apmierinātības augstākā izpausme. Lai izpelnītos tādus karaļa vārdus, daudzi būtu gatavi ļaut sevi nogalināt.

Galma dāmas un kungi, kas bija godbijīgi aplenkuši karali, tagad atkāpās, ievērojuši, ka viņš vēlas palikt vienatnē ar musketieru kapteini.

Karalis devās uz izeju un aizveda d'Artanjanu no zāles, pirms tam vēlreiz savām acīm pārliecinājies, ka Lavaljēras jaunkundzes tur nav, un nespēdams izskaidrot viņas prombūtni.

Nonācis ievērojamā attālumā no ziņkārīgajām ausīm, viņš uzdeva jautājumu:

—   Nu, d'Artanjana kungs, vai gūsteknis?..

—   Cietumā, jūsu majestāte.

—   Ko viņš teica ceļā?

—   Neko, majestāt.

—   Ko viņš darīja?

—   Bija mirklis, kad sadumpojās zvejnieks, kura laivā es pārcēlos uz Sentmargaritas salu, un mēģināja mani nogalināt. Tā vietā, lai bēgtu, gūsteknis … palīdzēja man aizstāvēties.

—   Pietiek, — karalis nobālis izteica.

D'Artanjans palocījās.

Ludviķis nemierīgi staigāja pa savu kabinetu.

—   Vai jūs bijāt Antibā, kad tur ieradās de Bofora kungs?

—   Nē, jūsu majestāte, es jau devos ceļā, kad hercogs ieradās.

—  Ā!

Atkal iestājās klusums.

—   Ko jūs tur satikāt?

—   Daudzus, — d'Artanjans atturīgi atbildēja.

Karalis redzēja, ka musketieris nedomā turpināt šo sarunu.

—   Kapteiņa kungs, es jūs izsaucu, lai sūtītu uz Nanti. Jums tur būs jāsagatavo mana rezidence.

—   Uz Nanti? Bretaņā? Vai jūsu majestāte nolēmis veikt tik tālu ceļojumu?

—   Jā, tur pulcējas vietējie varasvīri, — karalis atbildēja. — Man tur ir divas audiences, un es gribu personīgi piedalīties viņu apspriedēs.

—   Kad man jādodas ceļā? — kapteinis apvaicājās.

—   Šodien vakarpusē… rīt… rītvakar; jums taču noteikti vajadzīga atpūta.

—   Es jau atpūtos, jūsu majestāte.

—   Lieliski… Tādā gadījumā pēc jūsu izvēles kaut kad starp šo- vakaru un rītrītu.

D'Artanjans atvadīdamies laipni palocījās; ievērojis, ka karalis par kaut ko satraukts, viņš paspēra pāris soļus uz priekšu un painteresējās:

—   Vai karalis ņem sev līdz visu galmu?

—   Kā gan citādi.

—  Tātad karalim bez šaubām būs vajadzīgi musketieri?

Kapteiņa vērīgais skatiens piespieda Ludviķi samulsumā nolaist

acis.

—   Paņemiet vienu brigādi.

—   Un tas ir viss?.. Vai jūsu majestātei vairāk pavēļu nav?

—   Nē… Ak tā… ir gan!

—   Es klausos.

—  Nantes pils plānojums ir visai neveiksmīgs, tādēļ nostādiet musketierus sardzē pie katras augstākās amatpersonas durvīm. Pie visiem svarīgākajiem, kurus es ņemu līdz.

—   Svarīgākajiem?

—   TOC \o "1-3" \h \z Jā.

—   Piemēram, pie de Liona kunga durvīm?

—   Jā.

—   De Leteljē kunga?

—   Jā.

—   De Briēna kunga?

—   Jā.

—   Un superintendanta kunga?

—   Protams.

—   Lieliski, jūsu majestāte. Rīt es jau būšu ceļā.

—    Vēl vienu vārdu, d'Artanjana kungs. Nantē jūs satiksieties ar gvardes kapteini, hercogu de Ževru. Parūpējieties, lai jūsu musketieri jau būtu atraduši, kur apmesties pirms gvardes ierašanās. Kurš pirmais brauc, tas pirmais maļ.

—   Labi, jūsu majestāte.

—   Ja nu de Ževra kungs sāks jūs iztaujāt?

—   Ko jūs, majestāti Vai nu de Ževra kungs mani iztaujās!

Braši apgriezies un papēžiem, musketieris pazuda.

„Uz Nanti! — viņš pie sevis atkārtoja, kāpdams lejup pa kāpnēm. — Kāpēc tad neteikt uzreiz, ka taisnā ceļā uz Belilu?"

Kad d'Artanjans jau bija sasniedzis vārtus, viņu panāca de Briēna kunga kalps.

—   D'Artanjana kungs, — viņš iesāka, — piedodiet…

—   Kas ir, Arista kungs?

—   Te ir čeks, ko karalis lika man jums iedot.

—   Jūsu kases čeks?

—   Nē, kungs, Fukē kunga kases.

Pārsteigtais d'Artanjans izlasīja ar karaļa roku uzrakstīto čeku par divsimt pistolēm.

„Ak tad tā gan! — viņš nodomāja, kad bija pieklājīgi pateicies de Briēna uzticamības personai. — Tātad Fukē vēl liek apmaksāt šo braucienu. Velns parāvis! Tas jau ož pēc Ludviķa XI. Kāpēc gan nevarēja izrakstīt čeku Kolbēra kasei? Tas apmaksātu ar prieku!"

D'Artanjans palika uzticīgs savam principam, ka nauda pēc čeka jāsaņem uzreiz, tāpēc devās pie Fukē pēc savām divsimt pistolēm.

XVI

Svētais vakarēdiens

Acīmredzot superintendants jau bija laikus brīdināts par braucienu uz Nanti, jo viņš sarīkoja atvadu vakariņas saviem tuvākajiem draugiem.

Kalpi šaudījās pa visu māju augšā lejā ar ēdieniem rokās, skaitāmie kauliņi drudžaini klikšķēja — viss liecināja, ka gan virtuvi, gan kasi gaida drīzas pārmaiņas.

D'Artanjans ieradās kantorī ar savu čeku, bet viņam atbildēja, ka kase slēgta, jo ir jau vēls, tāpēc šodiem viņam naudu neizsniegs.

Musketieris atbildēja vienīgi dažus vārdus:

—   Karaļa pavēle.

Mazliet noraizējies, kalpotājs atteica, ka tas gan ir cienījams iemesls, bet nama paražas arī jāciena, tāpēc palūdza viņu ierasties pēc naudas nākamajā dienā.

D'Artanjans pieprasīja, lai viņu aizved pie Fukē. Kalpotājs atcirta, ka superintendanta kungs ar tādiem sīkumiem nenodarbojas, un mēģināja aizcirst durvis d'Artanjanam deguna priekšā.

To paredzēdams, kapteinis jau bija nolicis kāju starp durvīm un slieksni, tā ka slēdzene neaizcirtās, un kalpotājs joprojām palika aci pret aci ar savu sarunu biedru. Tāpēc viņš mainīja toni un uzspēlēti pieklājīgi noteica:

—   Ja kungs vēlas parunāt ar superintendanta kungu, tad esiet tik laipns un ieejiet pieņemamajā istabā. Šeit ir tikai kantoris, un mon- senjors nekad šurp nenāk.

—   Labi! Kur ir pieņemamā istaba?

—   Otrā pagalma pusē, — kalpotājs paklanījās, sajūsmināts, ka ticis vaļā no apmeklētāja.

D'Artanjans šķērsoja pagalmu un nokļuva starp sulaiņiem.

—   Šajā laikā monsenjors nepieņem, — uz viņa jautājumu atbildēja nekaunīga izskata puisis, kas apzeltītā bļodā nesa trīs fazānus un duci paipalu.

—   Pasakiet viņam, ka es esmu d'Artanjans, viņa majestātes musketieru kapteiņleitnants, — musketieris lūdza, pieķerdamies trauka malai un tā apturēdams sulaini.

Sulainis izbrīnā noelsās un pazuda.

D'Artanjans lēni viņam sekoja.

Viņš sasniedza pieņemamo istabu tieši tobrīd, kad mazliet nobā- lušais Pelisons iznāca no ēdamistabas, lai noskaidrotu, kas īsti par lietu.

D'Artanjans viņam uzsmaidīja un, vēlēdamies nomierināt, iesāka:

—    Nav nekādu nepatikšanu, Pelisona kungs; man tikai jāsaņem nauda pret čeku un pie tam neliela summa.

—   Ā, — Fukē uzticamais draugs atviegloti nopūtās.

Paņēmis kapteini aiz rokas, viņš aizvilka to sev līdzi uz ēdamzāli, kur superintendantu, kurš sēdēja vidū lielā, mīkstā krēslā, ielenca krietns pulciņš tuvāko draugu.

Tur bija epikūrieši, tie paši, kas vēl nesen Vo svinībās darīja godu Fukē namam, prātam un bagātībai. Lielākā daļa šo jautro un gādīgo draugu, vētrai tuvojoties, nebēga prom no sava aizgādņa, un par spīti debesu draudiem un zemestrīcei bija šeit tikpat smaidīgi, rūpīgi un uzticami nelaimē kā laimes dienās.

Pa kreisi no superintendanta sēdēja de Beljēras kundze, pa labi — Fukē kundze. Gluži kā mezdamas izaicinājumu augstākās sabiedrības likumiem un pieņemtajām normām, viņas abas — šī cilvēka sargeņģeļi — bija pie viņa, lai atbalstītu ar savām cieši sadotajām rokām, kad sāks plosīties vētra.

De Beljēras kundze bālēja, trīcēja un izjuta cieņu pret Fukē kundzi, kas, skardama vīra roku, satraukti skatījās uz durvīm, pa kurām Pelisonam vajadzēja ievest d'Artanjanu.

Ienāca kapteinis.

Sākumā viņš bija tikai laipns, bet, kad viņa nekļūdīgais skatiens uztvēra sejas izteiksmes un viņš uzminēja, kādas jūtas valda pār klātesošajiem, musketieri pārņēma apbrīna.

Pieceldamies no krēsla, Fukē teica:

—   D'Artanjana kungs, piedodiet man, ja uzņemu jūs ne gluži tā, kā vajadzētu uzņemt karaļa sūtņus.

Šos vārdus Fukē izteica ar skumju apņēmību, kas izbiedēja viņa draugus.

—   Monsenjor, — d'Artanjans atbildēja, — ja es arī nāku karaļa vārdā, tad tikai, lai saņemtu divsimt pistoļu pret karaļa čeku.

Visu sejas noskaidrojās, tikai Fukē palika tikpat drūms.

—   Kungs, varbūt jūs arī dodaties uz Nanti? — viņš jautāja kapteinim.

—   Es nezinu, kurp es dodos, monsenjor, — d'Artanjans pasmaidīja.

—    Kapteiņa kungs, — Fukē kundze nomierinājusies ieteicās, — jūs taču nedosieties ceļā tik drīz, lai nevarētu mūs pagodināt, vakariņojot kopā ar mums?

—   Tas man būtu liels gods, kundze, bet es ļoti steidzos, jo, kā redzat, atļāvos ielauzties šeit un iztraucēt jūsu vakariņas, gribēdams ātrāk saņemt savu naudu.

—   Pret savu čeku jūs saņemsiet zeltu, — Fukē teica, pasaukdams kalpotāju, kas tūlīt pat aizsteidzās ar d'Artanjana čeku.

—   O, es nemaz neraizējos par naudu; jūsu kantoris ir visdrošākā banka.

Fukē bālajā sejā parādījās mocošs smaids.

—   Vai jūs nejūtaties labi? — de Beljēras kundze jautāja.

—   Lēkme? — viņam pievērsās Fukē kundze.

—   Nē, nekas, pateicos, — superintendants atbildēja.

—   Lēkme? — d'Artanjans pārjautāja. — Vai tad jūs esat slims, monsenjor?

—   Man uznāk drudža lēkmes pēc svinībām Vo.

—   Vai tur vainīgs nakts gaiss kaut kur grotās?

—   Nē, nē; vienkārši satraukums.

—   Karaļa uzņemšanai jūs patērējāt pārāk daudz dvēseles spēku, — Lafontēns mierīgi noteica, pat neapjauzdams, cik zaimojoši skan šie vārdi.

—  Uzņemot karali, nemaz nevar ziedot pārāk daudz dvēseles spēku, to vienmēr ir par maz, — Fukē klusi aizrādīja savam dzejniekam.

—   Lafontēna kungs gribēja teikt: pārāk daudz degsmes, — d'Artanjans laipni un sirsnīgi pārtrauca viņu. — Patiešām, monsenjor, nekad un nekur nav valdījusi tik bezgalīga viesmīlība kā Vo.

Fukē kunga sejā varēja skaidri lasīt, ka ministra izturēšanās pret savu karali stāv augstāk par visām uzslavām, turpretī karalis savam ministram gan neatmaksā ar to pašu.

D'Artanjans atcerējās drausmīgo noslēpumu. No, klātesošajiem to zināja tikai viņš un Fukē; viens no viņiem neiedrošinājās izteikt otram savu līdzjūtību, bet otrs neuzdrīkstējās izteikt apvainojumu.

Kapteinim atnesa divsimt pistoļu, un viņš jau gatavojās aiziet, kad Fukē piecēlās kājās, paņēma glāzi un lika otru iedot d'Artanjanam.

—  Kungs, — viņš teica, — iedzersim par viņa majestātes veselību, lai kas arī nenotiktu!

—  Un uz jūsu veselību, monsenjor, lai kas ari nenotiktu! — d'Artanjans papildināja un izdzēra.

Pēc šiem ļaunu vēstošajiem vārdiem viņš visiem paklanījās un aizgāja. Musketierim atvadoties, visi bija piecēlušies kājās un, kamēr viņš kāpa lejup pa kāpnēm, valdīja klusums, kurā bija dzirdami tikai d'Artanjana soļi un piešu šķindoņa.

—  Vienu brīdi es jau nodomāju, ka viņš ieradies pēc manis, nevis tikai manas naudas, — Fukē sacīja, cenzdamies pasmaidīt.

—   Pēc jums! — draugi iekliedzās. — Dieva dēļ, kāpēc?

—  Mani dārgie draugi, nebūsim lētticīgi; es nepavisam nevēlos salīdzināt vispazemīgāko grēcinieku uz zemes ar Dievu, ko mēs pielūdzam, bet, kā jūs droši vien atceraties, reiz Viņš sasauca savus tuvākos draugus uz maltīti, un tā saucas par svēto vakarēdienu. Tās bija atvadu pusdienas, gluži tāpat kā šovakar mums.

No visām pusēm atskanēja skaļi sašutuma saucieni.

—   Aizveriet durvis, — Fukē palūdza.

Sulaiņi pazuda.

—   Mani draugi, — Fukē turpināja klusinātā balsi, — kas es biju agrāk un kas esmu tagad? Padomājiet un dodiet atbildi. Tāds kā es sāk slīdēt lejup jau tāpēc vien, ka pārstājis kāpt augstāk; ko tad lai saka, kad patiesi notiek lejupslīde? Man vairs nav ne naudas, ne kredīta, bet toties ir vareni ienaidnieki un dārgi, bet tomēr nevarīgi draugi-

—    Ja jau jūs runājat tik atklāti, — Pelisons ieteicās, — tad arī mums jābūt atklātiem. Jā, jūs esat pagalam un steigšus vien tuvojaties savam bankrotam, tāpēc ātrāk apstājieties! Vispirms — cik naudas jums palicis?

—   Septiņsimt tūkstoši livru, — superintendants pasmīnēja.

—   Dienišķā maize, — Fukē kundze čukstēja.

—   Meklējiet atbalstu! — Pelisons iesaucās. — Un bēdziet!

—   Kurp?

—   Uz Šveici, Savoju, vienalga, bet tikai brauciet prom!

—   Ja monsenjors aizbrauks no Francijas, — de Beljēras kundze izdvesa, — tad sāks tenkot, ka viņš juties vainīgs un nobijies.

—    Vēl vairāk, sacīs, ka es esmu paķēris sev līdz divdesmit miljonus.

—   Mēs sāksim rakstīt memuārus, lai attaisnotu jūs pasaules priekšā, — Lafontēns mēģināja pajokot, — tomēr es dodu jums padomu — bēdziet!

—   Es palieku, — Fukē noteica. — Vai tad es par kaut ko esmu vainīgs?

—   Jums ir Belila! — abats Bofors iekliedzās.

—   Es, protams, iegriezīšos tur pa ceļam uz Nanti, — Fukē atbildēja. — Tādēļ pacietību, pacietību un vēlreiz pacietību.

—   Līdz Nantei vēl paies tik daudz laika! — Fukē kundze nopūtās.

—   Jā, es zinu, — superintendants atteica, — bet tur neko nevar darīt! Karalis mani aicina uz apspriedes atklāšanu. Es ļoti labi zinu, ka tas tiek darīts, lai mani pazudinātu, bet atteikties no brauciena — tas nozīmē izrādīt savu nemieru.

—    Lieliski, es atradu līdzekli, kā visu nokārtot! — Pelisons iesmējās. — Jūs brauksiet uz Nanti.

Fukē izbrīnījies paskatījās uz viņu.

—    Brauksiet, bet tikai ar saviem draugiem un savā karietē līdz Orleānai un savā kuģī līdz Nantei; ja jums uzbruks, jūs būsiet gatavs aizstāvēties ar ieročiem rokās vai bēgt, ja radīsies kādi draudi. Vārdu sakot, katram gadījumam jūs paņemsiet līdz visu mūsu naudu, un jūsu bēgšana vienlaikus būs arī pakļaušanās karaļa gribai; nokļuvis līdz jūrai, jūs, kad vien vēlēsieties, pārcelsieties uz Belilu, bet no turienes aiztrauksiet, kur vien gribēsiet, kā ērglis, kas paceļas debesu bezgalībā, ja viņu piespiež pamest ligzdu.

Pelisona sacītais guva vispārēju atbalstu.

—   Dariet gan tā, — Fukē kundze uzrunāja savu vīru.

—   Rīkojieties tā, — de Beljēras kundze lūdza.

—   Tā būs jādara, — Fukē piekrita.

—   Šodien pat!

—   Tūlīt pat!

—   Ar septiņsimt tūkstošiem livru jūs varat atgūt savu īpašumu, — teica abats Fukē. — Kas jums traucēs Belilā apbruņot korsārus?

—   Ja vajadzēs, mēs dosimies atklāt jaunas zemes, — piebilda Lafontēns, apreibis no entuziasma un fantastiskajiem projektiem.

Klauvējiens pie durvīm pārtrauca šo sacenšanos priekpilnās cerībās.

—   Karaļa kurjers! — ceremonijmeistars iesaucās.

Iestājās dziļš klusums, it kā kurjera atnestā vēsts būtu atbilde tikko izlolotajiem projektiem.

Visu skatieni pievērsās namatēvam, kuram nosvlda piere un uznāca īsts drudzis.

Lai pieņemtu viņa majestātes kurjeru, Fukē iegāja savā kabinetā. Istabās un visās dienesta telpās valdīja tik dziļš klusums, ka Fukē balss bija skaidri dzirdama:

—   Labi, kungs, tiks izpildīts.

Pēc mirkļa Fukē aicināja pie sevis Gurvilu, un visi saspringti vēroja, kā viņš šķērso galeriju.

Beidzot Fukē atkal iznāca pie viesiem; jau tā bālā un nomāktā seja bija pārvērtusies līdz nepazīšanai: bālums bija kļuvis pelēcīgs, drūmums izķēmojis sejas vaibstus. Viņš kustējās kā spoks, izstiepis rokas uz priekšu, izkaltušu muti, it kā būtu ēna, kas ieradusies apciemot savus kādreizējos draugus.

Ieraudzījuši viņu, visi ar izbrīna saucieniem pieleca kājās un pieskrēja pie viņa.

Skatīdamies uz Pelisonu, superintendants atspiedās pret Fukē kundzes plecu un paspieda marķīzes de Beljēras ledusauksto roku.

—   Ak Dievs, kas noticis? — viņam taujāja.

Fukē pavēra drudžaini sažņaugtos pirkstus, un no tiem izkrita papīrs. Izbiedētais Pelisons to uztvēra.

Viņš izlasīja ar karaļa roku rakstītās rindas:

„Mans dārgais Fukē kungs, izsniedziet septiņsimt tūkstošus livru no mūsu naudas, kura atrodas Jūsu rīcībā. Nauda mums vajadzīga šodien pat, sakarā ar mūsu ceļojumu.

Zinādami, ka Jums ir sarežģījumi ar veselību, mēs lūdzam Dievu, lai Tas atjauno Jūsu spēkus un veltī Jums savu svēto un nenovērtējamo gādību.

Ludviķis

Uzskatiet šo vēstuli par rīkojumu naudas izsniegšanai."

Zālei pārskrēja šausmu pilni čuksti.

—   Nu! — Pelisons neizturēja. — Tagad vēstule ir pie jums!

—   Jā, tā ir pie manis.

—   Ko jūs darīsiet?

—   Neko, ja jau man ir rīkojums.

—   Bet…

—    Pelison, ja es to pieņēmu, tas nozīmē, ka es izmaksāju naudu, — superintendants vienkārši noteica, bet klātesošie sajuta, ka viņiem sažņaudzas sirds.

—   Jūs izmaksājāt? — Fukē kundze izmisumā metās pie viņa. — Tad jūs esat pagalam!

—   Nav ko lieki tērēt vārdus! — Pelisons viņu pārtrauca. — Vispirms nauda, tad dzīvība! Kāpiet zirgā, monsenjor, un tūlīt!

—   Jūs mūs atstājat! — izmisumā neko neapzinādamās, abas sievietes reizē iesaucās.

—   Monsenjor, glābjot sevi, jūs glābsiet ari visus mūs! Zirgā!

—   Viņš taču nevar lāgā nostāvēt! Skatieties.

—   Ja mēs vilcināsimies… — nesatricināmais Pelisons iesāka.

—   Viņam taisnība, — Fukē čukstēja.

—   Monsenjor! Monsenjor! — Gurvils kliedza, steigšus skriedams augšup pa kāpnēm. — Monsenjor!

—   Kas tad vēl?

—   Kā jūs labi zināt, es pavadīju kurjeru, kurš veda karalim naudu.

—   Jā.

—   Ieradies Palērojālā, es ieraudzīju…

—   Nabaga draugs, mazliet pagaidi, tu esi galīgi aizelsies.

—   Ko jūs redzējāt? — no visām pusēm skanēja nepacietīgi jautājumi.

—   Es redzēju, ka musketieri kāpa zirgos, — Gurvils pabeidza.

—   Nu, vai redzat? Vai te drīkst kaut mirkli vilcināties?

Fukē kundze metās augšup, prasīdama zirgus. De Beljēras kundze viņu apturēja un apskaudama sacīja:

—   Lai viņš varētu izglābties, lūdzu neizrādiet ne mazāko satraukumu, kundze.

Pelisons aizskrēja dot pavēli, lai jūdz zirgus. Pa to laiku Gurvils cepurē vāca visu zeltu un sudrabu, ko izbiedētie un raudošie draugi varēja sameklēt savās tukšajās kabatās, pēdējo godbijīgo žēlastības dāvanu, ko nabagi pasniedza nelaimīgajam.

Uzticamo draugu pa pusei nests, pa pusei vilkts, superintendants beidzot iesēdās karietē.

Pelisons turēja Fukē kundzi, kas bija zaudējusi samaņu. De Beljēras kundze izrādījās izturīgāka un tika simtkārt atalgota: viņai tika Fukē pēdējais skūpsts.

Pelisons steidzīgo aizbraukšanu varēja viegli izskaidrot ar karaļa pavēli, kas aicināja ministrus uz Nanti.

XVII

Kolbēra karietē

Kā jau Gurvils bija redzējis, karaļa musketieri sēdās seglos, lai sekotu savam kapteinim.

Kapteinis pats, nevēlēdamies nekādus traucēkļus, uzticēja brigādi vienam no saviem pailgiem un devās ceļā jāšus ar pasta zirgiem, pavēlējis saviem musketieriem jāt pēc iespējas ātrāk. Tomēr, lai cik ātri viņi ari jāja, savu komandieri musketieri tik un tā nespēja apdzīt.

Jādams pa Kruādeptīšānas ielu, d'Artanjans pamanīja kaut ko, kas lika viņam kļūt domīgam.

Viņš ieraudzīja Kolbēru, kurš iznāca no mājas, lai sēstos karietē, kas viņu jau gaidīja.

Karietē d'Artanjans pamanīja sieviešu cepures, un tā kā viņš pēc dabas bija ziņkārīgs, tad vēlējās uzzināt, kas tās ir par sievietēm, kuru sejas aizsedz šīs cepures.

Viņas bija pieliekušās viena pie otras un par kaut ko sačukstējās, tāpēc, lai kā nākas viņas apskatītu, d'Artanjans virzīja savu zirgu taisni uz karieti, tā kā viņa zābaka piesis aizķēra karieti.

Dāmas izbīlī iekliedzās; viena tikko dzirdami, taču pēc balss d'Artanjans noteica, ka tā ir jauna sieviete; otra sāka tā lādēties, ka, spriežot pēc viņas rupjības un nekaunības, viņai jau bija pāri piecdesmit.

Cepures atvirzījās viena no otras: viena sieviete izrādījās Vanelas kundze, otra — hercogiene de Ševrēza.

D'Artanjans tās pazina, pirms viņas paguva paskatīties uz musketieri.

Kamēr viņas smējās par savām izbailēm un maigi satvēra viena otras roku, kapteinis pie sevis noteica:

«Acīmredzot vecā hercogiene vairs nav tik stingra savu paziņu izvēlē kā kādreiz: viņa luncinās ap Kolbēra mīļāko! Nabaga Fukē! Viņam tas neko labu nesola."

Tad viņš steidzīgi devās prom. Kolbērs iesēdās karietē, un cienījamais trio lēnām aizbrauca pa ceļu, kas veda uz Vensenas mežu.

Pa ceļam hercogiene de Ševrēza aizveda Vanelas kundzi pie viņas vīra un, palikusi divatā ar Kolbēru, ievadīja lietišķu sarunu. Viņas tēmu loks bija neizsmeļams, un, tā kā hercogiene parasti uzsāka sarunu, lai sagādātu citiem ļaunu, bet sev iegūtu labumu, tad viņas sarunas interesēja sarunu biedrus un bija izdevīgas arī viņai pašai.

Viņa pavēstīja Kolbēram, kas bez viņas to, protams, nebūtu zinājis, cik dižs ministrs viņš kļūs un cik nožēlojama niecība būs Fukē. Hercogiene apsolīja, ka tad, kad viņš kļūs par finansu superintendantu, viņa ievedīs Kolbēru vecās franču muižniecības lokā, un pie viena apjautājās, kādas ir viņa domas par Lavaljēru un viņas iespējamo ietekmi uz karali.

De Ševrēzas kundze lielīja Kolbēru, pabāra un galīgi pārsteidza. Viņa deva atslēgu tik daudziem noslēpumiem, ka Kolbēram uz mirkli šķita, ka viņam ir darīšana ar pašu sātanu. Hercogiene pierādīja, ka šodien viņa tur Kolbēru savos nagos tikpat cieši kā vakar Fukē. Kad viņš naivi pavaicāja, kāds iemesls ir hercogienes bezgalīgajam naidam pret superintendantu, viņa savukārt uzdeva pretjautājumu:

—   Bet kāpēc jūs pats tik neganti ienīstat viņu?

—   Kundze, atšķirīgas politiskās sistēmas var radīt domstarpības. Man šķiet, ka Fukē kungs piekopj politiku, kas ir pretrunā ar kroņa interesēm.

De Ševrēzes kundze ministru pārtrauca:

—   Es vairs neturpināšu sarunu par Fukē kungu. Karaļa brauciens uz Nanti pierādīs manu vārdu patiesīgumu. Man Fukē kungs jau ir beigts cilvēks. Jums tāpat.

Kolbērs neatbildēja.

—   Pēc atgriešanās no Nantes, — de Ševrēzes kundze turpināja, — karalis, kas tikai meklē ieganstu, paziņos, ka sapulcē pret viņu slikti izturējušies un izrādījuši pārāk lielu skopumu. Sapulce uz to atbildēs, ka nodokļi ir pārāk apgrūtinoši un superintendants novedis viņus līdz pilnīgai izputēšanai. Karalis visā vainos Fukē kungu. Un tad…

—   Tad?

—   O, viņu gaida nežēlastība. Vai tad jūs man nepiekrītat?

Kolbērs pameta uz hercogieni skatienu, kas pauda: „Ja tā būs tikai nežēlastība, tad jūs gan tur nevarēs vainot."

—   Nepieciešams, lai beidzot tiktu nolemts par jūsu iecelšanu, Kolbēra kungs, — hercogiene sāka steigties. — Vai jūs nepieļaujat, ka pēc Fukē kunga krišanas starp jums un karali var nostāties kāda trešā persona?

—   Nesaprotu, ko jūs ar to gribat teikt.

—   Tūlīt sapratīsiet. Cik tālu sniedzas jūsu godkāre?

—   Man tādas nav.

—   Tādā gadījumā nevajadzēja pazudināt Fukē kungu! Galu galā, vai jūs gāžat Fukē kungu vai ne? Atbildiet beidzot skaidri.

—   Kundze, es nevienu nepazudinu.

—   Tad es atsakos saprast, kādēļ jūs no manis par tik lielu naudu nopirkāt kardināla Mazarīni vēstules, kas attiecas uz Fukē kungu. Tāpat es nesaprotu, kāpēc jūs šīs vēstules iegrūdāt karalim.

Pārsteigtais Kolbērs uzmeta hercogienei neizpratnes pilnu skatienu un stūrgalvīgi atbildēja:

—    Turpretī es, kundze, saprotu vēl mazāk, kāpēc jūs, kas šo naudu saņēmāt, man vēl kaut ko pārmetat.

—   Ak vai, kungs, vajag vēlēties pa īstam pat tādā gadījumā, kad tavu vēlmju objekts ir nesasniedzams, — vecā hercogiene atteica.

—    Tur jau ir tā lieta, — piebilda Kolbērs, kuru apmulsināja šī rupjā loģika.

—   Tātad jūs nevarat piepildīt savas sirds vēlmes? Nu, runājiet taču!

—   Atzīstos, ka man nav izdevies neitralizēt dažas ietekmes, kas iedarbojas uz karali.

—   Ietekmes, kas aizsargā Fukē kungu? Kādas? Pag, es jums palīdzēšu.

—   Lūdzu, kundze.

—   Lavaljēra?

—   O, šī ietekme ir visai nenozīmīga. Lavaljēra neko nesaprot no manām darīšanām un viņai nav īsta spēka. Turklāt Fukē kungs savulaik viņu aplidoja.

—   Tātad, viņu aizstāvēdama, Lavaljēra nomelnos sevi, vai ne?

—   Domāju, ka tā.

—   Vai ir vēl kāda cita ietekme? Varbūt karaliene māte?

—    Viņas majestāte karaliene māte izjūt lielu vājību pret Fukē kungu, un tā postoši ietekmē viņas dēlu.

—   Tā vis nedomājiet, — vecā dāma pasmīnēja.

—  O, — Kolbērs neticīgi novilka, — es par to pārliecinājos pārāk bieži!

—   Agrāk?

—   Vēl pavisam nesen, piemēram, kaut vai Vo. Tieši viņa neļāva karalim arestēt Fukē.

—   Uzskati mainās katru dienu, dārgais Kolbēra kungs. Varbūt tagad viņa vairs nevēlēsies to, ko vēl pavisam nesen.

—   Kāpēc? — Kolbērs brīnījās.

—   Iemesli jums nav svarīgi.

—  Gluži otrādi, pat ļoti. Ja es nebaidītos saniknot viņas majestāti karalieni māti, es ļautu sev pilnu vaļu.

—   Jūs taču būsiet dzirdējis par kādu noslēpumu?

—   Noslēpumu?

—   Varat saukt kā gribat to, par ko es runāju. īsi sakot, karaliene māte necieš visus, kas tā vai citādi piedalījušies šī noslēpuma atklāšanā, un, kā liekas, Fukē kungs pieder pie tiem.

—   Tad jau var cerēt uz karalienes Annas atbalstu?

—   Es nāku tieši no viņas majestātes, un viņa pati man to apgalvoja.

—   Ļoti labi, kundze.

—    Ir vēl kaut kas, ko es varētu jums paziņot; vai jūs pazīstat cilvēku, kas bija Fukē kunga labākais draugs; es runāju par d'Erblē kungu? Ja nemaldos, viņš ir bīskaps.

—   Vannas bīskaps.

—    Tad lūk, d'Erblē kungu, kurš arī zināja šo noslēpumu, karaliene māte liek nesaudzīgi vajāt. Tik nesaudzīgi, ka nāves gadījumā jāatnes viņa galva, lai iegūtu pilnīgu pārliecību, ka šis cilvēks vairs neko nepateiks.

—   Vai tā ir karalienes mātes vēlēšanās?

—   Pavēle.

10-A.Dimā

—  Nu, tad meklēsim d'Erblē kungu.

—   O, mēs zinām, kur viņš ir — Belilā pie Fukē kunga.

—  Tad viņu notvers.

—  Nedomājiet, ka tas ir tik vienkārši, — hercogiene izsmējīgi noteica, — un tik viegli nemētājieties ar solījumiem.

—   Kāpēc, kundze?

—  Tāpēc, ka d'Erblē kungs nav no tiem, ko var noķert, kad vien iegribas.

—  Tātad viņš ir dumpinieks.

—  Ak, Kolbēra kungs, mēs visu mūžu esam bijuši dumpinieki, bet, kā redzat, mūs neviens netvarsta; vēl vairāk — mēs esam tie, kas ķer citus.

Kolbērs apveltīja veco hercogieni ar vienu no saviem neaprakstāmi Jaunajiem skatiem un ne bez diženuma stingri noteica:

—  Tie laiki pagājuši, kad pavalstnieki izcīnīja sev hercogistes, karojot ar Francijas karali. Ja d'Erblē kungs ir sazvērnieks, viņš beigs savu dzīvi uz ešafota. Mums vienalga, vai tas viņa ienaidniekiem ies pie sirds vai ne.

Hercogiene uz mirkli kļuva domīga, izdzirdusi no Kolbēra mutes vārdu „mums". Viņa noprata, ka tagad nāksies rēķināties ar šī cilvēka vārdiem.

Šoreiz Kolbērs bija iekarojis pārsvaru; vēlēdamies to saglabāt, viņš apjautājās:

—  Kundze, vai jūs griežaties pie manis ar lūgumu arestēt d'Erblē kungu?

—   Es? Es jums neko nelūdzu.

—   Tā jau domāju. Ja es esmu kļūdījies, ļausim, lai viss iet savu gaitu. Karalis vēl neko nav teicis. Starp citu, šis bīskaps nav nekāds svarīgais putns! Karalim nav nekāda daļa par viņu! Nē, es ar tādiem sīkumiem nenodarbošos.

Hercogienes naids izpaudās atklāti.

—   Sievietēm viņš ir svarīgs putns, — viņa noteica, — bet karaliene māte ir sieviete. Ja viņa vēlas, lai d'Erblē kungu arestē, tad viņai ir savi iemesli. Turklāt d'Erblē kungs ir tuvs draugs cilvēkam, kas visai drīz kritīs nežēlastībā, vai ne?

—   O, tam nav nekādas nozīmes! Viņu saudzēs, ja vien viņš nav karaļa ienaidnieks. Vai jums tas nav pa prātam? Varbūt… jūs labāk redzētu viņu cietumā, teiksim, Bastīlijā?

—   Man šķiet, ka noslēpums drošāk tiktu aprakts Bastīlijās mūros nekā aiz Belilas nocietinājumiem.

—   Es parunāšu ar karali, un viņš dos man savus norādījumus.

—    Kungs, pa to laiku, kamēr jūs gaidīsiet norādījumus, Vannas bīskaps aizbēgs. Vismaz es viņa vietā darītu tieši tā.

—   Aizbēgs? Kur tad? Ja Francijai arī nepieder visa Eiropa, tad vismaz tā pakļaujas mūsu gribai.

—   Viņš vienmēr pratīs atrast patvērumu. Var redzēt, ka nezināt, ar ko jums ir darīšana. Jūs nepazīstat d'Erblē kungu, tāpat kā nepazināt Aramisu. Tas ir viens no četriem musketieriem, kas nelaiķa karaļa laikā lika drebēt kardinālam Rišeljē un reģenta laikos sagādāja monsenjoram Mazarīni daudz nepatikšanu.

—   Un tomēr, kā viņš to paveiks, ja viņam nav savas paša karaļvalsts?

—   Viņam tāda ir.

—   D'Erblē kungam ir sava karaļvalsts?

—    Kungs, es vēlreiz jums atkārtoju — ja viņam vajadzēs karaļvalsti, tad viņam tāda jau ir vai arī būs.

—  Tā kā jums ir tik svarīgi, lai šis dumpinieks neaizbēgtu, es jums apliecinu, ka tas nenotiks.

—   Kolbēra kungs, Belila ir nocietināta, un to paveicis viņš.

—   Pat ja viņš pats aizstāvēs Belilu, tā tomēr nav nepieejama, un, ja Vannas bīskaps nocietinājies Belilā, nu, tad mēs aplenksim salu, kundze, un notversim bīskapu.

—    Kungs, varat būt pārliecināts, ka jūsu gatavību izpildīt karalienes mātes vēlmes viņas majestāte pratīs novērtēt, un jūs tiksiet atalgots pēc nopelniem. Ko lai es pavēstu karalienei par jūsu plāniem attiecībā uz šo cilvēku?

—   Variet sacīt, ka, tikko viņš būs mūsu rokās, viņu ieslodzīs cietumā un viņam zināmais noslēpums nekad no turienes neiznāks.

—  Lieliski, Kolbēra kungs, tagad mēs varam teikt, ka kopš šī brīža mums ir nesaraujama savienība un es pilnībā esmu jūsu rīcībā.

—   Kundze, tas esmu es, kas gatavs pakalpot jums it visā, ko vien vajadzēs. Ševaļjē d'Erblē ir spāņu spiegs, vai ne?

—   Viņš ir kaut kas vairāk.

—   Slepens sūtnis?

—   Augstāk…

—    Pagaidiet… Karalis Filips III ir visai dievbijīgs. Viņš… viņš ir Filipa III biktstēvs?

—   Vēl augstāk.

—   Velns parāvis! — Kolbērs iekliedzās, tiktāl aizmirsies, ka atļāvās lādēties augstu stāvošas dāmas, karalienes mātes senas draudzenes, pašas hercogienes de Ševrēzas klātbūtnē. — Kas tad viņš ir — jezuītu ordeņa ģenerālis, vai?

—   Man šķiet, ka jūs esat uzminējis, — hercogiene atbildēja.

—   A, kundze, tas nozīmē, ka šis cilvēks pazudinās mūs visus, ja mēs to neizdarīsim. Mums jāpasteidzas.

—    Es domāju tāpat, kungs, tikai neuzdrošinājos izteikt visu līdz. galam.

—    Mums vēl ir paveicies, ka viņš vērsa uzbrukumu pret troni, nevis pret mums, grēciniekiem.

—   Iegaumējiet labi, Kolbēra kungs: d'Erblē kungs nekad nezaudē dūšu, un, ja viņam gadījusies neveiksme, viņš neliksies mierā, kamēr nebūs panācis savu. Ja viņš palaida garām iespēju radīt sev pakļāvīgu karali, tad agri vai vēlu viņš radīs citu, un varat būt pārliecināts, ka šī karaļa pirmais ministrs jūs nebūsiet.

Kolbērs draudoši sarauca uzacis.

—   Kundze, es domāju, ka cietums to atrisinās, un pie tam tādā veidā, kas mūs abus pilnīgi apmierinās.

Par atbildi uz šiem vārdiem Ševrēzas kundze tikai pasmīnēja.

—   Ja tikai jūs zinātu, cik reizes Aramiss iznācis no cietuma, — viņa nopūtās.

—   Šoreiz mēs izdarīsim tā, ka viņš no turienes vairs neiznāks.

—   Jūs laikam esat aizmirsis, ko es jums tikko teicu? Jūs jau aizmirsāt, ka Aramiss ir viens no četriem neuzvaramajiem, no kuriem baidījās pats Rišeljē? Turklāt tais laikos četriem musketieriem trūka visa tā, kas viņiem ir tagad — viņiem nebija ne naudas, ne pieredzes.

Kolbērs iekoda lūpā un klusi ieteicās:

—   Nu, tad mēs atteiksimies no cietuma. Atradīsim tādu vietu, no kuras nespēs izkjūt pat šis neuzvaramais.

—    Lai jums labi veicas, dārgais sabiedrotais! — hercogiene atteica. — Jau ir vēls; vai mums nav laiks atgriezties?

—   Es darītu to mīļuprāt, jo man vēl jāsapošas ceļojumam kopā ar viņa majestāti karali.

—   Uz Parīzi! — hercogiene uzsauca kučierim.

Kariete pagriezās uz Senantuānas priekšpilsētu. Tā šīs pastaigas laikā tika noslēgta savienība, kas nolēma nāvei Fukē pēdējo draugu, Belilas nocietinājumu pēdējo aizstāvi, kādreizējo Marī Mišonas draugu un hercogienes jauniegūto ienaidnieku.

XVIII

Divas gabaras [11]

D'Artanjans aizceļoja; Fukē arī pameta Parīzi. Viņš brauca apbrīnojamā ātrumā, kas aizvien pieauga, pateicoties draugu maigajai gādībai.

Sākotnēji braucienu vai, pareizāk sakot, bēgšanu aptumšoja pastāvīgās bailes no visiem zirgiem un karietēm, kas parādījās bēgļu aizmugurē. Bija gan maz ticams, ka Ludviķis XIV ļautu aizbēgt savam upurim, ja viņš būtu nodomājis to notvert; jaunais lauva jau bija apguvis medību mākslu, turklāt viņam bija pietiekami cītīgi dzinējsuņi, uz kuriem varēja paļauties.

Pamazām šīs bailes izzuda; superintendants tik ātri devās uz priekšu, ka attālums starp viņu un sekotājiem, ja tādi vispār eksistēja, strauji palielinājās, tā ka vairs neviens nevarētu viņu panākt. Lai attaisnotu Fukē negaidīto aizceļošanu, draugi izdomāja lielisku atbildi jebkuram jautājumam, kādu vien varētu uzdot: vai tad superintendants nedodas uz Nanti un vai ātrums, ar kādu viņš to dara, neliecina par viņa uzcītību!

Fukē ieradās Orleānā noguris, bet apmierināts. Tur viņu jau gaidīja lieliska astoņairu gabara, pateicoties cilvēkam, ko viņš bija aizsūtījis ceļā pirms sevis.

Uz šiem diezgan neveiklajiem un platajiem kuģiem, kas līdzinājās gondolām, bija neliela klāja kajīte, kas atgādināja stūres māju, un bez tam vēl viena teltij vai būdai līdzīga telpa kuģa priekšgalā. Tādas ga- baras kursēja pa Luāru starp Orleānu un Nanti; šis ceļojums, kas tagad liktos mocoši ilgs, tolaik bija patīkamāks un ātrāks nekā brauciens pa lielceļu karietēs ar vājām atsperēm un nožēlojamiem pasta zirgiem.

Fukē iekāpa gabarā, un tā tūlīt pat atgāja no krasta. Zinādami, ka viņiem ticis gods vest finansu superintendantu, airētāji centās no visa spēka, jo maģiskais vārds «finanses" solīja bagātīgu atalgojumu, un viņi centās to nopelnīt.

Gabara gandrīz lidoja, šķeldama Luāras ūdeņus. Pieturējās skaidrs laiks un viens no tiem krāšņajiem saullēktiem, kas visu apkārtni ietin rožainā dūmakā, apveltīdams upi ar netraucēta miera un bezrūpības atmosfēru.

Straume un laiva nesa Fukē kā spārni putnu; bez jebkādiem starpgadījumiem viņš nokļuva līdz Božansī.

Superintendants cerēja ierasties Nantē ātrāk par jebkuru citu; tur viņš bija nodomājis satikt nepieciešamos amatvīrus un iegūt svarīgāko apgabalu redzamāko pārstāvju atbalstu; Fukē gribēja kļūt viņiem nepieciešams, kas nenāktos grūti tik spējīgam cilvēkam kā viņš, un tā atvirzīt draudošo katastrofu, ja neizdotos to novērst pavisam.

— Turklāt jūs vai mēs abi kopā Nantē izpētīsim, kādi ir mūsu ienaidnieku nodomi, — Gurvils izteica savas domas, — mums būs sagatavoti zirgi, lai varētu nokļūt līdz nepieejamajam Puatī, laiva, lai tiktu līdz jūrai, bet, ja reiz mēs būsim pie jūras, no turienes nav tālu tāds neieņemams cietoksnis kā Belila. Un, kā jūs redzat, neviens mums neseko un nevajā.

Tiklīdz viņš bija paguvis izteikt šos vārdus, tālumā aiz upes likuma parādījās lielas gabaras masti, kas, tāpat kā viņi, peldēja lejup pa upi.

Ieraudzījuši šo gabaru, Fukē laivas airētāji pārmija izbrīnās pilnus saucienus.

—   Kas noticis? — Fukē apjautājās.

—   Monsenjor, lieta tāda, ka tas patiešām ir kaut kas neredzēts — gabara drāžas kā viesulis, — laivas saimnieks paskaidroja.

Gurvils sarāvās un izgāja uz klāja, lai uzzinātu, kas tur notiek. Fukē palika, kur bijis, taču, slēpdams savas aizdomas, palūdza Gur- vilam:

—   Noskaidrojiet, kas par lietu, dārgais draugs.

Gabara tik tikko parādījās no upes līkuma. Tā peldēja tik strauji, ka atstāja aiz sevis trīsuļojošu, saules apspīdētu baltu putu sliedi.

—   Velns parāvis, kā viņi drāžas! — saimnieks atkārtoja. — Ak tu velns, kā iet uz priekšu! Gan jau viņiem samaksāts kā nākas. Līdz šim es nedomāju, ka kādi airi var būt labāki par mūsējiem, bet šie laikam to man apliecina.

—   Kā gan citādi! — viens no airētājiem iesaucās. — Viņi ir divpadsmit, bet mēs tikai astoņi.

—   Divpadsmit! — Gurvils brīnījās. — Divpadsmit airētāji! Vienkārši neticami!

Astoņi airētāji bija vislielākais skaits uz gabarām, pat karalis apmierinājās ar tādu daudzumu. Šo godu parādīja arī finansu super- intendantam, gan vairāk viņa steidzamā brauciena dēļ, nevis lai parādītu godu.

—   Ko tas nozimē? — Gurvils gudroja, veltīgi cenzdamies saskatīt ceļotājus zem jau labi saskatāmās buraudekla nojumes.

—    Pamatīgi steidzas, — gabaras saimnieks piezīmēja. — Karalis gan tas nav.

Fukē notrīcēja.

—    Kāpēc jūs domājat, ka karaļa tur nav? — Gurvils painteresējās.

—  Vispirms jau tāpēc, ka nav baltā karoga ar lilijām, kas vienmēr plīvo uz karaļa gabarām.

—   Turklāt, — Fukē piebilda, — tāpēc, ka vēl vakar karalis bija Parīzē.

Gurvils uzmeta viņam skatienu, kam vajadzēja paust: „Jūs taču arī tur vakar bijāt."

—  No kā jūs secināt, ka viņi tā steidzas? — viņš jautāja, lai iegūtu laiku.

—  No tā, — saimnieks atbildēja, — ka šie ļaudis noteikti izbrauca daudz vēlāk nekā mēs, bet tagad viņi gandrīz jau mūs panākuši.

—   Bet kas jums teica, ka viņi nav izbraukuši no Božansī vai varbūt pat no Nioras?

—   Lejpus Orleānas mēs neredzējām nevienu ātrgaitas gabaru. Šie cilvēki ceļo no Orleānas un ļoti steidzas, kungs.

Fukē un Gurvils pārmija skatienus. Laivas saimnieks pamanīja viņu nemieru.

Lai maldinātu laivinieku, Gurvils šķietami nevērīgi izmeta:

—   Droši vien tas ir kāds no mūsu draugiem; viņš būs saderējis, ka mūs panāks. Nu ko, liksim, lai viņš zaudē derības, un neļausim gūt virsroku.

Saimnieks vēl nebija paguvis atvērt muti, lai iebilstu, ka tas ir pilnīgi neiespējams, kad Fukē augstprātīgi noteica:

—   Ja kāds mūs grib panākt, tad dosim viņam šo iespēju.

—    Var pamēģināt, monsenjor, — gabaras saimnieks nedroši iebilda. — Ei, jūs tur, kustieties!

—   Nē, — Fukē pavēlēja. — Gluži otrādi, tūlīt pat apstājieties!

—   Monsenjor, tas ir neprāts! — Gurvils čukstēja.

—   Tūlīt apstājieties! — Fukē neatlaidīgi atkārtoja.

Astoņi airi vienlaicīgi sastinga un, pretojoties straumei, sāka airēt atpakaļ. Gabara apstājās.

Otras gabaras divpadsmit airētāji sākumā nepamanīja šo manevru un ar spēcīgiem grūdieniem turpināja dzīt laivu uz priekšu, kamēr tā piepeldēja musketes šāviena attālumā.

Fukē bija slikta redze. Gurvilam traucēja saule, kas spīdēja tieši acīs; tikai laivinieks bija vērīgs, kā jau cilvēks, kas pieradis cīnīties ar satrakotām stihijām, un skaidri saskatīja kaimiņu gabaras pasažierus.

—   Es viņus labi redzu! — viņš iesaucās. — Tur ir tikai divi.

—   Es gan neko neredzu, — Gurvils iebilda.

—   Drīz jūs arī viņus ieraudzīsiet: vēl daži airu vēzieni, un starp mums paliks kādu divdesmit soļu attālums.

Saimnieka vārdi nepiepildījās; otrā gabara izdarīja to pašu, ko pēc Fukē pavēles bija izdarījusi pirmā, un tā vietā, lai tuvotos šķietamajiem draugiem, piepeši apstājās upes vidū.

—   Neko nesaprotu! — saimnieks noteica.

—  Saimniek, jūs varat labi saskatīt tās gabaras pasažierus, tāpēc, iekams mēs neesam attālinājušies no viņiem, pacentieties aprakstīt, kā viņi izskatās.

—   Man likās, ka tur ir divi; tagad es redzu tikai vienu.

—   Kā viņš izskatās?

—   Tumšmatains, ar platiem pleciem un īsu kaklu.

Tobrīd tumšs mākonis aizsedza sauli. Gurvils, kas joprojām skatījās, ar roku sargādams acis no saules, saskatīja meklēto un iedrāzās no klāja Fukē kajītē, satraukti vēstīdams:

—   Tas ir Kolbērs!

—    Kolbērs? — Fukē atkārtoja. — Dīvaini! Nē, tas nav iespējams!

—   Es apgalvoju, ka tas ir tieši viņš un neviens cits; viņš arī pamanīja mani un nozuda priekšgala nojumē. Varbūt viņu sūtījis karalis atvest mums pavēli atgriezties atpakaļ.

—  Tad viņš peldētu tuvāk, nevis stāvētu uz vietas. Kas viņam vajadzīgs?

—   Droši vien viņš mūs izseko.

—    Man nepatīk mīklas! — Fukē iesaucās. — Peldēsim viņam

klāt!

—   Nedariet tā, monsenjor, es jūs lūdzu, neapstājieties; viņa gabara ir pilna ar apbruņotiem cilvēkiem.

—   Vai jūs patiešām domājat, ka viņš mani arestēs? Kāpēc tad viņš to nedara?

—  Monsenjor, es domāju, ka nav jūsu cienīgi pašam iet pretī kaut kam, pat ja tā būtu jūsu bojāeja.

—   Vai lai paciešu, ka man seko kā noziedzniekam?

—   Nekas neliecina, ka jums seko; mazliet pacietības, monsenjor.

—   Ko tad lai darām?

—   Vairs neapstāsimies; jūs tik ātri dodaties uz priekšu vienīgi tāpēc, ka vēlaties ātrāk izpildīt karaļa pavēli. Vajadzēs airēt cītīgāk. Drīz viss kļūs skaidrs.

—   Tiesa gan. Lai viņi turpina stāvēt, braucam! Sāciet!

Pēc saimnieka mājiena airētāji atkal ķērās pie airiem: atpūtušos cilvēku kopīgiem spēkiem dzītais kuģis ātri aiztraucās pa upi. Fukē gabara vēl nepaguva attālināties ne simt soļu, kad otrs, divpadsmitairu kuģis, arī sāka kustēties. Šī sacensība turpinājās visu dienu; attālums starp kuģiem ne palielinājās, ne samazinājās.

Pievakarē Fukē nolēma izzināt sava vajātāja nodomus. Viņš pavēlēja airētājiem stūrēt uz krastu, it kā gribētu tur izkāpt; Kolbēra gabara atkārtoja viņu manevru un ari šķērsām straumei devās uz to pašu krastu.

Gadījās tā, ka vietā, kur Fukē it kā gribēja izkāpt, Lanžē pils zirgu puisis veda pa ziedošo piekrastes pļaviņu trīs zirgus. Droši vien divpadsmitairu gabaras ļaudis nodomāja, ka zirgi sagatavoti bēgšanai un Fukē dodas pie tiem, jo četri vai pieci ar musketēm bruņoti vīri izlēca krastā.

Fukē jutās apmierināts, ka piespiedis ienaidnieku nodemonstrēt savus nodomus un, kā saka, ņēma to vērā. Tad viņš pavēlēja turpināt braucienu. Kolbēra viri atgriezās uz kuģa, un sacensība starp abām gabarām atsākās ar jaunu sparu.

Redzēdams notiekošo, Fukē sajuta, ka briesmas jau ir pavisam tuvu, un tikko dzirdamā balsī pravietiski izteica:

—  Nu, Gurvil, vai es mūsu pēdējo vakariņu laikā neteicu, ka esmu tuvu bojāejai?

—   O, monsenjor!

—   Šie abi kuģi, kas neatlaidīgi seko viens otram un sacenšas savā starpā, it kā Kolbērs un es cīnītos par balvu sacensībās, vai tikai tie nav mūsu likteņu iemiesojums un vai tu, manu labo Gurvil, nedomā, ka Nantē vienu no mums sagaida gals?

—    Šīs sacensības iznākums tomēr nav skaidrs, — Gurvils iebilda. — Jūs stāsieties ģenerālsapulces priekšā un skaidri parādīsiet visiem, kas jūs esat; jūsu talants un daiļrunība kalpos kā zobens un vairogs, un jūs varēsiet aizsargāties, varbūt pat uzvarēt. Bretoņi vēl jūs nepazīst; lai viņi iepazīstas ar jums, un jūs uzvarēsiet. O, Kolbēram jāuzmanās, jo viņa gabara var apgāzties tikpat viegli kā jūsējā! Tās abas traucas ārkārtīgi ātri; tiesa gan, viņa laiva nedaudz ātrāk kā jūsējā; paskatīsimies, kura pirmā uzskries sēklī.

Fukē saņēma Gurvila roku un noteica:

—    Mans draugs, viss jau ir iepriekš nolemts; atcerēsimies sakāmvārdu: «Pirmajam vienmēr taisnība". Starp citu, jādomā, ka Kolbērs nemaz nevēlas mani apdzīt. Viņš ir ļoti piesardzīgs cilvēks, šis Kolbērs.

Viņam bija taisnība. Abas gabaras līdz pašai Nantei novēroja viena otru.

Kad Fukē laiva jau piestāja krastā, Gurvils vēl joprojām turpināja cerēt, ka viņam nekavējoties izdosies atrast Nantē patvērumu Fukē un sagatavot visu, ja gadījumā vajadzētu bēgt.

Pie pašas piestātnes otrais kuģis tomēr panāca pirmo, un Kolbērs, izkāpis krastā, piegāja pie Fukē un paklanījās visdziļākajā godbijībā. Tas izskatījās pārāk uzkrītoši, un cieņas apliecinājumi bija tik uzsvērti, ka ap viņiem krastmalā tūlīt pat saradās pūlis.

Fukē saglabāja pilnīgu pašsavaldīšanos; viņš saprata, ka savas godības pēdējos mirkļos viņam ir pienākums pašam pret sevi un viņš nedrīkst aizmirst pašcieņu. Fukē uzskatīja — ja jau viņam lemts krist, tad jākrīt no tāda augstuma, lai kritienā nospiestu vismaz kādu ienaidnieku. Ja blakus atrodas Kolbēra kungs, tad jo ļaunāk Kolbēra kungam.

Piegājis tuvāk, superintendants apvaicājās, nicinoši piemiegdams acis:

—   Tātad tas esat jūs, Kolbēra kungs?

—   Lai jūs sveiktu, monsenjor.

—   Jūs bijāt šai gabarā?

Viņš norādīja uz slaveno divpadsmitairu upes kuģi.

—  Jā, monsenjor.

—    Divpadsmit airētāji? Kāda izšķērdība, Kolbēra kungs. Kādu brīdi es domāju, ka tur atrodas karaliene māte vai pats karalis.

—   Monsenjor… — Kolbērs nomurmināja, koši pietvīcis.

—  Šis ceļojums izmaksās dārgi tiem, kas par to maksā, intendanta kungs, — Fukē turpināja. — Tomēr galu galā jūs esat šeit, un tas ir pats galvenais. Starp citu, man gan bija tikai astoņi airētāji, bet, kā redzat, es tomēr esmu ieradies nedaudz ātrāk.

Fukē uzgrieza Kolbēram muguru, atstādams pēdējo neziņā, vai pirmā gabara pamanījusi otrās manevrus vai ne. Katrā ziņā viņš nesagādāja Kolbēram apmierinājumu, izrādot, ka baidās no viņa.

Ar tik dziļu nicinājumu apveltītais Kolbērs nemaz nesamulsa.

—  Es ierados mazliet vēlāk par jums, monsenjor, jo apstājos katrreiz, kad to darījāt jūs, — viņš atteica.

—   Kāpēc, Kolbēra kungs? — Fukē iesaucās, saniknots par tādu nekaunību. — Jums taču bija vairāk cilvēku, kāpēc tad jūs nepanācāt un neapdzināt mani?

—   Aiz godbijības, — intendants paklanījās līdz pašai zemei.

Fukē iekāpa karietē, kas nezin kāpēc bija atsūtīta no pilsētas, un

liela pūļa pavadībā devās uz Nantes rātsnamu, kur jau vairākas dienas ar satraukumu gaidīja sapulces atklāšanu.

Tiklīdz Fukē bija iekārtojies rātsnamā, Gurvils aizgāja uz pilsētu, cerēdams sagādāt zirgus ceļam uz Puatjē un Vannu, kā arī laivu Pem- befā. Viņš veltīja šiem sagatavošanās darbiem daudz pūļu un pašaizliedzības, turklāt paturot tos dziļā noslēpumā, tā ka Fukē, kuru mocīja drudzis, vēl nekad nebija tik tuvu glābšanās iespējai kā šais stundās, bet visu izjauca tikai cilvēku plānu dižais sagrāvējs — nejaušība.

Naktī pilsētā izplatījās baumas, ka monsenjors brauc ar pasta zirgiem, pie tam lielā ātrumā, un ieradīsies jau pēc desmit divpadsmit stundām. Pūlis, kas bija sapulcējies karaļa sagaidīšanai, ar skaļiem saucieniem sveica musketierus, kuri ieradās kopā ar savu komandieri d'Artanjana kungu un tika nostādīti goda sardzē visos posteņos.

Kā vienmēr izcili pieklājīgs, d'Artanjans ap desmitiem no rīta ieradās pie Fukē, lai apliecinātu superintendantam savu cieņu. Kaut gan ministru mocīja drudža lēkme un viņš mirka vienos sviedros, Fukē tomēr lika pieņemt d'Artanjanu, kuru apbūra viņam parādītais gods, kā lasītājs varēs pārliecināties, uzzinājis par viņu abu sarunu.

XIX

Draudzīgi padomi

Piegājis pie gultas, kurā gulēja drudža nomocītais Fukē, d'Artanjans ieraudzīja cilvēku, kas tveras pie aizejošās dzīves un cītīgi sargā smalko dzīvības pavedienu, tik neizturīgu un neaizsargātu pret šīs pasaules triecieniem un asajiem stūriem. Ieraudzījis durvīs d'Artanjanu, superintendants ar viņu sirsnīgi sasveicinājās.

—   Sveicināti, monsenjor, — d'Artanjans atbildēja. — Kā jūtaties pēc brauciena?

—   Pateicos, diezgan labi.

—   Un kā ar drudzi?

—   Diezgan slikti. Redzat, es nepārtraukti dzeru. Tūlīt pēc ierašanās Nantē es uzliku vietējiem iedzīvotājiem kontribūciju — zāļu novārījumus.

—   Vispirms jums vajag izgulēties, monsenjor.

—   Velns pparāvis, es labprāt gulētu, dārgais d'Artanjana kungs,

ja…

—   Kas tad traucē?

—   Pirmām kārtām jūs, kaptein.

—   Es! Ak, monsenjor!..

—    Protams. Vai jūs varbūt arī Nantē ieradāties pie manis pēc karaļa pavēles, tāpat kā Parīzē?

—   Dieva dēļ, lieciet mierā karali, monsenjor! Tajā dienā, kad es atnākšu pēc karaļa pavēles, lai darītu to, ko jūs minējāt, apsolu, ka nelikšu jums mocīties minējumos. Es uzlikšu roku uz zobena, kā prasa noteikumi, un vissvinīgākajā balsī paziņošu: «Monsenjor, karaļa vārdā es jūs arestēju!"

Fukē pret savu gribu sarāvās: temperamentīgā gaskoņa balss skanēja pārāk vareni un dabiski. Notikuma inscenējums bija gandrīz tikpat baismīgs kā pats notikums.

—  Jūs apsolāt, ka būsiet pret mani tik atklāts?

—   Lieku ķīlā savu godu! Ticiet man, mēs vēl esam ļoti tālu no

tā.

—  Kāpēc jūs tā domājat, d'Artanjana kungs? Ja runājam par mani, tad es domāju pretējo.

—   Es neko tādu neesmu dzirdējis.

—   Ko jūs! — Fukē noteica.

—  Nē taču, jūs esat jauks cilvēks, kaut ari jūs moka drudzis. Karalis nevar un nedrīkst pieļaut, lai viņam kavētu izjust pret jums visdziļāko mīlestību.

Fukē saviebās:

—   Vai Kolbēra kungs arī mīl mani tāpat, kā jūs stāstāt?

—    Es nerunāju par Kolbēra kungu. Tas ir izņēmums. Iespējams, viņš jūs nemīl; tomēr, velns parāvis, vāvere var paglābties no zalkša, ja vien to vēlas.

—  Goda vārds, jūs runājat ar mani kā draugs, un zvēru pie savas dzīvības, ka vēl nekad neesmu sastapis tik gudru un cēlsirdīgu cilvēku kā jūs!

—   Jūs esat pārāk laipns. Vai jūs gaidījāt šo rītu, lai pagodinātu mani ar tādu komplimentu?

—   Cik gan mēs varam būt akli! — Fukē nomurmināja.

—   Jūs sākat aizsmakt. Iedzeriet, monsenjor, iedzeriet.

Viņš patiesā draudzībā pasniedza superintendantam tasi ar zāļu novārījumu; Fukē to paņēma un pateicās ar laipnu smaidu.

—   Kaut kas tāds var notikt tikai ar mani, — musketieris sacīja. — Es pavadīju jūsu acu priekšā garus desmit gadus, turklāt tie bija gadi, kad jūs apgrozījāt zelta kalnus. Tikai pensijās vien jūs izmaksājāt gadā četrus miljonus un nekad neiedomājāties par mani. Un lūk, tagad jūs pamanāt, ka arī es esmu pasaulē, pamanāt brīdī…

—   Manas krišanas brīdī, — Fukē viņu pārtrauca. — Tas tiesa, dārgais d'Artanjana kungs.

—   Tā es neteicu.

—   Bet jūs tā domājāt, un tas ir galvenais. Varat man ticēt — ja es kritīšu, nepaies neviena diena, kad es atkal un atkal neatkārtošu, triekdams galvu pret sienu: «Neprātīgais! Aklā niecība! Tev blakus bija d'Artanjana kungs, un tu neizmantoji viņa draudzību! Tu viņu nepadarīji bagātu!"

—    Jūs pārspīlējat manas labās īpašības, bet es tomēr esmu sajūsmā par jums.

—   Lūk, vēl viens cilvēks, kurš nepiekrīt Kolbēra kunga domām.

—    Ir nu gan jums piesējies tas Kolbērs! Vēl ļaunāk kā drudža lēkme.

—   Ā, man ir iemesls. Spriediet pats.

Fukē izstāstīja musketierim par gabaru sacensību un finansu intendanta liekulīgo izturēšanos.

—   Vai tā nav manas bojāejas visskaidrākā zīme?

D'Artanjans kļuva nopietns.

—   Taisnība, — viņš piekrita. — Un pie tam slikti ož, kā mēdza teikt de Trcvila kungs.

Viņš pievērsa Fukē savu gudro un izteiksmīgo skatienu.

—   Vai nav tā, d'Artanjana kungs, ka es esmu nolemts bojāejai? Vai tad karalis neatsūtīja mani uz Nanti, lai es būtu tālu no Parīzes, kur man tik daudzi ir pateicību parādā, un lai varētu ieņemt Belilu?

—   Kur atrodas d'Erblē kungs, — musketieru kapteinis piebilda.

Fukē pacēla galvu.

—   Ja runājam par mani, monsenjor, — d'Artanjans turpināja, — varu jums galvot, ka manā klātbūtnē karalis par jums nav teicis nevienu naidīgu vārdu.

—   Vai tā ir taisnība?

—   Jā. Bet, taisnību sakot, karalis, sūtīdams mani šurp, lika, lai neko nesaku de Ževra kungam.

—   Manam draugam.

—   Jā, monsenjor, de Ževra kungam, — musketiera acis runāja pavisam ko citu nekā lūpas. — Bez tam karalis lika man ņemt līdz musketieru brigādi, kas ir acīmredzami lieki, ja valstī valda pilnīgs miers.

—   Brigādi? — Fukē pārvaicāja, pasliedamies uz elkoņa.

—   Deviņdesmit sešus jātniekus, monsenjor, tādu pašu skaitu, kāds bija arestējot de Šalē kungu, de Senmaru un Monmoransī.

—  Un vēl? — Fukē kļuva uzmanīgs.

—  Vēl viņš deva veselu virkni nenozīmīgu pavēļu, kaut ko tamlīdzīgu: «Apsargāt pili, apsargāt katru telpu, neļaut nevienam de Ževra kunga gvardam stāvēt sardzē". Jūsu drauga de Ževra kunga!

—  Un kādas pavēles dotas attiecībā uz mani? — Fukē iesaucās.

—   Par jums, monsenjor, neviena paša vārda.

— D'Artanjana kungs, runa ir par manu godu, varbūt pat dzīvību. Vai jūs mani nemānāt?

— Es?.. Kāpēc? Vai tad jums kaut kas draud? Pag… vēl ir pavēle, kas attiecas uz karietēm un laivām… bet tā nevar attiekties uz jums. Vienkāršs policijas piesardzības pasākums.

—   Kāda, kaptein, kāda?

—  Pavēle neizlaist no Nantes ne zirgus, ne laivas bez paša karaļa parakstītas pavēles.

—  Mans Dievs! Bet…

D'Artanjans pasmīnēja.

—   Šī pavēle stāsies spēkā tikai pēc karaļa ierašanās; tā kā jūs redzat, monsenjor, šī pavēle ne mazākā mērā neattiecas uz jums.

Fukē kļuva domīgs, d'Artanjans izlikās, ka nemana viņa rūpju pilno seju.

— Tā kā es jums paziņoju saņemto pavēļu saturu, tad secinājums ir acīmredzams: es esmu labvēlīgi noskaņots pret jums un cenšos jūs pārliecināt, ka neviena pavēle nav vērsta tieši pret jums.

—   Protams, — Fukē izklaidīgi noteica.

—   Atkārtosim vēlreiz, — kapteinis teica, skatīdamies Fukē tieši acīs. — īpaši stingra apsardze pilij, kurā jūs apmetīsieties, vai ne? Vai jūs zināt šo pili?.. Ak, monsenjor, tā ir īsts cietums! De Ževra kungs, kuram ir tas gods būt jūsu draugam, tiek pilnīgi atstādināts… Sargposteņi pie pilsētas vārtiem un uz upes, bet tikai pēc karaļa ierašanās… Ziniet, Fukē kungs, ja jūsu vietā būtu nevis viena no karalistes svarīgākajām personām, bet kāds cits cilvēks, kura sirdsapziņa nav sevišķi mierīga, tad es sakompromitētu sevi uz mūžīgiem laikiem? Brīnišķīga izdevība katram, kas vēlas bēgt! Ne policijas, ne apsardzes, ne kādu sevišķu pavēļu; brīva upe, ceļš uz visām četrām debespusēm, pie tam vēl d'Artanjana kungs, kura pienākums apgādāt ar zirgiem, ja viņam to pieprasīs! Tam visam jūs jānomierina, Fukē kungs; karalis man nedotu tādu brīvību, ja viņam būtu ļauni nodomi. Pavisam nopietni, Fukē kungs, prasiet no manis visu, kas var sagādāt jums prieku: esmu jūsu rīcībā. Ja jūs tam piekritīsiet, tad izdariet man vienu vienīgu pakalpojumu — ja gadījumā dosieties uz Belilu, pasveiciniet Aramisu un Portosu. Jums ir visas iespējas doties ceļā nekavējoties šai pašā mirklī, nenovelkot rītasvārkus, kas jums pašlaik mugurā.

To pateicis un pavadījis savus vārdus ar zemu paklanīšanos, musketieris, kura acis joprojām pauda labvēlīgu līdzjūtību, izgāja no istabas un nozuda.

Viņš vēl nebija nonācis līdz priekštelpai, kad Fukē neprātīgā satraukumā parāva zvana auklu un pavēlēja:

—   Zirgus! Gabaru!

Neviens neatbildēja. Superintendants bez citu palīdzības uzvilka mugurā pirmo apģērba gabalu, kas pagadījās.

—    Gurvil!.. Gurvil!.. Gurvil!.. — viņš pasauca, bāzdams kabatā pulksteni.

Nemitīgi zvanīdams, Fukē atkārtoja:

—   Gurvil!.. Gurvil!..

Bāls un aizelsies parādījās Gurvils.

—   Braucam! Tūlīt pat braucam! — superintendants uzsauca, ieraudzījis viņu.

—   Par vēlu! — nelaimīgā superintendanta uzticamais draugs izdvesa.

—   Par vēlu! Kāpēc?

—   Paklausieties.

No laukuma pils priekšā bija dzirdamas fanfaras un bungu rīboņa.

—   Ko tas nozīmē, Gurvil?

—   Karaļa ierašanos, monsenjor.

—   Karaļa?

—    Karaļa, kas traucies bez atpūtas, nodzinis neskaitāmus zirgus un ieradies astoņas stundas agrāk, kā jūs gaidījāt.

—   Mēs esam pagalam! — Fukē čukstēja. — Labo d'Artanjan, tu pārāk vēlu mani brīdināji!

11 - A.Dimā

Karalis patiešām jau bija ieradies pilsētā; drīz no nocietinājumiem atskanēja lielgabala šāviens, un tam atbildēja otrs no kuģa, kas bija noenkurots upē.

Fukē sadrūmis ataicināja savus sulaiņus un lika apģērbt sevi svētku tērpā.

Stāvēdams aiz nolaistiem aizkariem, viņš no sava loga redzēja ļaužu pūli un lielu karavīru pulku, kas neticamā kārtā parādījās tūlīt aiz sava valdnieka. Karali ar lielu svinīgumu pavadīja līdz pilij, un Fukē ievēroja, ka viņš nokāpj no zirga vārtu priekšā un pasaka kaut ko pie auss d'Artanjanam, kurš turēja pavadu.

Kad karalis bija pazudis vārtu velvē, d'Artanjans devās uz Fukē namu, bet tik lēni un ik pa brīdim apstādamies pārmīt kādu vārdu ar musketieriem, kas stāvēja sardzē pie pils mūriem, tā ka varēja domāt — viņš skaita soļus un sekundes pirms izpildīt uzlikto pienākumu.

Fukē atvēra logu, vēlēdamies uzrunāt viņu, kamēr musketieris vēl bija pagalmā.

—   Ā! — ieraudzījis viņu, d'Artanjans iesaucās. — Jūs vēl esat mājās, monsenjor?

Šis „vēl" uzskatāmi parādīja Fukē, cik daudz pamācību un derīgu padomu slēpās musketiera pirmajā apciemojumā.

Superintendants tikai nopūtās un atbildēja:

—   Jā, kungs, karaļa ierašanās izjauca dažus manus plānus.

—   Tātad jūs zināt, ka karalis tikko ieradās?

—   Es viņu redzēju; vai šoreiz jūs nākat viņa vārdā, kungs?..

—   Apjautāties par jūsu veselību un, ja jūs nebūtu pārāk slims, tad lūgt ierasties pilī.

—   Tūlīt, d'Artanjana kungs, es būšu nekavējoties.

—    Ko lai dara, — kapteinis atbildēja, — tagad, kad karalis jau ir šeit, vairs nav ne pastaigu, ne brīvas izvēles; tagad mums visiem jāpakļaujas pavēlei — jums tāpat kā man un man tāpat kā jums.

Fukē vēlreiz nopūtās, iekāpa karietē — viņš jutās ļoti vārgs — un devās uz pili d'Artanjana pavadībā, kura pieklājība tagad iedvesa šausmas pretēji vēl nesenajai nepiespiestībai un mierinošajai ietekmei.

XX

Kā karalis Ludviķis xiv nospēlēja savu neapskaužamo lomu

Kad Fukē izkāpa no karietes, lai dotos uz Nantes pili, pie viņa pienāca nepazīstams cilcēks no pūļa un dziļā godbijībā pasniedza viņam vēstuli.

D'Artanjans negribēja ļaut nepazīstamajam uzsākt sarunu ar Fukē, tāpēc aizdzina to, bet sūtījums tomēr tika nodots adresātam.

Fukē atvēra vēstuli un izlasīja; acumirkli viņa sejā parādījās izbīlis, ko pamanīja arī d'Artanjans. Fukē ielika papīru portfelī, kas viņam bija līdz, un turpināja ceļu uz karaļa apartamentiem.

Caur mazajiem lodziņiem, kas atradās katrā torņa stāvā, d'Artanjans, kāpdams pa kāpnēm aiz Fukē, ievēroja, ka cilvēks, kas bija iedevis vēstuli, pameta visapkārt skatienu un deva zīmi dažiem cilvēkiem uz laukuma, kuri pēc tam nozuda apkārtējās ieliņās un tur atkārtoja mūsu pieminētā noslēpumainā svešinieka doto zīmi.

Fukē lika pagaidīt uz terases, no kuras neliels gaitenis veda uz karaļa kabinetu.

D'Artanjans apdzina superintendantu, kam visu laiku bija godbijīgi turējies aiz muguras, un pirmais pārkāpa karaļa kabineta slieksni.

—   Vai izdarījāt? — pie viņa vērsās Ludviķis XIV, kas, ieraudzījis musketieri, pārklāja papīriem piekrauto galdu ar lielu zaļu auduma gabalu.

—   Pavēle izpildīta, jūsu majestāte!

—   Un Fukē kungs?

—   Superintendanta kungs man seko.

—   Pēc desmit minūtēm ievediet viņu, — karalis noteica, ar rokas mājienu atlaizdams d'Artanjanu.

Kapteinis izgāja, bet viņš vēl nebija paguvis ne soli spert gaitenī, kura galā gaidīja Fukē, kad karaļa zvaniņš aicināja musketieri atpakaļ.

—   Vai viņš nebrīnījās? — karalis jautāja.

—   Kas, jūsu majestāte?

—    Fukē, — karalis atkārtoja, pat nepiebilzdams vārdu „kungs". Tas pārliecināja kapteini, ka viņa aizdomas ir pamatotas.

—   Nē, jūsu majestāte, — viņš atbildēja.

—   Labi.

Ludviķis jau otro reizi atlaida d'Artanjanu.

Fukē palika uz terases, kur pavadonis viņu bija atstājis. Viņš vēlreiz pārlasīja zīmīti. Tajā bija rakstīts:

„Pret jums kaut kas tiek perināts. Varbūt to neuzdrošināsies izdarīt pilī; tādā gadījumā tas notiks, kad atgriezīsieties mājās. Nams jau ir musketieru aplenkts. Iekšā neejiet; aiz esplanādes jūs gaida balts zirgs."

Fukē pazina sava padevīgā Gurvila rokrakstu. Baidīdamies, ka tā varētu kaitēt viņa uzticamajam draugam, ja ar viņu notiktu nelaime, superintendants rūpīgi saplēsa zīmīti sīkos gabaliņos un izmeta pār terases margām.

D'Artanjans pienāca viņam klāt tobrīd, kad Fukē vēroja pēdējo gabaliņu lidojumu, kurus aiznesa gaisa plūsma.

—   Kungs, — viņš uzaicināja, — karalis jūs gaida.

Fikē apņēmīgi iesoļoja gaitenī, kur strādāja de Briēns un Rozs, bet zemā krēslā turpat sēdošais de Senteņjans šķita gaidām pavēles, iespiedis zobenu starp ceļgaliem un žāvādamies drudžainā nepacietībā.

Fukē likās savādi, ka parasti pret viņu tik uzmanīgie un pat iztapīgie de Briēns, Rozs un de Sentenjans tikko manāmi atrāvās, kad viņš, superintendants, gāja garām. Bet kādu gan citu attieksmi no galminiekiem varēja gaidīt tas, kuru karalis sauca vienkārši par Fukē?

Superintendants augsti pacēla galvu un pēc tam, kad zvaniņš ziņoja, ka viņu izsauc, iegāja pie karaļa, stingri nolēmis neliekties neviena priekšā.

Karalis nepieceldamies pameta viņam ar galvu un dzīvespriecīgi apjautājās:

—   Kā klājas, Fukē kungs?

—   Patlaban man ir drudzis, bet es pilnībā esmu mana karaļa rīcībā.

—   Labi. Rīt notiks sapulce. Vai jūsu runa ir gatava?

Fukē izbrīnījies paskatījās acīs karalim.

—    Nē, jūsu majestāte, bet es teikšu runu bez iepriekšējas sagatavošanās. Es šīs lietas zinu tik pamatīgi, ka man tas nebūs grūti. Man jums kaut kas jājautā, jūsu majestāte. Vai atļausiet?

—   Lūdzu!

—  Kāpēc jūsu majestāte jau Parīzē nebrīdināja par runu savu pirmo ministru?

—   Jūs bijāt slims, un es negribēju jūs nogurdināt.

—  Mani nekad nenogurdina neviens darbs vai paskaidrojumi, jūsu majestāte, un ja jau pienācis brīdis lūgt tos manam karalim…

—   O, Fukē kungs! Kādus paskaidrojumus jūs no manis gaidāt?

—  Par jūsu majestātes nodomiem, kas attiecas uz mani personīgi.

Karalis nosarka.

—   Mani ir apmelojuši, — Fukē turpināja, — un man jāgriežas pie karaļa taisnās tiesas, lai tā izmeklē man izvirzītos apvainojumus.

—   Fukē kungs, jūs veltīgi par to runājat; ko es zinu, to es zinu.

—  Jūsu majestāte var zināt tikai to, ko stāstījuši citi, bet tā kā es neesmu neko teicis, kamēr citi runājuši ar jūsu majestāti neskaitāmas reizes…

—   Par ko jūs runājat? — karalis steidzās ātrāk pabeigt šo sev ārkārtīgi nepatīkamo sarunu.

—   Pāriešu pie faktiem, jūsu majestāte; es vainoju kādu personu par to, ka tā nomelno mani jūsu acīs.

—   Neviens, Fukē kungs, jūs nenomelno. Turklāt man nepatīk, ja citus apvaino.

—   Bet, ja pret mani vērš indīgus apvainojumus…

—   Mēs pārāk daudz par to runājam.

—   Vai jūsu majestāte nevēlas dot man iespēju attaisnot sevi?

—   Es vēlreiz atkārtoju, ka jūs ne par ko nevainoju.

Fukē soli atkāpās un viegli palocījās.

„Nav nekādu šaubu, — viņš nodomāja, — karalis jau ir izlēmis. Tik nepiekāpīgi izturas tikai tāds, kurš vairs nevar atkāpties. Patlaban tikai aklais varētu nepamanīt briesmas, un būtu pēdējā muļķība nemēģināt no tām izbēgt."

Viņš atkal uzrunāja karali:

—    Vai jūsu majestāte lika mani atsaukt, lai uzdotu kādu pienākumu?

—   Nē, Fukē kungs, — lai dotu jums padomu.

—   Es godbijīgi uzklausu jūsu majestāti.

—  Atpūtieties, Fukē kungs, pataupiet spēkus: sapulču sesija nebūs ilgstoša, un pēc tam, kad mani sekretāri to slēgs, es gribu, lai divas nedēļas neviens visā Francijā nerunā par darīšanām.

—   Vai karalis neko nevēlas paziņot par šo sapulci?

—   Nē, Fukē kungs.

—   Man, finansu superintendantam?

—   Lūdzu, atpūtieties. Tas ir viss, ko es jums gribēju pateikt, Fukē kungs.

Fukē iekoda lūpā un nodūra galvu. Kā redzams, viņš apsvēra kādu domu, kas to satrauca. Viņa nemiers pārņēma arī karali.

—   Varbūt jūs esat neapmierināts ar priekšā stāvošo atpūtu, Fukē kungs? — karalis jautāja.

—   Jā, jūsu majestāte, es neesmu pieradis atpūsties.

—   Jūs taču esat slims un jums jāārstējās.

—   Jūsu majestāte teica, ka man rīt jāsaka runa?

Karalis neatbildēja; pēkšņais jautājums viņu bija apmulsinājis.

„Ja es izrādīšu bailes, — Fukē domāja, — tad esmu pagalam. Ja nu viņš pasaka kaut ko bargu, ja sadusmojas vai vismaz izliekas nikns, tad kā lai es izkļūstu no šīs situācijas? Rīkosimies ar laipnību. Skaidrs, ka Gurvilam bija taisnība."

—   Jūsu majestāte, ja jau jūs parādāt man žēlastību un tik laipni rūpējaties par manu veselību un pat atbrīvojat no visiem darbiem, tad atbrīvojiet arī no rītdiena^ sanāksmes. Es pavadīšu dienu gultā un lūgšu, lai jūsu majestāte atsūta man savu ārstu un es varētu izmēģināt vēl kādas zāles, kas uzveiktu nolādēto drudzi.

—    Lai notiek pēc jūsu prāta, Fukē kungs. Rītdien jūs saņemat brīvdienu, pie jums tiks nosūtīts ārsts, un jūsu veselība noteikti uzlabosies.

—  Pateicos, jūsu majestāte, — Fukē paklanījās. Tad viņš, kā kaut ko izlēmis, atsāka sarunu: — Vai man tiks sagādāts prieks aizvest karali uz manu Belilu?

Viņš ieskatījās Ludviķim tieši acīs, lai redzētu, kādu iespaidu radīs viņa priekšlikums.

Karaļa seja atkal pietvīka.

—   Vai jūs ievērojāt, ka teicāt: uz manu Belilu? — Ludviķis jautāja, pūlēdamies pasmaidīt.

—   Tā bija, jūsu majestāte.

—   Vai tad jūs esat aizmirsis, ka Belilu atdevāt man? — karalis turpināja it kā pa jokam.

—   Taisnība, jūsu majestāte. Toreiz jūs manu dāvanu nepieņēmāt, tāpēc tagad dosimies turp, lai nodotu to jūsu īpašumā.

—   Esmu ar mieru.

—   Tas vienlīdz atbilstu gan maniem, gan jūsu nodomiem, un es nemaz nespēju izteikt, jūsu majestāte, cik es biju laimīgs un lepns, redzēdams, ka viss karaļa karaspēks ieradies no Parīzes, lai piedalītos šai īpašuma nodošanā.

Karalis nomurmināja, ka paņēmis līdz musketierus ne tikai šim nolūkam.

—   O, es par to esmu pilnīgi pārliecināts, — Fukē strauji ieteicās. — Jūsu majestātei pārāk labi zināms, ka varat tur ieiet pilnīgi viens un tikai ar spieķīti rokās, un visi Belilas nocietinājumi tūlīt pat kritīs.

—   Velns parāvis! Es nemaz negribu, lai krīt šie lieliskie nocietinājumi, kas tik dārgi izmaksājuši. Nē, labāk lai tie kalpo pret holandiešiem un angļiem. Un tomēr jūs, Fukē kungs, ne par ko neuzminēsiet, ko es Belilā gribu redzēt visvairāk. Es gribu paskatīties uz skaistajām zemniecēm, gan sievām, gan meitām, kas tik labi prot dejot un ir tik kārdinošas savos sarkanajos brunčos! Man jūsu sieviešu kārtas vasaļus ļoti saslavēja, superintendanta kungs, un jums jāparāda man viņas.

—   Kad vien vēlaties, jūsu majestāte.

—  Vai jums ir kaut kas, ar ko iespējams braukt? To varētu izdarīt kaut vai rīt, ja jūs gribētu.

Teiktajā superintendants sajuta lamatas, un tā kā tās nepiederēja pie sevišķi viltīgām, tad atbildēja:

—   Nav, jūsu majestāte. Es taču nezināju jūsu vēlēšanos un vēl jo vairāk to, ka tā steidzaties pabūt Belilā; tāpēc neesmu neko sagatavojis.

—   Vai tad jums nav kuģa?

—    Man to ir pieci, bet viens ir Portā un pārējie Pembefā. Lai nokļūtu līdz turienei un atdzītu kuģus uz Nanti, vajadzīga vismaz diennakts. Vai man sūtīt turp kurjeru?

—    Ļaujiet, lai pāriet drudzis, kas jūs nomoka, pagaidiet līdz rītam.

—   Tiesa gan… Kas zina, vai rīt mums nerodas tūkstošiem jaunu plānu, — vairs nešaubīdamies, kāds liktenis viņu sagaida, stipri nobā- lušais Fukē atbildēja.

Karalis sarāvās un jau pastiepa roku pēc zvaniņa, bet Fukē neļāva viņam izpildīt savu nodomu.

—   Jūsu majestāte, — viņš sacīja, — man ir karstumi, es drebu pie visām miesām. Ja uzkavēšos te vēl kaut dažas minūtes, varu zaudēt samaņu. Atļaujiet man aiziet, lai varu likties gultā.

—  Jums patiešām ir stiprs drudzis; tas ir bēdīgi. Ejiet mājās, Fukē kungs. Es aizsūtīšu kādu apjautāties par jūsu veselību.

—   Jūsu majestāte ir pārāk laipns. Pēc stundas es jutīšos labāk.

—   Es vēlos, lai jūs kāds pavada, — karalis piebilda.

—    Kā jūsu majestātei tīk. Es labprāt atspiedīšos pret kāda roku.

—    D'Artanjana kungs! — karalis pasauca, Šķindinādams zvaniņu.

—   O, jūsu majestāte, — Fukē iesmējās tā, ka karalis sāka justies neomulīgi. — Jūs gribat, lai mani pavada musketieru kapteinis? Šo godu var pārprast, valdniek. Lūdzu, dodiet man vienkārši sulaini.

—   Kāpēc, Fukē kungs? Gadās, ka d'Artanjana kungs pavada arī mani.

—   Jā, bet kad viņš pavada jūsu majestāti, tad dara to pēc jūsu pavēles, turpretī mani…

—   Nu?

—    Ja es atgriezīšos mājās kopā ar viņa majestātes musketieru kapteini, visi sāks runāt, ka jūs esat licis mani arestēt.

—   Arestēt? — karalis atkārtoja, kļūdams vēl bālāks kā pats Fukē. - Arestēt? OL

—    Ko tikai nesapļāpā! — Fukē smiedamies turpināja. — Es galvoju, ka atradīsies ne mazums ļaunu cilvēku, kas par to uzjautrināsies.

Šis joks monarhu apmulsināja, un viņš atkāpās, iedomādamies, kā izskatīsies viņa nodomātais.

Kad d'Artanjans ienāca, viņš saņēma pavēli norīkot kādu musketieri, kas pavadītu superintendantu līdz mājai.

—   Tas ir velti, — Fukē iebilda. — Viens zobens nozīmē to pašu, ko otrs, un es labāk gribētu, lai mani pavada Gurvils, kas gaida lejā. Tas netraucēs man baudīt d'Artanjana kunga sabiedrību. Būšu ļoti priecīgs, ja viņš apskatīs Belilu un tās nocietinājumus, viņš taču tik labi pārzina fortifikāciju.

D'Artanjans palocījās, neko nesaprazdams no šīs sarunas.

Fukē vēlreiz atvadījās un izgāja, cenzdamies spert soļus mierīgi un nesteidzīgi kā pastaigājoties.

Izgājis no pils, viņš pie sevis noteica:

„Es esmu glābts! O jā, bezgodīgais karali, tu ieraudzīsi Belilu, bet tikai tad, kad manis tur vairs nebūs."

Viņš nozuda.

D'Artanjans palika divatā ar karali.

—   Kaptein, jūs sekosiet Fukē kungam simt soļu attālumā, — Ludviķis XIV pavēlēja.

—   Jā, jūsu majestāte.

—    Patlaban viņš dodas mājup. Jūs aiziesiet pie viņa, arestēsiet manā vārdā un iesēdināsiet karietē.

—   Karietē? Labi.

—   Jūs izdarīsiet tā, lai pa ceļam viņš nevarētu ne ar vienu sarunāties, ne arī izmest zīmītes kādam, ko sastaptu pa ceļam.

—   Tas ir sarežģīti, jūsu majestāte. Piedodiet, bet es taču nevaru nožņaugt Fukē kungu, ja viņam iegribēsies paelpot svaigu gaisu, vai arī traucēt viņam, aizvērdams logus un nolaizdams aizkarus. Viņš varēs kliegt un mest zīmītes, cik vien vēlēsies.

—  Tas jau ir iepriekš paredzēts, d'Artanjana kungs; aizrestota kariete novērsīs tās neērtības, par kurām jūs runājat.

—    Aizrestota kariete! — d'Artanjans iekliedzās. — Pusstundas laikā taču nevar izgatavot karietes restes, bet jūsu majestāte pavēlēja nekavējoties doties pie Fukē kunga.

—   Tāda kariete jau ir gatava.

—   Tas visu izmaina. Ja ir kariete, tad viss kārtībā. Jādod tikai rīkojums, lai tā piebrauc.

—   Zirgi jau ir iejūgti.

—   Ā!

—   Kučieri gaida pils iekšējā pagalmā.

D'Artanjans palocījās.

—   Man atliek vienīgi jautāt karalim, kurp Fukē kungs jāved.

—   Vispirms uz Anžeras pili. Tālāk redzēsim.

—   Labi, jūsu majestāte.

—    Vēl vienu vārdu, d'Artanjana kungs: jūs, protams, pamanījāt, ka Fukē kunga arestam es neizmantoju savus gvardus, un de Ževra kungs par to būs saniknots.

—   Jūsu majestāte neizmanto savus gvardus tāpēc, ka neuzticaties de Ževra kungam, — karaļa teiktā aizskartais kapteinis sacīja.

—   Tas savukārt nozīmē, ka jūs baudāt manu pilnīgu uzticību.

—   Jūsu majestāte, es to zinu, un jūs veltīgi to uzsverat.

—   Es par to runāju tikai tāpēc, lai, sākot ar šo brīdi… ja nu Fukē kungam kādas neizskaidrojamas nejaušības rezultātā izdotos bēgt… bet tā reizēm ir gadījies…

—   Ļoti bieži, jūsu majestāte, bet tikai ne man.

—   Kāpēc tad jums ne?

—  Tāpēc, ka bija tāds brīdis, kad man gribējās glābt Fukē kungu.

Karalis nodrebēja.

—   Man bija uz to tiesības, — kapteinis turpināja, — jo es nojautu jūsu nodomus, kaut gan jūs par tiem neieminējāties ne pušplēsta vārda, un man likās, ka Fukē kungs ir līdzjūtības vērts. Man bija pilnīgas tiesības un arī iespēja izrādīt savu līdzjūtību šim cilvēkam.

—  Tomēr jūs mani nepavisam nepārliecināt, ka esat gatavs izpildīt manu pavēli.

—  Ja es viņu būtu izglābis, es būtu bez vainas jūsu priekšā; teikšu vēl vairāk: es paveiktu labu darbu, jo, pēc manām domām, Fukē kungs nav nekāds noziedznieks. Tomēr viņš to negribēja, viņš pats izvēlējās savu likteni un palaida garām iespēju atbrīvoties. Neko darīt. Tagad man ir pavēle, un es tai pakļaujos, tāpēc varat uzskatīt Fukē kungu par arestētu. Viņš jau atrodas Anžeras pilī.

—   O, vēl jūs viņu neesat apcietinājis, kapteini

—   Tā ir tikai mana darīšana. Katram savs amats, jūsu majestāte. Es tikai vēlreiz lūdzu jūs apdomāties. Vai jūs patiešām dodat rīkojumu arestēt Fukē kungu, jūsu majestāte?

—   Jā, un tūkstošreiz jā!

—   Tad uzrakstiet pavēli.

—   Te būs, ņemiet.

D'Artanjans izlasīja karaļa iedoto papīru, paklanījās un izgāja. No terases viņš pamanīja Gurvilu, kas apmierināts soļoja Fukē mājas virzienā.

XXI

Baltais zirgs un melnais zirgs

„Kaut kas pārsteidzošs, — kapteinis nodomāja. — Gurvils jautri pastaigājas pa ielām it kā nekas nebūtu noticis, kaut gan ir gandrīz pārliecināts, ka Fukē draud tiešas briesmas. Ar tādu pat pārliecību var apgalvot, ka neviens cits kā tas pats Gurvils brīdināja Fukē zīmītē, kuru superintendants uz terases saplēsa tūkstoš gabaliņos un izmeta pāri margām. Gurvils berzē rokas — tas nozīmē, ka viņš kaut ko sevišķi veikli nostrādājis. No kurienes Gurvils nāk? No Ozcrbas ielas. Kurp tā ved?"

Tā kā pils atradās augstāk par namiem, d'Artanjans pārlaida skatienu Nantes jumtiem un izpētīja ielu līnijas, it kā viņa priekšā atrastos pilsētas plāns. Tikai nedzīvā, plakanā, kurlā un mēmā papīra vietā viņa skatienam atklājās dzīva un rejlefa karte, ko piepildīja kustība, izsaucieni un ēnas, ko meta cilvēki un priekšmeti.

Aiz pilsētas, gar Luāras krastu pletās zaļi lauki, ko vietām pāršķēla ūdeņu zilums un šai vietā neiztrūkstošie zaļi melnie purvu plankumi, un šķita, ka tie visi traucas pretī purpursārtajam horizontam. Tūlīt aiz pilsētas vārtiem divi balti ceļi veda kalnup, lai izšķirtos katrs uz savu pusi kā gigantiskas rokas izplesti pirksti.

Šķērsodams terasi, d'Artanjans no pirmā acu uzmetiena aptvēra visu šo panorāmu un ievēroja, ka Ozerbas iela iet līdz pašiem vārtiem, no kuriem sākas viens no ceļiem.

Vēl viens solis, un viņš atstāja terasi, lai torņa iekšpusē sāktu kāpt lejup pa kāpnēm, paņemtu aizrestoto karieti un dotos uz Fukē namu.

Tomēr liktenis bija lēmis, ka pēdējā mirklī pirms ieiešanas kāpņu telpā d'Artanjana uzmanību uz ceļa piesaistīja kustīgs punkts, kas strauji attālinājās no pilsētas.

„Kas tas varētu būt? — musketieris prātoja. — Zirgs pārrāvis pavadu? Bet, velns parāvis, kā tas drāžas!"

Punkts atrāvās no baltā ceļa un iegrima ar lucernu apaugušajos laukos.

„Balts zirgs, — kapteinis turpināja, ievērojis, ka uz tumšā fona punkts šķiet gaišs, pat mirdzošs, — un pie tam zirgam mugurā sēž jātnieks; tas droši vien ir kāds palaidnīgs puika, kura zirgs grib dzert un tāpēc auļo pie ūdens taisni pāri laukam."

Kāpdams lejup pa kāpnēm, d'Artanjans paguva aizmirst savu novērojumu izraisītās acumirklīgās un nejaušās pārdomas.

Uz nomelnējušajiem kāpņu pakāpieniem baltoja daži papīra gabaliņi.

—     Re, kur strēmeles no zīmītes, ko saplēsa nabaga Fukē. Nelaimīgais! Viņš uzticēja savu noslēpumu vējam, bet vējš to nevēlējās pieņemt un tagad atdod karalim. Ak nabaga Fukē, liktenis vēršas pret tevi. Tavas kārtis ir sistas. Ludviķa XIV zvaigzne aptumšo tavu; kur nu vāverei sacensties spēkā un veiklībā ar zalkti.

Turpinādams kāpt lejup, d'Artanjans pacēla vienu no zīmītes gabaliņiem.

—    Tas ir Gurvila sīkais rokraksts! — viņš iesaucās. — Es nekļūdos.

Viņš izlasīja vārdu „zirgs". Musketieris pacēla vel vienu gabaliņu, uz kura nebija neviena burta. Uz trešā gabaliņa viņš izlasīja vārdu „balts".

—   Balts zirgs, — d'Artanjans atkārtoja kā bērns, kas lasa pa zilbēm. — Mans Dievs! — kapteinis aizdomu pilns iesaucās. — Balts zirgs!

Aizsvilies kā pulveris, kas sadegot aizņem simtkārt lielāku vietu, d'Artanjans izskrēja uz terases, savu aizdomu dzīts.

Baltais zirgs joprojām drāzās uz Luāras pusi, bet upē tik tikko varēja saskatīt miglā tītu sīku buru, kas trīsuļoja kā puteklītis.

—   O, — musketieris iesaucās, — tikai viens bēglis tā var drāzties pa apstrādātiem laukiem! Tikai finansists Fukē tā gaišā dienas laikā bēgs uz balta zirga… Tikai Belilas senjors bēgs uz jūras pusi, kad uz zemes ir tik biezi meži… Un tikai d'Artanjans viens pats visā pasaulē spēj panākt Fukē, kas devies ceļā pusstundu ātrāk un pēc nepilnas stundas sasniegs savu kuģi.

Steidzīgi noskrējis pa kāpnēm, musketieris pavēlēja, lai karieti ar dzelzs restēm ātri aizbrauc uz birzi aiz pilsētas. Tad viņš izvēlējās savu labāko rikšotāju, uzlēca tam mugurā un kā viesulis aizdrāzās pa Ozer- bas ielu.

D'Artanjans auļoja pa citu ceļu kā Fukē. Šis ceļš gāja gar Luāru, un musketieris bija pārliecināts, ka iegūs vismaz desmit minūtes un abu ceļu krustojumā panāks bēgli, kas no šīs puses negaida vajātājus.

Ātrais jājiens un nepacietība tā iekvēlināja sekotāju, ka viņš jutās tikpat uzbudināts kā medībās vai karā, un tā labvēlīgi un pat draudzīgi noskaņotais d'Artanjans pēkšņi kļuva ļauns un gandrīz vai asinskārs pret Fukē, un tas pārsteidza pat viņu pašu.

Viņš auļoja cik ātri vien spēja, bet vēl joprojām neredzēja balto zirgu un tā jātnieku; d'Artanjana dusmas auga, līdz viņu pārņēma nepārvarams niknums; viņš sāka šaubīties par sevi un bija gatavs pieļaut, ka Fukē izmantojis kādu slepenu ceļu vai arī nomainījis balto zirgu pret kādu no slavenajiem ogļumelnajiem rikšotājiem, kas bija ātri kā vējš un kuru izturību un vieglo gaitu d'Artanjans tik bieži bija apbrīnojis Senmandē.

Šajos mirkļos, kad vējš pūta tieši sejā, tā ka acīs sariesās asaras, kad segli svila zem viņa, kad piešu savainotais zirgs sāpēs krāca un viņa pakavi svieda gaisā smilšu un sīkas grants mākoņus, d'Artanjans paslējās kāpšļos un, neredzēdams balto zirgu ne ūdenī, ne zem kokiem, savā neprātā sāka meklēt to gaisā. Viņš bija kā jucis. Alkdams par katru cenu panākt bēgli, viņš sapņoja par gaisa ceļiem — nākamo gadsimtu atklājumu — atcerējās Daidalu [12] un tā platos spārnus, kas viņu paglāba no Krētas cietuma.

Pār musketiera lūpām izlauzās dobjš vaids. Baidīdamies kļūt smieklīgs, viņš nomocīts atkārtoja atkal un atkal:

— Gurvils mani piemānījis! Mani!.. Runās, ka es kļūstu vecs, baumos, ka esmu saņēmis miljonu par to, ka ļāvu Fukē aizbēgt.

Viņš atkal iecirta piešus sava zirga sānos; tagad viņš divās minūtēs veica ljē. Pēkšņi kādu ganību malā aiz dzīvžoga kapteinis pamanīja kaut ko baltu. Baltais te pavīdēja, te pazuda atkal, līdz beidzot kādā nedaudz augstākā vietā kļuva skaidri saredzams.

D'Artanjans priekā nodrebēja un tūlīt pat nomierinājās. Viņš noslaucīja pār pieri plūstošos sviedrus, vairs tik cieši nespieda ceļgalus zirga sānos un ļāva zirgam brīvāk atvilkt elpu, palaida vaļīgāk pavadu, lai varenais dzīvnieks, viņa sabiedrotais šais cilvēka medībās, varētu pāriet uz mērenākiem rikšiem. Tikai tagad viņš varēja pārlaist skatienu ceļam un noteikt savu un bēgļa stāvokli.

Superintendants savu lielisko zirgu bija galīgi nomocījis, visu laiku dzīdams pa arumiem. Viņš juta, ka vajag izkļūt uz cietāka pamata un auļoja tieši uz ceļa pusi.

D'Artanjanam nācās virzīties uz priekšu pa nokalni, kas nolaidās līdz pašai Luārai un apslēpa kapteini Fukē skatieniem; musketieris cerēja panākt Fukē, tiklīdz superintendants izkļūs uz lielā ceļa. Tur arī sāksies īstās sacensības; tur sāksies savstarpējā cīņa.

D'Artanjans ļāva savam zirgam atclpot. Viņš ievēroja, ka superintendants pārgājis rikšos, tātad ari viņa pretinieks deva savam zirgam atpūtu.

Tomēr gan viens, gan otrs pārāk steidzās, lai pauzi vilktu garumā. Nonācis uz cietākas zemes, baltais zirgs aizšāvās kā bulta.

D'Artanjans atlaida pavadu, un viņa melnais zirgs pārgāja galopā. Tagad viņi brāzās pa ceļu viens aiz otra. Pakavu klaboņa un tā radītās atbalsis saplūda kopā, radīdamas neskaidru troksni. Fukē vēl joprojām nebija pamanījis d'Artanjanu.

Toties, izkļuvis aiz nokares, kas bija pārliekusies pāri ceļam, viņš skaidri sadzirdēja aiz muguras atbalsi — tie bija melnā zirga pakavi; to rīboņa skanēja kā pērkona grāvieni.

Fukē atskatījās; kādus simt soļus aiz viņa pilnā sparā auļoja ienaidnieks, pieplacis sava zirga kaklam. Nebija nekādu šaubu — mirdzoša lenta, sarkans apmetnis — tātad musketieris. Fukē palaida vaļīgāk pavadu, un viņa baltais zirgs izrāvās priekšā, palielinādams attālumu starp sevi un sekotāju vēl par kādiem desmit soļiem.

„Ir nu gan, — musketierim pazibēja doma. — Fukē zirgs ir kaut kas sevišķs. Turies, kapteini"

Viņa asais skatiens sāka vērot baltā rikšotāja soli un izturēšanos. Viņa priekšā bija apaļīgi krusti, īsa, plīvojoša aste, tievas un stingras kājas, it kā sapītas no tēraudeietiem muskuļiem, un cietāki par marmoru pakavi.

D'Artanjans savam melnim piecirta piešus, bet attālums starp viņu un Fukē nesamazinājās. Kapteinis ieklausījās: baltais rikšotājs elpoja vienmērīgi, kaut gan drāzās kā bulta, ar krūtīm šķeldams gaisa pretestību. Turpretī melnais zirgs sāka krākt: viņš aizelsās.

„Kaut vai nodzīšu zirgu, bet Fukē jāpanāk," — musketieru kapteinis nodomāja. Viņš cirta piešus jau tāpat asiņainajos sānos, un laužņi plēsa nomocītā dzīvnieka muti. Satracinātais zirgs lēnām tuvojās Fukē. Tagad d'Artanjans bija pistoles šāviena attālumā no viņa.

„Turies, — musketieris sev teica. — Turies! Vēl mazliet, un baltais zirgs nogurs; pat ja zirgs nezaudēs sparu, tad neizturēs jātnieks."

Tomēr gan zirgs, gan jātnieks turpināja trako jājienu, un jātnieks turējās seglos tikpat stingri; abi bija kā sakausēti vienā veselumā, un attālums starp Fukē un d'Artanjanu pamazām atkal palielinājās.

D'Artanjans mežonīgi iekliedzās, un tas lika Fukē atskatīties; viņa zirgs sāka drāzties vēl ātrāk.

—   Nepārspējams zirgs un traks jātnieks! — kapteinis caur zobiem noņurdēja. — Nolādēts! Hei, Fukē kungs, paklausieties! Karaļa vārdā!

Fukē neko neatbildēja.

—   Vai jūs mani dzirdat? — d'Artanjans iekliedzās.

Viņa zirgs paklupa.

—   Kā nu ne! — Fukē lakoniski atbildēja.

Viņš turpināja drāzties uz priekšu.

D'Artanjans bija kā neprātīgs; acis pieplūda asinīm, deniņos spieda.

—   Karaļa vārdā! — viņš vēlreiz iekliedzās. — Apstājieties, vai arī es notriekšu jūs ar pistoles šāvienu.

—   Šaujiet! — Fukē atcirta, turpinādams trako jājienu.

D'Artanjans izrāva vienu no savām pistolēm un uzvilka gaili, cerēdams, ka šī skaņa apturēs pretinieku.

—   Jums arī ir pistoles, — viņš uzsauca, — aizstāvieties!

Fukē patiesi pagriezās uz pistoles gaiļa klikšķi un, skatīdamies musketierim tieši acīs, ar labo roku pavēra sava apmetņa malu, pat nepieskardamies pistoles makstij.

Tagad starp viņiem bija kādi divdesmit soļi.

—   Velns parāvis! — d'Artanjans iekliedzās. — Es negribu jūs nogalināt; ja nevēlaties šaut uz mani, padodieties. Kas gan ir cietums?

—   Tad jau labāk mirt, — Fukē atbildēja. — Tas vismaz sagādās mazāk ciešanu.

D'Artanjans izmisumā nometa savu pistoli zemē.

—   Es saņemšu jūs dzīvu!

Brīnumainā kārtā uz to bija spējīgs tikai šis nesalīdzināmais jātnieks — viņš piespieda savu zirgu vēl par desmit soļiem samazināt attālumu līdz baltajam auļotājam; d'Artanjans jau pastiepa roku, lai satvertu panākto pretinieku.

—   Nudien, labāk nogaliniet mani! Tas būs daudz cilvēcīgāk! — Fukē iesaucās.

—   Nē, dzīvu un tikai dzīvu! — kapteinis nomurmināja.

Viņa melnis paklupa jau otrreiz; Fukē zirgs atkal izrāvās uz priekšu.

Tas bija neredzēts skats, kā sacentās divi zirgi, kurus pie dzīvības turēja tikai viņu jātnieku griba. Trakos auļus nomainīja ātri rikši, tad tie kļuva aizvien lēnāki, bet pārgurušajiem, satracinātajiem sāncenšiem likās, ka viņi vēl joprojām auļo tādā pat ātrumā.

Galīgi nomocījies d'Artanjans izrāva otru pistoli un notēmēja uz balto zirgu.

—    Es šauju uz zirgu, nevis uz jums! — viņš uzsauca Fukē un izšāva. Šāviens trāpīja zirgam krustos, tas taisīja mežonīgu lēcienu sāņus un saslējās pakaļkājās. Tai pašā brīdī d'Artanjana melnis sabruka zem viņa.

„Mans gods ir pagalam, — musketieris nodomāja. — Es esmu nožēlojams radījums."

—   Fukē kungs, — viņš iesaucās, — lūdzu pametiet man vienu no savām pistolēm, lai es varu nošauties!

Fukē piespieda savu zirgu atsākt sīku riksi.

—   Es jūs ļoti lūdzu! — d'Artanjans turpināja. — To, ko jūs man neļaujat izdarīt tagad, es tik un tā izdarīšu pēc stundas. Te, uz šī ceļa es vismaz miršu kā vīrs, nezaudēdams godu; lūdzu, izdariet man šo pakalpojumu!

Fukē neko neatbildēja; viņš joprojām lēni virzījās uz priekšu. D'Artanjans skriešus sekoja savam pretiniekam.

Vispirms viņš nometa cepuri, tad kamzoli, kas viņam traucēja, vēl pēc tam zobena maksti, kas pinās pa kājām. Pat rokā sažņaugtais zobens sāka likties pārāk smags, un viņš no tā atbrīvojās tāpat kā no maksts.

Baltais zirgs jau krāca; d'Artanjans viņu panāca. Galīgi nodzītais zirgs pārgāja no rikšiem uz lēniem soļiem; viņš papurināja galvu, un no mutes kopā ar putām tam plūda asinis.

Izmisīgā piepūlē d'Artanjans sasniedza Fukē. Ieķēries viņa kājā, musketieris aizelsies un kā ar sapītu mēli izdvesa:

—   Karaļa vārdā es jūs arestēju; nošaujiet mani, un katrs no mums būs izpildījis savu pienākumu.

Fukē no visa spēka norāva sev abas pistoles un iemeta tās upē. To viņš izdarīja, lai d'Artanjans nevarētu tās sameklēt un padarīt sev galu. Tad viņš nokāpa no zirga un izteica:

12-A.Dimā

—   Es padodos jums gūstā, kungs. Atspiedieties pret manu roku, citādi jūs tūlīt zaudēsiet samaņu.

—  Pateicos, — atčukstēja d'Artanjans, kas patiešām juta, ka zeme izslīd viņam no kāju apakšas, bet debesis gāžas uz galvas. Bez spēka un tikko elpodams viņš nokrita smiltīs.

Fukē nokāpa pie upes un iesmēla cepurē ūdeni. Ar to viņš apslapināja musketiera deniņus un ielēja mutē dažus pilienus.

D'Artanjans mazliet paslējās un pārlaida apkārtnei miglainu skatienu. Acīmredzot viņš kaut ko meklēja.

Musketieris ieraudzīja sev priekšā uz ceļiem stāvošo Fukē ar slapju cepuri rokās. Tas laipni smaidīja, skatīdamies uz viņu.

—    Tātad jūs neaizbēgāt! — d'Artanjans iesaucās. — O, mans kungs! Pēc sirds un dvēseles cēluma īstais karalis nav ne Ludviķis Luvrā, ne Filips Senmargaritā, bet gan jūs, notiesāts un vajāts.

—   Tagad es eju bojā vienas savas kļūdas dēļ, ko esmu pieļāvis, d'Artanjana kungs.

—   Kādas, pasakiet Dieva dēļ?

—   Man vajadzēja būt jūsu draugam… Bet kā mēs nokļūsim līdz Nantei? Mēs no tās esam diezgan tālu.

—  Jums taisnība, — d'Artanjans piekrita, drūmās pārdomās iegrimis.

—   Varbūt baltais zirgs vēl atgūsies; tas bija izcils zirgs! Kāpiet tam mugurā, d'Artanjana kungs. Es iešu kājām, kamēr jūs mazliet atvilksiet elpu.

—   Nabags! Es to ievainoju, — musketieris nopūtās.

—   Gan tas vēl ies, es jums galvoju, es viņu pazīstu; varbūt sēdīsimies tam mugurā abi.

—   Pamēģināsim, — d'Artanjans šaubījās.

Viņi vēl nepaguva realizēt savu nodomu, kad dzīvnieks sagrīļojās, tad izslējās, kādu brīdi gāja vienmērīgā solī, bet tad atkal paklupa un sabruka līdzās d'Artanjana melnim.

—  Nu ko, tad iesim kājām, ja jau liktenis tā lēmis. Tā būs lieliska pastaiga, — Fukē noteica, paņemdams d'Artanjanu zem rokas.

—   Nolādēts! — sadrūmušais kapteinis iesaucās, stingri blenzdams vienā punktā un juzdams sirdī lielu smagumu. — Cik pretīga diena!

Viņi lēni nogāja četras ljē līdz mežiņam, aiz kura stāvēja kariete ar konvoju. Ieraudzījis šo drūmo veidojumu, Fukē uzrunāja d'Artanjanu, kas, kā kaunēdamies par Ludviķi XIV, bija nolaidis acis:

—   Tā nu gan ir ierīce, ko radījis nelāgs cilvēks, kaptein. Kādam nolūkam vajadzīgas šīs restes?

—   Lai aizkavētu jūs izmest pa logu zīmītes.

—   Gudri izdomāts!

—   Ja nevar rakstīt, tad var pateikt vārdiem, — d'Artanjans piebilda.

—   Pateikt jums?

—   Jā… ja vēlaties.

Fukē mirkli pārdomāja, tad ierunājās, skatīdamies kapteinim tieši acīs:

—   Tikai vienu pašu vārdu, vai atcerēsieties?

—   Atcerēšos.

—   Un pateiksiet tiem, kam es vēlos?

—   Pateikšu.

—   Senmandē, — Fukē pavisam klusi izteica.

—   Labi, un kam to pateikt?

—   De Beljēras kundzei vai Pelisonam.

—   Tiks izdarīts.

Kariete izbrauca cauri Nantei un pagriezās uz Anžeras ceļu.

XXII

Kur vāvere krīt, bet zalktis paceļas debesīs

Bija divi pēcpusdienā. Lielā nepacietībā karalis staigāja pa savu kabinetu turp un atpakaļ, reizēm pavērdams durvis uz gaiteni, lai redzētu, ar ko nodarbojas viņa sekretāri.

Kolbērs sēdēja turpat, kur no rīta tik ilgi bija sēdējis de Sen- tenjans, un klusi sarunājās ar de Briēnu.

Karalis strauji atrāva durvis un noprasīja:

—   Par ko jūs runājat?

—   Mēs apspriežam pirmo sanāksmi, — de Briēns, pieceldamies kājās, atbildēja.

—   Lieliski, — karalis nocirta kā ar nazi un atgriezās savā kabinetā.

Pēc piecām minūtēm atskanēja zvaniņš, aicinādams Rozu; bija pienākusi viņa kārta.

—   Vai jūs beidzāt pārrakstīt? — karalis jautāja.

—   Vēl ne, jūsu majestāte.

—   Paskatieties, vai nav atgriezies d'Artanjana kungs.

—   Pagaidām nav, jūsu majestāte.

—    Dīvaini! — karalis nomurmināja. — Pasauciet Kolbēra kungu.

Ienāca Kolbērs, kas šo mirkli bija gaidījis jau no paša rīta.

—   Kolbēra kungs, — uzbudinātais karalis viņu uzrunāja, — vajadzētu noskaidrot, kur pazudis d'Artanjana kungs.

—   Kur lai viņu meklē, jūsu majestāte?

—  Ā, kungs, vai tad jūs nezināt, kurp es viņu aizsūtīju? — karalis zobgalīgi pasmaidīja.

—  Jūsu majestāte man to neteica.

—   Kungs, ir tādas lietas, ko var uzminēt, un jūs tajās esat liels meistars.

—  Jūsu majestāte, varbūt es varētu uzminēt, bet nekad neatļaušos pieņemt savus minējumus par patiesību.

Tiklīdz Kolbērs bija izteicis šos vārdu, monarha un viņa tuvākā palīga sarunu pārtrauca balss, kas skanēja daudz skarbāk nekā Lud- viķim.

—   D'Artanjans! — karalis priecīgi iesaucās.

Bāls un satraukts d'Artanjans griezās pie karaļa:

—   Vai jūsu majestāte deva pavēli maniem musketierim?

—   Kādu pavēli?

—   Par Fukē kunga namu.

—   Es neko neesmu pavēlējis, — Ludviķis atteica.

—  Ahā! — d'Artanjans turpināja, ūsas kodīdams. — Tad jau es neesmu maldījies, un tas viss nāk no šī te kunga!

Viņš norādīja uz Kolbēru.

—   Par kādu pavēli jūs runājat? — karalis vēlreiz apvaicājās.

—   Pavēli apgriezt māju ar kājām gaisā, piekaut Fukē kunga kalpus, uzlauzt atvilktnes, pakļaut mierīgu mājokli izlaupīšanai. Velns parāvis, tā ir mežoņa pavēle!

—   Kungs! — nobālušais Kolbērs izdvesa.

—   Tikai karalim, — d'Artanjans viņu pārtrauca, — vai dzirdat, tikai un vienīgi karalim ir tiesības pavēlēt maniem musketieriem. Kas attiecas uz jums, es stingri aizliedzu jums kaut ko tamlīdzīgu darīt un brīdinu par to viņa majestātes karaļa klātbūtnē. Muižnieki, kas nēsā zobenu, nav nekādi dienderi ar spalvu aiz auss.

—   D'Artanjan! D'Artanjan! — karalis nomurmināja.

—   Tas ir pazemojoši, — musketieris turpināja. — Mani karavīri ir apkaunoti! Es nekomandēju nekādus algotņus vai skrīverus no finansu intendatūras, velns lai parauj!

—   Kas noticis? Pasakiet taču beidzot! — karalis apņēmīgi pieprasīja.

—   Lieta tā, jūsu majestāte, ka šis kungs… kungs, kas nespēja uzminēt jūsu majestātes dotās pavēles un tāpēc, protams, nezināja, ka man uzdots arestēt Fukē kungu; kungs, kas pasūtīja dzelzs būri tam, kuru pats vēl vakar godāja kā savu priekšnieku, — šis kungs aizsūtīja de Ronšēru uz Fukē kunga namu un, gribēdams konfiscēt superintendanta papīrus, pie viena konfiscēja arī visas mēbeles. No rīta mani musketieri aplenca namu. Tāda bija mana pavēle. Kas viņiem pavēlēja ieiet Fukē kunga mājā? Kāpēc viņiem lika būt klāt šai bezkaunīgajā laupīšanā, kāpēc viņus padarīja par tādas nelietības līdzdalībniekiem? Velns parāvis! Mēs taču kalpojam karalim, bet nevis Kolbēra kungam!

—   D'Artanjana kungs, — karalis stingrā balsī aprāva kapteini, — esiet uzmanīgāks savos izteicienos! Manā klātbūtnē lai tamlīdzīga izskaidrošanās tādā tonī nenotiktu.

—    Es rīkojos sava karaļa interesēs, — Kolbērs uztraukti taisnojās. — Man ir ļoti žēl, ka no viņa majestātes virsnieka puses es saņemu tik naidīgu attieksmi, vēl jo vairāk tāpēc, ka aiz cieņas pret karali man nav iespējas atriebties.

—    Aiz cieņas pret karali! — d'Artanjans iekliedzās naidā kvēlojošām acīm. — Cieņa pret karali vispirms izpaužas tā, lai iedvestu cieņu pret viņa varu un mīlestību pret viņa svaidīto personu. Katrs monarhs iemieso šo varu, un, ja tauta nolād rīksti, kas viņu soda, Dievs pārmet par šo rīksti karalim, vai saprotat? Vai patiešām kareivim, kas četrdesmit dienesta gados kļuvis raupjš un pieradis pie asinīm un ievainojumiem, jālasa jums šāds sprediķis? Vai patiešām žēlsirdībai jānāk no manis, bet no jums — tikai naidam? Jūs pavēlējāt sasiet, arestēt un ieslodzīt cietumā nevainīgus cilvēkus!

—   Varbūt Fukē kunga līdzzinātājus… — Kolbērs iesāka.

—   Kas jums teica, ka Fukē kungam ir kādi līdzzinātāji, kas jums galu galā teicis, ka viņš vispār ir vainīgs? Tas zināms tikai karalim, un tikai viņš drīkst tiesāt. Kad viņš pavēlēs: «Arestējiet un ieslodziet cietumā to un to", tad jūs padevīgi izpildīsiet viņa pavēli. Nestāstiet man par savu cieņu pret karali un piesargieties, ja jūsu vārdos slēpjas kādi draudi, jo karalis nepieļaus, ka slikti pakalpiņi draud tiem, kas viņam kalpo nevainojami. Pat ja — Dievs pasarg! — mans valdnieks nespētu novērtēt savus kalpus kā pienākas, tad es pats pratīšu iedvest pret sevi cieņu.

To teikdams, d'Artanjans lepni turēja roku pie zobena roktura, viņa acis drūmi liesmoja, lūpas drudžaini trīsēja; viņš izlikās niknāks nekā bija patiesībā.

Pazemots un reizē saniknots Kolbērs palocījās pret karali, it kā lūgdams viņa atļauju aiziet.

Ludviķī cīnījās aizvainots lepnums un ziņkārība, viņš vēl svārstījās, kā pusē nostāties.

D'Artanjans redzēja karaļa neizlēmību. Palikt te vēl ilgāk būtu rupja kļūda; vajadzēja uzvarēt Kolbēru, un vienīgais līdzeklis to izdarīt bija tik spēcīgi aizskart karali, lai viņa majestātei neatliktu nekas cits, kā izvēlēties vienu no pretiniekiem.

Tāpēc d'Artanjans, sekodams Kolbēra piemēram, arī paklanījās karalim. Tomēr Ludviķim gribējās saņemt pēc iespējas sīkākas un precīzākas ziņas par finansu superintendanta arestu, uzzināt, kā arestēts tas, kura priekšā kādu laiku viņš pats drebēja bailēs, un viņš saprata, ka d'Artanjana sašutums vismaz par ceturtdaļstundu attālinās stāstu par jaunumiem, kurus viņš tā gribēja zināt. Tā nu viņš aizmirsa Kolbēru, kas neko sevišķi jaunu nevarēja pastāstīt, un paturēja savu musketieru kapteini.

—   Vispirms izstāstiet, kā jūs izpildījāt uzticēto uzdevumu, un tikai tad es ļaušu jums atpūsties.

D'Artanjans, kas jau atradās pie karaļa kabineta sliekšņa, atgriezās atpakaļ, izdzirdējis karaļa vārdus, turpretī Kolbēram nācās aiziet.

Intendanta seja kļuva tumšsārta, viņa melnās acis ļauni zibsnīja zem biezajām uzacīm; viņš sāka steigties, zemu noliecās karaļa priekšā un pa pusei iztaisnojās, ejot garām d'Artanjanam. Viņš aizgāja, juzdamies aizvainots līdz nāvei.

Palicis divatā ar karali, d'Artanjans acumirklī nomierinājās un jau pilnīgi citā balsī vērsās pie viņa:

—    Jūsu majestāte, jūs esat jauns karalis. Cilvēks pēc rītausmas var noteikt, vai diena būs skaidra vai nejauka. Ko gan tauta, kas pēc Dieva gribas pakļauta jums, domās par jūsu valdīšanas laiku, ja pamanīs, ka jūs starp sevi un tautu esat nostādījis ļaunus un cietsirdīgus ministrus? Tomēr, jūsu majestāte, parunāsim par mani; pārtrauksim sarunu, kas jums šķiet veltīga un varbūt pat nepieklājīga. Parunāsim par mani. Es arestēju Fukē kungu.

—   Tam jums vajadzēja diezgan daudz laika, — karalis indīgi aizrādīja.

D'Artanjans paskatījās uz viņu un atbildēja:

—   Redzu, ka esmu izteicies neveikli; es sacīju, ka arestēju Fukē kungu, kaut gan būtu vajadzējis teikt, ka mani pašu arestēja Fukē kungs; tā būtu pareizāk. Tātad, runājot skaidru patiesību: Fukē kungs arestēja mani.

Šoreiz bija kārta brīnīties Ludviķim XIV. D'Artanjans uzreiz noprata, kas notiek viņa pavēlnieka prātā. Viņš nedeva laiku iztaujāšanai, bet daiļrunīgi, poētiskā dedzībā, kāda, iespējams, tais laikos piemita tikai viņam, izstāstīja visu par Fukē bēgšanu, viņa vajāšanu, trako jājienu un visbeidzot par superintendanta nepārspējamo cēlumu, kas būtu varējis aizbēgt desmitiem reižu, tikpat daudz reižu varētu nošaut savu sekotāju, bet kurš tomēr labāk izvēlējās cietumu, ja ne vēl ko ļaunāku, lai tikai netiktu pazemots cilvēks, kas bija nācis atņemt viņa brīvību.

Kamēr kapteinis runāja, karalis aizvien vairāk satraucās. Viņš alkatīgi tvēra katru d'Artanjana teikto vārdu, nervozi kustinādams drudžaini kopā sakļauto roku pirkstus.

—    No tā izriet, vismaz man tā liekas, — cilvēks, kas spējīgs uz tādu rīcību, ir neapšaubāmi godīgs un nevar būt karaļa ienaidnieks. Tāds ir mans viedoklis, un es to izsaku jums, manu valdniek. Es zinu, ko karalis uz to atbildēs, un jau iepriekš noliecos šo vārdu priekšā: «Valstiska nepieciešamība". Ko lai dara! Manās acīs tas ir pietiekami cienījams iemesls. Es esmu kareivis, kas saņēma pavēli, un šī pavēle ir izpildīta, gan pret manu gribu, bet izpildīta. Es beidzu runāt.

—   Kur pašlaik ir Fukē kungs? — pēc īsa klusuma brīža jautāja Ludviķis XIV.

—   Valdniek, Fukē kungs patlaban atrodas dzelzs būrī, ko priekš viņa izgatavojis Kolbēra kungs, un četri ātri zirgi viņu rauj pa ceļu uz Anžeru.

—   Kāpēc jūs pamētāt viņu uz ceļa un nebraucāt kopā ar viņu?

—    Tāpēc, ka jūsu majestāte man nepavēlēja doties uz Anžeru. Manu vārdu patiesīgumu vislabāk pierāda tas, ka jūs mani jau meklējāt… Turklāt man bija vēl viens iemesls.

—   Kāds?

—   Kamēr es būtu kopā ar viņu, nelaimīgais Fukē kungs pat nemēģinātu bēgt.

—   Un kas par to?

—   Jūsu majestāte droši vien labi saprot arī bez manas palīdzības, ka es vislabāk vēlos .uzzināt, ka Fukē kungs atrodas brīvībā. Tādēļ es viņu uzticēju apsargāt visstulbākajam brigadierim, kādu vien varēju sameklēt starp saviem musketieriem. To es darīju, lai gūsteknim rastos iespēja bēgt.

—   Jūs esat jucis, d'Artanjan! — karalis iesaucās, sakrustodams rokas uz krūtīm. — Vai tad drīkst skaļi izpaust kaut ko tik šausmīgu, pat ja nelaimīgā kārtā uzdrošinās par to domāt!

—   Jūsu majestāte, mana dziļākā pārliecība ir tāda, ka jūs nevarat gaidīt, lai es izturētos pret Fukē naidīgi pēc visa tā, ko viņš izdarījis manā un jūsu labā. Nē, labāk neuzdodiet man turēt Fukē kungu aiz atslēgas, ja noteikti gribat, lai viņš arī turpmāk atrastos ieslodzījumā.

Lai cik stingrs ari nebūtu būris, putniņš galu galā atradis iespēju no tā aizlaisties.

—   Es brinos, kāpēc jūs nepievienojāties tam, ko Fukē kungs gribēja iesēdināt manā tronī, — karalis drūmi noteica. — Tad jūs būtu sasniedzis visu, pēc kā alkstat: pateicību un pieķeršanos. Turpretī manā dienestā jums ir darīšana ar jūsu pavēlnieku un senjoru.

—   Ja Fukē kungs nebūtu devies pēc jums uz Bastīliju, — d'Artanjans stingrā balsī sacīja, — tad tikai viens cilvēks to izdarītu, un šis cilvēks esmu es, jūsu majestāte. Jūs to ļoti labi zināt.

Karalis aprāvās. Viņam nebija ko iebilst šiem patiesajiem un atklātajiem vārdiem. Klausīdamies d'Artanjanā, viņš atcerējās visu iepriekšējo — d'Artanjanu, kurš stāvēja aiz viņa gultas aizkariem toreiz Palē- rojālā, kad parīzieši kardināla de Reca vadībā nāca pārliecināties, vai karalis atrodas pilī; d'Artanjanu, kam viņš māja pa karietes logu ceļā uz Dievmātes katedrāli, ierazdamies Parīzē; karavīru, kas viņu pameta Bluā; leitnantu, kuru viņš aicināja atpakaļ, kad Mazarīni nāve ielika varu viņa rokās; cilvēku, kas vienmēr bija godīgs, uzticams un drosmīgs.

Ludviķis piegāja pie durvīm un izsauca Kolbēru.

Kolbērs atradās gaitenī, kur strādāja sekretāri. Viņš tūlīt pat ieradās.

—   Kolbēr, vai jūs izdarījāt kratīšanu pie Fukē kungs?

—  Jā, jūsu majestāte.

—   Kādi ir rezultāti?

—    De Ronšēra kungs, kas bija ar jūsu musketieriem, valdniek, iedeva man papīrus, — Kolbērs atbildēja.

—   Es ar tiem iepazīšos… Tagad dodiet man jūsu roku.

—   Manu roku, jūsu majestāte?

—   Jā, un es to ielikšu ševaljē d'Artanjana rokā. D'Artanjan, — karalis ar laipnu smaidu pievērsās savam uzticamajam kareivim, kas, ieraudzījis «skrīveri", atkal uzlika sejai augstprātības masku, — patiesībā jūs taču šo cilvēku nepazīstat, tādēļ iepazīstieties.

Viņš norādīja uz Kolbēru.

—   Viņš bija viduvējs kalpotājs otršķirīgās lomās, bet var kļūt par lielu cilvēku, ja es viņam došu augstu stāvokli.

—  Jūsu majestāte, — Kolbērs nošļupstēja, zaudējis galvu no prieka un reizē bailēm savas nākotnes priekšā.

—    Es saprotu, kāpēc līdz šim laikam viņš bija tāds, — d'Artanjans pačukstēja karalim pie auss. — Viņš vienkārši bija neparasti greizsirdīgs.

—  Tieši tā, un greizsirdība viņu it kā sasaistīja, neļaudama kā nākas izplest spārnus.

—   Tad no šī brīža būs īsta spārnota čūska, — musketieris norūca vēl joprojām juzdams nelielu naidu pret savu neseno ienaidnieku.

Kolbēram, kas šai brīdī pienāca pie viņa, sejā bija lasāms kaut kas tāds, kas nelīdzinājās tam, ko kapteinis bija paradis skatīt; viņš likās labsirdīgs, maigs, pakļāvīgs; acīs staroja prāta cēlums, un d'Artanjans, kas labi prata lasīt cilvēku sejās, jutās apmulsis un gandrīz sāka apšaubīt savus senos aizspriedumus.

Kolbērs paspieda viņa roku, sacīdams:

—   Karaļa teiktais pierāda, cik labi viņa majestāte pazīst cilvēkus. Es līdz pat šai dienai esmu neganti cīnījies pret dažādām ļaunprātībām, nevis pret noteiktiem cilvēkiem, un tas pierāda, ka es tikai gribēju nodrošināt savam karalim diženu valdīšanas laiku, bet savai valstij — labklājību. D'Artanjana kungs, man ir lieli nodomi, un jūs redzēsiet, cik krāšņi tie uzplauks miera saulītē. Ja arī man nav bijusi laime iegūt godīgu cilvēku draudzību, tad tomēr esmu pārliecināts, ka vismaz nopelnīšu viņu cieņu. Par tādu cilvēku atzinību es esmu gatavs atdot savu dzīvību, kungs.

Šīs pārmaiņas un negaidītais cildinājums, kā ari karaļa klusais atbalsts lika musketierim visu pārdomāt. Viņš pieklājīgi paklanījās Kolbēram, kas nenolaida no viņa acis. Redzēdams, ka abi salīguši mieru, karalis nemēģināja viņus vairs aizturēt; karaļa kabinetu abi atstāja reizē.

Aiz sliekšņa jaunais ministrs aizturēja kapteini, teikdams:

—   D'Artanjana kungs, kā gan tas iespējams, ka tik vērīgs cilvēks kā jūs no pirmā acu uzmetiena neizprata, kāds es esmu?

—    Kolbēra kungs, — kapteinis atbildēja, — ja saules stari spīd tieši acīs, tie traucē saskatīt pat visspožāko ugunskuru. Kā zināt, ar varu apveltīts cilvēks izstaro īpašu mirdzumu, un, ja jau esat to sasniedzis, kādēļ jums vēl jāvajā nelaimīgais, kas kritis nežēlastībā no tādiem augstumiem.

—   Mans kungs? O, es nekad viņu nevajāšu. Es tikai gribēju pārvaldīt finanses, un pie tam darīt to viens pats, jo man patiesi piemīt godkāre un es cieši ticu savām spējām. Es zinu, ka pie manām kājām gulēs zelts no visas zemes, un man patīk skatīties uz karaļa zeltu. Ja man būs lemts nodzīvot vēl trīsdesmit gadu, tad visā šai laikā pie maniem pirkstiem nepielips neviens denjē: par šo zeltu es uzcelšu labības noliktavas, krāšņas celtnes un pilsētas; padziļināšu ostas; radīšu floti un apgādāšu kuģus, kas Francijas vārdu aiznesīs līdz vistālākajām tautām un ciltīm; es radīšu bibliotēkas un akadēmijas; es padarīšu Franciju par pirmo valsti pasaulē, un tā būs arī pati bagātākā. Tāpēc es nemīlēju Fukē kungu, jo viņš traucēja man rīkoties. Kad es būšu varens un spēcīgs, kad Francija būs diža un varena, tad arī es saukšu: «Žēlsirdību!"

—   Jūs pieminējāt šo vārdu. Lūgsim karalim atbrīvot Fukē. Viņš to vajā tikai jūsu dēļ.

—   Kungs, jūs zināt, ka tas tā nav, — Kolbērs iebilda, — karalis izjūt pret Fukē kungu personīgu naidu. Bet ko nu es jums par to stāstīšu.

—   Karali naids nogurdinās, un viņš par to aizmirsīs.

—  Karalis neko neaizmirst, d'Artanjana kungs… Pag, viņš patlaban izsaucis sargus un dos pavēli: es taču neesmu viņu iespaidojis, vai ne? Klau!

Karalis patiešām aicināja sekretārus.

—   D'Artanjana kungs? — viņš apjautājās.

—   Es esmu šeit, jūsu majestāte.

—   Iedodiet de Sentenjana kungam divdesmit musketierus, lai tie apsargā Fukē kungu.

D'Artanjans un Kolbērs saskatījās.

—  Atvest ieslodzīto no Anžeras uz Parīzi, uz Bastīliju, — karalis deva rīkojumu.

—  Jums bija taisnība, — musketieru kapteinis pačukstēja Kolbēram.

—   De Sentenjan, — karalis turpināja, — šaujiet uz katru, kas mēģinās pa ceļam uzrunāt Fukē kungu.

—   Vai man arī jāklusē, jūsu majestāte? — de Sentenjans apvaicājās.

—  Jūs drīkstat runāt ar viņu tikai musketieru klātbūtnē.

De Sentenjans paklanījās un izgāja, lai dotos pildīt rīkojumu.

D'Artanjans arī gribēja aiziet, bet karalis viņu aizturēja.

—   Kungs, — viņš pavēlēja, — nekavējoties dodieties ceļā un manā vārdā ieņemiet Belilas Anmēras salu un cietoksni, kas piederēja Fukē kungam.

—   Labi, jūsu majestāte. Vai man ceļot vienam?

—    Paņemiet līdz tik lielu karaspēku, lai nevajadzētu ciest neveiksmi, ja cietoksnis pretosies.

Galminieki sāka sačukstēties, liekulīgi pauzdami savu neticību.

—   Tā var gadīties, — d'Artanjans piekrita.

—   Bērnībā es to pats piedzīvoju un negribu kaut ko tādu redzēt vēlreiz. Vai jūs mani sapratāt? Ejiet, kungs, un atgriezieties tikai ar cietokšņa atslēgām.

Kolbērs piegāja pie d'Artanjana.

—   Tas nu ir tāds rīkojums, pēc kura var saņemt maršala zizli, ja to izpilda kā nākas.

—   Kāpēc jūs sakāt: ja to izpilda kā nākas?

—   Tāpēc, ka uzdevums ir grūts. Turklāt Belilā atrodas jūsu draugi, d'Artanjana kungs, bet tādam kā jūs nav tik viegli soļot pāri draugu līķiem ceļā uz panākumiem.

D'Artanjans nokāra galvu; Kolbērs atgriezās karaļa kabinetā.

Pēc piecpadsmit minūtēm kapteinis saņēma pavēli, kurā bija teikts, ka pretošanās gadījumā Belilas cietoksnis jāuzspridzina līdz pamatiem. Pavēle deva viņam tiesības sodīt vai apžēlot vietējos iedzīvotājus un bēgļus, kas slēpjas cietoksnī; sevišķi tika uzsvērts, lai no cietokšņa netiktu izlaista neviena dzīve dvēsele.

„Kolbēram bija taisnība, — d'Artanjans nodomāja. — Mans maršala zizlis maksātu manu draugu dzīvību. Tikai šeit piemirsuši, ka viņi nav dumjāki par putniem un negaidīs, kamēr putnu ķērājs izstiepj roku, bet izpletis spārnus un aizlidos. Šo roku es viņiem parādīšu tā, lai dotu pietiekoši daudz laika to ieraudzīt. Nabaga Portoss! Nabaga Aramiss! Manai slavai jums nevajadzēs ziedot ne spalviņu."

Tā nolēmis, d'Artanjans sapulcināja karaļa karaspēku, iekāpa kuģī Pembefā un, nezaudēdams ne mirkli, pacēla enkuru un pilnās burās devās ceļā.

XXIII

Belila Anmēra

Divi cilvēki zem rokas pastaigājās gar mola malu, kurai nikni uzbruka bangas. Abi dzīvi sarunājās, bet neviena dzīva dvēsele nebūtu varējusi sadzirdēt viņu vārdus, ko uztvēra un aiznesa tālāk vēja brāzmas un viļņu galotņu putas.

Saule tikko kā bija ieslīgusi bezgalīgajos okeāna plašumos — šādos mirkļos tie līdzinājās gigantiskai, kvēlojošai smēdei.

Laiku pa laikam viens no cilvēkiem pagriezās pret austrumiem, it kā drūmā nemierā vēlētos iztaujāt tuksnesīgos ūdens klajumus. Otrs, vērdamies sava ceļabiedra sejā, šķiet, vēlējās uzminēt, ko nozīmē šie skatieni.

Pēc tam abi klusēdami un drūmu domu nomākti atjaunoja savu pastaigu.

Šie cilvēki — protams, visi lasītāji jau viņus atpazinuši — bija likuma vajātie Portoss un Aramiss, kas bija paslēpušies Belilā pēc d'Erblē kunga grandiozā plāna un visu cerību sabrukuma.

—     Manu dārgo Aramis, — Portoss atkārtoja, dūšīgi ievilkdams savās varenajās plaušās pēc sāls smaržojošo gaisu, — lai ko jūs arī neteiktu, bet tas, ka pēdējo divu dienu laikā no šejienes pazudušas visas zvejnieku laivas, kas devušās jūrā, tā nav parasta lieta. Jūrā vētra nav bijusi. Laiks ir pavisam mierīgs, nav pat nelielas viļņošanās. Pat ja būtu bijusi vētra, visas mūsu laivas taču nevarēja nogrimt. Vismaz kāda no tām būtu palikusi neskarta. Vēlreiz atkārtoju, ka tas ir augstākā mērā savādi. Mani ārkārtīgi pārsteidz tāda laivu pazušana.

—   Jums taisnība, mans draugs, jums neapšaubāmi ir taisnība. Patiešām, tas ir kaut kas neizskaidrojams.

—   Turklāt, — piebilda Portoss, kura domāšanas spējas atplauka, saņemot Vannas bīskapa atbalstu, — uzmanīgam liek kļūt vēl viena dīvainība: ja laivas patiešām būtu nogrimušas, krastā atrastu kādas to paliekas vai bojā gājušo mantas. Tomēr nekas tāds nav atklāts.

—   Jā, es par to domāju tāpat kā jūs.

—  Vai jūs esat ievērojis, ka uz salas palikušie divi burinieki, kurus es nosūtīju meklēt pārējos…

Aramiss negaidīti pārtrauca savu sarunu biedru: viņš salēcās un pie tam tā iekliedzās, ka Portoss apstājās kā zemē iemiets.

—   Ko jūs teicāt, Portos? Ko? Jūs nosūtījāt abus buriniekus?..

—   Nu jā, meklēt pārējos, — Portoss vientiesīgi atkārtoja.

—   Nelaimīgais! Ko jūs esat izdarījis! Tagad mēs esam pagalam! — bīskaps iesaucās.

—   Pagalam?.. Ko?.. Kāpēc pagalam? Atbildiet taču, Aramis!

Aramiss iekoda lūpā.

—   Nekas, nekas. Piedodiet, es gribēju teikt…

—   Ko?

—  Ja mums ienāktu prātā doties jūras izbraucienā, tad tagad mēs šo vēlēšanos nevarētu piepildīt.

—   Tad, lūk, kas jūs nomoka! Ir nu gan liela muiža! Ja runājam par mani, tad es to nemaz nenožēloju. Es nenožēloju Belilas izpriecas, lai kādas tās būtu, bet es skumstu pēc Pjerfonas, Brasjē, Volonas, pēc manas dārgās Francijas. Te nav nekāda Francija, mans draugs, es nemaz nezinu, kas te ir. Varu teikt pilnīgi atklāti un ceru, ka jūsu draudzība man piedos šo atklātību: tātad es jums saku, ka te Belilā es jūtos ļoti nelaimīgs, jā gan, gauži nelaimīgs.

Aramiss tikko sadzirdami nopūtās.

—    Mīļais draugs, — viņš atteica, — cik bēdīgi, ka jūs aizsūtījāt atlikušos buriniekus meklēt pirms divām dienām pazudušās laivas. Ja jūs to nebūtu izdarījis, mēs varētu aizbraukt.

—   Aizbraukt! Bet kā tad ar pavēli, Aramis?

—   Kādu pavēli?

—   Velns parāvis! To pašu, par kuru jūs nepārtraukti runājat un kuru piesaucat katrā izdevīgā brīdī: mums jāaizsargā Belila no uzur- patora; jūs pats ļoti labi zināt, par kādu pavēli es runāju.

—   Tā gan, — Aramiss čukstus atteica.

—  Tātad, kā redzat, mēs no šejienes nemaz nedrīkstam aizbraukt, tāpēc tas, ka es aizsūtīju buriniekus meklēt laivas, mums nevar kaitēt.

Aramiss apklusa, bet viņa skatiens, vērīgs kā gaisā lidojošai kaijai, ilgi slīdēja pāri ūdeņiem, pētīdams visu apkārtni, it kā cenzdamies iespiesties aiz horizonta līnijas.

—  Turklāt, Aramis, jūs man nedodat nekādus izskaidrojumus, kur būtu varējušas palikt nelaimīgās laivas, — Portoss turpināja, neatlaidīgi turēdamies pie domas pavediena, ko pats bīskaps bija atzinis par pareizu. — Kurp vien es aizeju, visur mani sagaida ar vaimanām un nopūtām; pat mazi bērni sāk činkstēt, skatīdamies uz savām izmisušajām mātēm, it kā es varētu atdot viņiem tēvus vai viņu mātēm vīrus. Ko jūs par to domājat, un ko lai es saku šīm nelaimīgajām?

—   Portos, mēs varam domāt, ko vēlamies, bet sacīt… pagaidām labāk nesakiet viņām neko.

Tāda atbilde Portosu neapmierināja. Kaut ko murminādams pie sevis, kam vajadzēja paust neapmierinātību, viņš novērsās. Aramiss aizturēja brašo kareivi.

—   Portos, mēs varam domāt, ko gribam, — viņa balsī skanēja dziļas skumjas, un viņš saspieda milža rokas. — Vai jūs atceraties, ka mūsu jaunības laimīgajās dienās, kad mēs bijām tik braši un spēkpil- ni — jūs, es un arī tie abi, kas tagad ir tālu — vai jūs atceraties, manu dārgo Portos, ka tagad, ja mēs vēlētos atgriezties Francijā, šis sāļais ūdens mūs nespētu aizturēt.

—   O, — Portoss piezīmēja, — tomēr seši ljē.

—  Ja jūs redzētu, ka es esmu pieķēries pirmajam dēlim, kas pagadījies, vai jūs paliktu uz cietzemes?

—   Nē, Aramis, Dieva vārds, nepaliktu! Bet kāds dēlis gan mūs, un it īpaši jau mani, tagad spētu noturēt?!

Brasjē muižas īpašnieks, lepni smaidīdams, pārlaida skatienu savam varenajam stāvam.

—   Ja runājam pavisam godīgi, Aramis, vai tad arī jūs negarlaikojaties Belilā? Vai jums labāk nepatiktu jūsu paša bīskapa pils ērtības Vannā? Atzīstaties vien!

—    Nē, — Aramiss noliedza, neuzdrīkstēdamies paskatīties Por- tosam acīs.

—   Nu labi, tad paliekam, — viņa draugs atteica, un par spīti visām Portosa pūlēm apvaldīt smagu nopūtu, tā tomēr izlauzās no viņa varenajām krūtīm. — Ja jau tā, tad paliekam tepat. Tomēr, — viņš vēl piebilda, — ja nu jums ienāk prātā doma, jā gan, noteikta, stingri apcerēta doma, es runāju par domu atgriezties Francijā, kaut arī nav laivu…

—    Vai jūs ievērojāt vēl kaut ko dīvainu? — Aramiss viņu pārtrauca. — Kopš mūsu laivu pazušanas pēdējo divu dienu laikā pie salas krastiem nav piestājusi arī neviena cita laiva.

—   Jā, protams, jums taisnība. Es to ari ievēroju, jo pirms tam katru dienu te piestāja desmitiem dažādu laivu un kuģeļu.

—   Vajadzēs labi pārdomāt, — pēc brīža Aramiss noteica. — Pat, ja man vajadzēs būvēt plostu…

—   Te taču ir mazās laiviņas. Ja gribat, es kādu varu dabūt…

—   Laiviņa, laiviņa!.. Vai jūs domājat, ka maza laiviņa… Lai apgāztos ar to? Nē, nē, — Vannas bīskaps apņēmīgi noteica, — mēs abi nevaram peldēt pāri jūrai rieksta čaumalā. Vēl pagaidīsim.

Aramiss sāka staigāt šurpu turpu, cenzdamies apslēpt aizvien pieaugušo nemieru.

Portoss nogura sekot sava drauga drudžainajām kustībām, un uzticamais un mierīgais Portoss, neko nezinādams par šī negantā satraukuma iemesliem, bet redzēdams tikai tā ārējās izpausmes, apstādināja Aramisu.

—    Apsēdīsimies te uz akmens, — viņš ierosināja. — Sēdieties man blakus, un es jūs ļoti lūdzu — paskaidrojiet man beidzot tā, lai es visu labi saprastu, ko mēs te darām.

—   Portos… — Aramiss apmulsis iesāka.

—   Es zinu, ka šķietamais karalis gribēja gāzt no troņa īsto karali. Jūs man to izstāstījāt, un tas ir skaidrs. Es zinu, ka viltus karalis bija nodomājis pārdot Belilu angļiem. Tas arī ir skaidrs. Es saprotu, ka mēs, būdami inženieri un karavadoņi, nekavējoties ieradāmies Belilā, lai vadītu nocietinājumu darbus un uzņemtos desmit rotu komandēšanu, kuras savācis un uztur Fukē kungs un kuras atrodas viņa rīcībā jeb, citiem vārdiem sakot, viņa znota desmit rotas. To es arī labi saprotu.

Aramiss nepacietīgi pielēca kājās. Viņš līdzinājās lauvam, kuru kaitina muša.

Portoss saķēra viņu aiz rokas.

—   Neskatoties uz visu prāta piepūli un pārdomām, es nevaru saprast un nekad nesapratīšu, kāpēc mums nevis sūta karaspēku un atbalsta ar cilvēkiem, ieročiem un provīziju, bet vēl atstāj bez laivām, un Belilu bez apgādes un palīdzības; kāpēc ar mums nesazinās ar signāliem, nenodrošina mutisku vai rakstisku pavēļu saņemšanu, bet vispār pārtrauc jebkādus sakarus? Atbildiet man, Aramis, vai arī, pirms atbildat, labāk uzklausiet manas domas, kas mani nomāc.

Bīskaps pacēla galvu.

—   Tātad es domāju, Aramis, šķiet, ka Francijā noticis kaut kas ļoti svarīgs, — Portoss turpināja. — Visu nakti man rādījās sapņos Fukē, beigtas zivis, sasistas olas, neuzkoptas un trūcīgas telpas. D'Erblē, tie nav lāga sapņi, tie pareģo nelaimi.

—   Kas tur ir, Portos? — Aramiss viņu aprāva, strauji pielekdams kājās un rādīdams draugam melnu punktiņu uz tumši sārtās svītras jūrā.

—   Kuģis! — Portoss nopriecājās. — Jā, tas ir kuģis. A, beidzot mēs saņemsim kādas ziņas!

—  Divi! — iekliedzās bīskaps, pamanījis vēl vienu mastu. — Divi, trīs, četri!

—   Pieci! — Portoss sauca. — Seši, septiņi! Ak Dievs, tā jau ir vesela flote!

—   Droši vien atgriežas mūsu Belilas zvejnieki, — Aramiss pārliecinoši noteica, kaut gan aina, kas pavērās acu priekšā, viņu ārkārtīgi satrauca.

—    Kuģi ir pārāk lieli; tās nevar būt zvejnieku laivas. Turklāt vai jums nešķiet, Aramis, ka tie nāk no Luāras ietekas puses?

—  Jā, tie nāk no turienes…

—   Re, visi tos jau pamanījuši; sievietes un bērni skrien uz krastu.

Tobrīd pienāca kāds vecs zvejnieks.

13 - A.Dimā

—   Tās ir mūsu laivas? — Aramiss viņam jautāja.

Vecais vērīgi nopētīja jūru.

—   Nē, monsenjor, tie ir karaliskās flotes kuģi.

—   Karaliskās flotes kuģi! — Aramiss atkārtoja, iekšēji nodrebēdams. — Kā jūs to zināt?

—   Pēc karoga. Uz mūsu laivām un tirdzniecības kuģiem nav nekādu karogu. Ar tik lieliem buriniekiem parasti pārvadā karaspēku.

—   Ā! — Aramiss noteica.

—   Urā! — iesaucās Portoss. — Nāk papildspēki, vai ne, dārgo Aramis?

—   Iespējams.

—  Ja tikai tie nav angļi.

—    No Luāras puses? Tā būtu šausmīga nelaime. Vai tad tādā gadījumā viņiem nebūtu jāiziet cauri Parīzei?

—  Jums taisnība. Protams, tie ir papildspēki vai varbūt provīzija.

Aramiss paslēpa seju rokās un neko neatbildēja. Pēc tam viņš negaidīti pavēlēja:

—   Portos, izziņojiet trauksmi!

—   Trauksmi? Kāpēc?

—   Lai lielgabalnieki atgriežas pie savām baterijām un visi atrodas pie saviem ieročiem, bet sevišķu modrību jāievēro krasta lielgabaliem.

Portoss iepleta acis. Viņš uzmanīgi pavērās uz savu draugu, it kā vēlēdamies pārliecināties, ka tas ir pie pilna prāta un skaidras saprašanas.

—    Ja jūs nekavējoties neiesiet, mans dārgais, nenovērtējamais draugs, — Aramiss turpināja vislaipnākajā balsī, — tad to darīšu es un pats došu visus nepieciešamos rīkojumus.

—   Eju tūlīt pat, — Portoss atteica un devās izpildīt pavēli. Pa ceļam viņš tomēr vairākkārt atskatījās, lai pārliecinātos, vai Vannas bīskaps nav kļūdījies un nesauc viņu atpakaļ, nācis pie prātīgākām domām.

Sāka skanēt trauksmes signāls. Rībināja bungas. Iedziedājās radziņš. Dobji zvanīja lielais zvans. Acumirklī molu un dambi piepildīja ziņkārīgie un kareivji. Artilēristi stāvēja pie lieliem uz akmens pamatnes stāvošiem ieročiem ar kvēlojošām lāpām rokās.

Kad katrs bija ieņēmis savu kaujas plānā paredzēto vietu un visi sagatavojušies aizsardzībai, Portoss bikli pievērsās bīskapam, iečukstēdams ausī:

—   Piedodiet, Aramis, bet es gribu saprast…

—   Pagaidiet: drīz jūs tāpat visu sapratīsiet, — tāpat čukstus Vannas bīskaps atbildēja savam vietniekam un palīgam.

—   Šī flote, kas pilnās burās nāk uz Belilu, taču ir karaliskā flote?

—   Ja reiz Francijā ir divi karaļi, tad kuram no viņiem pieder šī flote? Ko jūs uz to atbildēsiet, mans draugs?

—    O, jūs man atverat acis, — atteica milzis, ko pārsteidza šis Aramisa arguments.

Tā nu Portoss, kam drauga atbilde bija atvērusi acis vai drīzāk tās aizklājusi ar vēl blīvāku priekškaru, aizsteidzās uz baterijām, lai uzmanītu savus padotos un aicinātu katru godīgi izpildīt savu pienākumu.

Pa to laiku Aramiss, acis nenovērsdams, vēroja kuģu tuvošanos. Uz klinšu izciļņiem uzrāpušies kareivji un tauta vispirms ieraudzīja mastu galus, tad buras un visbeidzot pašus kuģus ar plīvojošiem Francijas karaļa karogiem.

Bija jau nakts, kad viena no plakandibenēm, kuru parādīšanās tā satrauca salas iedzīvotājus, izmeta enkuru lielgabala šāviena attālumā no cietokšņa.

Par spīti tumsai uz kuģa klāja varēja novērot rosību, un gandrīz tūlīt pat no borta atdalījās laiviņa; trīs vīri, no visa spēka airēdami, virzīja to uz ostas pusi. Pēc dažām minūtēm viņi piestāja nocietinājumu malā.

Laivas stūrmanis izkāpa uz mola. Rokā viņam bija pakete, un viņš to vicināja, dodams zīmi, ka ieradies uz pārrunām ar kādu.

Daudzi kareivji viņu pazina. Tas bija īpašnieks vienam no tiem barkasiem, kurus Aramiss gribēja paturēt, bet Portoss aizsūtīja meklēt pazudušās laivas, uztraucies par zvejnieku divu dienu prombūtni. Saimnieks pieprasīja, lai viņu aizved pie d'Erblē kunga. Pēc seržanta pavēles divi kareivji ielenca viņu no abām pusēm un aizveda pie Aramisa.

Aramiss atradās krastmalā. Sūtnis nostājās Vannas bīskapa priekšā. Valdīja pilnīga tumsa, kaut gan kareivji, kas pavadīja Aramisu viņa inspekcijas gājienā pa nocietinājumiem un stāvēja mazliet nostāk, turēja degošas lāpas.

—   Tas esi tu, Jonatāni No kurienes?

—   Mani sūta tie, kas saņēma mani gūstā.

—   Un kas tie tādi bija?

—   Monsenjor, vai jūs zināt, ka mēs devāmies meklēt mūsu biedrus?

—   Jā. Un kas notika pēc tam?

—  Tad, monsenjor… mūs drīz vien apturēja viņa majestātes karaļa sargkuģis.

—   Kāda karaļa? — Portoss iejaucās.

Jonatāns pārsteigts paskatījās uz Portosu.

—   Turpini, — bīskaps pavēlēja.

—   Monsenjor, mūs sagūstīja un pievienoja vakarrīt aizturētajiem.

—   Kas tā par modi — grābt ciet katru, kas pagadās! — Portoss viņu pārtrauca.

—    Kungs, viņi negribēja, lai mēs jums to paziņotu, — Jonatāns atbildēja.

Tagad savukārt Portoss nesaprata viņu.

—   Tātad jūs šodien atbrīvoja? — viņš apjautājās.

—   Tikai tāpēc, lai es varētu pateikt, ka mēs esam aizturēti, monsenjor.

„Jo tālāk, jo neskaidrāk," — krietnais Portoss nodomāja.

Pa to laiku Aramiss pūlējās izprast notiekošo.

—   Tad jau iznāk, ka karaliskā flote ir nobloķējusi piekrasti?

—   Jā, monsenjor.

—   Kas to komandē?

—   Karaļa musketieru kapteinis.

—   D'Artanjans! — Portoss iesaucās.

—   Man liekas, ka tā viņu sauca.

—   Vai viņš tev iedeva šo vēstuli?

—   Jā, monsenjor.

—   Panāciet tuvāk ar lāpām!

—    Tas ir viņa rokraksts, — Portoss piebilda. Aramiss ātri izlasīja sekojošo:

„Karaļa pavēle — ieņemt Belilu.

Pavēlēts: iznīcināt garnizonu, ja tiks izrādīta pretošanās. Pavēlēts: arestēt visus garnizona kareivjus.

Paraksts: d'Artanjans, kas aizvakar arestēja Fukē kungu un nosūtīja uz Bastīliju."

Aramiss nobālējis sažņaudza rokā papīru.

—   Nu, kas ir? — Portoss noprasīja.

—   Nekas, mans draugs, nekas, — Aramiss atbildēja un pievērsās Jonatānam: — Saki man…

—   Jā.

—   Vai tu runāji ar d'Artanjana kungu?

—   Jā, monsenjor.

—   Ko viņš teica?

—   Ka gribētu pats parunāt ar monsenjoru.

—   Kur?

—   Uz sava kuģa borta.

—    Kur?! Portoss atsaucās:

—   Uz sava kuģa borta?

—  Musketiera kungs pavēlēja paņemt līdz jūs abus — jūs, d'Erblē kungs, un jūs, inženiera kungs, un mūsu laivā nogādāt pie viņa.

—    Brauksim! — Portoss nopriecājās. — Mans dārgais d'Artanjans!

Aramiss viņu pārtrauca.

—   Jūs esat traks! — viņš iekliedzās. — Kas gan var galvot, ka tās nav lamatas?

—   No otrā karaļa puses? — Portoss noslēpumaini pačukstēja.

—   Vienkārši lamatas! Ar to viss ir pateikts, mans draugs.

—   Tas var gadīties; bet ko lai dara? Ja d'Artanjans mūs aicina, tad mums…

—   Kas jums teica, ka tas patiešām ir d'Artanjans?

—   Ā, tādā gadījumā… bet viņa rokraksts…

—    Rokrakstu var viltot. Un šoreiz tas ir darīts: paskatieties, kā rakstītājam drebējusi roka.

—    Jums atkal ir taisnība; tomēr pagaidām mēs vēl neko nezinām.

Aramiss klusēja.

—   Tiesa gan, — Portoss labsirdīgi piebilda, — galu galā mums nemaz nevajag zināt.

—   Ko pavēlēsiet? — Jonatāns jautāja.

—   Tu atgriezīsies pie kapteiņa un pateiksi, ka mēs lūdzam viņu personīgi ierasties uz salas.

—   Saprotu, — Portoss noteica.

—   Klausos, monsenjor, — Jonatāns atbildēja. — Bet ja nu kapteinis atteiksies doties uz Belilu?

—   Ja viņš atteiksies, tad mums ir lielgabali un mēs tos laidīsim darbā.

—   Pret d'Artanjanu?

—   Ja tas ir d'Artanjans, tad viņš ieradīsies, Portos. Dodies ceļā, Jonatān, un ātrāk.

—   Velns parāvis! Es neko nesaprotu, — Portoss apjucis nomurmināja.

—    Tūlīt jūs visu sapratīsiet, pilnīgi visu, mans dārgais; pienācis laiks. Apsēdieties uz šī lielgabala stobra, saspicējiet ausis un uzmanīgi klausieties.

—   O, es klausos, velns parāvis! Varat nešaubīties.

—   Monsenjor, vai es drīkstu doties prom? — Jonatāns skaļi sauca.

—   Brauc un atgriezies ar atbildi! Ei, jūs tur, izlaidiet laivu!

Laiva atstāja piestātni un devās uz kuģi.

Aramiss saņēma Portosa roku un sāka skaidrot.

XXIV

Aramisa paskaidrojumi

—  Portos, mans draugs, man jums kaut kas jāpastāsta, un tas droši vien jūs pārsteigs, bet vienlaikus jūs visu sapratīsiet.

—   O, man patīk, ja mani pārsteidz, — Portoss labsirdīgi atteica, — tāpēc lūdzu nekautrējieties. Pret dvēseles saviļņojumiem es esmu nejūtīgs. Tāpēc neko neslēpiet, runājiet!

—   Tas ir grūti, Portos… loti grūti, jo — es vēlreiz brīdinu — man jums jāizstāsta kaut kas dīvains, pat ļoti dīvains… kaut kas pilnīgi neparasts.

—   O, jūs tik skaisti runājat, mans draugs, ka esmu gatavs klausīties dienām ilgi. Tāpēc runājiet, lūdzu… vai arī man iešāvās prātā cita iespēja: lai atvieglotu jūsu uzdevumu un palīdzētu izstāstīt to dīvaino stāstu, es jums uzdošu jautājumus.

—   Labi.

—   Kā dēļ mēs cīnīsimies?

—   Ja jūs uzdosiet tamlīdzīgus jautājumus, Portos, tad nemaz neatvieglosiet manu uzdevumu atklāt jums visu. Gluži pretēji, te jau ir mans Gordija mezgls [13] .

To jāpārcērt ar vienu vēzienu. Mans draugs, ja ir darīšana ar tik labu, augstsirdīgu un uzticīgu cilvēku kā jūs, tad gan sevis paša, gan jūsu labā jābūt drosmei sākt grēksūdzi. Mans cildenais draugs, es jūs apmānīju.

—   Jūs mani apmānījāt?

—  Jā, mans Dievs, jā.

—   Vai tas bija manis paša labā?

—   Man vismaz tā likās, Portos. Es patiesi tam ticēju.

—   Tādā gadījumā, — lādzīgais Brasjē muižas īpašnieks pasmaidīja, — jūs esat izdarījis man lielu pakalpojumu, un es jums pateicos; ja jūs mani nebūtu apmānījis, gan jau es pats tāpat būtu kļūdījies. Bet kā tad jūs mani piemānījāt?

—  Es kalpoju uzurpatoram, pret kuru Ludviķis XIV patlaban cīnās ar visiem spēkiem.

—  Uzurpators, — Portoss noteica, neizpratnē pieri braucīdams, — kā… Es to īsti labi nesaprotu.

—  Tas ir viens no abiem karaļiem, kas viens otram apstrīd tiesības uz Francijas troni.

—   Labi… Tātad jūs kalpojāt tam, kurš nav Ludviķis XIV?

—  Jūs acumirklī uztvērāt lietas būtību.

—  Tātad…

—  Tātad mēs abi esam dumpinieki, mans dārgais nabaga draugs.

—   Ak tu velns!… — Portoss satriekts iekliedzās.

—   O, varat būt mierīgs, Portos, gan mēs vēl atradīsim iespēju izglābties, varat man ticēt.

—  Tas mani neuztrauc. Mani satrauc dumpinieka vārds — tas ir nelāgs.

—   Diemžēl!..

—   Tad jau man apsolītais hercoga tituls…

—   To jums piešķirtu uzurpators.

—   Tas nav tas, Aramis, — Portoss lepni noteica.

—   Draugs, ja tas būtu atkarīgs no manis, jūs kļūtu par princi.

Portoss sāka melanholiski grauzt nagus.

—    Mānīdams mani, jūs rīkojāties slikti, Aramis, — viņš ierunājās. — Es ļoti cerēju saņemt hercoga titulu. O, es uz to paļāvos, zinādams, ka jūs esat cilvēks, kas prot turēt vārdu.

—   Nabaga Portos! Es jūs lūdzu, piedodiet man.

—  Tātad, — Portoss neatlaidīgi turpināja, neatbildēdams uz Vannas bīskapa pazemīgajiem lūgumiem, — es esmu nonācis naidā ar Ludviķi XIV?

—   Es visu nokārtošu, draugs. Es uzņemšos visu vainu.

—   Aramis!

—   Nē, nē, Portos, lūdzu ļaujiet man rīkoties. Nav vajadzīga nekāda bezjēdzīga augstsirdība vai lieka pašuzupurēšanās! Jūs par maniem plāniem neko nezinājāt. Jūs nekā nedarījāt sevis paša labā. Es — tā ir cita lieta. Es esmu šis sazvērestības iniciators. Man bija nepieciešams mans uzticamais draugs; es jūs pasaucu, un jūs atsaucāties aicinājumam, atcerēdamies mūsu seno devīzi: „Viens par visiem, visi par vienu". Mans noziegums, Portos, ir tas, ka es izrīkojos kā nožēlojams egoists.

—   Tas ir vārds, kas man iet pie sirds, — Portoss viņu pārtrauca, — un, ja jūs rīkojāties tikai savās interesēs, es uz jums nespēju dusmoties. Tas taču ir dabiski!

To teikdams, Portoss paspieda senā drauga roku.

Šīs vientiesīgās, bet cēlās dvēseles priekšā Aramiss jutās kā sīks pigmejs; jau otro reizi viņam nācās atzīt sirds varenību, kas daudzkārt pārspēj visspožāko prātu. Viņš atbildēja savam uzticamajam draugam ar mēmu, bet spēcīgu rokasspiedienu.

—   Bet tagad, kad mēs esam izskaidrojušies, — Portoss lūdza, — un es pilnībā izprotu, kādas ir mūsu attiecības ar karali Ludviķi XIV, domāju, ka jums vajadzētu paskaidrot man, kādai politiskai intrigai mēs esam krituši par upuri, jo es nojaušu, ka tur slēpjas politiska intriga.

—    Visu, kas uz to attiecas, jums sīki izskaidros d'Artanjans, kas tūlīt ieradīsies. Piedodiet man, bet mani izmocījušas ciešanas, un es esmu norūpējies, tāpēc man nepieciešams viss mans prāts un drosme, lai izlabotu kļūmīgo soli, ko es tik nepiesardzīgi liku jums spert. Tagad mūsu stāvoklis ir pilnīgi skaidrs un noteikts. Kopš šī brīža karalim Ludviķim XIV ir tikai viens vienīgs ienaidnieks, un tas esmu es. Es jūs sagūstīju, un jūs sekojāt man. Šodien es jūs atbrīvoju, un jūs steidzaties pie sava valdnieka. Kā redzat, Portos, te nebūs nekādu grūtību.

—   Jūs domājat?

—   Es par to esmu pilnīgi pārliecināts.

—   Ja jau mūsu stāvoklis ir tik skaidrs, kā jūs sakāt, — Portoss iebilda, vadīdamies no sava veselā saprāta viedokļa, — kāpēc tad mēs gatavojam lielgabalus, musketes un visu pārējo? Man šķiet, daudz vienkāršāk ir pateikt d'Artanjanam: „Mīļais draugs, mēs esam pieļāvuši kļūdu; to vajag izlabot, tāpēc paveriet mums kādu spraugu, ļaujiet aiziet un sveiki".

—   Ak, — Aramiss pašūpoja galvu.

—   Vai tad jūs neatbalstāt manu plānu?

—   Es tajā saskatu šķēršļus.

—   Kādus?

—   D'Artanjans var ierasties ar tādām instrukcijām, ka mums būs jālaiž darbā ieroči.

—    Ko jūs! Ieroči pret d'Artanjanu? Neprāts! Pret mūsu miļo d'Artanjanu?

Aramiss vēlreiz pašūpoja galvu.

—   Portos, — viņš nopūtās, — es liku aizdedzināt degļus un notēmēt lielgabalus, izsludināju trauksmi un saaicināju visus uz nocietinājumu mūriem, lieliskajiem Belilas mūriem, kurus jūs tik prasmīgi esat nostiprinājis. Es nostādīju visus aizstāvības pozīcijās, un to visu es darīju ar zināmu mērķi. Pagaidiet vēl un nenosodiet mani, vai arī nē, labāk negaidiet…

—   Ko tad darīt?

—   O, ja es to zinātu!

—   Ir kas vēl vienkāršāks nekā aizsardzība: paņemsim laivu un dosimies uz Franciju, bet tur…

—   Mīļais draugs, — Aramiss, skumji smaidīdams, iebilda, — nemānīsim sevi ar pasaciņām kā bērni; būsim vīri gan savās domās, gan darbos. Pag, ostā skan saucieni par kādu laivu. Draugs, vienu mirkli uzgaidiet!

—  Tas droši vien ir d'Artanjans, — Portoss pērkona balsī noteica, pieiedams pie margām.

—   Viņš pats, — musketieru kapteinis atteica, viegli izlēkdams no laiviņas uz piestātnes pakāpieniem. Viņš sāka ātri kāpt augšup pa kāpnēm, kas veda uz nelielo laukumiņu, kur viņu gaidīja abi draugi. Kamēr d'Artanjans kāpa pa kāpnēm, Aramiss un Portoss pamanīja kādu virsnieku, kas neatlaidīgi sekoja kapteinim.

D'Artanjans pusceļā apstājās. To pašu darīja arī viņa sekotājs.

—   Aizsūtiet prom jūsu ļaudis! — musketieris uzsauca Portosam un Aramisam. — Lai viņi aiziet tādā attālumā, no kurienes nevar noklausīties mūsu sarunu.

Portoss deva pavēli, un tā tūlīt pat tika izpildīta. Tad d'Artanjans pagriezās pret savu pavadoni un asi noteica:

—   Kungs, te nav karaļa flotes kuģis, uz kura jūs, sekojot pavēlei, tik augstprātīgi runājāt ar mani.

—   Es nerunāju augstprātīgi ar jums, — virsnieks iebilda, — es tikai izpildīju pavēli, kuru saņēmu pirms aizbraukšanas, un izpildīju to pēc labākās gribas. Man pavēlēja, lai visur jūs pavadu. Es to daru. Man pavēlēja nepieļaut nekādas pārrunas, par kuru saturu es nebūtu informēts, un tā nu es iejaucos jūsu pārrunās.

D'Artanjans dusmās trīcēja; sakustējās arī Portoss un Aramiss, kas dzirdēja katru vārdu; šis dialogs viesa viņu sirdīs nemieru un bažas. D'Artanjans nikni kodīja ūsas, kas liecināja par viņa sašutumu, bet tas savukārt pareģoja dusmu izvirdumu. Viņš tuvojās virsniekam.

—    Kungs, — viņš ierunājās klusi, bet skaidri izrunādams katru vārdu, un viņa balss skanēja jo draudīgāk tāpēc, ka zem kapteiņa ārējā miera slēpās tik tikko apvaldīta niknuma vētra, — kad es sūtīju šurp laivu, jūs vēlējāties zināt, ko es rakstu Belilas aizstāvjiem. Jūs man parādījāt zināmo pavēli, un es to pašu brīdi iedevu jums savu zīmīti. Kad atgriezās manis aizsūtītā laiva un no tās vecākā es saņēmu šo kungu atbildi (viņš norādīja virsniekam uz Portosu un Aramisu), jūs dzirdējāt katru vārdu no mana sūtņa stāsta. Tas viss bija paredzēts jūsu pavēlē, un es to konsekventi izpildīju bez kādas pretošanās. Tā bija, vai ne?

—   Jā, kungs, — virsnieks nomurmināja, — protams, bet…

—   Kungs, — d'Artanjans turpināja, iekaisdams aizvien vairāk, — kad es paziņoju savu nodomu atstāt kuģi un doties uz Belilu, jūs pieprasījāt, lai ņemu jūs līdz; ne mirkli nevilcinādamies, es jūs atvedu šurp. Jūs taču atrodaties Belilā? Jā vai nē?

—   Jā, kungs, bet…

—   Bet… man vairs nav nekādas daļas par Kolbēra kungu, no kura jūs saņēmāt šo pavēli, ne arī par kādu citu, kura norādījumu jūs tik cītīgi ievērojat; toties man ir darīšana ar cilvēku, kas traucē d'Ar- tanjanam un stāv aci pret aci ar d'Artanjanu uz kāpnēm, kur visapkārt ir sāļš ūdens, pie tam dziļums te ir ne mazāk par trīsdesmit pēdām. Šis cilvēks ir ieņēmis sliktu pozīciju, mans kungs, ļoti sliktu… un es jūs jau iepriekš brīdinu.

—   Ja es jums traucēju, — viesnieks atteica samulsušā un gandrīz vai kautrīgā balsī, — saprotiet taču, ka mani to piespiež darīt dienesta pienākums…

—    Kungs, jūs vai arī tie, kas jūs sūtīja, nelaimīgā kārtā esat mani apvainojuši. Tā vai citādi, bet es esmu apvainots. Es nevaru atriebties tiem, kas pavēlējuši jums tā rīkoties: viņus es nepazīstu, un pie tam viņi atrodas pārāk tālu. Toties jūs esat tepat, un, Dieva vārds, ja jūs spersiet vēl kaut soli, lai noklausītos, ko es runāšu ar šiem kungiem, tad es sašķaidīšu jums galvu un iemetīšu ūdenī. O! Lai notiek kas notikdams! Visā manā dzīvē es tikai sešas reizes esmu juties pa īstam saniknots, un piecās iepriekšējās reizēs tas beidzās ar nāvi cilvēkam, kurš bija šo niknumu izraisījis.

Virsnieks pat nepakustējās; noklausījies šos draudus, viņš nobāla, bet mierīgi un bez lielības atteica:

—   Jums nav taisnība, jo pretodamies neļaujat man pildīt saņemto pavēli.

Portoss un Aramiss satraukti vēroja šo sadursmi no augšas, stāvēdami pie novērošanas laukumiņa margām.

Viņi uzsauca kapteinim:

—   Dārgo d'Artanjan, piesargieties!

D'Artanjans pamāja, lai viņi klusē; draudīgā mierā viņš uzlika kāju uz nākamā pakāpiena un, turēdams zobenu, atskatījās, lai noskaidrotu, vai virsnieks viņam seko. Tas pārkrustījās un spēra soli pakaļ kapteinim.

Pazīdami d'Artanjanu, Portoss un Aramiss iekliegdamies metās lejup, lai aizkavētu cirtienu, kura skaņu viņi šķita saklausām.

D'Artanjans jutās aizkustināts un, pārlicis zobenu kreisajā rokā, uzrunāja virsnieku:

—    Kungs, jūs esat godīgs cilvēks. Tāpēc jūs droši vien labāk sapratīsiet to, ko es teikšu tagad, nekā iepriekš teikto.

—   Runājiet, d'Artanjan, runājiet! — brašais virsnieks atbildēja.

—   Kungi, kurus mums ir tas prieks redzēt un pret kuriem vērstas jūsu pavēles, ir mani draugi.

—   Es zinu, mans kungs.

—    Kā jūs domājat, vai es varu izturēties pret viņiem tā, kā to prasa instrukcijas?

—   Es saprotu, ka jūs atrodaties grūtā stāvokli.

—   Tad atļaujiet mums parunāt bez lieciniekiem.

—   D'Artanjana kungs, ja es paklausīšu jūsu lūgumam un izdarīšu, kā jūs vēlaties, es pārkāpšu doto vārdu; ja to nedarīšu, es stāvēšu jums ceļā. Es dodu priekšroku pirmajam. Runājiet vien ar saviem draugiem un neniciniet mani par to, ka es aiz cieņas un mīlestības pret jums… neniciniet mani, ka jūsu un tikai jūsu dēļ es rīkojos negodīgi.

Aizkustinātais d'Artanjans strauji apskāva jaunekli un tūlīt pat uzkāpa pie draugiem.

Virsnieks ietinās ciešāk apmetnī un apsēdās uz mitrām ūdenszālēm klātajiem pakāpieniem.

—   Nu tā, dārgie draugi, tāds nu ir mans stāvoklis: varat spriest par to paši, — d'Artanjans teica Portosam un Aramisam.

Visi trīs apskāvās un ilgi nespēja atrauties viens no otra kā kādreiz jaunības dienās.

—   Ko nozīmē šī stingrība? — Portoss apvaicājās.

—   Dārgo Portos, jūs gan to varētu uzminēt.

—    Ne visai, dārgo kaptein. Galu galā es taču neko neesmu izdarījis… Tāpat kā Aramiss, — lāga Portoss pasteidzās piebilst.

D'Artanjans uzmeta prelātam pārmetošu skatienu, kas aizskāra pat Aramisa nocietināto sirdi.

—   Mīļo Portos! — Vannas bīskaps iesaucās.

—    Redzat, cik tālu viss aizgājis: tiek aizturēts viss, kas nāk no Belilas, un viss, ko sūta šurp. Jūsu ļaudis arī ir aizturēti. Ja jūs mēģinātu bēgt, kuģi jūs tūlīt notvertu, jo tie jūrā uzmana bēgļus. Karalis vēlas jūs notvert, un viņš savu panāks.

D'Artanjans tik nikni paraustīja savas iesirmās ūsas, ka izrāva vairākus matus.

Aramiss sadrūma, bet Portoss apskaitās.

—   Mans plāns bija tāds, — d'Artanjans turpināja, — es gribēju paņemt jūs abus uz sava kuģa, lai jūs būtu manā tuvumā un es pēc tam varētu atlaist jūs brīvībā. Bet kas man tagad galvos, ka atgriežoties es neatradīšu jaunu priekšnieku ar slepenu pavēli, kas mani atceļ un nozīmē citu komandieri un kas izrēķināsies gan ar mani, gan jums bez mazākās cerības uz glābšanos?

—  Jāpaliek šeit Belilā, — Aramiss apņēmīgi paziņoja, — un zvēru, ka padošos tikai tad, kad skaidri zināšu, kas mani sagaida.

Portoss neteica neko. D'Artanjans to pamanīja.

—  Es gribu pamēģināt mazliet iztaujāt to drosmīgo virsnieku, kas mani pavada un kura vīrišķīgā pretošanās mani ļoti iepriecināja, jo pierāda, ka viņš ir godīgs cilvēks, kaut arī mūsu pretinieks, bet tomēr tūkstošiem reižu vairāk vērts par kādu glumu iztapoņu. Mēģināsim izpētīt, kādas ir viņa pilnvaras un ko pavēle atļauj vai aizliedz.

—   Pamēģināsim, — Aramiss piekrita.

D'Artanjans noliecās un pasauca virsnieku, kurš tūlīt uzkāpa augšā laukumiņā.

Viņi apmainījās izsmalcinātām laipnībām, kas ir dabiskas starp godīgiem cilvēkiem, kuri pazīst viens otru un izjūt savstarpēju cieņu. Tad d'Artanjans jautāja virsniekam:

—   Sakiet man, kungs, ja es gribētu aizvest šos kungus prom, ko jūs darītu?

—  Es tam nepretotos, bet tā kā man ir skaidra un nepārprotama pavēle apcietināt viņus, es bez šaubām to arī darītu.

—   Ā-ā! — d'Artanjans novilka.

—   Viss pagalam! — Aramiss dobji noteica.

Portoss pat nepakustējās.

—  Paņemiet vismaz līdz Portosu, — Vannas bīskaps lūdza, — gan viņš pratīs pierādīt karalim, ka viņš šai lietā būtībā nav nemaz vainīgs, un es viņam tur palīdzēšu; tāpat kā jūs, dārgo d'Artanjan.

—   Hm! — d'Artanjans noīdēja. — Vai gribat braukt prom? Gribat doties kopā ar mani, Portos? Karalis ir žēlsirdīgs.

—   Es vēl padomāšu, — Portoss atteica.

—  Tātad jūs paliekat?

—   Līdz jaunai pavēlei! — Aramiss iesaucās.

—   Līdz brīdim, kamēr mums neienāks prātā kāda laba doma, — d'Artanjans atkal ierunājās, — un man šķiet, ka nenāksies ilgi gaidīt, jo man jau tāda doma sāk briest.

—   Nu tad atvadīsimies, — Aramiss nopūtās, — kaut gan jums, Portos, labāk vajadzēja aizbraukt.

—   Nē, — Portoss lakoniski noteica.

—   Kā vēlaties, — Aramiss jutās nedaudz nobažījies par sava līdzgaitnieka skarbo toni. — Mani tomēr mazliet nomierina tā doma, ko pieminēja d'Artanjans, un man šķiet, ka es nojaušu, kāda tā ir.

—   Paskatīsimies, — sacīja musketieris, tuvinādams savu ausi Aramisa lūpām.

Prelāts steidzīgi pačukstēja dažus vārdus, uz kuriem d'Artanjans klusi atbildēja:

—   Tas pats.

—   Tātad izdosies! — Vannas bīskaps priecīgi iesaucās.

—    Izmantojiet jucekli, kādu šis plāns radīs, un dariet, kas jums jādara, Aramis.

—   O, par to varat būt mierīgs.

—    Bet tagad, mans kungs, pieņemiet mūsu pateicību, — d'Artanjans uzrunāja virsnieku. — Jūs esat ieguvis trīs draugus, kas gatavi jums kalpot līdz kapa malai.

—   Jā, — Aramiss apstiprināja.

Portoss klusēja un tikai pamāja ar galvu.

Uz atvadām maigi noskūpstījis draugus, d'Artanjans atstāja Belilu kopā ar savu nešķiramo pavadoni, kuru viņam bija nozīmējis Kolbērs.

Izņemot paskaidrojumu, ko pieprasīja cienījamais Portoss, šķietami cits nekas nemainījās triju draugu situācijā, kurus liktenis bija nostādījis katru savā nometnē.

„Kaut gan, — Aramiss pasmīnēja, — vēl jau ir d'Artanjana doma."

Atgriezdamies uz sava kuģa, d'Artanjans apsvēra nesen prātā ienākušo domu no visām pusēm. Virsnieks godbijīgi klusēja, ļaudams d'Artanjanam nodoties savām pārdomām.

Rāpdamies uz kuģa borta, kas bija noenkurojies lielgabala šāviena attālumā no Belilas, musketieru kapteinis vēl apsvēra visus uzbrukuma un aizstāvēšanās līdzekļus, kādi bija viņa rīcībā. Tūlīt pēc ierašanās viņš sasauca kara padomi, kuru veidoja viņam padotie virsnieki.

Viņi bija astoņi: jūras spēku komandieris, majors, kas komandēja artilēriju, inženieris, mums jau pazīstamais virsnieks un četri leitnanti.

Sapulcinājis viņus visus kajītē kuģa priekšgalā, d'Artanjans piecēlās, noņēma cepuri un iesāka runāt:

—    Kungi, es pabiju Belilā un redzēju, ka tur ir visai ievērojams skaita ziņā un labi apmācīts garnizons pilnā kaujas gatavībā, un tas var radīt mums nopietnus šķēršļus. Tāpēc es domāju aicināt šurp abus galvenos cietokšņa virsniekus un uzsākt ar viņiem pārrunas. Kad viņi būs tālu no sava karaspēka un lielgabaliem, mēs vieglāk atradīsim abām pusēm pieņemamu vienošanos, it īpaši, ja pacentīsimies pārliecināt viņus ar saprātīgiem argumentiem. Vai jūs man piekrītat, kun- gi?

Artilērijas majors piecēlās kājās un godbijīgi, bet stingri noteica:

—    Kungs, no jūsu ziņojuma es sapratu, ka cietoksnis gatavojas aizsardzībai, kas sarežģī mūsu uzdevumu izpildi. Tātad jūs skaidri zināt, ka cietoksnis izlēmis sacelties?

D'Artanjanam šis jautājums acīmredzami nepatika, bet viņu tamlīdzīgi sīkumi tik viegli nespēja novērst no galvenā, tāpēc musketieris atbildēja:

—   Kungs, jūsu piezīme ir vietā. Jūs, protams, zināt, ka Belila ir Fukē kunga vasaļa īpašums un jau sensenos laikos Francijas karaļi Belilas senjoriem devuši tiesības aizsargāt savus īpašumus ar ieročiem.

Majors gribēja iebilst.

—    Nepārtrauciet mani, — d'Artanjans viņam aizrādīja. — Jūs droši vien teiksiet, ka tiesības apbruņoties pret angļiem nenozīmē tiesības sacelties pret savu karali. Bet mums taču nav darīšana ar Fukē kungu, ne jau viņš šobrīd nocietinājies Belilā, tāpēc ka pirms divām dienām es pats viņu arestēju. Belilas iedzīvotāji un aizstāvji neko par šo arestu nezina. Viņiem to atklāt būtu lieki. Tas ir pārāk negaidīti, neticami un nedzirdēti, tāpēc viņi tik un tā nenoticētu, pat ja mēs to paziņotu. Bretonis kalpo savam kungam tik ilgi, kamēr nav redzējis viņu mirušu. Cik man zināms, bretoņi nav redzējuši Fukē kunga līķi.

Tāpēc nav nekāds brīnums, ja viņi pretojas visam, kas nenāk no Fukē kunga, vai arī nav viņa parakstīts.

Majors palocījās, rādīdams, ka piekrīt kapteinim.

—   Lūk, tāpēc es gribu uzaicināt pie sevis uz kuģa divus Belilas augstākos virsniekus, — d'Artanjans turpināja. — Viņi aprunāsies ar mums, redzēs, kādi spēki ir mūsu rīcībā; no tā viņi sapratīs, kas viņus sagaida, ja pretosies. Mēs zvērēsim pie sava goda, ka Fukē kungs patiešām ir arestēts un jebkāda pretošanās no viņu puses ieslodzītajam var tikai nākt par ļaunu. Bez tam mēs aizrādīsim, ka, raidot kaut vienu lielgabala šāviņu, viņi vairs nevarēs cerēt uz karaļa žēlastību, tad viņi vairs nepretosies — es vismaz tā ceru. Viņi padosies bez cīņas, un mēs ieņemsim cietoksni bez kaujas, jo citādi tas mums var maksāt diezgan dārgi.

Virsnieks, kas d'Artanjanu bija pavadījis uz Belilu, mēģināja kaut ko piebilst, bet d'Artanjans viņu pārtrauca:

—   Es zinu, ko jūs gribat teikt, kungs; zinu, ka pastāv karaļa pavēle, kas aizliedz slepenas pārrunas ar Belilas aizstāvjiem; to zinādams, es ierosinu noturēt pārrunas visa mana štāba klātbūtnē.

Virsnieki pārmija skatienus, it kā vēlēdamies nolasīt viens otra domas un, ja tās sakristu, klusuciešot vienoties, lai pēc tam rīkotos pēc d'Artanjana ieteikumu. Prieka pārņemts, musketieris jau domāja, ka pēc šis piekrišanas varēs sūtīt kuģi pēc Portoss un Aramisa, bet tad pēkšņi karaļa sūtītais virsnieks izņēma no azotes aizzīmogotu paketi un pasniedza d'Artanjanam.

Uz tās zem adresāta bija rakstīts Nr. 1.

—  Kas tad vēl? — negaidīti pārsteigtais kapteinis nomurmināja.

—   Izlasiet, kungs, — virsnieks lūdza, un viņa laipnībā ieskanējās skumja nots.

D'Artanjans neuzticīgi atlocīja papīru un izlasīja sekojošo:

„Aizliedzu d'Artanjana kungam sapulcināt jebkādu apspriedi vai noturēt jebkādas pārrunas līdz tam brīdim, kamēr Belila nepadosies un visi gūstekņi nebūs nošauti.

Paraksts: Ludviķis "

14 - A.Dimā

D'Artanjans apvaldīja sašutumu un ar vislaipnāko smaidu noteica:

— Labi, kungs. Viss tiks darīts saskaņā ar viņa majestātes pavēli.

XXV

D'Artanjana laimīgās domas un karaļa laimīgās domas

Trieciens bija labi nomērķēts, cietsirdīgs un liktenīgs. D'Artanjans jutās satracināts, ka karaļa veiksmīgā iedoma viņu aizkavē, bet tomēr nekrita izmisumā un, atcerēdamies laimīgo domu, kas viņam iešāvās prātā Belilā, sāka apsvērt vēl vienu iespēju, kā glābt savus nelaimē nokļuvušos draugus.

— Kungi, — viņš pēkšņi uzrunāja sapulcējušos, — ja jau karalis savu slepeno pavēļu izpildi uzticējis nevis man, bet kādam citam, tas nozīmē, ka es vairs nebaudu karaļa uzticību, un es patiesi būtu tās necienīgs, ja uzdrošinātos joprojām paturēt varu savās rokās, uz katra soļa saduroties ar tik aizvainojošām aizdomām. Tādēļ es esmu nolēmis nekavējoties doties pie karaļa un lūgt mani atbrīvot. Paziņoju to jūsu klātbūtnē un pavēlu atgriezties pie Francijas krastiem, lai neriskētu ar karaspēku, ko man uzticējis viņa majestāte. Atgriezieties uz saviem kuģiem un gatavojieties pacelt enkurus! Pēc stundas sāksies paisums. Atgriezieties savos posteņos, kungi! Domāju, ka šoreiz jums nav nekādas pavēles, kas liktu iebilst, — viņš papildināja, redzēdams, ka visi gatavi viņam paklausīt, izņemot modro virsnieku.

To teikdams, d'Artanjans bija gandrīz pārliecināts, ka ir uzvarējis. Šis plāns viņa nabaga draugiem deva glābšanās iespēju. Blokāde tiks noņemta, viņi varēs iekāpt kuģī un pilnās burās doties uz Angliju vai Spāniju, neviena netraucēti. Kamēr viņi glābsies bēgot, d'Artanjans stāsies karaļa priekšā un izskaidros savu atgriešanos ar sašutumu, kādu viņā izraisījusi Kolbēra izrādītā neuzticība. Karalis sūtīs viņu atpakaļ un šoreiz ar neierobežotām pilnvarām. Tad viņš ieņems Belilu — tukšo būri, no kura putniņi jau būs aizlaidušies.

Tomēr šim plānam virsnieks pretstatīja jaunu karaļa pavēli — Nr. 2, kurā bija teikts:

„Ja d'Artanjana kungs vēlēsies atteikties no savām pilnvarām, tad no tā brīža viņu vairs neuzskatīt par ekspedīcijas priekšnieku; šai gadījumā visi virsnieki vairs viņam nepakļaujas. Bez tam augšminētais d'Artanjana kungs zaudē tiesības saukties par pret Belilu sūtītā karaspēka pavēlnieku, un viņam nekavējoties jāatgriežas Francijā. Viņu pavadīs virsnieks, kas iedeva šo pavēli un kurš uzskatīs d'Artanjanu par arestētu un ir atbildīgs par viņu."

Bezbailīgais un bezrūpīgais d'Artanjans nobālēja. Viss bija paredzēts tik tālredzīgi, ka viņš pirmoreiz pēc trīsdesmit gadiem atcerējās dižā kardināla apskaužamo tālredzību un nepielūdzamo loģiku.

Tik tikko elpodams, viņš, pārdomās iegrimis, nokāra galvu.

„Ja es vienkārši iebāzīšu pavēli kabatā, kurš to uzzinās un kurš uzdrošināsies iejaukties? — d'Artanjans domāja. — Pirms karalis par to uzzinās, mani nabaga draugi pagūs izglābties. Vajag tikai drošu dūšu! Mana galva nebūs tā, kas kritīs zem bendes cirvja par nepaklausību. Kas būs, būs; nepakļaušos pavēlei!"

Sagatavojies īstenot šo lēmumu, viņš ieraudzīja, ka visi viņa virsnieki jau lasa pavēli, kuru viņiem izsniedza Kolbēra velnišķīgās gribas izpildītājs. Arī nepakļaušanās bija paredzēta tāpat kā viss iepriekšējais.

—   Kungs, — tas pats liktenīgais virsnieks paklanījās, — es gaidu, kad jums labpatiks kopā ar mani doties ceļā.

—   Es esmu gatavs, — zobus griezdams, kapteinis izspieda.

Virsnieks tūdaļ pavēlēja padot laivu, kas bija atsūtīta pēc d'Artanjana. To ieraudzījis, musketieris kļuva vai traks no niknuma.

—   Kurš tad uzņemsies ekspedīcijas vadību? — viņš nomurmināja.

—    Pēc jūsu aizbraukšanas eskpedīcijas vadība uzticēta man, — eskadras komandieris atteica. — Tāda ir viņa majestātes griba.

—   Tādā gadījumā pēdējā pavēle, kas ir pie manis, pienākas jums. Lūdzu, uzrādiet savas pilnvaras, — Kolbēra sūtnis lūdza.

—   Te būs, — jūrnieks atbildēja, rādīdams Kolbēra uzticības personai papīru ar karaļa parakstu.

—   Saņemiet instrukcijas, — virsnieks teica, atdodams viņam paketi.

Pagriezies pret d'Artanjanu, viņš satrauktā balsī teica — ari viņu ietekmēja šī dzelžaini izturīgā cilvēka izmisums:

—   Esiet tik laipns, brauksim!

—    Tūlīt, — galīgi satriektais d'Artanjans, nepielūdzamā likteņa pievarēts, izdvesa.

Viņš pārkāpa uz neliela kuģīša, kuru spirgts ceļavējš un paisums sāka strauji dzīt uz Francijas krastiem.

Par spīti notikušajam musketieris nezaudēja cerību, ka izdosies ātri nokļūt pie karaļa un viņš varēs izmantot visu savu daiļrunību, lai pierunātu Ludviķi apžēlot viņa nelaimīgos draugus.

Laiva lidoja kā bezdelīga. Uz gaišo nakts mākoņu fona d'Artanjans jau skaidri saskatīja Francijas krasta tumšo līniju.

—  Ak vai, — viņš uzrunāja virsnieku, ar kuru veselu stundu nebija pārmijis ne vārda, — es daudz dotu, kaut varētu zināt jaunā komandiera saņemtās instrukcijas. Ceru, ka tās ir miermīlīgas, vai ne?.. Un…

Viņš nepaguva pabeigt. Pāri jūrai aizvēlās tāls lielgabala šāviens, pēc tam otrs, tad vēl divi vai trīs spēcīgāki.

—   Pret Belilu atklāta uguns, — virsnieks noteica.

Mazais kuģītis piestāja pie Francijas krastiem.

XXVI

Portosa senči

Pēc atvadīšanās no d'Artanjana Aramiss un Portoss, vēlēdamies pabūt vieni, devās uz galveno fortu. Portoss vēl joprojām izskatījās norūpējies, un tas Aramisu mulsināja. Viņa paša sirds bija kļuvusi vieglāka pēc tikšanās ar d'Artanjanu, un viņš bija mierīgāks kā jebkad pēdējā laikā.

—   Dārgais Portos, — viņš pēkšņi pārtrauca klusumu, — es gribu jums pastāstīt d'Artanjana izdomāto plānu.

—   Kādu plānu, mans draugs?

—   To, kuram mēs varēsim pateikties par savu brīvību; to mēs atgūsim ne vēlāk kā pēc divpadsmit stundām.

—   Ā, tad lūk, par ko jūs runājat! Turpiniet vien!

—   Vērodams, kas norisinājās starp mūsu draugu un virsnieku, jūs droši vien ievērojāt, ka ir kaut kādas pavēles, kas ierobežo d'Artanjanu?

—   Ievēroju gan.

—   Tādēļ d'Artanjans grib karalim paziņot par savu aiziešanu, un, kamēr valdīs viņa aizbraukšanas izraisītais apmulsums, mēs iziesim jūrā, pareizāk sakot, jūrā iziesiet jūs, Portos, ja izrādīsies, ka bēgt var tikai viens.

Purinādams galvu, Portoss atteica:

—   Vai nu mēs glābsimies kopā, draugs, vai arī abi paliksim.

—   Jums ir cildena sirds, bet mani sarūgtina jūsu nemierpilnais drūmums.

—   Es neesmu drūms.

—   Tad jūs droši vien dusmojaties uz mani?

—   Nemaz.

—   No kurienes tad šis drūmais izskats, dārgais draugs?

—   Tūlīt paskaidrošu: es sastādu savu testamentu.

To teikdams, krietnais Portoss skumji pavērās tieši acīs Aramisam.

—   Testamentu! — bīskaps iesaucās. — Vai tad jūs jau uzskatāt sevi par mirušu?

—   Es jūtu nogurumu. Kaut kas tāds ar mani notiek pirmo reizi, bet manā dzimtā parasti… Mans vectēvs bija trīsreiz spēcīgāks par mani.

—   O, tad jau jūsu vectēvs bija Samsons.

—   Nē, viņu sauca Antuāns. Kādu reizi, apmēram manā vecumā, viņš gatavojās doties medībās un pēkšņi sajuta kājās vājumu, kas nekad agrāk nebija noticis.

—   Ko šī liksta nozīmēja, mans draugs?

—    Kā redzēsiet, neko labu. Viņš vēl joprojām sūdzējās par vājumu kājās, kad satikās ar mežakuili, kas viņam uzbruka; vectēvs izšāva no arkebūzas, bet netrāpīja, un zvērs uzšķērda viņam vēderu. Vectēvs uz vietas bija beigts.

—  No tā neizriet, ka arī jums jāuztraucas par savu dzīvību.

—   O, tūlīt jūs sapratīsiet. Mans tēvs bija uz pusi spēcīgāks par mani. Viņš bija norūdīts kareivis, kalpojis gan Indriķim III, gan Indriķim IV; viņu sauca nevis Antuāns, bet Gaspārs, tāpat kā de Koliņī kungu*. Viņš visu laiku pavadīja zirgā un nezināja, kas ir nogurums. Reiz vakarā, celdamies no galda, viņš juta, ka saļodzās kājas.

—   Varbūt vakariņu laikā viņš bija šo to atļāvies pāri mēram un tāpēc mazliet grīļojās?

—   Ko jūs! De Basompjēra kunga draugs? Kā tas var būt! Nē, kad es jums saku, nepavisam; viņš pabrīnījās un teica manai mātei, kas viņu pazoboja: „Varbūt arī es satikšu mežakuili kā mans nelaiķa tēvs di Valona kungs." Uzveicis savu vājumu, viņš gribēja iziet dārzā, tā vietā, lai apgultos. Jau uz pirmā pakāpiena viņš atkal sagrīļojās; kāpnes bija stāvas; tēvs krita pret akmens izcilni, tajā bija iesists milzīgs dzelzs āķis. Āķis pāršķēla viņam galvaskausu, un tēvs bija uz vietas beigts.

—   Tie patiešām ir apbrīnojami notikumi un liktenīga apstākļu sakritība, bet no tā nevajag secināt, ka kaut kas tāds notiks arī trešoreiz. Tik spēcīgam vīram kā jūs, Portos, nepiestāv tāda māņticība. Turklāt nemaz nevar manīt, ka jūsu kājas grīļotos. Jūs vēl nekad neesat turējies tik stalti un izskatījies tik lieliski. Jūs varētu pacelt uz saviem pleciem veselu namu.

—  Tas tiesa, šobrīd es jūtos labi, bet nupat man sāka ļimt ceļgali, un tas notiek jau ceturto reizi tik īsā laika sprīdī. Neteikšu, ka tas mani biedētu, bet — velns parāvis! — tas man nepatīk. Dzīvot ir tīri patīkami. Man ir nauda, brīnišķīga zeme, iemīļotie zirgi un draugi, kurus es ļoti mīlu: d'Artanjans, Atoss, Rauls un jūs.

Krietnais Portoss pat neuzskatīja par vajadzīgu slēpt, kādu vietu viņa sirdī ieņem Aramiss.

Aramiss paspieda drauga roku.

—   Mums jādzīvo vēl ilgus gadus, jo pasaulē nav daudz tādu kā mēs, — Vannas bīskaps sacīja. — Uzticieties man, draugs! No d'Artanjana nav nekādas atbildes, un tā ir laba zīme. Droši vien viņš jau pavēlējis kuģiem sapulcēties, un jūra ir tīra. Es savukārt tikko liku pārvilkt barkasu pie izejas no Lokmarijas alas, jūs zināt, tur, kur mēs daudzreiz ierīkojām slēpņus lapsu medībām.

—  Jā, atceros; tā iziet uz nelielu līcīti, uz kuru ved šaura eja, ko mēs atklājām todien, kad mums izbēga tā brīnišķīgā lapsa.

—  Tieši tā: katram gadījumam pie šis pazemes būs noslēpts bar- kass; tam jau jābūt tur. Sagaidīsim izdevīgu brīdi un šonakt pat iziesim atklātā jūrā!

—   Laba doma, bet ko tas dos?

—    Lūk, ko: izņemot mūs abus un vēl divus trīs medniekus, neviens cits uz salas nezina par šo alu, pareizāk sakot, par izeju no tās. Ja sala tiks ieņemta, izlūki neatradīs nevienu kuģi, nolems, ka no salas nav iespējams aizbēgt, un pārstās apsargāt krastu.

—   Saprotu.

—   Nu, kā jūtas jūsu kājas?

—   O, patlaban vienkārši lieliski!

—    Redziet nu, viss norisinās tā, lai mēs atgūtu mieru un cerību; d'Artanjans atbrīvo jūru un sagatavo mums iespēju aiziet. Vairs nav jābaidās ne no karaļa flotes, ne desanta izsēdināšanas Belilā. Nudien, Portos, mūs vēl veselu pusgadsimtu gaida brīnišķīgi piedzīvojumi! Ja es nokļūšu līdz spāņu zemei, tad zvēru, ka jūsu hercogiste nav nemaz tik tālu no īstenības, kā varētu likties, — bīskaps neparasti enerģiski piebilda.

—  Cerēsim, — Portoss atteica, juzdamies mazliet mundrāks, tāpēc ka viņa biedrs bija atguvis savu agrāko dedzīgumu.

Pēkšņi atskanēja sauciens:

—   Pie ieročiem!

Kliedzienu atbalsoja simtiem balsu, tās sasniedza abu draugu ausis un vienu izbrīnīja, bet otram lika kļūt nemierīgam.

Aramiss atvēra logu; viņš ieraudzīja veselu pūli cilvēku, kas ar lāpām kaut kur skrēja. Sievietes centās aiziet pēc iespējas tālāk, apbruņotie vīrieši ieņēma savas vietas.

—   Flote, flote! — garām skrienošs kareivis, pazinis Aramisu, uzsauca.

—   Flote?

—   Lielgabala šāviena attālumā! Kur nu, pat pusē!

—   Pie ieročiem! — Aramiss iekliedzās.

—   Pie ieročiem! — Portoss pērkona balsī atkārtoja.

Abi metās uz mola pusi, lai aizsargātos no ienaidnieka kopā ar lielgabalu apkalpi. Viņi redzēja, ka tuvojas karavīriem pilnas laivas; tās izšķirās katra uz savu pusi, acīmredzot lai izkāptu uzreiz trijos salas punktos.

—    Ko pavēlēsiet? — pie Aramisa pieskrēja lielgabalu apkalpes komandieris.

—   Vispirms brīdiniet un, ja viņi nedomā apstāties, tad atklājiet uguni.

Pēc piecām minūtēm sākās kanonāde. Tie bija šāvieni, kurus d'Artanjans saklausīja, tuvodamies Francijas krastiem.

Laivas atradās tik tuvu lielgabalu baterijai, ka šāviņi vairs tās neķēra. Laivas piestāja krastā, un sākās kauja, kas vietām pārauga tuvcīņā.

—   Kas jums noticis, Portos? — Aramiss prasīja draugam.

—  Nekas… kājas… kaut kas nesaprotams… bet gan jau pāries, kad sāksim šaut.

Abi notēmēja; draugi šāva tik trāpīgi, ka iedvesmoja savus cilvēkus, un karaļa karaspēks bēga atpakaļ pie savām laivām, kas tūlīt pat atstāja krastu, aizvezdamas sev līdz tikai ievainotos.

—   Ak, velns parāvis! — Aramiss iesaucās. — Portos, mums vajadzīgs kāds gūsteknis, pasteidzieties!

Portoss pārliecās pār mola kāpnēm, kas veda uz piestātni, un saķēra aiz apkakles vienu no karaļa armijas virsniekiem, kas gaidīja, kamēr viņa kareivji iekāps laivā, lai tad atstātu krastu pēdējais.

Milža roka pacēla savu laupījumu, un tas kalpoja Portosam kā vairogs, jo neviens neuzdrošinājās šaut uz savu komandieri.

—   Saņemiet gūstekni! — Portoss uzrunāja Aramisu.

—   Lieliski! — Aramiss smiedamies atteica. — Turpiniet vien vēl vainot savas kājas!

—   Es taču saķēru viņu ar rokām, nevis kājām, — Portoss skumji pasmaidīja.

XXVII

Bikarā dēls

Bretoņi lepojās ar savu uzvaru, bet Aramiss viņus atvēsināja.

—    Uzzinājis par pretošanos, karalis iekvēlosies nevaldāmā niknumā un pēc salas ieņemšanas, kas neizbēgami notiks, visi šie krietnie cilvēki tiks iznīcināti ar uguni un zobenu.

—   Vai tas nozīmē, ka mūsu rīcība bija veltīga? — Portoss apvaicājās.

—  Nu, vismaz pagaidām tā nākusi par labu, mūsu rokās ir gūsteknis, — bīskaps atteica, — un no viņa mēs izdibināsim mūsu ienaidnieku plānus.

—   Nopratināsim gūstekni. Tas būs pavisam vienkārši: iesim vakariņās un uzaicināsim arī viņu; gan jau vīns atraisīs mēli.

Tā viņi arī izdarīja. Virsnieks sākumā jutās satraukts, bet tad, redzēdams, pie kādiem cilvēkiem nokļuvis, drīz vien nomierinājās. Ne- baidīdaimes sevi kompromitēt ar pārliecīgu atklātību, viņš sīki izstāstīja par d'Artanjana atcelšanu un aizsūtīšanu uz Franciju. Virsnieks izstāstīja arī, ka pēc musketiera aizbraukšanas jaunais komandieris pavēlējis uzbrukt Belilai. Ar to viņa liecība saprotamu iemeslu dēļ aprāvās.

Aramiss un Portoss pārmija izmisuma pilnus skatienus. Vairs nebija ko cerēt uz d'Artanjana slaveno izdomas spēju, nevarēja arī cerēt uz viņa palīdzību sakāves gadījumā!

Aramiss turpināja izjautāšanu un pajautāja gūsteknim, ko karaļa atsūtītie komandieri domā darīt ar Belilas aizstāvības vadītājiem.

—    Viņus pavēlēts kaujā nogalināt, bet, ja tas nenotiks, tad pēc kaujas pakārt.

Aramiss un Portoss atkal saskatījās; galvās saskrēja asinis.

—   Karātavām es esmu pārāk viegls, — Aramiss pasmīnēja. — Tādus kā mani nevar pakārt.

—   Toties es esmu pārāk smags, — Portoss noteica. — Tādus kā es virve nenoturēs.

—   Es esmu pārliecināts, ka mēs būtu pret jums iecietīgi un ļautu pašiem izvēlēties, kādā nāvē mirt, — gūsteknis pieklājīgi piebilda.

—   Tūkstoškārt pateicos, — Aramiss nopietni sacīja.

Portoss paklanījās.

—  Vēl vienu glāzīti uz jūsu veselību, — viņš ierosināja un izdzēra.

Tādās sarunās pagāja laiks pie vakariņu galda. Virsnieks izrādījās

gudrs cilvēks, un pamazām viņš pakļāvās Aramisa spožā prāta valdzinājumam un milzīgā Portosa vienkāršajam sirsnīgumam.

—    Lūdzu piedodiet man jautājumu, kuru vēlos jums uzdot, — viņš iesāka, — bet cilvēki, kas kopā tukšo jau sesto pudeli, varbūt drīkst mazliet aizmirst etiķeti.

—   Uzdodiet vien savu jautājumu! — Portoss atļāva.

—    Cienījamie kungi, vai jūs nekalpojāt nelaiķa karaļa musketieros?

—  Jā, mēs bijām karaļa musketieri un pie tam labākie, — Portoss atbildēja.

—  Tas tiesa; vēl vairāk, es pat teiktu, ka jūs bijāt labākie no labākajiem, ja nebaidītos aizskart mana tēva piemiņu.

—   Jūsu tēva! — Aramiss iesaucās.

—   Vai zināt, kā mani sauc?

—   Nē, kungs, bet varbūt jūs pateiktu…

—   Mani sauc Ziržs de Bikarā.

—   Ā! — Portoss iesaucās. — Bikarā! Vai jūs atceraties šo vārdu, Aramis?

—   Bikarā! — Aramiss kļuva domīgs. — Man šķiet…

—   Padomājiet labi, — virsnieks lūdza.

—   Tas nav grūti! — Portoss iesaucās. — Bikarā ar iesauku Kardināls… viens no tiem četriem, kas mūs mēģināja aizkavēt todien, kad mēs ar zobena palīdzību iepazināmies ar d'Artanjanu.

—   Pilnīgi pareizi, kungi.

—  Viņš bija vienīgais, kuru mēs neievainojām, — Aramiss pasmaidīja.

—   Tātad viņš bija lielisks karavīrs.

—  Tā ir skaidra patiesība, — abi draugi vienā balsi atzina. — De Bikarā kungs, mēs priecājamies iepazīties ar tik drosmīga cilvēka dēlu.

Bikarā paspieda bijušo musketieru rokas. Aramiss uzmeta Por- tosam skatienu, kas teica: „Lūk, kur cilvēks, kas mums palīdzēs."

—   Vai jūs piekrītat, ka godīgums vienmēr un visur sagādā gandarījumu? — viņš griezās pie virsnieka.

—   Kungs, mans tēvs vienmēr atkārtoja to pašu.

—  Piekrītiet arī, ka nav nekāds prieks sastapties ar cilvēkiem, kurus gaida nāve no musketes lodes vai virves, un uzzināt, ka šie cilvēki ir jūsu cienījamā tēva seni paziņas, kurus jūs, tā sakot, esat it kā mantojis.

—  O, bet jūs negaida tik drausmīgs liktenis, mani draugi, — jauneklis iebilda.

—   Ha! Jūs taču pats to teicāt.

—   To es teicu pirms stundas, kad vēl nemaz jūs nepazinu, bet tagad, jūs pazīdams, es saku: gan jūs izbēgsiet no šī rūgtā likteņa, ja paši to vēlēsieties.

—  Kā, ja paši to vēlēsimies? — Aramiss iesaucās nepacietībā kvēlojošām acīm. To teikdams, viņš pārmaiņus skatījās te uz Portosu, te virsnieku.

—  Ja tikai no mums netiek prasits kaut kas pazemojošs, — Portoss teica, savukārt skatīdamies uz Bikarā cildenā bezbailībā.

—   No jums neko neprasīs, kungi, — karaļa armijas virsnieks turpināja. — Kādas gan var būt prasības pret jums? Ja jūs atradis, tad sodīs ar nāvi; tādēļ pacentieties, lai jūs neatrastu.

—  Es domāju, ka nekļūdīšos, ja teikšu, ka vispirms jānokļūst šeit, lai mūs atrastu, — Portoss cienīgi noteica.

—   Jums ir pilnīga taisnība, mans draugs, — Aramiss lēni izteica, vēl joprojām pētoši raudzīdamies uz Bikarā, kas cieta klusu un acīmredzami jutās visai nelāgi. — De Bikarā kungs, jūs vēlaties mums pastāstīt kaut ko svarīgu, atzīties kādā nopietnā lietā, bet jūs nevarat sadūšoties, vai ne?

—   Cienījamie kungi, draugi! Ja es atļaušos būt pilnīgi atklāts, tad pārkāpšu zvērestu. Un tomēr es it kā dzirdu balsi, kas apklusina manas šaubas un liek to darīt.

—   Lielgabali! — Portoss iesaucās.

—   Lielgabali un musketes! — Aramiss piekrita.

Kaut kur no tālienes, no klinšu puses draudīgi skanēja kaujas trokšņi, bet jau pēc mirkļa apklusa.

—   Kas tas? — Portoss brīnījās.

—   Tas, no kā es visvairāk baidījos, — Aramiss atbildēja. — Jūsu karavīru uzbrukums taču bija tikai aizsegs, vai ne? — viņš turpināja, griezdamies pie Bikarā. — Kamēr jūsu karavīri atkāpās mūsu uzbrukuma priekšā, jūs bijāt pārliecināts, ka jūsu karaspēkam izdosies izkāpt otrā salas galā?

—   Jā, un pie tam vairākās vietās.

—  Tādā gadījumā mēs esam pagalam, — Atoss mierīgi konstatēja.

—    Pagalam! Var jau būt, — Portoss piekrita. — Un tomēr mēs vēl neesam ne notverti, ne pakārti.

To teikdams, viņš piecēlās no galda, piegāja pie sienas, aukstasinīgi noņēma savu zobenu un pistoles un sāka tās rūpīgi pārbaudīt, kā jau vecs, pieredzējis karavīrs, kas dodas kaujā un saprot, ka viņa dzīvība lielā mērā atkarīga no ieroču kvalitātes un rūpīgas kopšanas, jo ar šiem ieročiem viņam jāiet cīņā pret ienaidniekiem.

Līdz ar pirmajiem lielgabalu šāvieniem izplatījās arī ziņa, ka salu var pēkšņi ieņemt karaļa karaspēks, un apmulsušais pūlis traucās uz forta vārtiem. Tauta meklēja padomu un palīdzību pie saviem vadoņiem.

Divu spoži degošu lāpu gaismā bālais un nospiestais Aramiss parādījās logā, kas izgāja uz galveno pagalmu, kur bija pilns ar pavēles gaidošiem kareivjiem un apmulsušajiem, palīdzību lūdzošiem vietējiem iedzīvotajiem.

—   Mani draugi, — d'Erblē iesāka drūmā svinīgumā, skaidri izrunādams katru vārdu, — Fukē kungs, jūsu aizgādnis, jūsu draugs un tēvs pēc karaļa pavēles arestēts un iemests Bastīlijā.

Ilgs draudu un niknuma pilns kliedziens atskanēja līdz pat logam, kurā stāvēja bīskaps, un šis kliedziens izraisīja arī viņā atbildes jūtas.

—   Atriebsim Fukē kungu! — dedzīgākie no pūļa sauca. — Nāve karaļa kareivjiem!

—   Nē, draugi, nē, — Aramiss bargi noteica, — nevajag pretoties. Karalis ir saimnieks savā zemē. Viņš ir Dieva gribas izpildītājs. Dievs un karalis ir satriekuši Fukē kungu. Cieniet Dieva gribu. Mīliet Dievu un karali, kaut arī tie iznīcinājuši Fukē kungu. Neatriebiet savu kungu, pat nedomājiet to darīt. Jūs veltīgi upurēsiet sevi, savas sievas un bērnus, savu mantu un brīvību. Nolieciet ieročus, mani draugi! Nolieciet ieročus, jo tāda ir karaļa pavēle, un mierīgi izklīstiet pa mājām! Es jums to lūdzu un neatkāpšos no sava lūguma un, ja bez tā nav iespējams iztikt, es jums to pavēlu Fukē kunga vārdā.

Pūli zem loga pāršalca neskaidra murdoņa, kas pauda reizē dusmas un šausmas.

—    Ludviķa XIV kareivji jau izkāpuši uz salas, — Aramiss turpināja. — Tagad starp viņiem un jums vairs nenotiktu kauja, bet vienkāršs slaktiņš. Dodieties prom un aizmirstiet par atriebību. Šoreiz es jums to pavēlu Dieva Tā Kunga vārdā.

Ne vārda neteikuši, dumpinieki padevīgi lēnām izklīda.

—   Velns lai parauj! Ko jūs tur teicāt! — Portoss iesaucās.

—   Kungs, — Bikarā uzrunāja bīskapu, — jūs gan glābjat vietējos iedzīvotājus, bet ne sevi un savu draugu.

—   De Bikarā kungs, esiet tik laipns un no šī brīža uzskatiet sevi par brīvu, — Vannas bīskaps izteica neparasti cēli un tikpat izcili laipni.

—   Ar vislielāko prieku, bet…

—    Ar to jūs pakalposiet arī mums, jo, ziņodams par salinieku paklausību ekspedīcijas priekšniekam, kas te pārstāv karali, jūs, protams, neaizmirsīsiet viņam pastāstīt arī to, kā šī padevība tika sasniegta, un tā palīdzēsiet mums izpelnīties kaut mazliet žēlastības.

—   Žēlastības! — Portoss iekliedzās dusmās kvēlojošām acīm. — Žēlastība! No kurienes jūs esat grābis šo vārdu?

Aramiss strauji satvēra sava senā drauga elkoni un paraustīja, kā tika darījis neaizmirstamajās jaunības dienās, kad gribēja norādīt Por- tosam, ka tas pieļāvis vai vēl grasās pieļaut kādu kļūdu.

Portoss saprata viņu un apklusa.

—   Es aizeju, — piekrita Bikarā, kuru ari mazliet pārsteidza vārds „žēlastība" lepnā musketiera lūpās, kura varoņdarbus viņš vēl pirms neilga brīža tā slavēja.

—   Dodieties ceļā, de Bikarā kungs, — Aramiss sacīja, pieklājīgi atvadīdamies no viņa, — un, pamezdams mūs, saņemiet mūsu visdziļāko pateicību.

—  Kungi, ja man ir gods saukt jūs par draugiem, jo jūs paši man devāt tādas tiesības, tad atļaujiet jautāt — kas notiks ar jums? — satrauktais virsnieks taujāja, atvadīdamies no sava tēva senajiem paziņām un divkauju partneriem.

—   Mēs no šejienes neaiziesim.

—   Ak, mans Dievs! Pavēle attiecībā uz jums ir nepārprotama.

—    Es esmu Vannas bīskaps, de Bikarā kungs, un mūsu laikos bīskapus nešauj, tāpat kā nekar muižniekus.

—   Patiešām, kungs, jā, monsenjor, jums, protams, ir taisnība; jums vēl ir šī iespēja izglābt savu dzīvību. Tātad es dodos pie ekspedīcijas priekšnieka. Ardievu, kungi, vai, pareizāk sakot, uz redzēšanos!

To teikdams, virsnieks uzlēca zirgā, ko Aramiss bija licis viņam apseglot, un aizjāja uz to pusi, no kurienes skanēja šāvieni, kas bija pārtraukuši abu draugu sarunu ar viņu augstsirdīgo gūstekni.

Aramiss noskatījās viņam pakaļ un tad, palicis divatā ar Portosu, sacīja:

—   Nu, vai tagad jūs saprotat?

—   Zvēru pie sava goda, ka nesaprotu vis.

—   Vai tad Bikarā klātbūtne jūs neierobežoja?

—   Nemaz, viņš ir krietns puisis.

—   Piekrītu. Bet vai tad visai pasaulei jāzina par Lokmarijas alu?

—   Tad lūk, par ko jūs runājat! Tā gan; tagad es saprotu. Tātad mēs paglābsimies mūsu alā.

—   Ja jūs saprotat, tad dosimies ceļā, draugs Portos! — Aramiss uzbudināti skubināja. — Barkass mūs gaida, un pagaidām vēl karalis nav mūs notvēris.

XXVIII

Lokmarijas ala

No mola līdz Lokmarijas alai bija diezgan tāls ceļš, un abiem draugiem nācās ne mazums nopūlēties, kamēr to sasniedza.

Bija vēls — fortā jau nosita divpadsmit; Portoss un Aramiss bija apkrāvušies ar zeltu un ieročiem. Viņi gāja pa tuksnesīgo jūras malu, kas stiepās no mola līdz pat ieejai alā; katrs troksnītis lika viņiem saausīties, jo viņi baidījās no slēpņiem.

Pa kreisi gāja ceļš, no kura abi draugi cītīgi izvairījās. Laiku pa laikam uz tā parādījās bēgļi, kurus no mājās salas vidienē bija izdzinusi draudīgā vēsts par karaļa kareivju izkāpšanu salā. Slēpdamies aiz klintīm, Aramiss un Portoss centās uztvert katru vārdu, ko izteica šie nelaimīgie, kas baidījās par savu dzīvību un nesa sev līdz pašu vērtīgāko no savas trūcīgās iedzīves. Ieklausīdamies viņu skumjajās nopūtās, draugi centās saklausīt kādas sev noderīgas ziņas.

Pēc strauja gājiena, vairākkārt piesardzības dēļ apstājoties, Aramiss un Portoss sasniedza tālākās alas, pie kurām tālredzīgais Vannas bīskaps bija devis rīkojumu ar veltņu palīdzību pārvilkt kārtīgu bar- kasu, kas šai gadalaikā būtu spējīgs izturēt braucienu atklātā un mierīgā jūrā.

—   Dārgais draugs, — Portoss ieteicās pēc tam, kad bija izelsojies ar tādu sparu, ka varētu domāt — netālu strādā kalēja plēšas, — ja nemaldos, jūs pieminējāt trīs kalpus, kas mūs pavadīs. Es viņus kaut kā neredzu. Kur tad viņi ir?

—   Dārgo Portos, jūs viņus arī nevarat redzēt. Viņi gaida mūs alā un tagad droši vien atpūšas pēc smagā un sarežģītā darba.

Aramiss aizturēja Portosu, kas jau gribēja ieiet alā.

—   Nē, Portos! Ļaujiet man iet pirmajam. Lieta tā, ka jūs nezināt norunāto zīmi, par kuru es vienojies ar šiem cilvēkiem, un, ja viņi to nedzirdēs, tad šaus vai arī, izmantojot tumsu, metīs jums nazi.

—   Ejiet pa priekšu, dārgo Aramis. Jūs kā parasti esat gudrības un piesardzības iemiesojums. Turklāt es atkal jūtu to pašu vājumu kājās, par kuru jau jums stāstīju.

Nosēdinājis Portosu uz akmens pie alas ieejas, Aramiss pats pieliecies pazuda tajā un iekliedzās kā pūce. No pazemes ejas dziļumiem viņam atbildēja žēla dūdošana un tikko dzirdams kliedziens.

Aramiss piesardzīgi sāka iet uz priekšu, bet drīz vien viņu apturēja tāds pats pūces brēciens, ar kādu bīskaps bija pavēstījis par savu ierašanos. Kliedziens atskanēja kādus desmit soļus no viņa.

—   Iv, vai tas esat jūs? — bīskaps noprasīja.

—   Jā, monsenjor. Kopā ar mani ir arī Geneks un viņa dēls.

—   Labi. Vai jums viss ir gatavs?

—   Jā, monsenjor.

—   Ejiet uz alas izeju, mīļo Iv. Tur jūs atradīsiet de Pjerfona kungu; viņš nogura no ceļa un atpūšas. Ja izrādīsies, ka viņš nespēj paiet, paņemiet viņu uz muguras un atnesiet šurp.

Trīs bretoņi devās izpildīt rīkojumu. Tomēr Aramisa piesardzība izrādījās lieka. Portoss bija atpūties un jau sācis kāpt lejup pa pazemes eju. Viņa smagie soļi dobji atbalsojās alas velvēs, ko balstīja dabas izveidotās granīta un kvarca kolonnas.

Tiklīdz barons piegāja pie bīskapa, bretoņi aizdedzināja līdzpaņemto lukturi, un Portoss apliecināja savam draugam, ka jūtoties tikpat spēcīgs kā vienmēr.

—  Apskatīsim barkasu, — Aramiss mudināja, — bet vispirms pārbaudīsim, vai tur viss ielikts.

—   Nenāciet pārāk tuvu ar uguni, — barkasa saimnieks, kuru sauca par īvu, brīdināja, — kā jūs pavēlējāt, es noliku zem priekšējā sēdekļa pulvera muciņu un degļus mūsu musketēm, kuras jūs atsūtījāt no forta.

—   Labi, — Aramiss uzslavēja.

Turēdams lukturi, viņš rūpīgi apskatīja barkasu kā cilvēks, kas gan nav gļēvulis, bet arī nedomā aizvērt acis briesmu priekšā.

Laiva bija gara un viegla, ar nelielu iegrimi un šauru ķīli — vārdu sakot, viena no tām, kuras Belilā vienmēr pratuši meistarīgi būvēt. Tai bija augsti borti, laiva bija stabila un reizē viegli manevrējama. Gar malām bija aizsegi, no kuriem sliktā laikā izveidoja kaut ko līdzīgu klājam, kas aizsargāja aizrētājus no viļņiem.

Gan laivas priekšgalā, gan pakaļgalā Aramiss atrada pa cieši noslēgtai kastei, kurās glabājās maize, cepumi, žāvēti augļi, liels gabals speķa un pamatīgs ūdens krājums ādas maisos; ar to pilnīgi pietika, ja braucēji nedevās tālu atklātā jūrā un nepieciešamības gadījumā varēja papildināt savus pārtikas krājumus.

Ieroči — astoņas musketes un tikpat daudz pistoļu — bija lieliskā kārtībā un jau pielādētas. Katram gadījumam te atradās arī rezerves airi un nelielas buras.

Apskatījis visas lietas un izteicis savu atzinību, Aramiss uzrunāja Portosu:

—   Dārgais draugs, apspriedīsim, ko iesākt ar mūsu barkasu: vai mēģināsim to vilkt lejup pa ieteku starp klintīm, vai labāk ar veltņu palīdzību to aizvilkt caur piekrastes viršiem līdz krastam, kurš šai vietā nav sevišķi augsts — kādas divdesmit pēdas, zem tā ir labs dibens un dziļums paisuma laikā sasniedz divdesmit piecas vai trīsdesmit pēdas.

—  Tas nav galvenais, monsenjor, — Ivs godbijīgi iejaucās. — Domāju, ka, dodoties lejup pa klinšu starpu, mums nebūs viegli vadīt barkasu. Pavisam kas cits, ja izvēlēsimies otro ceļu. Es labi pazīstu krastu, par kuru jūs runājāt, un varu galvot, ka tas ir gluds kā paklājs. Turpretī klinšu sprauga ir pilna ar akmeņiem; bez tam izteka uz jūru ir tik šaura, ka mūsu barkass tur nemaz netiks cauri, monsenjor.

—   Es izmērīju un skaidri zinu, ka tiks, — Vannas bīskaps iebilda.

—   Labi, monsenjor, es piekrītu, bet jūsu svētībai, protams, zināms arī tas, ka mēs neaizvilksim laivu pie ūdens, ja nenovāksim lielo akmeni, zem kura parasti aizšmauc lapsas un kurš kā milzīgas durvis aizsprosto izteku.

—    Gan jau novelsim, — Portoss viņu nomierināja, — tīrais sīkums.

—   O, es zinu, ka monsenjors ir tik spēcīgs kā desmit vīri kopā, bet tas būs grūti izdarāms pat jums.

—    Laikam mūsu saimniekam taisnība, — Aramiss bilda draugam, — mēģināsim vilkt barkasu pa viršu lauku.

15 - A.Dimā

—   Jo vairāk tāpēc, monsenjor, — zvejnieks turpināja, — mums vēl ir tik daudz darīšanu, ka mēs noteikti nevarēsim iziet jūrā līdz ritam. Kad uzausis gaisma, mums kādā pēc iespējas augstākā vietā virs mūsu alas būs jānoliek acīgu sargu — tas ir pilnīgi nepieciešams, lai uzmanītu kuģus, kas mūs ielenkuši.

—   Jā, jā, Iv, jums taisnība; sāciet rikoties un aizvelciet barkasu tur, kur mēs nolēmām.

Trīs labi noaugušie bretoņi jau bija pabāzuši zem barkasa veltņus un grasījās vilkt to uz norunāto vietu, kad pēkšņi ieskanējās niknas suņu rejas. Aramiss izskrēja ārā no alas, Portoss steidzās viņam pakaļ.

Rītausma iekrāsoja viļņus un plašo līdzenumu viņu priekšā purpura un perlamutra toņos; pustumsā neskaidri vīdēja greizas un panīkušas bēdīga izskata egles, kas nezin kā bija pamanījušās izaugt uz kailiem akmeņiem; pāri sliktiem griķu laukiem lēniem spārnu vēzieniem laidelējās lieli vārnu bari. Līdz saullēktam palika ne vairāk kā ceturtdaļstunda. Pamodušies putneļi jautri čivināja, pavēstīdami dienas iestāšanos dabā.

Suņa rejas, kas iztraucēja trīs zvejniekus darbā un lika Aramisam un Portosam iznākt no alas, tagad skanēja no dziļas aizas kādu ljē no alas.

—   Tas ir vesels bars, — Portoss secināja, — suņi skrien pa pēdām.

—   Ko tas nozīmē? Kurš gan nododas medībām tik nemierīgā laikā? — Aramiss iesaucās.

—   Un it īpaši jau te, kur gaida karaļa kareivju ierašanos, — Portoss piebalsoja.

—   Troksnis tuvojas. Jums taisnība, Portos, suņi iet pa pēdām. Ei, Iv, Iv, panāciet šurp! — Aramiss pēkšņi iekliedzās.

īvs ieradās pēc Aramisa aicinājuma, pametis veltni, kuru gribēja palikt zem barkasa brīdī, kad viņu atrāva no darba bīskapa kliedziens.

—   Kas tās par medībām, saimniek? — Portoss noprasīja.

—   Nevaru saprast, monsenjor. Tādā brīdi Lokmarijas senjors nebūtu devies medībās. Nē, nebūtu vis, un tomēr suņi…

—   Varbūt tie aizbēguši?

—   Nē, — tikko pienākušais Geneks noliedza, — tie nav Lokmarijas senjora suņi.

—   Piesardzības dēļ atgriezīsimies alā, — Aramiss ierosināja. — Riešana tuvojas, un drīz mēs uzzināsim, kas tur notiek.

Viņi griezās atpakaļ, bet tumsā vēl nebija nogājuši ne simt soļu, kad līdz viņu ausīm nonāca kāda skaņa, kas atgādināja cilvēka nopūtu: garām bēgļiem kā zibens aizšāvās aizelsusies un pārbiedēta lapsa, pārlēca pāri laivai un pazuda, atstādama aiz sevis asu smaku, kas vēl kādu brīdi saglabājās zem pazemes ejas zemajām velvēm.

—   Lapsa! — bretoņi iesaucās priecīgā pārsteigumā, kas nav svešs nevienam medniekam.

—   Nolādēts! — bīskaps iekliedzās. — Mūsu paslēptuve ir atklāta.

—   Kā? — Portoss nesaprata. — Vai tad mums jābaidās no lapsas?

—   Ak, mans draugs, ko jūs runājat! Vai tad es uztraucos par lapsu? Ne jau tur tā vaina, velns parāvis. Vai tad jūs nesaprotat, ka lapsai seko suņi, bet suņiem — cilvēki?

It kā apstiprinot Aramisa vārdus, nikni rejošais bars strauji tuvojās, neticamā ātrumā dzīdams zvēru. Tobrīd uz mazā laukumiņa pie ieejas alā parādījās seši noskrējušies suņi. Gaisu pildīja viņu aizrautīgā riešana, kas skanēja kā uzvaras fanfaras.

—  Suņi ir klāt, — Aramiss noteica, skatīdamies caur nelielu caurumiņu starp divām klintīm. — Tūlīt mēs uzzināsim, kas ir mednieki.

—   Ja tas ir Lokmarijas senjors, tad viņš ielaidīs suņus alā, bet pats te nenāks, jo no pieredzes zina, ka lapsa otrā pusē iznāks ārā. Turp kungs arī dosies sagaidīt, kamēr tas notiks. Viņš dosies turp, lai uzma- nītu zvēra parādīšanos.

—   Tas nav Lokmarijas senjors, — bīskaps, neviļus nobālēdams, at- teica.

—   Kas tad?

—   Skatieties!

Portoss pielika aci pie spraugas un ieraudzīja uz pakalna kādu duci jātnieku, kas dzina zirgus pa suņu pēdām, saukdami: „Atū, atū!"

—   Gvardi! — Portoss iekliedzās.

—   Jā, mans draugs, gvardi.

—  Jūs sakāt, tie ir gvardi! — ari bretoņi nobālēdami satraucās.

—    Un priekšgalā jāj Bikarā uz mana pelēkā zirga, — Aramiss turpināja.

Tobrīd suņi sasniedza alu un ieplūda tajā kā lavīna, apdullinoši riedami.

—   Ak tu velns! — iesaucās Aramiss, kas neapšaubāmo un neizbēgamo briesmu priekšā savaldījās un atguva visu savu aukstasinību. — Es saprotu, ka mēs esam nolemti bojāejai; tomēr mēs vēl kaut ko varam izdarīt. Ja gvardi, sekodami suņiem, ieraudzīs, ka alai ir izeja, tad vairs nav nekādu izredžu, jo, te nokļuvuši, viņi atklās gan laivu, gan mūs pašus. Tātad nedrīkst pieļaut, lai suņi no šejienes izkļūtu, tāpat kā vajag panākt, lai viņu saimnieki te neienāktu.

—   Tā gan, — Portoss piekrita.

—   Saprotiet, — bīskaps noskaldīja asi un precīzi kā dodams pavēli kaujas laukā, — te ir seši suņi, un viņi apstāsies pie lielā akmens, zem kura pazuda lapsa; šai šaurajā ejā viņus jāaptur un jāiznīcina.

Bretoņi ar nažiem rokās devās uz priekšu. Pēc dažām minūtēm atskanēja smilkstieni un pirmsnāves gārdzieni; tad viss apklusa.

—   Labi, — Aramiss aukstasinīgi noteica. — Tagad kārta saimniekiem.

—   Ko lai dara? — Portoss vaicāja.

—   Jānoslēpjas un jāsagaida viņu ierašanās, pēc tam jānogalina.

—  Jānogalina? — Portoss atkārtoja.

—   Viņi ir sešpadsmit… pagaidām tikai sešpadsmit.

—   Un labi apbruņoti, — Portoss smaidīdams piebilda, kas liecināja, ka vismaz šai apstākli viņš smeļas zināmu mierinājumu.

—   Tas prasīs minūtes desmit, — Aramiss noteica.

Viņš apņēmīgi satvēra musketi, zobos turēdams mednieku nazi.

—    īvs, Geneks un viņa dēls, — Aramiss turpināja, — pados mums musketes. Šausim tieši virsū; tā mēs noguldīsim astoņus, pirms pārējie par to uzzinās; pēc tam visi kopā — mēs tomēr esam pieci — ar nažiem nogalināsim arī pārējos.

—   Kā ar nabaga Bikarā? — Portoss painteresējās.

Aramiss mirkli pārdomāja, tad vēsi noteica:

—   Bikarā pirmo — viņš mūs pazīst, Portos.

XXIX

Ala

Par spīti Aramisa apbrīnojamai paredzēšanas spējai, notikumi, kā jau viss, kas pakļauts nejaušības varai, norisinājās citādi, kā iedomājās Vannas bīskaps.

Bikarā zirgs bija daudz labāks nekā viņa biedriem, tāpēc viņš agrāk par citiem sasniedza alas ieeju un no pirmā acu uzmetiena saprata, ka gan lapsa, gan suņi pazuduši šajā caurumā. Tā kā viņu pārņēma māņticīgas bailes, kas parasti sagrābj cilvēkus pazemes eju priekšā, tāpat kā tumsā, tad viņš apstājās, nolēmis pagaidīt, kamēr viņu panāks arī visi pārējie.

—   Kas par lietu? — nesaprazdami viņa bezdarbības iemeslus, taujāja no straujā jājiena aizelsušies mednieki.

—   Nekas sevišķs, tikai suņi vairs nav dzirdami; jādomā, ka šī pazemes eja aprijusi gan lapsu, gan visu mūsu suņu baru.

—   Suņi iet pa pārāk svaigām pēdām, lai tās pazaudētu, — kāds no gvardiem ieteicās. — Turklāt tad mēs dzirdētu, ka viņi šaudās no vienas puses uz otru. Kā teica Bikarā, jādomā, ka viņi patiešām iekļuvuši šai alā.

—   Bet kāpēc viņus nedzird? — liela auguma jauneklis brīnījās.

—   Tas ir dīvaini, — otrs piebalsoja.

—   Nu tad ieiesim alā arī mēs, — trešais ierosināja. — Vai varbūt tajā aizliegts ieiet?

—   Nē, — Bikarā atteica, — bet tur ir tumšs kā skurstenī un var viegli nolauzt kaklu.

—   To jau pierāda mūsu suņi, — tas pats gvards vēl piebilda. — Ar viņiem tas jau laikam noticis.

—   Kas tā par velna būšanu? Kur viņi palikuši? — gvardi iesaucās vienā balsī.

Pazudušo suņu saimnieki sāka saukt viņus un īpašā, tikai viņiem zināmā veidā svilpt, bet neviens neatsaucās ne uz saucieniem, ne svilpieniem.

—   Ja nu tā ir apburta ala! — Bikarā iesaucās. — Nu ko! Paskatīsimies.

Nolēcis no zirga, viņš iegāja alā.

—   Pagaidi! Es iešu kopā ar tevi! — uzsauca viens no gvardiem, redzēdams, ka Bikarā tūlīt pazudīs alas pustumsā.

—    Nē, nevajag, — Bikarā iebilda. — Te patiešām ir kaut kas noslēpumains. Nav ko riskēt uzreiz visiem. Ja es pēc desmit minūtēm neatgriezīšos, tad nāciet iekšā, bet tikai visi kopā.

—  Lai notiek, — pārējie piekrita, nesaskatīdami nekādas briesmas Bikarā rīcībā. — Labi, mēs pagaidīsim.

Nenokāpjot no zirgiem, viņi sapulcējās ap alas ieeju. Pa to laiku Bikarā viens pats aklā tumsā taustījās uz priekšu pa pazemes eju, kamēr neuzdūrās Portosa musketei.

Bikarā pārsteidza šķērslis, kuram uzdūrās viņa krūtis, viņš pastiepa roku un satvēra musketes stobru, aukstu kā ledus.

īvs jau bija pacēlis nazi, un jauneklis neglābjami būtu kritis par upuri bretoņa smagajai rokai, bet pēdējā minūtē triecienu apturēja Portosa dzelžainais tvēriens.

Necaurredzamajā tumsā atskanēja baiga, dobjam rūcienam līdzīga balss:

—   Es negribu, ka viņu nokauj.

Bikarā atradās starp savu nepazīstamo aizstāvi un to, kas apdraudēja viņa dzīvību; gan viens, gan otrs iedvesa vienlīdz lielas šausmas. Neskatoties uz visu savu drosmi, viņš mežonīgi iekliedzās.

Bikarā apklusināja Aramisa kabatlakatiņš, ar kuru viņam aizbāza muti.

—    De Bikarā kungs, — Vannas bīskaps čukstēja, — mēs nevēlamies jūsu nāvi, varat tam ticēt, ja esat mūs pazinis, bet pie pirmā vārda, vaida vai nopūtas, kas izlauzīsies pār jūsu lūpām, mēs būsim spiesti nogalināt jūs tāpat kā jūsu suņus.

—   Jā, kungi, es jūs pazīstu, — jauneklis tāpat čukstus atbildēja. — Bet kā jūs te gadījāties? Ko jūs te darāt? Nelaimīgie! Nelaimīgie! Es domāju, ka jūs esat cietoksnī.

—  Ja es pareizi atceros, tad jūs, kungs, apņēmāties panākt mums dažus atvieglojumus?

—   Es darīju, ko varēju, kungi, bet… bet ir pavēle…

—   Izrēķināties ar mums?

Bikarā neko neatbildēja. Viņam bija smagi runāt par virvi ar muižniekiem.

Aramiss saprata, kāpēc gūsteknis klusē.

—    Bikarā kungs, jūs jau būtu līķis, ja mēs nebūtu ņēmuši vērā jūsu jaunību un mūsu seno pazīšanos ar jūsu tēvu; mēs jums arī šoreiz ļausim iziet no šejienes, ja dosiet zvērestu, ka nestāstīsiet saviem draugiem par to, ko šeit redzējāt.

—   Zvēru, ka ne tikai nestāstīšu, bet arī darīšu visu, lai aizkavētu viņus te iekļūt, — Bikarā apņēmīgi noteica.

—   Bikarā! Bikarā! — ārpusē atskanēja vairākas balsis.

—   Atbildiet! — Aramiss pavēlēja.

—   Es esmu šeit! — Bikarā atsaucās.

—   Ejiet! Mēs paļaujamies uz jūsu goda vārdu.

Bikarā sāka virzīties uz gaismas pusi. Alā pavīdēja vairāku cilvēku silueti. Bikarā metās pretim draugiem, lai piespiestu viņus griezties atpakaļ. Viņš sadūrās ar tiem pazemes gaiteņa sākumā, kur tie jau bija paguvuši ieiet.

Aramiss un Portoss sastinga, juzdami, ka viņu dzīvība karājas mata galā.

Bikarā draugu pavadībā aizgāja līdz alas izejai.

—   Oho! — viens no viņiem piezīmēja, kad visi iznāca gaismā. — Tu esi galīgi bāls!

—   Bāls? — otrs atsaucās. — Tu gribi teikt zaļš!

—   Ko jūs! — Bikarā iebilda, pūlēdamies saņemties.

—   Dieva dēļ, pasaki, kas ar tevi noticis? — atskanēja vairākas balsis uzreiz.

—   Mans nabaga draugs, tavās dzīslās nav palikusi ne pilīte asiņu, — kāds noteica.

—   Nejokojiet, kungi, viņš tūlīt zaudēs samaņu. Kam ir ožamā sāls?

Visi sāka skaļi smieties. Ap nabaga Bikarā kā lodes kaujas biezumā spindzēja tamlīdzīgi vārdi un asprātības. Kamēr pār viņu bira jautājumu krusa, Bikarā paguva nedaudz atgūties.

—   Ko tad es tur varēju ieraudzīt pēc jūsu domām? Kad es sakarsis iegāju tai alā, mani uzreiz apņēma ledains aukstums, un tas arī ir viss.

—   Bet suņi? Kas noticis ar tiem? Vai tu tos redzēji? Varbūt kaut ko uzzināji?

—   Jādomā, ka tie aizskrējusi pa citu ceļu.

—   Kungi, — ierunājās viens no jaunekļiem, kas drūzmējās ap Bikarā. — Mūsu drauga bālais vaigs un klusēšana slēpj kādu noslēpumu, kuru viņš nedrīkst vai negrib atklāt. Pēc manām domām, pilnīgi skaidrs, ka viņš alā kaut ko redzējis. Mani interesē, kas tas ir, un kaut tas būtu vai pats velns. Iesim iekšā alā, draugi, iesim!

—   Iesim! — viņam piebalsoja visi pārējie.

Portoss un Aramiss saklausīja šo vārdu atbalsis, un viņiem tās skanēja kā draudīgs brīdinājums. Bikarā aizsteidzās draugiem priekšā un aizsprostoja ceļu, saukdams:

—   Kungi, kungi! Dieva dēļ, lūdzu neejiet tur iekšā!

—   Kas tad šai alā ir tik briesmīgs?

—   Runā, Bikarā!

—   Bez šaubām, viņš tur ieraudzījis sātanu, — iesmējās tas, kas pirmais bija izteicis šo pieņēmumu.

—   Ja viņš tur patiesi redzējis sātanu, lai nav tāds egoists un ļauj paskatīties ari mums, — no visām pusēm atskanēja saucieni.

—   Kungi, es jūs lūdzu! — Bikarā neatlaidās.

—   Palaid garām!

—   Lūdzu, neejiet tur!

—   Tu taču iegāji!

Šo stīvēšanos pārtrauca kāds virsnieks, kas bija vecāks par pārējiem. Visu laiku viņš klusēdams bija stāvējis aizmugurē, neteikdams ne vārda. Tagad viņš iznāca priekšā un ierunājās nesatricināmā mierā, kas krasi kontrastēja ar visapkārt valdošo satraukumu.

—   Kungi, alā patiešām slēpjas kaut kas vai arī kāds. Kaut arī tas nav sātans, tas tomēr piespiedis apklust mūsu suņus. Jāuzzina, kas šis kaut kas ir.

Bikarā vēl pēdējoreiz mēģināja aizturēt savus biedrus un neielaist alā, bet visas viņa pūles bija veltīgas. Viņš veltīgi tvērās pie klinšu izciļņiem, lai aizsprostotu ieeju ar savu ķermeni; jaunekļu bars ielauzās alā, sekojot virsniekam, kas ierunājās pēdējais, bet toties pirmais ar zobenu rokā metās pretī neredzamajām briesmām.

Bikarā tika atgrūsts sāņus. Viņš neuzdrošinājās sekot draugiem, jo tad viņš Portosa un Aramisa acīs būtu nodevējs un zvēresta lauzējs, tāpēc tikai mocošās gaidās pieslējās raupjajai klints sienai vēl joprojām lūdzoši pastieptām rokām, cerēdams, ka Ludviķa XIII musketieru lodes viņu spēs sasniegt arī te.

Gvardi gāja aizvien tālāk, un viņu balsis skanēja aizvien apslā- pētāk.

Pēkšņi zem klints velvēm kā pērkons nogranda muskešu zalve. Divas trīs lodes atsitās pret klinti, pie kuras stāvēja Bikarā. Tai pašā brīdi atskanēja vaimanas, lāsti, vaidi, un tūlīt ārā no pazemes sāka skriet virsnieki. Daži no viņiem bija bāli kā nāve, citi asinīm noplūduši, visi dūmu vālos, kas plūda ārā no alas.

—   Bikarā! Bikarā! — bēgļi nikni kliedza. — Tu zināji par slēpni alā un nebrīdināji mūs par to! Bikarā, tu esi vainīgs par četru mūsējo nāvi! Lāsts tev, Bikarā!

—    Tu esi vainīgs, ka mani nāvīgi ievainoja, — izdvesa viens no jaunekļiem un ar roku iešļāca Bikarā sejā savas asinis. — Lai manas asinis krīt pār tevi!

Viņš agonijā nokrita pie Bikarā kājām.

—   Vismaz beidzot pasaki, kas tur slēpjas! — atskanēja vairākas satracinātas balsis.

Bikarā klusēja.

—   Saki, vai arī tu mirsi! — iekliedzās ievainotais, pasliedamies uz viena ceļgala un paceldams savā bezspēcīgajā rokā pret Bikarā zobenu.

Bikarā pieskrēja pie viņa un pagrieza krūtis pret asmeni, bet ievainotais nokrita un izdvesa pēdējo nopūtu, lai nekad vairs neceltos. Izspūrušiem matiem, mežonīgām acīm Bikarā, galīgi pazaudējis galvu, metās alā, rūgti saukdams:

—   Jā, jums taisnība! Mani vajag nogalināt! Es pieļāvu, ka mani draugi iet bojā! Es esmu nelietis!

No visa spēka aizmetis zobenu, lai bez pretošanās atdotu savu dzīvību, Bikarā nokārtu galvu ieskrēja alas tumsā. Viņam sekoja vienpadsmit dzivi palikušie.

Viņiem neizdevās tikt tālāk kā pirmoreiz: jauna zalve noguldīja aukstajās smiltīs vēl piecus, un tā kā nebija nekādas iespējas noteikt, no kurienes lido šie nāvi nesošie zibeņi, pārējie neaprakstāmās šausmās atkāpās.

Bikarā bija palicis sveiks un vesels; viņš nebēga kopā ar pārējiem, bet apsēdās uz klints atlūzas un sāka gaidīt tālākos notikumus.

Bija palikuši tikai seši virsnieki.

—    Vai patiešām tas nav pats sātans? — viens no viņiem ierunājās.

—   Vēl ļaunāk, — otrs izmeta.

—   Pajautāsim Bikarā; viņš to droši vien zina.

—   Kur viņš ir?

Paskatījušies visapkārt, jaunekļi nekur neredzēja Bikarā.

—   Nogalināts! — atskanēja divas trīs balsis.

—   Nē, — kāds no virsniekiem iebilda. — Es saskatīju viņu dūmos jau pēc zalves; viņš ir alā, apsēdies uz akmens un gaida mūsu atgriešanos.

—   Viņš jau nu gan zina, kas tur ir.

—   Kā?

—   Viņš bija dumpinieku gūstā.

—   Tiesa gan. Pasauksim viņu un noskaidrosim, kas ir mūsu ienaidnieki.

Visi sāka saukt:

—   Bikarā! Bikarā!

Bikarā neatbildēja.

—   Labi, — noteica virsnieks, kurš šais notikumos parādīja tādu aukstasinību, — viņš mums vairs nav vajadzīgs, jo šurp nāk papildspēki.

Patiešām pilnā kaujas gatavībā tuvojās septiņdesmit vai astoņdesmit vīru liels gvardu pulks kapteiņa un vecākā leitnanta vadībā, kuri bija atpalikuši no saviem medību aizrautajiem virsniekiem. Pieci virsnieki pieskrēja pie saviem kareivjiem un izstāstīja par notikušo ar labi saprotamu satraukumu un atbilstošiem izteicieniem, lūgdami palīdzību.

Kapteinis viņus pārtrauca:

—   Kur ir jūsu biedri?

—   Krituši.

—  Jūs taču bijāt sešpadsmit.

—   Desmit nogalināti, Bikarā atrodas alā, atlikušie pieci stāv jūsu priekšā.

—   Vai Bikarā saņemts gūstā?

—   Iespējams.

—   Nē, nē, re, kur viņš ir! Skatieties!

Bikarā patiešām parādījās pie alas izejas.

—   Viņš mūs aicina pie sevis, — virsnieki ievēroja. — Ejam!

Visi devās pie Bikarā.

—   Kungs, — kapteinis viņu uzrunāja, — man apgalvo, ka jūs zināt, kas ir tie cilvēki, kuri tik izmisīgi aizstāvas alā. Karaļa vārdā pavēlu jums pateikt visu, ko zināt.

—    Kapteiņa kungs, — Bikarā atbildēja, — jums man vairs nav jādod tādas pavēles: mani tikko atbrīvoja no goda vārda un es nāku pie jums šo cilvēku vārdā.

—   Lai paziņotu, ka viņi padodas?

—   Paziņot, ka viņi ir apņēmušies cīnīties līdz pēdējam elpas vilcienam.

—   Cik viņu ir?

—   Divi.

—   Tikai divi un viņi grib diktēt noteikumus?

—   Šie divi jau nogalinājuši desmit mūsējos.

—   Kas gan tie ir par cilvēkiem? Titāni?

—    Vēl vairāk. Vai jūs atceraties notikumu Senžervē bastionā,* kapteiņa kungs?

—   Un kā vēl! Četri musketieri tur pretojās veselai armijai.

—   Nu lūk, divi no šiem musketierim ir alā.

—   Kā viņus sauc?

—   Toreiz viņus sauca par Portosu un Aramisu. Tagad tie ir d'Erblē kungs un di Valona kungs.

—  Kāpēc viņi tā rīkojas?

—  Viņi aizstāv Fukē kunga intereses Belilā.

Slaveno Portosa un Aramisa vārdu pieminēšana kareivju vidū izraisīja sajūsmas pilnu sačukstēšanos.

—   Musketieri, musketieri, — no visām pusēm skanēja.

Drosmīgajiem jaunekļiem sirdis vai pamira šausmās un reizē sajūsmā no domas vien, ka nāksies cīnīties ar vecās armijas diviem slavenākajiem vīriem. Šos četrus vārdus — d'Artanjans, Atoss, Portoss un Aramiss — patiesi un dziļi cienīja katrs, kas nēsāja zobenu, tāpat kā senatnē godināja Hērakla, Tēsēja, Kastora un Polluka vārdus*.

—   Divi viri! — kapteinis iesaucās. — Un ar divām zalvēm viņi nogalinājuši desmit manu virsnieku! Tas nav iespējams, Bikarā kungs!

—  Kapteiņa kungs, — Bikarā atteica, — es neesmu apgalvojis, ka kopā ar viņiem nav vēl divi vai trīs cilvēki; arī Senžervē bastionā kopā ar musketieriem bija trīs vai četri kalpi. Ticiet man, es esmu redzējis šos cilvēkus, viņi saņēma mani gūstā, un es zinu, uz ko viņi ir spējīgi; divatā viņi var pieveikt veselu korpusu.

—  Mēs to redzēsim un drīz vien. Kungi, uzmanību!

Pēc šīs atbildes neviens neatļāvās iebilst ne vārda: visi bija gatavi bez iebildumiem pakļauties savam komandierim.

Tikai Bikarā uzdrošinājās vēlreiz mēģināt apturēt kapteini.

—  Kungs, — viņš pusbalsī ieteicās, — ticiet man, labāk iesim savu ceļu; abi šie cilvēki, kuriem mēs uzbrūkam, aizstāvēsies kā lauvas līdz pēdējam elpas vilcienam. Viņi jau nogalināja desmit mūsējos, nogalinās vēl divtik, un tas beigsies ar viņu pašu bojāeju, jo viņi tik un tā nepadosies. Ko mēs no tādas uzvaras iegūsim?

—   Mēs iegūsim to, — kapteinis atbildēja, — ka mums nebūs jākaunas, kā tas neizbēgami notiktu, ja astoņdesmit karaļa gvardu atkāptos divu dumpinieku priekšā. Sekodams jūsu padomiem, es pazaudētu godu, bet līdz ar to apkaunotu visu armiju. Uz priekšu!

Viņš pirmais devās uz alas ieeju. Pienācis pie tās, kapteinis lika kareivjiem apstāties.

To viņš darīja, lai dotu laiku Bikarā un viņa draugiem pastāstīt sīkāk par alu; kad viņam likās, ka zināšanas par apstākļiem iegūtas pietiekoši, viņš sadalīja savus karavīrus trīs grupās, kam bija jāseko vienai aiz otras un jāšauj visos virzienos. Protams, šai uzbrukumā var pazaudēt vēl piecus cilvēkus, varbūt pat desmit, bet rezultātā, bez šaubām, dumpinieki tiks notverti, jo alai nav otras izejas, un galu galā divi cilvēki nevar pieveikt astoņdesmit.

—    Kapteiņa kungs, — Bikarā lūdza, — ļaujiet man iet pirmās grupas priekšgalā.

—    Labi! — kapteinis piekrita. — Jums ir tiesības uz šo godu. Es jums to neliedzu.

—   Pateicos jums! — jauneklis noteica stingri kā īsts savas dzimtas pārstāvis.

—  Tikai paņemiet zobenu!

—   Kapteiņa kungs, es iešu bez ieroča, jo eju nevis nogalināt, bet lai tiktu nogalināts.

Viņš nostājās pirmās grupas priekšgalā tāds pats kā bija — bez cepures — un sakrustoja rokas uz krūtīm.

Bikarā deva komandu:

—   Uz priekšu, kungi!

XXX

Homēra dziesma

Pienācis laiks pārcelties uz otru karotāju pusi un parādīt tās cīnītājus un apstākļus, kādos notika šī kauja.

Aramiss un Portoss bija paslēpušies Lokmarijas alā, kur viņus sagaidīja trīs bretoņi un ceļam sagatavotā laiva. Viņi cerēja aizvilkt to līdz jūrai, atstājot slepenībā gan gatavošanos bēgšanai, gan pašu bēgšanu. Lapsas un suņa bara parādīšanās piespieda viņus atteikties no sākotnējā plāna un palikt turpat.

Ala stiepās apmēram sešsimt pēdu garumā un izgāja uz stāvu jūras krastu, kas norobežoja mazu līcīti. Senos laikos, kad Belila vēl saucās par Kolonēzu, Lokmarija bija pagānisko dievu templis, un tās noslēpumainajās grotās ne reizi vien notika cilvēku upurēšana.

Pirmajā grotā varēja nokļūt pa slīpu eju, kuru no visām pusēm norobežoja haotiski klinšu bluķu krāvumi. Eja bija nelīdzena, ar dažādām plaisām un spraugām, no augšas gājēju uz katra soļa apdraudēja negaidīts akmeņu nogruvums. Šādas grotas Lokmarijas alā bija trīs, tās pakāpeniski veda lejup uz jūras pusi. Grotas savstarpēji savienoja daži paviršu akmenī izcirsti milzīgi pakāpieni, par margām gan labajā, gan kreisajā pusē kalpoja klintis.

Pēdējā grotā griesti nolaidās viszemāk un eja tā sašaurinājās, ka šai vietai izvilkt cauri barkasu bija gandrīz neiespējami; barkasa borti rīvējās gar alas sienām. Tomēr izmisuma brīžos pat koks kļūst lokans un akmens padodas, pateicoties cilvēka gribai.

Tā cerēja Aramiss, kad pēc viņam uzspiestās cīņas nolēma bēgt, kas neapšaubāmi bija bīstami, jo ne jau visi uzbrucēji bija nogalināti un pat pie vislabāko apstākļu sakritības bēgšanai bija jānotiek gaišā dienas laikā, uzvarēto acu priekšā, kas, pamanījuši, cik maz ir uzvarētāju, protams, nekavējoties tiem sekos.

Kad pirmās divas zalves nogalināja desmit gvardus, Aramiss, kas pazina katru alus likumu, devās apskatīt nogalinātos, un, tā kā dūmi traucēja kaut ko saskatīt, viņš apgāja apkārt katram līķim un tā saskaitīja ienaidnieka zaudējumus. Atgriezies viņš lika vilkt barkasu tālāk pie lielā akmens, kas aizsedza glābjošo izeju uz jūru.

Portoss ar abām rokām pieķērās laivai un sāka no visa spēka to stumt uz priekšu pa eju; bretoņi steidzās pārvietot veltņus. Tā viņi aizkļuva līdz trešajai grotai un nonāca līdz akmenim, kas aizsprostoja izeju.

Satvēris milzīgo akmeni pie pamatnes, Portoss ar savu vareno plecu atspiedās pret tā augšdaļu un ar neticamu spēku pagrūda, tā ka tas ieplaisāja. No augšas sāka birt dažādi gruži, un pacēlās putekļu mākonis. Kopā ar putekļiem un gružiem nogāzās arī tūkstošiem putnu paaudžu atstātās paliekas, kuru ligzdas pie klints turējās tik stingri it kā būtu piecementētas.

Portoss pagrūda vēlreiz, akmens padevās un sašūpojās. Atspiedis muguru pret tuvāko klinti, Portoss ar kāju beidzot izkustināja akmeni no kaļķakmens pamata, kurā tas balstījās.

Pēc tam, kad akmens bija nogāzies, ala pieplūda ar žilbinošu saules gaismu, un sajūsmināto bretoņu acīm pavērās zilā jūra. Viņi nekavējoties kopā ar Portosu pārvilka barkasu pāri šim pēdējam šķērslim. Vēl simt pēdu, un tas ieslīdēs ūdenī.

Tieši tobrīd ieradās karavīri, kurus kapteinis bija sadalījis trīs apakšvienībās, lai šis uzbrukums bēgļu pozīcijām būtu izšķirošais.

Aramiss visu laiku vēroja gvardus, vēlēdamies pasargāt biedrus no negaidīta uzbrukuma. Viņš redzēja, kā ieradās papildspēki un, apmēram noteicis to skaitu, pārliecinājās, ka viņam un viņa līdzgaitniekiem draud neizbēgama bojāeja, ja viņi vēlreiz iesaistīsies kaujā.

Tomēr būtu bezjēdzīgi izbraukt jūrā, kad ienaidnieki var brīvi ienākt alā. Gaisma, kas tagad apspīdēja abas pēdējās alas grotas, ļaus kareivjiem saskatīt barkasu, ko uz veltņiem velk uz līci. Abi dumpinieki būs labi saskatāmi musketes šāviena attālumā, tāpēc jau pirmā zalve izsitīs laivā caurumu, pat ja nenogalinās visus piecus jūrasbraucējus.

Vēl vairāk, pat pieļaujot, ka barkasam un visiem, kas tajā atrodas, šoreiz izdosies aizbēgt no vajātājiem, vai tad nekavējoties netiks izsludināta trauksme? Vai karaliskās flotes kuģi nekavējoties nesaņems ziņojumu par notikušo? Vai nelaimīgā laiva, ko uzmana uz sauszemes un vajās jūrā, netiks notverta jau līdz naktij? Niknuma lēkmē plūkādams savus sirmojošos matus, Aramiss piesauca palīgā gan Dievu, gan velnu.

Paaicinājis pie sevis Portosu, kas laivas pārvietošanā deva lielāku ieguldījumu nekā veltņi un visi bretoņi kopā, viņš tam iečukstēja ausī:

—   Mans draugs, mūsu ienaidniekiem ieradušies papildspēki.

—   Ā, — Portoss mierīgi noteica. — Ko mēs tagad darīsim?

—   Uzsākt atkal kauju būtu pārāk riskanti.

—   Un kā vēl, — Portoss apstiprināja. — Nav ko cerēt, ka kādu no mums nenogalinās, bet, ja tā notiks, tad, protams, arī otrs nevēlēsies vairs dzīvot.

Portosa vārdos izskanēja patiesa varonība, kāda atklājās viņā katrreiz, kad radās iemesls.

Aramiss sajuta krūtīs it kā dunča dūrienu.

— Ne mani, ne jūs nenogalinās, ja vien jūs, Portos, spēsiet realizēt plānu, kuru es gribu ar jums apspriest.

—  Runājiet!

—  Šie cilvēki grib nokāpt alā.

—  Jā.

—   Mēs varam nogalināt kādus piecpadsmit, ne vairāk.

—   Un cik viņu ir? — Portoss noprasīja.

—  Viņiem ieradušies papildspēki.

—  Septiņdesmit pieci plus pieci — kopā astoņdesmit. Mjā!..

— Ja viņi sāks šaut visi reizē, viņu lodes vienā mirklī pataisīs mūs par sietu.

—  Protams.

—  Nemaz jau nerunājot par to, ka no šāvienu trokšņa var sākties nogruvumi.

—   Tikko kāda klints atlūza man nobrāza plecu, — Portoss pavēstīja.

—  Nu, lūk!

—  Tas ir tīrais sīkums.

—  Mums ātrāk jāpieņem lēmums. Lai mūsu bretoņi turpina vilkt laivu uz jūru. Mēs abi paliksim šeit un apsargāsim pulveri, musketes un lodes.

—  Dārgo Aramis, divi vien mēs nevaram vienlaicīgi izšaut ne trīs šāvienus, — Portoss vienkārši konstatēja. — No šaušanas ar muske- tēm nekas neiznāks. Šis paņēmiens nekam neder.

—  Tad atrodiet citu.

—  Atradu! — milzis iekliedzās. — Es apbruņošos ar dzelzs lauzni un paslēpšos aiz klints izciļņa un tad, kad viņi vilnis pēc viļņa sāka tuvoties, es, pats palikdams neredzams un nenotverams, sākšu šķaidīt viņu galvas. Es varu izdarīt trīsdesmit sitienus minūtē. Nu, ko jūs teiksiet par manu plānu? Kā jums patīk šis priekšlikums?

— Lieliski, dārgais draugs, vienkārši lieliski. Es pilnībā to atbalstu, bet jūs viņus izbiedēsiet, un otra puse aplenks alu, lai ar laiku piespiestu mūs iznākt ārā. Mums jāiznīcina visa vienība līdz pēdējam vīram; ja kaut viens paliks dzīvs, tad viņš mūs pazudinās.

—   Jums taisnība, draugs, bet kā lai viņus te ievilina?

—   Paliekot pilnīgi nekustīgi, dārgo Portos.

—   Nu labi! Es stāvēšu kā sastindzis un pat nepakustēšos, bet kad viņi visi būs te ienākuši?..

—   Tad ļaujiet rīkoties man, jo es kaut ko esmu izdomājis.

—   Ja jau tā un ja jums ienākusi prātā laba doma… bet tai jābūt labai… tad es esmu mierīgs.

—   Ejiet slēpnī, Portos, un skaitiet ienākošos.

—   Bet jūs? Ko jūs darīsiet?

—   Neraizējieties par mani, man būs citi uzdevumi.

—   Es dzirdu balsis.

—    Tie ir viņi. Ieņemiet savu posteni! Nostājieties tā, lai es jūs varētu aizsniegt ar roku un lai jūs mani sadzirdētu.

Portoss paslēpās otrajā grotā, kur valdīja pilnīga tumsa. Aramiss klusi aizslīdēja uz trešo. Milzis turēja rokā kādas piecdesmit mārciņas smagu lauzni. Viņš apbrīnojami viegli rīkojās ar to, kad, pārvietojot barkasu, izmantoja kā sviru.

Pa to laiku bretoņi turpināja stumt laivu uz krastu.

Cenzdamies palikt nepamanīts, Aramiss pieliecies kaut ko noslēpumainu darīja alas apgaismotajā daļā.

Varēja saklausīt skaļā balsī dotu komandu. Tā bija kapteiņa pēdējā pavēle pirms uzbrukuma.

Divdesmit pieci cilvēki, pārvarot alas pakāpienu, ieskrēja pirmajā grotā un atklāja uguni. Nodārdēja atbalss, gar alas velvēm aizspindza lodes, un visu alu ietina biezi dūmi.

—    Pa kreisi, pa kreisi! — sauca Bikarā, kurš pirmā uzbrukuma laikā bija pamanījis eju, kas savienoja pirmo un otro grotu; pulvera smakas uzbudināts, viņš gribēja novirzīt savus vīrus uz to pusi.

Visi metās pa kreisi; eja kļuva aizvien šaurāka. Bikarā, rokas izstiepis, gāja kareivjiem pa priekšu, nolemdams sevi neizbēgamai nāvei.

—   Ātrāk! Ātrāk! — viņš skubināja. — Es jau saskatu gaismu!..

—   Portos, sitiet! — Aramiss nokomandēja aizkapa balsī.

16 - A.Dimā

Portoss nopūtās, bet paklausīja pavēlei. Dzelzs bomis trāpīja Bikarā galvu, un viņš bija uz vietas beigts, tā arī nepabeidzis iesākto frāzi. Drausmīgā svira desmit sekunžu laikā desmitreiz pacēlās un atkal nolaidās. Portosa priekšā palika guļam desmit līķi.

Kareivji neko neredzēja; viņi tikai dzirdēja kliedzienus un pirmsnāves gārdzienus, klupa pār līķiem, krita, atkal pietrausās kājās, skrēja viens otram virsū, joprojām nesaprazdami, kas notiek. Nepielūdzamais dzelzs bomis turpināja krist pār gvardu galvām, līdz pirmā kareivju grupa bija pilnīgi iznīcināta, un tas notika tik klusi, ka līdz otrajai grupai nenonāca ne skaņa un tā turpināja mierīgi virzīties uz priekšu.

Šīs grupas kareivjus vadīja pats kapteinis. Karotāji nolauza panīkušu eglīti, kas nīkuļoja krastā, un sasēja tās zarus kopā, izveidojot savam priekšniekam kaut ko līdzīgu lāpai.

Nokļuvuši līdz otrajai grotai, kur Portoss kā Bībeles atriebējs eņģelis bija iznīcinājis katru, ko vien skāra viņa roka, pirmās rindas kareivji šausmās atkāpās. Uz gvardu šāvieniem neviens neatbildēja, bet tagad viņi uzdūrās līķu kaudzei; viņi soļoja pa asinīm vārda tiešā nozīmē.

Portoss vēl joprojām slēpās aiz sava klints izciļņa.

Degošās egles šaudīgajā gaismā kapteinis ieraudzīja drausmīgo slaktiņa skatu un, veltīgi pūlēdamies saprast, kā tas noticis, sāka virzīties uz to pusi, kur stāvēja Portoss. Tūlīt pat no tumsas pastiepās milzīga roka un sagrāba nelaimīgo kapteini aiz kakla; viņš sāka gārgt; rokas pašāvās augšup, lāpa izkrita no rokām un, iekritusi asins peļķē, čīkstēdama nodzisa. Pēc mirkļa kapteiņa ķermenis nokrita blakus ap- dzisušajai lāpai. Vēl viens līķis pievienojās jau esošajai kaudzei, kas aizsprostoja kareivjiem ceļu.

Tas notika tik noslēpumaini kā pēc burvju mājiena. Kareivji, kas gāja aiz kapteiņa, pagriezās uz viņa pusi, izdzirduši gārdzienus. Viņi ieraudzīja virsnieka izplestās rokas un izvalbītās acis; pēc tam kad lāpa nodzisa, viss iegrima necaurredzamā tumsā.

Neapzināti, neko nedomādams, un tīri instinktīvi dzīvs palikušais leitnants iekliedzās:

— Uguni!

Tūlīt pat ieskanējās muskešu šāvieni, un alā skaņi nodārdēja atbalsis; no velvēm sāka birt milzīgas atlūzas. Uz mirkli alu apgaismoja šāvieni, bet tad tajā kļuva vēl tumšāks no pulvera dūmiem. Iestājās pilnīgs klusums, ko iztraucēja tikai alā ienākošo trešā vada kareivju soļu dipoņa.

XXXI

Titāna nāve

Portoss jau bija pieradis pie tumsas un redzēja visu labāk kā cilvēki, kas tikko ienāca alā no gaismas. Viņš skatījās apkārt, gaidīdams kādu Aramisa zīmi, kad sajuta Aramisu satveram viņa plecu, un ausī ieskanējās prelāta balss, tik klusa kā visklusākā nopūta:

—   Ejam!

—   O! — Portoss noteica.

—   ŠššL — Aramiss vēl klusāk nošņāca.

Aramiss un Portoss, neviena nepamanīti, aizslīdēja gar pazemes koridora sienām, kamēr alā skanēja ienākošās trešās grupas kareivju klaigas, dzīvu palikušo kareivju lāsti, mirstošo un ievainoto vaidi.

Aramiss ieveda Portosu pēdējā trešajā grotā; te viņš parādīja draugam kādā sienas iedobumā paslēpto nelielo pulvera muciņu.

Kamēr Portoss ar savu bomi dragāja uzbrūkošos gvardus, Aramiss bija paguvis piestiprināt pie mucas degli.

—    Draugs, — viņš uzrunāja Portosu, — jūs paņemsiet šo mucu un, kad es aizdedzināšu degli, aizmetīsiet to mūsu ienaidniekiem. Vai jūs to varēsiet?

—   Un kā vēl! — Portoss atbildēja.

Viņš pacēla mucu ar vienu roku.

—   Varat aizdedzināt!

—   Pagaidiet, lai viņi sapulcējas visi kopā; pēc tam jūs, manu Ju- piter, metīsiet pār viņiem mūsu zibeni.

—   Aizdedziniet! — Portoss atkārtoja.

—   Vai jūs visu sapratāt? — Aramiss pārjautāja.

—    Protams! — Portoss skaļi iesmējās, acīmredzot nemaz nebaidīdamies, ka smieklus varētu izdzirdēt ienaidnieki. — Ja jau jūs man paskaidrojāt, tātad es sapratu. Dodiet jūsu uguni un ejiet.

Aramiss pasniedza Portosam aizdedzinātu posu. Aramiss to ar abām rokām saspieda un pieliecies aizslīdēja uz alas izeju, kur viņu gaidīja trīs airētāji.

Palicis viens, Portoss stingru roku pielika pie degļa tikko kvēlojošo posu. Posa niecīgā dzirkstelīte, kas tomēr slēpa sevī drausmīgu ugunsgrēku, kā jāņtārpiņš iedzirkstījās tumsā, pieskārās deglim un aizdedzināja to; ar savu vareno elpu Portoss uzpūta uguntiņu, tā ka parādījās liesmiņa.

Kad dūmi mazliet izklīda, kvēlojošā un skaļi sprēgājošā degļa gaismā kādas pāris sekundes varēja saskatīt visu, kas notika alā. Tā bija tikai acumirklīga, bet tāpēc ne mazāk lieliska aina; bāls, asinīm no- šķiests milzis, ar spoži degošā degļa apgaismotu seju.

Kareivji tūlīt pat viņu pamanīja. Viņi ieraudzīja arī muciņu milža rokās un saprata, kas viņus sagaida. Vīrus pārņēma šausmas par jau notikušo un to, kas vēl neizbēgami sekos, un viņi visi izdvesa kopīgu pirmsnāves kliedzienu, kas stindzināja asinis dzīslās.

Vieni mēģināja bēgt, bet sadūrās ar trešo vadu, kas aizšķērsoja viņiem ceļu; citi veltīgi klikšķināja savu nepielādēto muskešu gaiļus, trešie nokrita ceļos.

Divi vai trīs virsnieki uzsauca Portosam, ka apsola viņu atbrīvot, ja viņš atstās tos dzīvus.

Trešā vada leitnants neatlaidīgi pieprasīja, lai kareivji šauj, bet priekšā bija no bailēm apjukušie biedri, kas kā dzīvs aizsegs aizsargāja Portosu.

Mēs jau minējām, ka ala tika apgaismota tikai uz vienu vai divām sekundēm, kuras Portosam vajadzēja, lai uzpūstu no posās aizdedzināto degli. Tomēr pietika ar šīm sekundēm, lai acīm pavērtos iespaidīga aina: milža figūra, kas iegaismojās tumsā; desmit soļu attālumā no viņa asiņainu, sakropļotu ķermeņu kaudzes, kas vēl raustījās pirmsnāves konvulsijās, tā ka atgādināja briesmoni, kura sāni vēl mazliet cilājas, kamēr tas nakts tumsā izlaiž garu. Katra izelpa, kas izplūda no Portosa varenajām krūtīm, uzpūta degli un novirzīja uz asiņaino kaudzi sēra dūmu mutuli, ko izgaismoja liesmas atspīdumi.

Bez centrālās grupas varēja atšķirt arī atsevišķus līķus, kas bija izkliedēti pa visu alu atkarībā no tā, kur nelaimīgos bija panākusi nāve, līķus ar briesmīgām vaļējām brūcēm.

No asiņainās masas klātās grīdas pacēlās drūmas, it kā rupji aptēstas kolonnas, kuras viegli iezīmēja liesmu atblāzma un kuras balstīja alas velves, un to aprises veidoja dīvainu gaismēnu rotaļu.

To visu varēja saskatīt pie mučeles piestiprinātā trīsuļojošā degļa gaismā, kas kā savdabīga lāpa apgaismoja jau agrāk nonāvētos, vienlaikus vēstot arī nākamo nāves ierašanos.

Šī aina ilga ne vairāk par pāris sekundēm. Pa šo īso brītiņu viens no trešā vada virsniekiem paguva sapulcināt ap sevi astoņus gvardus ar pielādētām musketēm un pavēlēja tiem šaut uz Portosu pa spraugu, ko viņi nejauši bija atraduši klintī. Tomēr kareivji tik stipri drebēja, ka no zalves trīs nespēja noturēties kājās un pakrita, bet pārējo piecu lodes nospindza gar velvēm, skarot grīdu vai ieskrāpējot klints sienas.

Par atbildi šiem bezjēdzīgajiem šāvieniem atskanēja apdullinoši smiekli; tad milža roka lēni atvēzējās un gaisā iezīmējās ugunīga aste kā no krītošas zvaigznes. Mučele, ko meta no trīsdesmit soļu attāluma, pārlidoja pāri līķu barikādei un nokrita kliedzošo kareivju vidū, kas tūdaļ pat pieplaka zemei.

Aprēķinājis, kur ugunīgā velte varētu nokrist, virsnieks gribēja pieskriet pie tās un izraut degli, pirms uguns būs skārusi pulveri. Diemžēl viņa pašuzupurēšanās izrādījās veltīga; gaisa pretstrāva uzpūta liesmu; deglis, kas, neviena neaiztikts, būtu kvēlojis ne mazāk kā piecas minūtes, tagad sadega pusminūtes laikā, kad to aptvēra liesma; Aramisa velnišķīgā iedoma īstenojās.

Mežonīgs virpulis, sēra un salpetra šņākoņa, nevaldāma uguns lavīna un baismīgi dārdi sekoja tām pāris sekundēm, ko mēs aprakstījām iepriekš, un Lokmarijas ala kļuva it kā ļaunu garu apsēsta, šķita, ka tās dzīlēs slēptās šausmas būtu izlauzušās zemes virspusē.

Klintis sašķēlās kā egles kluči zem cirvja. Alas vidū pacēlās uguns, dūmu un klints atlūzu virpulis; tas kļuva aizvien plašāks. Varenās granīta klintis lēnām slīga lejup, līdz nogāzās smiltīs, kas kļuva par jaunu spīdzināšanas rīku: izsviestas no vietas, kur tās sablīvētas bija gulējušas, smilšu putekļu miriādes triecās kareivju sejās.

Visus kliedzienus, lāstus un vaimanas pārskanēja neizturama dārdoņa. Visas trīs alas grotas bija pārvērtušās par bezdibeni, kurā krita akmeņi, dzelzs, skaidas un arī cilvēku ķermeņu daļas. Pēdējās — kā jau vieglākās — nokrita smiltis un pelni. Tie kā pelēks, dūmojošs līķauts pārklāja daudzo cilvēku drūmo kapavietu.

Meklējiet nu šais kvēlojošas kapenēs, šai pazemes vulkānā karaļa gvardus zilajos mundieros ar sudraba tresēm! Meklējiet zeltā mirdzošos virsniekus, ieročus, ar kuriem tie cerēja sevi aizsargāt, meklējiet nāvi nesošos akmeņus un zemi, pa kuru tie soļoja!

Viens vienīgs cilvēks pārvērta to visu haosā, kas bija vēl vairāk nesakārtots, mežonīgs un šausmīgs kā stundu pirms brīža, kad Dievs nolēma radīt pasauli. Trīs grotas beidza pastāvēt un no tām vairs nepalika nekas, kurā Radītājs varētu atpazīt savu roku darbu.

Portoss, tiklīdz bija iemetis mučeli ienaidnieku pulkā, sekojot Aramisa norādījumiem, metās skriet un sasniedza pēdējo grotu, kurā ieplūda gaiss, gaisma un saules stari.

Tiklīdz viņš pagriezās ap stūri, kas atdalīja trešo grotu no pēdējā koridora, kad simt soļu attālumā ieraudzīja piekrastes viļņos šūpojošos barkasu — tur bija viņa draugi, tur viņu gaidīja brīvība un dzīve, ko deva uzvara.

Vēl seši milzīgi lēcieni, un Portoss izklās no alas velvēm; kad viņš būs ārā no alas, tad vēl neliela piepūle, un būs sasniegts ilgotais mērķis. Pēkšņi Portoss sajuta, ka ceļgali ļimst un kājas atsakās paklausīt.

—    O, o! — viņš izbrīnījies nomurmināja. — Mani atkal pieveic šis nogurums; es nevaru pakustēties. Ko lai dara?

Aramiss pa klints spraugu viņu redzēja un nespēja saprast, kas piespiedis Portosu apstāties, tāpēc uzsauca viņam:

—  Ātrāk, Portos, ātrāk!

—   O! Nevaru! — Portoss atbildēja, veltīgi sasprindzinādams muskuļus.

To teikdams, viņš nokrita uz ceļiem, bet, pieķēries pie tuvākajiem akmeņiem, ar pūlēm pieslējās atkal kājās.

—   Ātrāk, ātrāk! — Aramiss skubināja, pārliekdamies pāri laivas bortam uz krasta pusi, it kā pūlēdamies palīdzēt Portosam.

—   Es esmu šeit, — Portoss klusi noteica, saņemdams visus spēkus, lai paspertu kaut soli.

—   Portos, Dieva dēļ! Ātrāk, ātrāk, tūlīt muca sprāgs.

—  Pasteidzieties, monsenjor, pasteidzieties! — sauca bretoņi.

Portoss pa to laiku grozījās no vienas puses uz otru kā pa sapņiem.

Bija jau par vēlu: atskanēja sprādziens, un zeme saplaisāja; pa lielajām atverēm izlauzās dūmi un aizsedza debesis; jūra atkāpās, it kā to būtu aizdzinušas negantās uguns liesmas no alas mutes kā no milzīga nezināma nezvēra rīkles; laivu kādus piecdesmit soļus aiznesa jūrā; tuvāk esošā krasta pamati sašūpojās, un no tā sāka atlūzt gabali kā marmoram, kad tajā triec ķīļus.

Daļa no alas griestiem uzlidoja augstu gaisā it kā kāds būtu pacēlis visu šo akmeņu masu; sēra zaļgani rožainā liesma uz mirkli sadūrās ar zemes un šķidro mālu melno lavu, un tie it kā cīnījās viens ar otru zem milzīgā dūmu kupola; vispirms saļodzījās, tad noliecās, līdz beidzot nogāzās klintis — sprādziens nespēja uzreiz tās izkustināt no vietas, kur tās bija mierīgi stāvējušas gadsimtiem; tās it kā paklanījās viena otrai kā veci un cienīgi gudrie, tad nogāzās uz mūžīgiem laikiem savos smilšainajos kapos.

Drausmīgā katastrofa atdeva Portosam spēkus. Viņš piecēlās kājās — milzis starp milžiem. Kad viņš skrēja starp granīta briesmoņiem, kas kā nepārtraukta siena slējās abās pusēs, tie, zaudējuši atbalstu, sāka grūt visapkārt titānam, kas it kā no debesīm bija parādījies starp šīm klintīm, kuras tas tikko bija uzsviedis debesis.

Portoss sajuta, kā zem viņa kājām dreb un šķeļas zeme. Viņš izstiepa savas varenās rokas uz abām pusēm, lai noturētu bluķus, kas gāzās viņam virsū. Delnas atspiedās pret gigantiskajām masām; viņš pielieca galvu, un viņam uz muguras uzkrita vesela granīta klints…

Uz mirkli Portosa rokas nošļuka zem nepanesamā smaguma; tad varenais Herkuless sakopoja spēkus un cietuma sienas, kas jau gatavojās viņu aprit, pamazām atvirzījās un ļāva viņam iztaisnoties. Kā dēmons viņš stāvēja vareno granīta bluķu ielenkumā. Taču atbīdīdams klintis, kas viņu spieda no sāniem, viņš nespēja noturēt monolītu, kas viņam gulēja uz pleciem. Tā smagums viņu nospieda uz ceļiem. Bluķi abās pusēs, ko viņš ar pārcilvēciskām pūlēm uz mirkli bija atvirzījis, atkal sāka slīgt lejup, un to svars vēl pievienojās klints milzīgajai masai, ar kuru vien pietiktu, lai nospiestu desmit cilvēku.

Milzis nokrita, nesaukdams palīgā; viņa atbildēs Aramisam skanēja možums un cerības, jo vienu brīdi viņš patiešām cerēja, ka izdosies glābties, pateicoties saviem dzelžainajiem muskuļiem, un nokratīt no sevis milzīgo atlūzu trīskāršo smagumu. Toties Aramiss ieraudzīja, ka bluķis slīgst aizvien zemāk; Portosa pēdējiem spēkiem sasprindzinātās rokas sāka liekties, akmens nobrāztie pleci saguma.

Aramiss izmisumā plēsa matus.

—   Portos! — Portos! — viņš kliedza. — Portos, kur tu esi? Atbildi!

—   Šeit! — Portoss čukstēja dziestošā balsī. — Pacietību, draugs, tikai pacietību!

Viņš tik tikko paguva izteikt pēdējo vārdu: paātrinājums vēl palielināja smagumu; milzīgā klints nogāzās, tai uzkrita abas pārējās, un Portoss tika apbedīts šo trīs milzīgo klinšu veidotajās kapenēs.

Izdzirdis drauga pirmsnāves vārdus, Aramiss izlēca krastā. Viņam sekoja divi bretoņi, paķerdami līdz dzelzs lauzni. Trešais palika sargāt laivu. Ceļu viņiem rādīja vaidi, kas skanēja no akmeņu grēdas apakšas.

Aramiss, cildens un dedzīgs kā divdesmitgadīgs jauneklis, metās pie šīm trim klintīm un ar savām maigajām kā sievietei rokām viņam brīnumainā veidā izdevās pacelt vienu no šī milzīgā kapakmens stūriem.

Dziļās bedres tumsā viņš ieraudzīja sava drauga vēl neizdzisušās acis, jo uz mirkli paceltais smagums Portosam ļāva ievilkt elpu. Abi bretoņi ķērās pie laužņa. Viņiem pievienojās arī Aramiss, kaut gan viņu pūles nespēja pacelt bluķi, bet noturēt to tikai tai pašā stāvokli, kādā to bija pacēlis Aramiss. Tomēr viss bija veltīgi. Visiem trim izlauzās izmisuma kliedziens, kad viņi bija spiesti lēnām padoties nepieveramajam smagumam, nespēdami noturēt klinti. Tā noslīga atpakaļ iepriekšējā vietā.

Portoss, redzēdams šo veltīgo cīņu, zobgalīgi izteica pēdējos vārdus savā mūžā:

— Pārāk smags.

Viņa acis apdzisa un pašas no sevis aizvērās, seju pārklāja nāves bālums, rokas izstiepās gar sāniem, un titāns izstiepās savā akmens gultā, izdvesdams pēdējo nopūtu. Kopā ar viņu noslīga arī granīta masīvs, ko viņš bija turējis līdz pēdējam brīdim.

Aramiss un bretoņi nometa lauzni, un tas aizripoja pa milzīgo kapakmeni.

Bāls kā nāve, sviedriem noplūdis, aizelsies Aramiss ieklausījās. Viņa krūtis žņaudza it kā spīles, likās, ka sirds tūlīt pārplīsīs. Vairs nekā! Ne skaņas! Milzis bija aizmidzis mūžīgā miegā. Dievs bija lēmis Portosam viņa cienīgas kapenes.

XXXII

Epitāfija Portosam

Ne vārda neteicis, Aramiss, drebēdams pie visām miesām, piecēlās no akmens, juzdamies sastindzis un apmulsis kā pārbiedēts bērns.

Kristietis nedrīkst spert kāju uz kapavietas.

Atradis sevī spēku piecelties, viņš tomēr nespēja paiet. Šķita, ka kopā ar Portosu kaut kas miris arī viņā.

Bretoņi apstāja viņu un uz rokām aiznesa līdz laivai. Tur viņi nosēdināja Aramisu uz soliņa pie stūres, bet paši iegūlās airos, nevēlēdamies pacelt buras, jo baidījās, ka tās varētu viņus nodot.

Tur, kur agrāk bija Lokmarijas ala, tagad pletās līdzenums, un gludajā piekrastē skatu piesaistīja tikai viens augstāks punkts. Aramiss nespēja atraut no tā acis un, jo tālāk viņi izgāja atklātā jūrā, jo vairāk viņam likās, ka lepnā un draudīgā klints saslienas, kā pavisam nesen saslējās Portoss, un paceļ pret debesīm neuzvarētu, smieklos atmestu galvu, līdzīgu godīgā un varonīgā drauga galvai, kas bija visspēcīgākais no četriem un tomēr pats pirmais tikai aizrauts nāvē.

Cik dīvains bija šo kā no bronzas izlieto vīru liktenis! Pats vientiesīgākais no viņiem kļuva par paša viltīgākā līdzgaitnieku; fizisko spēku vadīja lokans un atjautīgs prāts; tomēr izšķirošajā mirklī, kad tikai cilvēka muskuļu spēks varēja glābt gan miesu, gan dvēseli, akmens klints rupjais spēks pieveica muskuļus un, uzveldamies ķermenim, satrieca ari dvēseli.

Krietnais Portoss! Radīts, lai palīdzētu citiem, vienmēr gatavs uzupurēties un glābt vājākos, it kā Dievs tikai tādēļ būtu apveltījis viņu ar spēku. Ari mirdams viņš domāja tikai par to, lai izpildītu saistības ar Aramisu, kuras Aramiss viņam bija uzlicis bez iepriekšējas vienošanās un par kurām viņš uzzināja tikai tad, kad nācās uzkraut sev briesmīgo atbildību.

Cildenais Portoss! Kam vairs pilis, pilnas ar dārgām mēbelēm, meži, pilni ar medījumiem, dīķi, pilni ar zivīm, un pagrabi, kas nespēj ietilpināt visus krājumus! Kam vairs sulaiņi zeltītajās livrejās un to vidū arī Musketons, kurš tā lepojās ar tavu uzticību. Ak, cildeno Portos, tu tik cītīgi krāji dārgumus, atdevi tik daudz spēku savas dzīves izdaiļošanai un baudai, lai beigās saļimtu tuksnesīga okeāna krastā, kur skan nerimtīgās klaigas, un tavus kaulus sadragātu nejūtīgais akmens? Cildeno Portos, vai gan vajadzēja sakrāt tik daudz zelta, lai uz tava kapakmena nebūtu pat mazas divrindes, ko sacerējis nabadzīgs dzejnieks?!

Varonīgais Portos! Vēl tagad tu tur guli aizmirsts zem klints, kuru vietējie gani uzskata par kalna masīva augšējo plāksni.

Šīs kapenes tagad klātas ar viršiem un sūnām, ko glāsta rūgti sāļais okeāna vējš, bet ķērpji tik cieši savienojuši klinti ar zemi, ka ceļotājam pat prātā neienāks doma, ka tādu granīta masu kāds mirstīgais varētu noturēt uz saviem pleciem.

Tikpat bāls, sastindzis un nospiests Aramiss skatījās uz krastu, kas lēnām pazuda aiz horizonta, kamēr nodzisa pēdējais saules stariņš. Pār viņa lūpām nenāca neviens vārds, no krūtīm neizlauzās neviena nopūta. Māņticīgie bretoņi bailīgi vēroja viņu. Tā vairs nebija cilvēka, bet gan statujas klusēšana.

Kad no debesīm kā pelēks vilnis sāka nolaisties mijkrēslis, uz laivas pacēla nelielu buru; to satvēra vēja plūsma, izpleta un strauji dzina laivu tālāk no krasta; tās priekšgals bija pavērsts uz Gaskonijas līci, kas bija slavens ar briesmīgām vētrām.

Taču jau pēc pusstundas airētāji, kuriem tagad nebija ko darīt, un kas, pieliekušies tuvāk bortam un pielikuši rokas pie acīm, vēroja jūru, pamanīja pie horizonta baltu punktu; tas likās tikpat nekustīgs kā kaija, kura mierīgi šūpojas nemanāmos vilnīšos.

Tomēr tas, kas šķita nekustīgs parastai acij, jūrnieku pieredzējušajām acīm likās strauji tuvojamies; šķietami sastingušais punkts patiesībā kustējās tik strauji, ka sacēla viļņus.

Kādu laiku bretoņi neuzdrošinājās traucēt savu kungu, redzēdami, ka viņš sēd kā sastindzis; viņi atļāvās tikai satrauktus skatienus un pusbalsī izteiktus minējumus. Aramiss, kas vienmēr bija tik darbīgs un vērīgs, kura acis kā lūsim vienmēr bija piesardzīgas un naktī redzēja labāk kā dienā, tagad aiz izmisuma bija ieslīdzis tādā kā transā.

Tā pagāja vairāk kā stunda. Pa šo laiku kļuva manāmi tumšāks, bet arī kuģis pienāca tuvāk, tāpēc viens no trim jūrniekiem, Geneks, uzdrošinājās diezgan skaļi ieteikties:

—   Monsenjor, mums dzenas pakaļ!

Aramiss neko neatbildēja. Kuģis nāca aizvien tuvāk. Tad jūrnieki pēc sava vecākā Iva pavēles saritināja buru, lai vienīgais punkts virs ūdens līmeņa vairs nepiesaistītu vajātāju skatienus. Turpretī uz kuģa nolēma vēl paātrināt gaitu: mastu galos parādījās vēl divas buras.

Par nelaimi tā bija viena no garākajām dienām gadā, laiks bija labs un arī nakts, kas nomainīja šo nelaimīgo dienu, solījās būt mēness gaismas apspīdēta. Kuģim, kas dzinās pakaļ laivai, vēl priekšā bija pusstunda krēslas, bet pēc tam visa nakts ar pilnmēnesi debesīs.

—    Monsenjor, monsenjor, mēs esam pazuduši! — barkasa saimnieks ieteicās. — Viņi joprojām mūs redz, kaut arī mēs novācām buras.

—    Nav nekāds brīnums, — viens no matrožiem nomurmināja. — Stāsta, ka ar sātana palīdzību tie apsēstie pilsētnieki uzmeistarojuši kaut kādus daiktus, ar kuriem tālumā var redzēt tikpat labi kā tuvumā un naktī tāpat kā dienā.

Aramiss pacēla no laivas dibena tālskati, kas gulēja pie viņa kājām, noregulēja, lai redzētu kuģi, un klusuciešot iedeva matrozim.

—   Paskaties, — viņš piedāvāja.

Matrozis svārstījās.

—   Nomierinies, — bīskaps viņu paskubināja, — tas nav nekāds grēks, ja tev šķiet, ka tomēr ir, tad to uzņemos es.

Matrozis pielika tālskati pie acs un iekliedzās. Viņam likās, ka kuģis, kurš atradās lielgabala šāviena attālumā, brīnumainā kārtā pār- lēcis visu šo attālumu. Noņēmis tālskati no acs, viņš saprata, ka kuģis palicis tai pašā vietā, kur iepriekš.

—  Tātad viņi mūs redz tikpat labi kā mēs viņus, — matrozis noprata.

—   Protams, — Aramiss apstiprināja.

Tad viņš atkal ieslīga tai pašā bezjūtīgumā kā iepriekš.

—   Ko! Viņi mūs redz? — barkas saimnieks īvs brīnījās. — Nevar būt!

—   Paņem, saimiek, un paskaties, — matrozis skubināja īvu.

Viņš iedeva saimniekam tālskati.

—   Vai monsenjors ir pārliecināts, ka te nav iejaukts sātans? — Ivs apjautājās.

Aramiss paraustīja plecus.

īvs ieskatījās tālskatī.

—   Ak, monsenjor! — viņš iesaucās. — Viņi ir tik tuvu, ka man liekas — es tūlīt viņiem pieskaršos. Tur ir vismaz divdesmit pieci cilvēki! Ā, priekšgalā es redzu kapteini. Viņš tur rokās tādu pašu cauruli kā šī un skatās uz mums… O, viņš pagriežas un dod kādu rīkojumu; viņi izvilka lielgabalu, pielādēja un tagad tēmē uz mums… Mīļais Dievs! Viņi šauj!

īvs automātiski atrāva no acīm tālskati: visi priekšmeti attālinājās līdz horizontam un atguva savus patiesos izmērus.

Kuģis vēl joprojām bija apmēram ljē attālumā, tomēr tas nepadarīja īva pamanīto manevru mazāk draudīgu.

Pie buru lejasdaļas parādījās viegls dūmu mākonītis; salīdzinājumā ar burām tas izskatījās iezilgans un šķita, kā acu priekšā uzplaucis zils ziediņš. Pēc tam jūdzes attālumā no laivas lode notrauca dažu viļņu putainās galotnes, ieurba baltu sliedi jūras virsmā un galu galā nozuda šķietami tikpat nekaitīga kā skolnieku prieka pēc mestais akmentiņš, kas vairākas reizes atlec no viļņiem.

Šāviens bija gan brīdinājums, gan arī draudi.

—   Ko darīsim? — īvs jautāja.

—  Mūs nogremdēs, — Geneks ieteicās, — atlaidiet mums grēkus, monsenjor.

Jūrnieki nometās ceļos bīskapa priekšā.

—  Jūs esat aizmirsuši, ka mūs var redzēt, — Aramiss noteica.

—   Jums taisnība, monsenjor, — nokaunējušies par savu vājumu, bretoņi atbildēja. — Pavēliet, mēs esam gatavi atdot savu dzīvību par jums.

—  Nogaidīsim, — Aramiss sacīja.

—   Kā?

—   Jā, nogaidīsim; vai tad jūs nesaprotat — ja mēs mēģināsim aizbēgt, mūs nogremdēs, kā jūs paši teicāt.

—   Varbūt, pateicoties tumsai, mums tomēr izdosies aiziet nepamanītiem?

—  O, — Aramiss noteica, — gan jau viņiem ir pietiekoši krājumi grieķu uguns*, un ar tās palīdzību mums neļaus aizbēgt.

It kā apstiprinot Aramisa vārdus, gandrīz tūlīt pat no kuģa lēni pacēlās gaisā jauns dūmu mākonis un no tā atdalījās ugunīga bulta; apmetuši gaisā nelielu loku, kas līdzinājās varavīksnei, tā iekrita ūdenī un, neskatoties uz to, turpināja degt, apgaismodama apkārtni ceturt- daļjūdzes diametrā.

Bretoņi šausmās saskatījās.

—   Redziet nu, — Aramiss piezīmēja, — es jau teicu, ka labāk sagaidīt viņu ierašanos.

Airi izšļuka no jūrnieku rokām, un laiva apstājās, šūpodamās viļņos.

Bija pavisam satumsis; kuģis turpināja tuvoties. Šķita, ka līdz ar tumsas iestāšanos tas tuvojas divtik ātri. Laiku pa laikam tas pārmeta pāri bortam briesmīgā grieķu uguns liesmu it kā klija paslietu asiņaino kaklu pāri ligzdas malai, tad apžilbinoši balta liesma iekrita ūdeni un

sadega.

Beidzot kuģis pienāca musketes šāviena attālumā. Uz klāja komanda stāvēja pilnā gatavībā; cilvēki bija apbruņoti līdz zobiem, lielgabalnieki stāvēja kā sastinguši pie saviem ieročiem, kvēloja aizdedzinātie degļi. Varētu domāt, ka kuģis sagatavojies uzbrukt lielai fregatei un cīnīties ar pārspēku, nevis sagrābt laivu ar četriem cilvēkiem tajā.

—  Padodieties! — ruporā uzsauca kuģa komandieris.

Bretoņi paskatījās uz Aramisu. Viņš piekrītoši pamāja.

īvs uzkabināja uz ķekša baltu lupatu, un tā sāka plivināties vējā. Tas nozīmēja to pašu, ko nolaist karogu.

Kuģis drāzās uz priekšu kā auļojošs zirgs. No tā atkal izmeta raķeti; tā nokrita divdesmit soļu attālumā no barkasa un apgaismoja to spožāk par saules stariem dienvidū.

—   Tiklīdz jūs mēģināsiet nepaklausīt, mēs šausim! — kuģa komandieris brīdināja.

Kareivji turēja musketes šaušanas gatavībā.

—  Mēs taču teicām, ka padodamies, — īvs iesaucās.

—   Dzīvus, kaptein, dzīvus! — ieskanējās vairākas uzbudinātas kareivju balsis. — Viņi jāsaņem dzīvi.

—  Jā, protams, dzīvi, — kapteinis apstiprināja.

Pagriezies pret bretoņiem, viņš piebilda:

—   Mani draugi, jūsu dzīvībai nekas nedraud. Tas attiecas tikai uz d'Erblē kungu.

Aramiss nevienam nemanot notrīcēja. Uz mirkli viņa skatiens sastinga vienā punktā, it kā gribētu izmērīt ūdens dzīles, kuru virspusi apgaismoja grieķu uguns pēdējie uzliesmojumi.

—  Vai dzirdējāt, monsenjor? — bretoņi jautāja.

—  Jā.

—   Ko darīsim?

—   Pieņemiet viņu noteikumus.

—   Bet jūs, monsenjor?

Aramiss noliecās pāri laivas bortam un iemērca savus bālos, smalkos pirkstus zaļganajā ūdenī, uzsmaidīdams tam kā draugam.

—   Pieņemiet noteikumus! — viņš atkārtoja.

—   Mēs pieņemam jūsu noteikumus, — bretoņi pavēstīja, — bet kas mums garantēs, ka jūs turēsiet savu solījumu?

—   Franču muižnieka goda vārds, — virsnieks atbildēja. — Zvēru pie sava virsnieka goda, ka jūsu dzīvības, izņemot d'Erblē kunga dzīvību, ir drošībā. Es esmu karaliskās fregates „Pomona" leitnants, un mani sauc Luī Konstāns de Presinjī.

Aramiss jau bija pa pusei pārliecies pāri laivas malai, bet tagad viņš pēkšņi strauji pacēla galvu un izslējās visā augumā. Viņa acis iemirdzējās, lūpās pavīdēja smaids, un viņš izteica tā, it kā dotu pavēli:

—   Padodiet trapu, kungi.

Viņam tūlīt paklausīja.

Turēdamies pie trapa virvju margām, Aramiss pirmais uzkāpa uz borta; jūrnieki gaidīja, ka viņa seja paudīs bailes, un tāpēc bija neizsakāmi pārsteigti, kad viņš drošiem soļiem piegāja pie kapteiņa un, vērīgi uz viņu paskatījies, ar roku parādīja noslēpumainu un nevienam nezināmu zīmi. To redzēdams, virsnieks nobāla, sāka trīcēt un nokāra galvu.

Tad, neteikdams ne vārda, Aramiss pacēla kreiso roku tuvāk pie komandiera acīm un parādīja viņam gredzenā iestrādāto akmeni, kas rotāja viņa kreisās rokas zeltnesi. To darīdams, Aramiss līdzinājās imperatoram, kas vēsi, mierīgi un ar augstprātīgu pārākumu sniedz skūp- tam roku.

Komandieris uz mirkli pacēla galvu, tad atkal noliecās viņa priekšā ar visdziļāko cieņu. Pēc tam viņš izstiepa roku un norādīja uz kuģa priekšgalu, kur atradās viņa kajīte, pats atiedams sāņus, lai palaistu pa priekšu Aramisu. Trīs bretoņi, kas uzkāpa uz kuģa pēc sava bīskapa, izbrīnā saskatījās. Visa ekipāža klusēja.

Pēc piecām minūtēm komandieris izsauca savu palīgu, kurš tūlīt pat ieradās, un pavēlēja viņam ieturēt kursu uz Koronu.

Kamēr izpildīja komandiera pavēli, Aramiss atkal iznāca uz klāja un apsēdās pie paša borta.

Iestājās nakts, mēness vēl nebija parādījies, tāpēc bija tumšs, bet Aramisa acis tik un tā palika vērstas tikai uz to pusi, kur atradās Belila. Tad īvs piegāja pie komandiera, kurš atkal bija ieņēmis savu vietu uz komandtiltiņa, un klusā balsī bikli iejautājās:

—   Uz kurieni mēs dodamies, kaptein?

—  Turp, kur vēlas monsenjors, — virsnieks atteica.

Atspiedies pret bortu, Aramiss pavadīja visu nakti uz klāja.

Nākamajā dienā, piegājis pie viņa, īvs nosprieda, ka nakts laikam bijusi varen drēgna, jo koks, pret kuru balstījās bīskapa galva, bija mitrs kā no rasas. Kas gan lai zina! Vai tikai šī rasa nebija pirmās asaras, kas plūdušas no Aramisa acīm? Kāda gan cita epitāfija varētu līdzināties šai, krietno Portos!

XXXIII

V

De Zevra kunga patruļa

D'Artanjans nebija pieradis pie tādas pretošanās kā tā, ar kuru viņš tikko saskārās. Tādēļ viņš ieradās Nantē galīgi saniknots. Šī varenā cilvēka niknums izpaudās straujā uzbrukumā, kuram līdz šim spēja pretoties tikai nedaudzi, vienalga, vai viņi būtu karaļi vai titāni.

Trīcēdams no dusmām un vai traks savā niknumā d'Artanjans tūlīt pat devās uz pili un pieprasīja tikšanos ar karali. Bija ap septiņiem no rīta, bet kopš ierašanās Nantē karalis cēlās ļoti agri.

Aizgājis līdz mums jau zināmajam gaitenim, d'Artanjans sastapa de Ževra kungu, kurš ļoti laipni apturēja kapteini, lūgdams nerunāt tik skaļi, lai nepamodinātu karali.

—   Vai karalis guļ? — d'Artanjans noprasīja. — Es viņu netraucēšu. Kā jūs domājat, cikos viņš modīsies?

—  Apmēram pēc divām stundām; karalis strādāja visu nakti.

D'Artanjans atgriezās pusdesmitos. Viņam pavēstīja, ka karalis ēd

brokastis.

—    Lieliski, — viņš pasmaidīja, — es parunāšu ar viņa majestāti pie galda.

De Briena kungs paziņoja d'Artanjanam, ka karalis nevēlas, lai viņu traucētu ēšanas laikā, tāpēc pavēlējis nevienu neielaist, kamēr viņš neaizies no galda.

—   Jūs, sekretārs kungs, droši vien nezināt, ka man atļauts ieiet pie karaļa jebkurā dienas vai nakts stundā, — d'Artanjans iebilda, šķībi skatīdamies uz de Brienu.

Briens laipni paņēma d'Artanjanu zem rokas:

—   Tikai ne Nantē, dārgais d'Artanjana kungs; šī ceļojuma laikā karalis mainījis iepriekšējo kārtību.

Mazliet nomierinājies, d'Artanjans pajautāja, cikos karalis beigs ēdienreizi.

—  Tas nav zināms, — de Briens atteica.

—    Kā nav zināms? Ko tas nozīmē? Nav zināms, cik ilgi karalis ēdīs? Parasti viņš pavada pie galda stundu, bet, ja nu Luāras gaiss tā veicina apetīti, tad varu pieņemt, ka viņa majestātes brokastis ilgs kādu pusotru stundu. Domāju, ka tas ir pilnīgi pietiekoši. Tātad es viņu pagaidīšu šeit.

—   Piedodiet, dārgais d'Artanjana kungs, bet pavēlēts šajā gaitenī nevienu neielaist, tāpēc jau es te dežūrēju.

D'Artanjans juta, ka asinis jau atkal sakāpj galvā. Viņš ātri aizgāja, lai nesarežģītu stāvokli ar kādu strauju izlēcienu.

Izgājis ārā, viņš sāka visu pārdomāt.

,.Karalis negrib mani redzēt, tas nav noliedzams, — viņš sev teica. — Jauneklis dusmojas. Viņš baidās no tā, ko viņam varbūt nāktos uzklausīt no manis. Jā, bet patlaban aplenc Belilu, vajā vai pat nogalina manus draugus… Nabaga Portoss! Kas attiecas uz cienījamo Aramisu, tam vienmēr ir padomā dažādas viltības, tāpēc par viņu es neuztraucos… Nē, nē, Portoss vēl nav nekāds invalids, tāpat kā Aramiss nav prātu izdzīvojis vecs kraķis… Viens ar savu spēku, bet otrs ar savu viltību sagādās darbu viņa majestātes kareivjiem. Kas zina? Varbūt abi drošsirži slavenākajam valdniekam par mācību sarīko otru Senžervē bastionu?.. Man pagaidām nav pamata izmisumam. Viņiem ir lielgabali un garnizons. Un tomēr man liekas, — d'Artanjans turpināja, pakratīdams galvu, — viņiem būtu labāk, ja man izdotos pārtraukt šo cīņu. Ja tas attiektos uz mani personīgi, es neciestu ne karaļa nicīgo attieksmi, ne arī nodevību; draugu labā es esmu gatavs paciest gan rupju apiešanos, gan apvainojumus, gan visu pārējo. Varbūt aiziet pie Kolbēra? Viņu man jāpacenšas turēt pastāvīgās bailēs. Labi, ejam pie Kolbēra!"

D'Artanjans apņēmīgi aizgāja. Nonācis pie ministra, viņš uzzināja, ka Kolbērs atrodas Nantes pilī pie karaļa.

17 - A.Dimā

—    Lieliski! — musketieris iesaucās. — Atkal atgriezušies vecie laiki, kad es bez gala mēroju Parīzes ielas — no de Trevila pie kardināla, no kardināla pie karalienes, no karalienes pie Ludviķa XIII. Patiešām, uz vecumu cilvēki nonāk bērna prātā. Uz pili!

D'Artanjans atgriezās pilī. No turienes patlaban iznāca de Lions. Viņš pastiepa pret d'Artanjanu abas rokas un pavēstīja, ka karalis būs aizņemts visu vakaru, varbūt pat visu nakti, un pavēlēts nevienu pie viņa neielaist.

—   Pat kapteini, kurš pasaka paroli? — d'Artanjans iesaucās. — Tas ir kaut kas nedzirdēts!

—   Pat šo kapteini, — de Lions atteica.

—   Ja jau tā, ja musketieru kapteinim, kuram vienmēr bijusi brīva ieeja viņa majestātes guļamistabā, tagad aizliedz ieiet karaļa kabinetā vai ēdamistabā, tad tas nozīmē, ka karalis ir vai nu miris, vai arī viņa kapteinis kritis nežēlastībā, — d'Artanjans teica, aizskarts līdz sirds dziļumiem. — Tā vai citādi, bet šis kapteinis viņam vairs nav vajadzīgs. Esiet tik laipns, de Liona kungs, aiziejiet pie karaļa, kas jums uzticas, un pasakiet viņam skaidri un gaiši, ka es lūdzu mani atbrīvot no dienesta.

—   D'Artanjan, piesargieties! — de Lions mēģināja viņu apvaldīt.

—   Ja jūs esat mans draugs, tad ejiet.

Musketieris viegli pastūma de Lionu uz karaļa kabineta pusi.

—   Eju, — de Lions palocījās.

Gaidīdams viņa atgriešanos, d'Artanjans lieliem soļiem mēroja gaiteni.

Lions atgriezās.

—   Nu, ko teica karalis? — d'Artanjans jautāja.

—   Viņš teica: „Labi", — Lions atbildēja.

—    Ak teica „Labi"! — kapteinis iekarsa. — Tātad viņš atbrīvo mani? Ļoti labi! Tā nu es esmu brīvs! Es esmu vienkāršs pilsētnieks, de Liona kungs; uz redzēšanos, de Liona kungs! Ardievu pils, ardievu gaiteņi, ardievu karaļa priekštelpa! Pilsētnieks, kas beidzot varēs brīvi uzelpot, jūs sveicina!

Ar šiem vārdiem kapteinis izskrēja no terases uz kāpnēm, tām pašām, uz kuru pakāpieniem bija atradis Gurvila zīmītes gabaliņus.

Pēc piecām minūtēm viņš iegāja viesnīcā, kur pēc tā laika paražas tāpat kā visi pārējie augstākie virsnieki bija noīrējis, kā tolaik teica, privātu dzīvokli.

Te viņš nevis noņēma apmetni un zobenu, bet gan pārbaudīja savas pistoles, iebēra naudu lielā ādas makā, aizsūtīja pēc saviem zirgiem, kas atradās pils staļļos, un deva rīkojumu gatavoties ceļojumam uz Vannu. Tur viņš cerēja nokļūt vienas nakts laikā.

Viss tika izdarīts, kā viņš vēlējās. Astoņos vakarā, kad d'Artanjans jau sēdās zirgā, pie viesnīcas parādījās de Ževrs un kopā ar viņu divpadsmit gvardu.

D'Artanjans ar acu kaktiņu saskatīja gan trīspadsmit jātniekus, gan viņu zirgus, bet, izlikdamies, ka nav neko manījis, turpināja ērtāk iekārtoties seglos, it kā nekas nebūtu noticis.

De Ževrs piejāja viņam klāt.

—   D'Artanjana kungs! — viņš skaļi uzsauca musketierim.

—   Ā, labvakar, de Ževra kungs!

—   Šķiet, jūs sēžaties seglos?

—   Vēl vairāk; kā redzat, es jau sēžu.

—   Labi, ka man izdevās jūs vēl noķert!

—   Vai jūs mani meklējāt?

—   Ak Dievs… jā!

—   Varu apgalvot, ka pēc karaļa pavēles.

—   Jā.

—   Tāpat kā pirms divām trim dienām es meklēju Fukē kungu.

—   O!

—   Vai tad jūs domājat visu vilkt garumā? Liekas pūles! Sakiet uzreiz, ka arestējat mani.

—   Es jūs arestēju? Ak Dievs, nē!

—    Kāpēc tad jūs esat ieradies pie manis ar divpadsmit jātniekiem?

—   Es jāju kopā ar patruļu.

—   Nav slikti! Jādams kopā ar patruļu, jūs paķersiet līdz arī mani?

—   Es jūs nepaķeru līdz, bet sagaidu un lūdzu jāt kopā ar mani.

—   Kurp?

—  Pie karaļa.

—  Brīnišķīgi! — d'Artanjans izsmējīgi novilka. — Tad jau laikam karalis beidzot ticis galā ar savām darīšanām?

—  Dieva dēļ, dārgo kapteini, nekompromitējiet sevi bez vajadzības, — de Ževrs klusiņām sacīja musketierim. — Jūs dzird kareivji.

D'Artanjans pasmīnēja.

—  Dosimies ceļā! Arestantu jānovieto vidū, lai pirms viņa un pēc būtu seši kareivji.

—  Tā kā es jūs nedomāju arestēt, tad, ja vēlaties, varat jāt aiz manis.

—   Tas ir ļoti laipni no jūsu puses, kungs, un jums taisnība: ja man būtu jāpatrulē pie jūsu privātā dzīvokļa, tad es arī būtu pret jums izmeklēti laipns, varu galvot. Vai varat izrādīt man vēl kādu labvēlību? Ko vēlas karalis?

—  O, karalis ir gauži nikns!

—  Nu, ja viņam labpaticies saniknoties, tad lai pats papūlas arī nomierināties, tas arī viss. Ticiet man, es tādēļ mirt netaisos!

—  Protams… bet…

—  Mani var aizsūtīt kompānijā nabaga Fukē kungam? Velns parāvis! Fukē kungs ir kārtīgs cilvēks. Mēs ar viņu sapratīsimies, varu jums apzvērēt!

—  Esam klāt, — de Ževrs paziņoja. — Dieva dēļ, kaptein, saglabājiet mieru karaļa klātbūtnē.

—   Kungs, jūs gan pret mani esat laipns! — d'Artanjans pasmīnēja, vērodams de Ževra seju. — Man stāstīja, ka jums nebūtu nekas pretī pievienot manus musketierus saviem gvardiem; šoreiz nejaušība jums ir labvēlīga.

—  Lai Dievs mani pasargā to izmantot, kaptein!

—   Kāpēc?

—  Daudzu iemeslu dēļ; turklāt, ja es ieņemtu jūsu vietu pēc tam, kad esmu jūs arestējis…

—  Ā, tātad jūs atzīstaties, ka arestējat mani?

—   Nē, nē!

—  Nu labi, kā jūs sakāt — sagaidāt… Tātad jūs sākāt stāstīt, kas notiktu, ja jūs ieņemtu manu vietu pēc tam, kad esat sagaidījis mani kopā ar patruļu…

—   Tad jūsu musketieri jau pirmajās šaušanas apmācībās aiz pārskatīšanās izšautu uz manu pusi.

—   Nedomāju noliegt. Viņi mani mīl!

Ževrs uzaicināja d'Artanjanu iet pa priekšu un aizveda viņu tieši pie kabineta durvīm, aiz kurām karalis jau gaidīja musketieri. Te de Ževrs un d'Artanjans apstājās, turklāt de Ževrs nostājās savam ceļabiedram aiz muguras. Varēja skaidri saklausīt karaļa skaļo sarunu ar Kolbēru. Pirms dažām dienām, stāvēdams tai pašā priekštelpā, Kolbērs varēja dzirdēt, kā karalis skaļi runā ar d'Artanjanu.

De Ževra gvardi, nenokāpjot no zirgiem, palika stāvam pils galveno vārtu priekšā, un pilsētā sāka izplatīties baumas, ka pēc karaļa pavēles nupat arestēts musketieru kapteinis.

To izdzirduši d'Artanjana musketieri satraucās; šī situācija atgādināja vecos labos Ludviķa XIII un de Trevila laikus: pulcējās uzbudinātu cilvēku grupiņas; musketieri drūzmējās uz kāpnēm; no lejas, no pagalma skanēja pūļa murdoņa kā viļņu nopūtas paisuma laikā; tā pacēlās līdz pat pils augšējiem stāviem.

De Ževrs bija acīmredzami uztraucies. Acis nenovērsdams, viņš vēroja gvardus, kuriem satrauktie musketieri uzbruka ar jautājumiem. Gvardi pārgrupējās un pajāja nostāk. Arī viņi sāka izrādīt satraukuma pazīmes.

D'Artanjanu, protams, tas uztrauca daudz mazāk nekā gvardu komandieri de Ževru. Ienācis priekšistabā, viņš apsēdās pie loga un nepakustināja ne uzaci, ar savu ērgļa skatienu vērodams lejā notiekošo.

Viņa skatienam nepalika apslēptas aizvien pieaugošā uzbudinājuma pazīmes, ko izraisīja baumas par to, ka viņu arestējuši gvardi. Kapteinis paredzēja mirkli, kad notiks sprādziens, bet, kā zināms, viņa pareģojumi parasti izrādījās pareizi.

„Velns parāvis, tas tik būtu uzjautrinoši, ja šovakar mani preto- riāņi [14] pasludinātu mani par francijas karali, — viņš nodomāja. — Tad nu gan es izsmietos!"

Vislielākā sasprindzinājuma brīdī tomēr viss pēkšņi apklusa. Gvardi, musketieri, virsnieki, kareivji, neapmierinātā rūkoņa un uzbudinājums — viss norima, pazuda, izgaisa; vairs ne vētras, ne draudu, ne dumpja.

Karalis bija licis Brienam uzsaukt:

—   Klusāk kungi, jūs traucējat karalim!

D'Artanjans nopūtās.

„Protams, — viņš nodomāja. — Tagadējos musketierus nevar pat salīdzināt ar tiem, kas bija viņa majestātes Ludviķa XIII laikos. Protams!"

—   D'Artanjana kungs, pie karaļa! — paziņoja galma sulainis.

XXXIV

Karalis Ludviķis XIV i

Karalis sēdēja kabinetā ar muguru pret ieeju. Viņa priekšā stāvēja spogulis, un karalis, neatraudamies no saviem dokumentiem, varēja redzēt katru ienākošo.

Kad ienāca d'Artanjans, Ludviķis XIV neizrādīja, ka to pamanījis, vienīgi piesedza savas vēstules un kartes ar zaļu auduma gabalu, kas kalpoja, lai pasargātu karaļa noslēpumus no svešas acs.

D'Artanjans saprata, ka karalis tīšuprāt neievēro viņu, un sastinga viņam aiz muguras, tādēļ Ludviķim, kurš nevarēja saklausīt nekādu kustību sev aiz muguras un tikai ar acs kaktiņu redzēja savu kapteini, beidzot nācās jautāt:

—   Vai d'Artanjana kungs ir šeit?

—    Es esmu te, — musketieris atbildēja, pieiedams pie karaļa rakstāmgalda.

—   Nu, ko jūs varat man pastāstīt, kungs? — karalis teica, pievērsdams viņam skaidru, vērīgu skatienu.

—  Es, jūsu majestāte? — d'Artanjans atteica, gaidīdams, kāds būs pirmais pretinieka trieciens, lai varētu uz to godam atbildēt. — Es?

Man jūsu majestātei nav nekas sakāms, pilnīgi nekas, izņemot vienīgi to, ka es esmu arestēts un stāvu jūsu priekšā!

Karalis gribēja atbildēt, ka nav devis pavēli arestēt d'Artanjanu, bet viņam likās, ka tas skanēs kā atvainošanās; un viņš cieta klusu. D'Artanjans ari spītīgi klusēja.

—   Kungs, — karalis beidzot ierunājās, — kā jūs domājat, kāpēc es jūs sūtīju uz Belilu? Lūdzu, pasakiet.

To teikdams, karalis cieši skatījās uz savu kapteini.

D'Artanjans nopriecājās: karalis deva iespēju viņam spēlēt pirmo vijoli.

—   Liekas, jūsu majestāte uzdeva man jautājumu — ar kādu mērķi jūs sūtījāt mani uz Belilu?

—   Jā, kungs.

—   Jūsu majestāte, es to nezinu. Par to jājautā nevis man, bet veselai virknei dažāda ranga virsnieku, kam tika dotas bezgalīgi daudz pavēles, par kurām man, ekspedīcijas komandierim, nekas skaidri netika pateikts.

Karalis jutās aizskarts, un viņa atbilde to nodeva.

—   Kungs, pavēles tika dotas tiem, kuriem uzticējās.

—   Tāpēc jau es biju pārsteigts, jūsu majestāte, jo tāds kapteinis kā es, kura pakāpe līdzinās Francijas maršalam, pēkšņi nonācu piecu vai sešu leitnantu un majoru pakļautībā, kuri varbūt ir labi spiegi, bet galīgi nespēj vadīt karaspēku. Tāpēc es uzdrošinājos ierasties pie jūsu majestātes pēc paskaidrojumiem, bet mani nepieņēma. Tas bija pēdējais apvainojums īstam kareivim un piespieda mani atstāt karaļa dienestu.

—   Kungs, — karalis viņu pārtrauca, — man šķiet, ka jūs vēl joprojām dzīvojat laikos, kad karaļi bija pilnīgā atkarībā no saviem padotajiem un to pakļautībā, kā jūs to teicāt par sevi. Acīmredzot jūs esat pilnīgi aizmirsis, ka karalis atbild par savu rīcību tikai Dieva priekšā.

—   Es neko neesmu aizmirsis, jūsu majestāte, — noteica musketieris, kuru savukārt bija aizskāris šis pārmetums. — Es nudien nespēju saprast, kā gan godīgs cilvēks var aizvainot karali, pajautājot, kur kļūdījies, kalpojot viņam.

—  Jā, kungs, jūs man kalpojāt slikti, jo sabiedrojāties ar maniem ienaidniekiem un kopā ar viņiem darbojāties pret mani.

—   Kas ir jūsu ienaidnieki, majestāte?

—  Tie, pret kuriem es jūs sūtīju, kungs.

—   Divi cilvēki! Jūsu armijas pretinieki? Nevar būt, jūsu majestāte!

—   Ne jau jūs apspriedīsiet manas pavēles!

—  Toties es zinu par saviem draugiem.

—  Kas kalpo draugiem, tas nekalpo savam valdniekam.

—   Es to sapratu pārāk labi, tādēļ arī padevīgi lūdzu jūsu majestāti atvaļināt mani.

—  Es piekrītu. Tomēr, pirms mēs šķiramies, es gribu jums pierādīt, ka protu turēt vārdu.

—   Jūsu majestāte izdarīja pat vairāk, — d'Artanjans vēsā izsmieklā noteica, — jūs likāt arestēt mani, kaut arī nebijāt to apsolījis.

Karalis palaida gar ausīm dzēlīgo joku un nopietnā balsī piebilda:

—  Redziet nu, kungs, cik tālu mani novedusi jūsu nepakļāvība.

—  Mana nepakļāvība? — d'Artanjans iesaucās, dusmās pietvīcis.

—  Tas ir visdelikātākais vārds, ko es varēju atrast. Mans plāns paredzēja notvert dumpiniekus un sodīt; vai man vajadzēja rēķināties ar to, ka viņi ir vai nav jūsu draugi?

—   Toties man ar to vajadzēja rēķināties, — d'Artanjans atbildēja. — No jūsu puses, majestāt, bija ārkārtīgi cietsirdīgi sūtīt mani vajāt manus tuvākos draugus, lai atvilktu viņus pie jūsu karātavām.

—   Tā bija uzticamības pārbaude pavalstniekiem, kas ēd manu maizi un kuru pienākums ir aizsargāt mani no dažādiem uzbrukumiem. Pārbaudījumu neizdevās izturēt, d'Artanjana kungs.

—  Jūsu majestāte pazaudē vienu neizdevušos kalpu, bet tā vietā stāsies desmit citu, kuri jau šodien veiksmīgi izturējuši uzticības pārbaudi, — d'Artanjans rūgti noteica. — Jūsu majestāte, uzklausiet mani: es neesmu pieradis pie tāda dienesta un iecērtos, kad no manis tiek prasītas ļaundarības. Manuprāt, nav labs darbs vajāt līdz nāvei divus cilvēkus, par kuru dzīvību aizlūdza Fukē kungs, jūsu majestātes glābējs. Turklāt šie cilvēki ir mani draugi. Viņi nav bīstami, bet karalis viņus vajā aklā naidā. Kāpēc neļaut viņiem aizbēgt? Kādu noziegumu gan viņi izdarījuši? Varbūt jūs uzskatāt, ka ne jau man spriest par viņu rīcību. Bet kāpēc turēt mani aizdomās, pirms es vēl sāku rīkoties? Kāpēc visapkārt man nolikt spiegus? Kāpēc apkaunot visas armijas priekšā? Kāpēc gan man, kuram jūs līdz šim neierobežoti uzticējāties, man, kas trīsdesmit gadus kalpojis karaļnamam un tūkstoškārt pierādījis savu bezgalīgo uzticību (esmu spiests to tagad atgādināt, jo man izvirza apvainojumus), kāpēc man liek noskatīties, kā trīstūkstoš kareivju iet cīņā pret diviem cilvēkiem?

—    Varētu domāt, ka jūs, kungs, esat pavisam aizmirsis, ko šie cilvēki man nodarīja, — Ludviķis XIV dobji noteica, — un arī to, ka manis vairs nebūtu šai pasaulē, ja tas būtu atkarīgs tikai no viņiem.

—  Jūsu majestāte, varētu domāt, ka jūs esat aizmirsis, kā šai notikumā izturējos es.

—   Diezgan, d'Artanjana kungs! Pieliks izpaust savu valdonību. Es nepieļaušu, ka kāda intereses kaitē manām interesēm. Es radu valsti, kurā būs viens saimnieks, un šis saimnieks būšu es. Kādreiz es to jums jau solīju. Pienācis laiks solījumu pildīt. Jūs gribat brīvi rīkoties un, vadoties tikai no savām simpātijām un gaumes, traucēt īstenot manus plānus un glābt manus ienaidniekus no pelnītā soda. Nu ko! Man atliek vai nu iznīcināt jūs, vai šķirties no jums. Meklējiet sev ērtāku kungu! Es zinu, ka kāds cits karalis rīkotos citādi un varbūt ļautu sevi vadīt, lai pēc tam izdevīgā brīdī nosūtītu jūs Fukē kunga un daudzu citu sabiedrībā, bet man ir laba atmiņa, un iepriekšējie nopelni cilvēkam dod svētas tiesības uz pateicību un nesodāmību. Tādēļ vienīgais sods par disciplīnas pārkāpumu, ko es jums uzlieku, lai ir šī mācība, un nekas vairāk. Es necentīšos līdzināties saviem senčiem dusmās, tāpat kā nedomāju līdzināties žēlsirdībā. Ir vēl arī citi iemesli, kas pamudina mani izturēties pret jums mīkstsirdīgi: vispirms jūs esat gudrs cilvēks, vēl vairāk — ļoti gudrs, apņēmīgs, cēlsirdīgs, un jūs lieliski kalposiet tam, kas jūs pakļaus savai gribai; tikai tad jūs vairs nemeklēsiet ieganstus, kāpēc nepakļauties savam kungam. Jūsu draugus es esmu uzvarējis vai iznīcinājis. Jūsu spītībai vairs nav atbalsta punktu; es tos esmu novācis. Šobrīd es varu apgalvot, ka mani kareivji jau ir saņēmuši gūstā vai nogalinājuši Belilas dumpiniekus.

D'Artanjans nobālēja.

—  Saņēmuši gūstā vai nogalinājuši! — viņš iekliedzās. — Ak, jūsu majestāte, ja jūs šos vārdus izteicāt apzināti un esat pārliecināts par to patiesīgumu, tad es varu aizmirst visu taisnīgo un augstsirdīgo jūsu teiktajā un esmu gatavs jūs nosaukt par barbarisku karali, bezsirdīgu un ļaunu cilvēku. Tomēr es piedodu jums jūsu vārdus, — viņš lepnā izsmieklā noteica. — Es piedodu jaunajam karalim, kas nezina un nespēj saprast, kādi cilvēki ir d'Erblē kungs, di Valona kungs, visbeidzot ari es-. Saņemti gūstā vai nogalināti? Ak, jūsu majestāte, ja jūsu vēsts atbilst patiesībai, tad pasakiet, lūdzu, cik cilvēku un naudas jums izmaksāja šī uzvara? Tad mēs parēķināsim, vai rezultāts bija to vērts.

Saniknotais karalis piegāja klāt d'Artanjanam:

—    D'Artanjana kungs, tā var runāt vienīgi dumpinieks. Vai jūs nebūtu tik laipns un nepateiktu, kurš ir Francijas karalis? Vai varbūt jūs zināt vēl kādu karali?

—   Jūsu majestāte, — musketieru kapteinis vēsi atteica, — es atceros, ka kādā rītā — tas notika Vo — jūs vērsāties ar šo pašu jautājumu pie diezgan daudziem cilvēkiem, bet neviens, izņemot mani, neprata uz to atbildēt. Ja es pazinu karali todien, kad tas nemaz nebija viegli izdarāms, tad domāju, ka veltīgi man to jautāt šodien, kad mēs abi, jūsu majestāte, esam tikai divatā.

Ludviķis XIV nolaida acis. Viņam šķita, ka starp viņu un d'Artanjanu aizslīd viņa nelaimīgā brāļa Filipa ēna kā atgādinājums par to drausmīgo dienu.

Tieši tobrīd ienāca kāds virsnieks; viņš pasniedza Ludviķim ziņojumu, kuru lasot karaļa seja pārvērtās.

D'Artanjans to ievēroja.

Pārlasījis ziņojumu vēlreiz, karalis it kā sastinga un kādu laiku klusēdams sēdēja savā krēslā, pēc tam, pēkšņi izlēmis, Ludviķis XIV teica:

—   To, ko man paziņoja, jūs tik un tā uzzināsiet vēlāk un ne no manis; tāpēc būs labāk, ja es jums pastāstīšu šī ziņojuma saturu; uzziniet to no karaļa mutes. Belilā notika kauja.

—   Ā! — d'Artanjans mierīgi izteica, kaut gan viņa sirds bija gatava izlēkt no krūtīm. — Nu un kā, jūsu majestāte?

—   Tā, ka es zaudēju simt sešus cilvēkus.

D'Artanjana acis pazibēja prieks un lepnums.

—   Bet dumpinieki?

—   Dumpinieki aizbēguši, — karalis atbildēja.

D'Artanjans nespēja atturēt priekpilnu izsaucienu.

—   Mana flote ir ielenkusi Belilu, — karalis piebilda, — un es esmu pārliecināts, ka cauri šim lokam neizlauzlsies neviena laiva.

—   Tātad, d'Erblē un di Valonu izdosies notvert… — turpināja musketieris, kurš atkal tika pievērsts savām drūmajām domām.

—   Viņi tiks pakārti, — karalis aukstasinīgi noteica.

—   Vai viņi to zina? — jautāja d'Artanjans, kuru sāka kratīt drebuļi.

—    Viņi zina, jo jums pašam tas bija viņiem jāpaziņo, un par to jau zina visi.

—   Tad dzīvus viņus nesaņems, es jums to galvoju, jūsu majestāte.

—   Ak tā, — karalis nevērigi izmeta, ķerdamies atkal pie saņemtā ziņojuma. — Nu, tad viņus saņems mirušus, d'Artanjana kungs, un galu galā tas pats vien būs, jo es taču liku viņus sagūstīt tikai tāpēc, lai pakārtu.

D'Artanjans noslaucīja pieri, uz kuras bija izspiedušies sviedri.

—   Kādreiz es solīju, ka būšu jums mīlošs, augstsirdīgs un nemainīgi labvēlīgs valdnieks, — Ludviķis XIV turpināja. — Jūs esat vienīgais agrāko laiku cilvēks, kas ir gan manas draudzības, gan dusmu cienīgs. Es nesvēršu ne vienu, ne otru uz aptiekas svariem atkarībā no jūsu rīcības. Vai tad jūs, d'Artanjana kungs, varētu kalpot tādam karalim, kura valstī būtu vēl kāds simts viņam līdzvērtīgu? Ja es būtu tik vājš, vai es varētu īstenot savus dižos nodomus? Atbildiet man, lūdzu! Vai jūs kādreiz esat sastapis mākslinieku, kurš būtu radījis kaut ko nozīmīgu, nespēdams pārvaldīt savus instrumentus? Nost ar veco feodālo patvaļu! Fronda tiecās pazudināt karaļa varu, bet patiesībā to tikai nostiprināja, jo atbrīvoja no visām senajām važām. Es esmu saimnieks savā mājā, d'Artanjana kungs, un man būs kalpi, kuriem varbūt nepiemitīs jūsu dotības, toties viņu varonība izpaudīsies padevībā un paklausībā sava kunga gribai. Es jums jautāju — vai ir svarīgi, ka

Dievs nav piešķīris savas dāvanas rokām un kājām? Toties Viņš apveltījis galvu, bet tai, kā jūs saprotat, pakļaujas viss pārējais. Šī galva esmu es!

D'Artanjans nodrebēja. Ludviķis turpināja runāt, it kā neko nebūtu pamanījis, kaut gan patiesībā viņš ļoti labi redzēja, kādu iespaidu atstājis uz savu sarunu biedru.

—   Noslēgsim tagad līgumu, kuru es jums apsolīju Bluā, kad jūs reiz sastapāt mani ļoti nelaimīgu. Protiet novērtēt arī to, ka es nevienam nelieku ciest par tām kaunpilnajām asarām, ko toreiz lēju. Paskatieties apkārt, un jūs redzēsiet, ka visas diženās galvas godbijīgi liecas manā priekšā. Noliecieties arī jūs… vai arī pats izvēlieties izrai- dījumu. Varbūt, visu pārdomājis, jūs nespēsiet noliegt, ka jūsu karalis ir cēlsirdīgs, jo viņš paļaujas uz jūsu godīgumu un ļauj jums aiziet, kaut arī zina, ka jūs esat neapmierināts un turklāt jums zināms vissvarīgākais valsts noslēpums. Es zinu, ka jūs esat godīgs cilvēks, tad kāpēc jūs par mani spriežat tik pārsteidzīgi? Tiesājiet mani, sākot ar šodienu, d'Artanjan, un esiet stingrs, bet taisnīgs tiesnesis.

D'Artanjans bija mēms no pārsteiguma un pirmoreiz dzīvē nesaprata, ko darīt. Visā karaļa teiktajā skanēja nevis viltība, bet precīzs aprēķins, nevis piespiešana, bet spēks, nevis dusmas, bet griba. Nevis lielība, bet saprāts. Jauneklis, kurš jau bija iznīcinājis Fukē un viegli iztiks arī bez d'Artanjana, sagrāva pieredzējušā karavīra ne vienmēr pamatotos un nedaudz ietiepīgos spriedumus.

—   Pasakiet man, kas jūs dara tik atturīgu? — karalis laipni jautāja d'Artanjanam. — Jūs lūdzāt atbrīvot no dienesta; vai gribat, lai es to nepieņemu? Es saprotu, ka vecam virsniekam grūti atturēties no kārdinājuma mazliet parūkt.

—    O, — d'Artanjans melanholiski noteica, — par to es neuztraucos. Es svārstos, tāpēc ka salīdzinājumā ar jums esmu vecs un man ir savi paradumi, no kuriem grūti atradināties. Kopš šī brīža jums būs vajadzīgi galminieki, kas spēs jūs uzjautrināt, vai arī neprāši, kas ziedos savas dzīvības par to, ko jūs saucat par savas valdīšanas dižajiem darbiem. Es nojaušu, ka šie darbi būs patiesi diženi. Bet ja nu es tomēr tos par tādiem neuzskatīšu? Jūsu majestāte, es esmu piedzīvojis karu un mieru; es esmu kalpojis gan Rišeljē, gan Mazarīni;

kopā ar jūsu tēvu es cepinājos Larošelas liesmās; es esmu ložu caururbts un tāpat kā čūska mainījis ādu reizes desmit. Pēc aizvainojumu un netaisnības pilna laika es beidzot saņēmu komandiera pakāpi, kurai agrākajos laikos bija zināma vērtība, jo tā ļāva brīvi runāt ar karali; jūsu musketieru kapteinis kopš šī brīža būs vienīgi sargzaldāts, kurš apsargā slepenās durvis. Nudien, jūsu majestāte, ja šis postenis patiešām būs tāds, tad izmantojiet šo gadījumu, lai mani no tā atbrīvotu. Tas atbildīs gan jūsu vēlmēm, gan arī manām.

Nedomājiet, ka turu uz jums ļaunu prātu. Nē. Jūs iegrožojāt mani, pēc jūsu paša vārdiem, bet jāatzīst, ka, gūdams pār mani virsroku, jūs likāt man krist manās paša acīs un, saliekdams mani, skaidri parādījāt manu vājumu. Ja jūs zinātu, cik labi ir turēt galvu augstu paceltu un cik es izskatīšos nožēlojams, kad man vajadzēs ostīt jūsu paklāju putekļus. O, jūsu majestāte, es patiesi nožēloju — un gan jau arī jūs nožēlosiet kopā ar mani — tos laikus, kad Francijas karaļa priekštelpās slaistījās bars uzmācīgu, izkāmējušu, negantu, kašķīgu un mūžam neapmierinātu muižnieku, kuri kaujas laukā tomēr ieķērās pretiniekā kā suņu bars un nepalaida vaļā dzīvu. Šādi cilvēki būs vislabākie galminieki karalim, kurš tos baro, bet lai piesargās tas, kurš viņus sitīs! Ja viņu apmetņus izšūtu ar zeltu, ļautu mazliet uzaudzēt taukus, lai bikses tā nekarātos, un nedaudz apsudrabotu matus, kādi gan no viņiem iznāktu pēri un hercogi, cik lieliski un lepni Francijas maršali! Bet kāda jēga par to runāt! Karalis ir mans saimnieks! Viņš vēlas, lai es sacerētu dzejolīšus, atlasa kurpēs pulētu smalko parketu, ar kādu izklātas priekšistabas. Velns parāvis! Tas ir grūti, bet es esmu paveicis arī vēl grūtākus darbus, tāpēc darīšu ari šo. Naudas dēļ? Nē, man tās pietiek. Godkārīgu nodomu dēļ? Manas iespējas ir pārāk ierobežotas. Tāpēc ka dievinu galmu? Nemaz. Es palieku tāpēc, ka trīsdesmit gadus esmu pieradis ieiet pie karaļa pēc paroles un no viņa mutes dzirdēt: „Labvakar, d'Artanjana kungs"; esmu pieradis dzirdēt šos vārdus, ko pavada laipns smaids, kuru es nemaz neesmu izlūdzies. Ko lai dara! Turpmāk es šo smaidu izlūgšos. Vai jūs esat apmierināts, jūsu majestāte?

D'Artanjans nolieca savu sudrabot sākušo galvu, un karalis smaidīdams uzlika uz tās savu bālo roku.

—    Es tev pateicos, mans vecais d'Artanjan, mans uzticamais draugs, — viņš sacīja. — Ja jau kopš šis dienas man Francijā vairs nav ienaidnieku, tad atliek vienīgi tevi sūtīt uz kādu kaujas lauku aiz mūsu zemes robežām, lai tu tur varētu nopelnīt savu maršala zizli. Paļaujies uz mani, gan es atradīšu kādu izdevību. Pagaidām ēd manu maizi un guli bez rūpēm.

—   Lai notiek! — aizkustinātais d'Artanjans noteica. — Bet kas notiks ar nabaga cilvēkiem tur, Belilā? Sevišķi ar vienu, tik labsirdīgu un drosmīgu?

—   Vai jūs lūdzat, lai es viņus apžēloju?

—   Uz ceļiem, jūsu majestāte.

—   Labi, ja vēl nav par vēlu, dodieties turp un aizvediet manu apžēlošanu. Jūs atbildat par viņiem manā priekšā!

—   Ar savu dzīvību!

—  Ejiet! Rīt es braucu uz Parīzi. Atgriezieties ātrāk, jo es negribu uz ilgu laiku šķirties no jums.

—    Varat būt mierīgs, jūsu majestāte, — d'Artanjans iesaucās, skūpstīdams karaļa roku.

Ar prieka pilnu sirdi viņš steigšus atstāja pili un aizauļoja pa ceļu, kas veda uz Belilu.

XXXV

Fukē draugi

Karalis atgriezās Parīzē; vienlaicīgi ar viņu tur ieradās arī d'Artanjans. Viņš pabija Belilā diennakti un cītīgi ievāca ziņas par notikumiem uz salas, bet tomēr neko neuzzināja par noslēpumu, kas bija apglabāts zem mēmās Lokmarijas klints, par Portosa varoņa kapu.

Musketieru kapteinis uzzināja tikai par to, ko kopā ar trim uzticamajiem bretoņiem paveikuši viņa varonīgie draugi, pretodamies veselai armijai, draugi, kurus viņš tik karsti aizstāvēja un pūlējās izglābt. Viņš apskatīja krastmalā guļošos līķus, asinis uz akmeņiem, kas bija izmētāti starp viršiem. Viņš uzzināja arī to, ka tālu jūrā manīts barkass un tam pakaļ dzinās karaliskās flotes kuģis, kurš kā plēsējputns sagrāba nabaga bēgli, kaut arī tas visiem spēkiem centās izbēgt.

Šai vietā d'Artanjanam beidzās precīzas ziņas. Tālāk sekoja minējumi. Ko te varēja secināt? Kuģis neatgriezās. Tiesa, aizvakar plosījās vētra, bet ātrgaitas korvete bija izturīga un labi apgādāta ar visu nepieciešamo; vētras tai nevarēja kaitēt, tāpēc d'Artanjans nolēma, ka kuģis vai nu pietauvojies Brestē, vai arī iegājis Luāras grīvā.

Tādas bija diezgan nenoteiktās, bet pašam d'Artanjanam visai nomierinošās ziņas, kuras viņš pavēstīja Ludviķim XIV, kad tas kopā ar galmu atgriezās Parīzē.

Ludviķis bija apmierināts ar saviem panākumiem, maigāks un sabiedriskāks kā jebkad, turklāt juzdams, ka viņa spēks pieaudzis, karalis visu ceļu zirgā drasēja gar Lavaljēras jaunkundzes karieti.

Pa to laiku galminieki pūlējās paveikt visu iespējamo un pat neiespējamo, lai izklaidētu karalienes un liktu viņām aizmirst dēla un vīra neuzticību. Visi jau dzīvoja nākotnei, un nevienam nebija daļas par pagātni. Tikkai dažām jūtīgām un uzticīgām sirdīm šī pagātne bija atstājusi mocošas, asiņojošas brūces. Karalis vēl nebija īsti pat paguvis atgriezties, kad saņēma tam aizkustinošu pierādījumu.

Ludviķis XIV bija tikko piecēlies un brokastoja, kad pie viņa ieradās musketieru kapteinis. D'Artanjans izskatījās mazliet bālāks kā parasti un šķita uzbudināts. Karalis no pirmā acu uzmetiena ievēroja pārmaiņas sava kapteiņa parasti mierīgajā sejā.

—   Kas jums noticis, d'Artanjan? — viņš noprasīja.

—   Jūsu majestāte, mani piemeklējusi liela nelaime.

—   Ak Dievs, kāda?

—   Jūsu majestāte, Belilā es pazaudēju vienu no saviem senajiem draugiem, di Valona kungu.

To teikdams, d'Artanjans ar savu ērgļa skatienu ieurbās Ludviķi XIV, lai uzzinātu, kādas emocijas šī ziņa radīs.

—   Es zinu, — karalis atbildēja.

—   Jūs to zinājāt un klusējāt! — musketieris iesaucās.

—  Kādēļ runāt? Mans draugs, jūsu bēdas izraisa visdziļāko cieņu. Man bija jāsaudzē jūsu pašcieņa. Ja es pavēstītu par jūsu bēdām, tad it kā triumfētu jūsu priekšā. Jā, es zināju, ka cii Valona kungs apbedījis pats sevi zem Lokmarijas klintīm; zināju arī, ka d'Erblē kungs sagrābis savā varā manu kuģi kopā ar visu ekipāžu un pavēlējis sevi aizvest uz Bajonnu. Es vēlējos, lai jūs par šiem notikumiem uzzinātu no kāda cita un pārliecinātos, ka es cienu savus draugus un viņi man ir svēti, tāpat uzzinātu arī to, ka es kā cilvēks vienmēr uzupurēšos citu labā, bet karalim nereti nākas upurēt cilvēkus savai varenībai un godam.

—   Bet kā jūs par to uzzinājāt, jūsu majestāte?

—   Kā jūs pats to uzzinājāt?

—   No vēstules, kuru Aramiss man atsūtīja no Bajbnnas, būdams brīvībā un drošībā.

—  Te ir šī vēstule, — karalis sacīja, izņemdams no atvilktnes Aramisa vēstules precīzu kopiju. — Kolbērs man to iedeva astoņas stundas pirms tam, kad to nogādāja jums… Domāju, ka mani cilvēki nestrādā slikti.

—   Jā, valdniek, jūs esat vienīgais, kura veiksme izrādījās pārāka par šo divu cilvēku laimi un spēku. Jūsu rokās ir spēks, bet jūs taču neizmantosiet to ļaunprātīgi, vai ne?

—   D'Artanjan, — karalis noteica ar laipnu smaidu, — es varētu dot rīkojumu nolaupīt Aramisa kungu Spānijas karalistē un atvest pie manis dzīvu un veselu, lai tad spriestu viņam taisnu tiesu. Tomēr, ticiet man, d'Artanjan, ka es nepaļaušos pirmajam, dabiskajam impulsam. Viņš ir brīvs, tad tā lai arī paliek.

—    Ak vai, jūsu majestāte, ne vienmēr jūs būsiet tik žēlsirdīgs, cildens un augstsirdīgs, kāds tikko bijāt pret mani un d'Erblē kungu; gan jau atradīsies padomnieki, kuri jūs izārstēs no šādas vājības.

—   Nē, d'Artanjan, jūs maldāties, vainodams manus padomniekus, it kā tie skubinātu mani izrādīt bardzību. Padoms saudzēt d'Erblē kungu nāk ne no viena citā kā Kolbēra.

—   Ā, jūsu majestāte! — d'Artanjans iesaucās, karaļa vārdu pārsteigts.

—   Kas attiecas uz jums, — karalis neparasti laipni turpināja, — man jums jāpavēsta vairākas labas ziņas, bet jūs tās uzzināsiet tikai tad, kad es būšu pilnībā nokārtojis savus rēķinus. Es teicu, ka vēlos nodrošināt jums jūsu cienigu stāvokli, un es to izdarīšu. Patlaban mani vārdi sāk piepildīties.

—   Tūkstoškārt pateicos, valdniek. Kas attiecas uz mani, es varu pagaidīt. Kamēr es pacietīgi gaidīšu, kad sitīs mana stunda, lūdzu, pievērsiet uzmanību tiem nabaga cilvēkiem, kuri jau sen nīkst jūsu priekštelpā un alkst krist pie karaļa kājām, lai tas apmierinātu viņu lūgumu.

—   Kas viņi ir?

—   Jūsu majestātes ienaidnieki.

Karalis pacēla galvu.

—   Fukē kunga draugi, — d'Artanjans piebilda.

—   Viņu vārdi?

—  Gurvila kungs, Pelisona kungs un viens dzejnieks, Žans de La- fontēna kungs.

Karalis uz mirkli kļuva domīgs.

—   Ko viņi vēlas?

—   Nezinu.

—   Kā viņi izskatās?

—   Skumju nomākti.

—   Ko teica?

—   Neko.

—   Ko dara?

—   Raud.

—   Lai ienāk, — karalis sadrūmis noteica.

D'Artanjans apgriezās uz papēžiem, pacēla paklāju, kas sedza ieeju karaļa kabinetā, un uzsauca blakus zālē:

—   Ievediet!

Tūlīt pie kabineta durvīm, kur atradās karalis ar savu kapteini, parādījās d'Artanjana minētā trijotne.

Kamēr viņi gāja caur audienču zāli, tur iestājās kapa klusums. Nelaimīgā finansu superintendanta draugu parādīšanās, godīgi sakot, lika galminiekiem atrauties, it kā saskare ar nežēlastībā kritušajiem un skumju nomāktajiem varētu aplipināt arī viņus.

D'Artanjans ātriem soļiem tuvojās atstumtajiem, kas drebēdami bikli svārstījās pie karaļa kabineta durvīm, saņēma viņu rokas un pie-

IX - A.Dimā veda pie krēsla, kurā parasti sēdēja karalis; stāvēdams pie loga, karalis gaidīja, kamēr viņus stādīs priekšā, un gatavojās uzņemt lūdzējus diplomātiskā vēsumā.

No Fukē draugiem pirmais pienāca Pelisons. Viņš neraudāja, jo nosusināja savas asaras tādēļ, lai karalis labāk saklausītu viņa lūgumu.

Gurvils kodīja lūpas, vēlēdamies apvaldīt asaras aiz cieņas pret karali. Lafontēns bija aizsedzis seju ar lakatiņu un, ja viņa pleci raudot drudžaini nenoraustītos, varētu sākt šaubīties, vai tas ir dzīvs cilvēks.

Karalis saglabāja diženuma pilnu stāju. Viņa seja palika mierīga. Nesaraucās pat uzacis, kā tobrīd, kad d'Artanjans pieteica viņam ienaidnieku" ierašanos.

Viņš pamāja, un tas nozīmēja: „Runājiet", pats turpinādams stāvēt un, acis nenolaidis, vēroja izmisušos.

Pelisons paklanījās līdz pat zemei, bet Lafontēns nostājās uz ceļiem kā baznīcā. Ieilgušais klusums, ko pārtrauca tikai smagas nopūtas un vaidi, nevis iežēlināja karali, bet padarīja nepacietīgu.

—    Pelisona kungs, — viņš skarbi un asi ierunājās, — Gurvila kungs un jūs, kungs…

Viņš nenosauca Lafontēna vārdu.

—   Es būtu visai neapmierināts, ja jūs būtu ieradušies aizlūgt par vienu no lielākajiem noziedzniekiem, kas jāsoda manai tiesai. Karali var aizkustināt vienīgi asaras vai grēku nožēla; nevainīgo asaras un vainīgo grēku nožēla. Es neticu ne Fukē kungs grēku nožēlai, ne arī viņa draugu asarām, tāpēc ka pirmais ir galīgi samaitāts, bet otrajiem būtu jāpiesargājas apvainot mani manā paša namā. Tāpēc, Pelisona kungs, Gurvila kungs un jūs, kungs… lūdzu nesakiet neko tādu, kas neapliecinātu jūsu bezierunu pakļaušanos manai gribai.

—  Jūsu majestāe, — Pelisons atbildēja, drebēdams no šiem briesmīgajiem vārdiem, — mēs ieradāmies izteikt jums tikai vispatiesāko cieņu un mīlestību, kādu pavalstniekiem jāizjūt pret savu karali. Jūsu majestātes tiesa ir barga; tās sprieduma priekšā jānoliecas katram, un arī mēs godbijīgi noliecam galvas tās priekšā. Mums ir sveša doma aizstāvēt kādu, kam bijusi nelaime aizvainot jūsu majestāti. Tas, kurš kritis jūsu nežēlastībā, var būt mūsu draugs, bet tomēr viņš ir valsts ienaidnieks. Tāpēc mēs raudādami atdodam viņu karaļa bargajai tiesai.

—    Galu galā spriedumu izteiks mans parlaments, — viņu pārtrauca karalis, kuru bija nomierinājis Pelisona lūdzošais tonis un pazemības pilnie vārdi. — Es nesodu, pirms nav novērtēts nozieguma smagums. Vispirms svari, pēc tam zobens.

—   Tāpēc dziļā uzticībā karaļa taisnīgumam mēs ceram, ka tad, kad īstais brīdis būs klāt, mēs ar jūsu majestātes atļauju drīkstēsim pacelt savas vārgās balsis apvainotā drauga aizstāvībai.

—   Ko jūs lūdzat, kungi? — karalis svinīgi noprasīja.

—    Valdniek, — Pelisons turpināja, — aizdomās turētajam ir ģimene un sieva. Ar viņa nelielo īpašumu tik tikko pietika, lai segtu parādus, un, kopš viņas vīrs atrodas ieslodzījumā, Fukē kundze ir visu pamesta. Jūsu majestātes roka soda tikpat bargi kā Dieva Kunga roka. Kad Viņš par sodu kādai ģimenei uzsūta mēri vai spitālību, katrs no tās izvairās un bēg no mēra vai spitālības apsēstā nama. Reizēm, bet ari reti kāds cēls ārsts uzdrošinās pārkāpt šo nolādēto sliekni un pakļauj briesmām savu dzīvību, lai uzvarētu nāvi. Viņš ir mirstošā pēdējais mierinājums un debesu žēlsirdības rīks. Valdniek, mēs krītam ceļos un lūdzamies jūs kā Dievu: Fukē kundzei vairs nav ne draugu, ne atbalsta; viņa lej asaras savā izpostītajā un tukšajā mājā, ko pametuši visi, kas ielenca to labklājības laikos; viņai vairs nav ne kredīta, ne cerību. Jūsu dusmu satriektais nelaimīgais, lai kāda būtu viņa vaina, tomēr saņems no jums savu dienišķo maizi, ko katru dienu slaka asarām. Turpretī nelaimīgajai Fukē kundzei, kurai bija augstais gods uzņemt viesos jūsu majestāti, Fukē kundzei, bijušā Francijas karalistes finansu superintendanta laulātajai draudzenei, nav ko ēst.

Šai vietā smago klusumu, kas lika aizturēt elpu abiem Pelisona draugiem, pārtrauca asaras, un d'Artanjans, klausīdamies pazemīgo lūgumu, juta, ka sirds aiz žēluma sažņaudzas; viņš pagriezās ar seju pret kabineta stūri un, ūsas kodīdams, mēģināja apvaldīt nopūtas, kas lauzās no krūtīm.

Karaļa acis joprojām palika vēsas un seja barga, bet uz vaigiem parādījās sarkani plankumi, un skatienā izgaisa pārliecība.

—   Ko jūs vēlaties? — viņš jautāja.

—   Mēs atnācām padevīgi lūgt jūsu majestātei, — sacīja Pelisons, kurš satraucās aizvien vairāk, — neņemt mums ļaunā un atļaut aizdot Fukē kundzei divus tūkstošus pistoļu, ko esam savākuši no viņas vīra bijušajiem draugiem, lai nabaga atraitnei netrūktu paša nepieciešamākā.

Kad Pelisons izteica vārdu „atraitne", kaut gan Fukē vēl bija dzīvs, karalis manāmi nobālēja; viņa augstprātība pagaisa; žēlums no sirds nonāca līdz lūpām. Viņš uzmeta aizkustinātu skatienu cilvēkiem, kas raudāja pie viņa kājām.

—    Lai Dievs nedod, ka es pārstātu nošķirt vainīgos no nevainīgajiem, — viņš sacīja. — Tie, kas šaubās par manu žēlsirdību pret vājajiem, slikti pazīst mani. Es sodīšu tikai pārdrošos. Variet darīt visu, ko jums liek sirds, kungi, visu, kas varētu atvieglot Fukē kundzes ciešanas. Variet iet, kungi.

Trīs lūdzēji piecēlās, mēmi un ar sausām acīm — tās bija izžāvējuši svilstošie vaigi. Viņiem vairs nebija spēka pateikties karalim, turklāt viņa majestāte asi aprāva lūdzēju svinīgo klanīšanos, ātri nozuzdams aiz sava krēsla.

Karalis un d'Artanjans palika divatā.

—   Lieliski! — d'Artanjans uzslavēja, pieiedams klāt jaunajam monarham, kura skatiens it kā lūdza atbildi. — Lieliski! Ja jums jau nebūtu devīze, kas grezno jūsu sauli, es jums ieteiktu labu devīzi un liktu Kolbēra kungam to pārtulkot latīniski: „Iecietīgs pret vājajiem, bargs pret stiprajiem!"

Karalis pasmaidīja un, pāriedams uz blakus zāli, uz atvadām d'Artanjanam pateica:

—   Es jums piešķiru atvaļinājumu, jo jums tas droši vien vajadzīgs, lai nokārtotu jūsu mirušā drauga di Valona kunga lietas.

XXXVI

Portosa testaments

Pjerfonā viss grima sērās. Pagalmi bija tukši, staļļi aizslēgti, puķu dobes nekoptas. Agrāk tik trokšņainās, mirdzošās, svētdienīgās strūklakas bija apstājušās pašas no sevis. Uz ceļiem, kas veda uz pili, varēja redzēt uz mūļiem vai darba zirģeļiem jājošo drūmās sejas. Tie bija kaimiņi, garīdznieki un tiesu izpildītāji, kas dzīvoja turpat netālu.

Viņi klusuciešot iejāja pils pagalmā, atdeva savu zirgu vai mūli bēdīga izskata zirgupuisim un melnā tērpta kalpa pavadībā devās uz lielo zāli, kur uz sliekšņa viņus sagaidīja Musketons.

Divu dienu laikā Musketons bija tā novājējis, ka drēbes karājās, un izskatījās kā zobens, kas ielikts pārāk platā makstī. Pa viņa viegli iesārto seju plūda divi sudraboti strautiņi, kuri iegrauza sev ceļu vaigos, kas tagad bija tikpat iekrituši, cik kādreiz apaļi. Ar katru jaunu viesi asaru plūdi pastiprinājās, un bija žēl skatīties, kā Musketons spieda savu spēcīgo roku pie kakla, lai nesāktu skaļi raudāt.

Visi bija sapulcējušies, lau uzklausītu Portosa atstāto testamentu. Daudzi gribēja būt klāt tā lasīšanā — vieni aiz savtīgiem mērķiem, citi — aiz draudzības pret nelaiķi, kam nebija neviena radinieka.

Atnākušie svinīgi apsēdās lielajā zālē, kuru aizslēdza, tiklīdz pulkstenis nosita divpadsmit, un tātad bija pienācis testamenta lasīšanas noteiktais laiks.

Portosa pilnvarnieks — tas, protams, bija Koknāra kunga pēctecis — sāka lēni tīt vaļā garu pergamenta rulli, uz kura Portosa varenā roka bija uzrakstījusi savu pēdējo gribu.

Kad bija salauzts zīmogs, uzliktas acenes un beigusies ievada krekšķēšana, visi sagatavojās klausīties.

Musketons nosēdās kaktiņā, lai ērtāk būtu raudāt un mazāk vajadzētu dzirdēt.

Pēkšņi tikko kā aizslēgtās lielās zāles durvis it kā pēc burvju mājiena plaši atstprāga vaļā, un uz sliekšņa parādījās spilgtās pusdienlaika saules apspīdēta vīrišķīga figūra. Tas bija d'Artanjans, kurš atjāja līdz pat ieejas durvīm un, nesagaidījis nevienu, kas saņemtu pretī zirga pavadu, pašrocīgi piesēja zirgu pie durvju klauvekļa un devās pats pieteikt savu ierašanos.

Saule, kas pēkšņi iespīdēja zālē, klātesošo čuksti un it īpaši uzticama suņa instinkts atrāva Musketonu no viņa skumjajām pārdomām. Viņš pacēla galvu un pazina sava kunga seno draugu; Musketons vaimanādams metās pie d'Artanjana un apskāva viņa ceļgalus, slacīdams asarām akmens plātnes, kas sedza grīdu.

D'Artanjans piecēla nelaimīgo pārvaldnieku un savukārt apskāva viņu kā brāli, tad pieklājīgi palocījās visiem sanākušajiem, kuri godbijīgi sveicināja, no mutes mutē čukstus minēdami viņa vārdu, un apsēdās lielās, ar ozolkoka griezumiem rotātās zāles otrā galā, vēl joprojām turēdams pie rokas Musketonu, kuru slāpēja vai nost aizturētas asaras un kurš nokrita blakus musketierim uz soliņa.

Tad pilnvarnieks, satraukts tāpat kā visi pārējie, sāka lasīšanu.

Pēc augstākajā mērā mirstīga ticības apliecinājuma Portoss lūdza saviem ienaidniekiem piedot viņam ļaunumu, ko kādreiz būtu varējis viņiem nodarīt.

Klausoties šo punktu, d'Artanjana acīs varēja saskatīt neizsakāmu lepnumu. Viņš atcerējās veco karavīru un pārcilāja prātā visus Portosa ienaidniekus, visus, ko bija pieveikusi viņa vīrišķīgā roka.

„Labi, ka Portoss nav pievienojis šo ienaidnieku sarakstu un nav uzskaitījis, kādu ļaunumu tiem nodarījis, — viņš nodomāja. — Tad gan lasītājam nāktos paciesties."

Tad sekoja uzskaitījums:

„No Dieva žēlastības patlaban manā īpašumā ir:

1.   Pjerfonas pils, ieskaitot zemes, mežus, pļavas un ūdeņus, kam apkārt ir kārtīgs akmens mūris;

2.    Brasjē muiža, ieskaitot pili, mežus un aramzemi, kas sadalīta trīs fermās;

3.   Neliels Valonas zemes gabals;

4.   Piecdesmit fermas Turēnā, kopējā platība piecsimt arpānu;

5.   Trīs dzirnavas Šērā, ar gada ienākumu sešsimt livri no katras;

6.   Trīs dīķi Berī, no kuriem katrs ienes divsimt livru.

Runājot par kustamo īpašumu, kurš tā saucas tāpēc, ka pats nespēj kustēties, kā man paskaidroja mans draugs, Vannas bīskaps…"

D'Artanjans nodrebēja, izdzirdis šo vārdu.

Pilnvarnieks nesatricināmā mierā turpināja lasīt:

„… to sastāda:

1. Mēbeles, kuras vietas trūkuma dēļ es nevaru sīki uzskatīt un kuras atrodas visās manās pilīs un mājās. To sarakstu sastādījis mans pārvaldnieks…"

Visi pagriezās pret Musketonu, bet viņš joprojām bija iegrimis savās skumjās.

„2. Divdesmit jājamzirgi un pajūga vilcēji, kas atrodas manā Pjer- fonas pilī. Viņus sauc: Bajars, Rolands, Šarlemāns, Pipīns, Dinuā, Lā- girs, Ožjē, Samsons, Milons, Nimrods, Urganda, Armīda, Falstrāda, Dalila, Rebeka, Jolanta, Finete, Grizete, Lizete, Mizete;

3.   Sešdesmit suņi, sadalīti sešos baros, kas paredzēti sekojošiem nolūkiem: pirmais — briežiem, otrais — vilkiem, trešais — mežakui- ļiem, ceturtais — zaķiem, abi pārējie apsardzībai un aizsardzībai;

4.   Kara un medību ieroči, kas savākti manā ieroču zālē.

5.    Anžū vīni, kas sagādāti Atosam, jo viņam tie kādreiz patika, Burgundijas, Šampaņas, Bordo, kā arī spāņu vīni astoņos lielākos pagrabos un divdesmit mazākos dažādās manās mājās.

6.   Gleznas un statujas, kuras, kā runā, ir ar lielu vērtību un pietiekošā skaitā, lai nogurdinātu acis.

7.    Mana bibliotēka ar seštūkstoš pilnīgi jauniem un nekad neatvērtiem sējumiem.

8.    Mans galda sudrabs, kas gan nedaudz nolietojies, bet kuram tomēr vajadzēt svērt ap tūkstoš līdz divtūkstoš mārciņu, jo es ar grūtībām pacēlu lādi, kurā tas glabājas, un tikai sešreiz varēju apiet apkārt istabai ar lādi uz muguras.

9.   Visi šie priekšmeti, tāpat arī galdauti un gultas veļa sadalīti pa namiem, kurus es mīlēju vairāk…

Te lasītājs apstājās, lai ievilktu elpu. Savukārt katrs no klātesošajiem izpūta elpu, nokrekšķējās un divkāršoja uzmanību.

Pilnvarnieks turpināja:

„Es dzīvoju bez bērniem un droši vien man vairs nebūs bērnu, un tas mani ļoti apbēdina. Kaut gan es tomēr maldos, jo man ir dēls, kuru es dalu ar saviem draugiem: tas ir Rauls Ogists Žils de Braželons, grāfa de Lafēra īstais dēls. Šis jaunais senjors man šķiet cienīgs kļūt par mantinieku trim drosmīgiem muižniekiem, kuru draugs un padevīgs kalps es esmu."

Pie šiem vārdiem atskanēja skaļš klaudziens. D'Artanjana zobens bija atraisījies no lentas un nokritis uz akmens grīdas.

Klātesošo skatieni pavērsās uz to pusi, un visi ieraudzīja, ka no d'Artanjana kuplajām skropstām liela mirdzoša asara nokrīt uz ērgļa deguna.

Pilvarnieks turpināja:

„Tāpēc es atstāju visu savu augšminēto mantību, gan nekustamo, gan kustamo, vikontam Raulam Ogistam Zilam de Braželonam, lai remdētu bēdas, kuras viņš acīmredzami pārdzīvo, un dotu iespēju ar godu valkāt savu vārdu…"

Zāli pāršalca ilgstoši čuksti.

„Es uzdodu vikontam de Braželonam atdot ševaljē d'Artanjanam, karaļa musketieru kapteinim, no mana īpašuma visu, ko vien minētais ševaljē d'Artanjans vēlētos.

Es uzdodu vikontam de Braželonam noteikt pensiju manam draugam d'Erblē kungam, ja viņam būtu jādzīvo trimdā ārpus Francijas.

Es uzdodu vikontam de Braželonam uzturēt manus cilvēkus, kuri nokalpojuši man vairāk kā desmit gadus, bet pārējiem izsniegt pa piecsimt livriem katram.

Savam pārvaldniekam Musketonam es atstāju visu savu apģērbu, kā izejamos, tā kara un medību tērpus, pārliecībā, ka viņš tos nonēsās aiz mīlestības pret mani un manai piemiņai par godu.

Turklāt es uzticu vikontam de Braželonam savu veco kalpu un uzticamo draugu, jau minēto Musketonu, un uzdodu vikontam de Braželonam izturēties pret viņu tā, lai uz nāves gultas Musketons varētu apliecināt, ka nekad nav pārstājis būt laimīgs."

Izdzirdis šos vārdus, bālais un drebošais Musketons zemu paklanījās; viņa platie pleci drudžaini raustījās; viņš atrāva aukstās rokas no sāpēs un šausmās pārvērstās sejas, un visi ieraudzīja, ka viņš klūp, apstājas un it kā neapjēdz, kur jāiet, lai atstātu zāli.

— Musketon, — d'Artanjans viņu pasauca, — mans vecais, labais draugs, atstājiet šo telpu un posieties ceļā. Es jūs aizvedīšu pie Atosa un došos turp, tiklīdz atstāšu Pjerfonu.

Musketons neko neatbildēja. Viņš tikko elpoja. Kopš šī brīža viss zālē it kā kļuva viņam svešs. Musketons atvēra durvis un lēnām izgāja.

Pilnvarnieks pabeidza lasīšanu; lielākā daļa no tiem, kas bija ieradušies uzklausīt Portosa pēdējo gribu, aizgāja vīlušies, bet ar dziļu cieņu pret viņu.

D'Artanjans, pēc tam kad pilnvarnieks no viņa bija ceremoniāli atvadījies, palika zālē viens. Viņš bija sajūsmināts par testamenta sastādītāja gudrību, kurš taisnīgi bija atstājis visu savu mantu cienīgākajam, kam šie līdzekļi bija visvairāk nepieciešami; turklāt viņš to bija izdarījis tik delikāti, kā ne vienmēr notiek pat visizsmalcinātāko galminieku vai viscēlāko cilvēku vidū.

Portoss uzdeva Raulam de Braželonam atdot d'Artanjanam visu, ko vien viņš vēlēsies. Lieliskais Portoss ļoti labi zināja, ka d'Artanjans neko nelūgs; ja viņš tomēr kaut ko vēlētos, tad viņa daļu noteiks tikai viņš pats.

Portoss bija atstājis Aramisam pensiju, un, ja viņš sāktu vēlēties pārāk daudz, tad d'Artanjana piemērs viņu iegrožotu, un turklāt — vai vārds „trimda", ko testamenta sastādītājs lietoja šķietami bez kāda zemteksta, tomēr nebija vismaigākā un lēnprātīgākā Aramisa rīcības kritika, rīcības, kas kļuva par Portosa nāves cēloni?

Beidzot nelaiķa testamentā Atoss vispār netika pieminēts. Vai gan Portoss varētu pieļaut domu, ka dēls neatdos visu labāko tēvam? Portosa vienkāršais prāts bija apsvēris visas iespējas un uztvēris visas nianses labāk nekā likums vai ļaužu paražas, labāk par smalko toni.

„Portosam bija cēla sirds," — d'Artanjans nopūzdamies pie sevis noteica. Viņam pēkšņi šķita, ka kaut kur no augšas atskan vaids. Musketieris tūlīt iedomājās par Musketonu, kuru vajadzēja izraut no viņa bēdām. D'Artanjans izgāja ārā, bet Musketons nekur nebija redzams.

Uzkāpis pa kāpnēm pirmajā stāvā, viņš Portosa istabā ieraudzīja visdažādāko audumu un visraibāko krāsu drēbju kaudzi, un uz tās gulēja Musketons. Tas bija uzticamā drauga mantojums. Šīs drēbes bija atstātas viņam un tagad piederēja Musketonam. Viņa roka sedza šīs relikvijas, un viņš pats gulēja izstiepies uz tām, it kā skūpstīdams un aizsargādams ar savu ķermeni.

D'Artanjans pienāca tuvāk, lai mierinātu nelaimīgo.

— Mans Dievs! — kapteinis iekliedzās. — Viņš nekustas! Viņš ir bez samaņas!

D'Artanjans kļūdījās: Musketons bija miris. Miris kā uzticams suns, kurš, pazaudējis savu saimnieku, atgriežas pie viņa mantām, lai tur sagaidītu nāvi.

XXXVII

Atosa vecumdienas

Kamēr norisinājās šie notikumi, kas uz visiem laikiem izšķīra četrus kādreiz nešķiramus draugus, Atoss pēc Raula aizbraukšanas bija palicis pilnīgi viens un pamazām pakļāvās neatturami pienākošajai nāvei, kuras vārds ir ilgas pēc mīļotajiem.

Atgriezies mājās Bluā un vairs nesastapdams Grimo, kas vienmēr viņu sagaidīja ar smaidu savā puķu audzētavā, Atoss juta, ka ar katru dienu zaudē spēkus, kas tik ilgi likās neizsmeļami. Vecums, ko līdz šim atvairīja mīļotā dēla klātbūtne, tagad parādījās kopā ar veselu gūzmu dažādu kaišu un apbēdinājumu, kuru skaits vairojas jo straujāk, jo ilgāk vecums licis sevi gaidīt.

Blakus vairs nebija dēla, kuru vajadzēja mācīt turēties stalti un iet ar augsti paceltu galvu, kam vajadzēja rādīt piemēru; savā priekšā viņš vairs neredzēja jaunekļa mirdzošās acis kā ugunskuru, kurā uguns nekad neapdziest un kurā atspīd viņa paša uzskatu gaisma.

Vai gan vēl jāstāsta, ka Atoss, kura rakstura galvenās iezīmes bija maigums un atturība, nesatikdams vairs nevienu, kas spētu apvaldīt viņa sirdi, ļāvās skumjām tikpat brāzmaini kā sīkas dvēseles nododas priekiem.

Grāfs de Lafērs, neskatoties uz saviem sešdesmit diviem gadiem, tomēr bija palicis jauns; viņam kā kareivim piemita spēks un mundrums, par spīti nepatikšanām un trūkumam; prāta skaidrība, par spīti nelaimēm; maigās dvēseles skaidrība un jauneklīgs augums, par spīti tiem, kas bija pūlējušies sagraut viņa dzīvi — milēdijai, Mazarīni un Lavaljērai, bet tagad vienas nedēļas laikā Atoss pārvērtās sirmgalvī, kaut kā uzreiz pazaudēdams savas aizkavējušās jaunības paliekas.

Vēl joprojām skaists, bet salīcis, cēls, bet vienmēr skumjš, sirms un no vārguma grīļodamies, viņš uzmeklēja pļaviņas, kur caur aleju biezo lapotni spīdēja saulīte.

Viņš vairs neievēroja skarbos paradumus, kā to bija darījis visu mūžu, pēc Raula aizceļošanas Atoss tos aizmirsa. Kalpi bija pieraduši, ka viņš vienalga kādā gadalaikā ceļas līdz ar ausmu, un tagad brīnījās, kad septiņos no rīta, pašā vasaras plaukumā viņu kungs vēl bija gultā. Atosam pie pagalvja bija grāmata, bet viņš nedz gulēja, nedz lasīja. Viņš gulšņāja, lai nebūtu jānēsā apkārt par nastu kļuvušais ķermenis un lai ļautu dvēselei un prātam izrauties no šīs čaulas un aizlaisties savienoties atkal ar dēlu vai Dievu.

Vairākkārt apkārtējie satraucās ne pa jokam, redzēdami, ka viņš pavada vairākas stundas mēmās pārdomās un aizmirsis par īstenību; viņš nedzirdēja pat kalpa soļus, kas pienāca pie viņa istabas durvīm, lai uzzinātu, vai kungs vēl guļ, vai arī jau pamodies. Gadījās pat tā, ka viņš nepamanīja, kā paiet dienas lielākā daļa, un palaida garām ne tikai brokastis, bet arī pusdienas. Beidzot grāfs atjēdzās, piecēlās un nokāpa lejā uz savu iemīļoto ēnaino aleju, tad īsu bridi izgāja saulē, it kā vēlētos pavadīt kādu mirkli siltumā, dalot to ar promesošo dēlu. Tad atkal atsākās tā pati vienmuļā, nomācošā pastaiga, līdz viņš galīgi bez spēka atgriezās savā istabā un nolikās gultā — vietā, kam viņš deva priekšroku pār visām citām.

Dažas dienas grāfs neizteica nevienu vārdu. Viņš atteicās pieņemt apmeklētājus. Kalpi ievēroja, ka naktī viņš aizdedzina lampu un daudzas stundas pēc kārtas raksta vai pārcilā senus pergamenta ruļļus.

Vienu no tādām naktī uzrakstītām vēstulēm Atoss nosūtīja uz Vannu, otru uz Fontenblo; atbilde neatnāca ne uz pirmo, ne otro. Mēs zinām, kādi tam bija iemesli: Aramiss bija ārpus Francijas, bet d'Artanjans ceļoja no Nantes uz Parīzi un no Parīzes uz Pjerfonu.

Grāfa sulainis ievēroja, ka Atoss ar katru dienu saīsina savu pastaigu, apiedams aizvien mazāk loku pa dārzu. Drīz vien liepu aleja kļuva viņam par garu, kaut gan agrāk viņš pa to staigāja turp un atpakaļ. Tad arī simt soļi jau viņu nogurdināja. Beidzot Atoss vairs negribēja celties no gultas; viņš atteicās arī no ēdiena un, kaut arī tāpat smaidīja un runāja laipnā balsī, kalpi tomēr uztraucās un aizsūtīja pēc nelaiķa Orleānas hercoga vecā ārsta, kas dzīvoja Bluā, un atveda viņu pie grāfa, tā lai ārsts, palikdams pats nepamanīts, varētu novērot grāfu.

Tādēļ viņi ierādīja doktoram istabu blakus slimā guļamistabai un lūdza no tās neiziet, lai neizraisītu kunga dusmas, jo viņš ne vārda netika minējis par ārstu.

Doktors paklausīja; Atoss bija savā ziņā paraugs vietējiem muižniekiem; viņi lepojās, ka šejienei pieder vecās Francijas slavas svētā relikvija; Atoss bija īsts augstmanis salīdzinājumā ar tiem dižciltīgajiem, ko bija radījis karalis, kura zizlis, pieskardamies provinces nokaltušajiem heraldiskajiem kokiem, sekmēja to atplaukumu.

Tātad mēs teicām, ka Atosu mīlēja un cienīja Bluā. Doktoram bija sāpīgi skatīties, kā raud kalpi un kā no visas apkārtnes šurp plūst nabagi, kuriem Atoss gar ar laipnu vārdu, gan devīgu žēlastības dāvanu dāvāja dzīvi un mierinājumu. No savas istabas ārsts novēroja, kā attīstās noslēpumainā kaite, kas ar katru dienu arvien vairāk sagrauza un pieveica cilvēku, kurš vēl pavisam nesen tā mīlēja dzīvi un pats bija dzīvības pārpilns.

Doktors ievēroja, ka Atosa vaigos iekvēlojas pašsadedzinošs drudzis — lēns un nežēlīgs, kas nāk no sirds dziļumiem un paslepus pieaug no ciešanām, vienlaikus būdams gan to cēlonis, gan sekas un radīdams tiešas briesmas dzīvībai.

Grāfs vairs ne ar vienu nerunāja. Viņa domas vairījās no trokšņa, un viņš bija nonācis līdz tādai uzbudinājuma pakāpei, kas jau robežojās ar ekstāzi. Tik dziļi sevī iegremdējies cilvēks varbūt vēl īsti nepiederēja Dievam, bet vairs arī ne zemei.

Vairākas stundas ārsts neatlaidīgi pētīja mocošo gribasspēka cīņu ar kādu augstāku spēku; viņu šausmināja nekustīgās, vienam punktam pievērstās acis, tāpat kā tas, ka slimā sirds pukst tikpat mierīgi un ritmiski, neviena nopūta neiztraucē pierasto klusumu — reizēm ciešanu asums dod ārstam cerību.

Tā pagāja puse dienas. Būdams drosmīgs un apņēmīgs cilvēks, ārsts pieņēma lēmumu: pēkšņi viņš pameta savu slēptuvi un iegāja Atosa guļamistabā pie slimā gultas. Ieraudzījis viņu, Atoss neizrādīja ne mazāko izbrīnu.

—  Grāf, piedodiet man, — ārsts iesāka, — bet man jums jāizsaka pārmetums un jums mani jāuzklausa.

Viņš apsēdās pie Atosa gultas galvgaļa. Tikai ar lielām pūlēm grāfs pārvarēja sevi un atgriezās apkārtējā īstenībā.

—   Kas noticis, doktor? — pēc mirkļa viņš apjautājās.

—   Tas, ka jūs, grāfa kungs, esat slims un neārstējaties.

—   Es esot slims? — Atoss pasmaidīja.

—   Drudzis, novājēšana, vājums un dzīvības spēkus zudums, grāfa kungs.

—   Vājums? Vai patiesi? Bet es taču neceļos no gultas.

—   Nemānieties, grāfa kungs. Jūs taču esat īstens kristietis?

—   Es tā domāju, — Atoss apstiprināja.

—   Un jūs nemēģinātu apdraudēt savu dzīvību?

—   Nekad.

—   Tad, lūk, jūs mirstat… tas, ko jūs darāt, ir pašnāvība; veseļojieties, grāfa kungs, veseļojieties!

—   No kā gan? Vispirms atrodiet man kādu kaiti. Es nekad neesmu juties labāk, nekad vēl debesis man nav šķitušas tik skaistas un ziedi sagādājuši tādu prieku.

—   Jūs grauž kādas apslēptas sāpes.

—   Apslēptas? Nē, doktor: tā ir mana dēla prombūtne, kas izsauc manu slimību, un es to nemaz neslēpju.

—   Graf, jusu dels ir sveiks un vesels; viņš ir stiprs un izturīgs, un viņa nākotne ir viņa dižciltības un cildenuma cienīga: dzīvojiet viņa dēļ.

—   Bet es taču dzīvoju, doktor… O, variet būt mierīgs, — Atoss ar skumju smaidu piebilda, — es ļoti labi zinu, ka Rauls ir dzīvs, jo, kamēr viņš ir dzīvs, arī es esmu dzīvs.

—   Ko jūs runājat?

—   Ā, tas ir pavisam vienkārši. Patlaban es it kā apslāpēju savus dzīvības procesus, doktor. Es nespētu panest bezjēdzīgo, vienmuļo dzīvi bez emocijām, kad Rauls nav kopā ar mani. Jūs taču neprasiet no lampas, lai tā iedegtos pati no sevis bez klāt pieliktas uguns; kāpēc tad jūs gribat, lai es dzīvotu rosīgu dzīvi visu acu priekšā? Es nīkuļoju, bet gaidu un gatavojos. Vai jūs atceraties, doktor, kā ostās mēs bieži redzējām vienaldzīgi gulšņājam kareivjus un gaidām aizceļošanu? Pa pusei vēl krastā, pa pusei jau jūrā, ar saliktām mantām viņi vērīgi un sasprindzināti skatījās uz priekšu un… gaidīja. Es ar nodomu atkārtoju vienu un to pašu vārdu, jo tas izskaidro manu stāvokli. Es gulšņāju tāpat kā šie kareivji un ieklausos visās skaņās, kas atlido pie manis, un gribu būt gatavs aizceļot, tiklīdz atskanēs pirmā komanda. Kas mani pasauks? Dievs vai dēls? Visas manas lietas ir sakārtotas, dvēsele gatava uz visu, es tikai gaidu zīmi… Es gaidu, doktor, es gaidu, gaidu!

Ārsts pazina Atosa gara spēku un arī fizisko izturību; viņš mirkli apsvēra teikto un nolēma, ka pārliecināšana te būs lieka, bet zāles nelīdzēs, un aizbrauca, norīkodams Atosa kalpiem ne uz mirkli neatstāt saimnieku vienu.

Pēc ārsta aizbraukšanas Atoss neizrādīja ne mazākās dusmu vai īgnuma pazīmes par to, ka ticis iztraucēts; viņš neprasīja arī, lai viņam nekavējoties iedotu pienākušās vēstules, zinādams, ka kalpi ar prieku un cerībām uzņemtu katru ziņu, kas viņu izklaidētu, jo bija gatavi ziedot savas asinis, lai tikai sagādātu viņam kādu prieku.

Slimnieka miegs kļuva trausls un virspusīgs. Viņš visu laiku snauduļoja un tikai uz dažām stundām iegrima dziļākā miegā. īsais miera brīdis deva atpūtu ķermenim, toties negurdināja dvēseli, jo, kamēr gars klejoja, Atoss dzīvoja it kā divējādu dzīvi. Kādā naktī viņš sapņoja, ka Rauls ģērbjas savā teltī, lai dotos kaujā paša hercoga de Bofora vadībā. Jauneklis bija skumjš, lēni aizsprādzēja bruņas un tikpat lēni aplika zobenu.

—   Kas tev kaiš? — tēvs maigi jautāja Raulam.

—    Mani apbēdinājusi mūsu labā drauga Portosa bojā eja, — Rauls atbildēja, — un es ciešu, domādams par sāpēm, kādas jūs pārdzīvojat tālumā no manis.

Vīzija izgaisa, un Atoss pamodās.

Rītausmā viens no sulaiņiem ienāca pie sava kunga un iedeva vēstuli no Spānijas.

„Aramisa rokraksts," — grāfs nodomāja.

—    Portoss miris! — viņš iekliedzās, tikko uzmetis skatienu pirmajām rindiņām. — O, Raul, Raul, pateicos tev; tu pildi savu solījumu un brīdini mani!

Viss sviedriem noplūdis, Atoss zaudēja samaņu, gulēdams savā gultā, un cēlonis tam bija tikai vājums.

XXXVIII

Atosa vīzija

Tiklīdz Atoss atguvās no bezsamaņas, viņš apģērbās un pavēlēja apseglot zirgu, kaunēdamies, ka paļāvies vājumam un tukšiem sapņiem. Viņš gribēja nokļūt Bluā un pamēģināt nodrošināt labākus sakarus ar Āfriku, d'Artanjanu un Aramisu.

Aramisa vēstule grāfam pavēstīja par bēdīgo iznākumu Belilā; tajā bija sīki aprakstīta Portosa nāve, un tā satrieca Atosa maigi mīlošo sirdi.

Viņš vēlējās pēdējo reizi apciemot mirušo draugu. Atoss nolēma, ka parādīs pēdējo godu vecajam cīņu briedram un paziņos par savu nodomu arī d'Artanjanam, lai pierunātu arī viņu doties skumjajā ceļojumā uz Belilu. Kopā viņi dosies sēru ceļojumā pie giganta kapa, pie drauga, kuru dzīves laikā viņš bija tā mīlējis, bet pēc atgriešanās mājās ļausies tam noslēpumainajam spēkam, kas kaut kādā neizprotamā veidā vilināja viņu uz citu — mūžīgo dzīvi.

Kalpi jutās iepriecināti par šo ceļojumu, kas, pēc viņu domām, izkliedēs grāfa melanholiju.

Viņi palīdzēja savam kungam apģērbties, pie lieveņa jau stāvēja apseglots visrāmākais zirgs no grāfa staļļiem, kad Raula tēvs sajuta, ka reibst galva un kājas ļimst un viņš nespēj paspert ne soli bez citu palīdzības.

Atoss lūdza, lai viņu iznes saulītē un nosēdina uz iemīļotā apsūnojušā soliņa, kur viņš pavadīja vairāk par stundu, kamēr sāka justies labāk.

Vājums bija dabiskas sekas pēdējā laika bezdarbībai. Vēlēdamies atgūt spēku, grāfs izdzēra tasīti buljona un iemalkoja savu iemīļoto veco, izturēto Anžū vīnu, kuru Portoss bija pieminējis savā apbrīnojamajā testamentā.

Iestiprinājies un mazliet atspirdzis, viņš lika atkal atvest zirgu, bet viņam bija nepieciešama sulaiņu palīdzība, lai ar grūtībām apsēstos seglos. Atoss vēl nebija nojājis ne simt soļus, kad pagriezienā viņu pēkšņi sāka kratīt stipri drebuļi.

—   Cik dīvaini! — viņš ieteicās sulainim, kas pavadīja grāfu.

—    Apstāsimies, kungs, es jūs lūdzu, — uzticamais kalps atbildēja. — Jūs kļuvāt tik bāls.

—   Tas mani neaizkavēs turpināt ceļu, ja jau esmu devies ceļā, — grāfs noteica.

Viņš atlaida pavadu, taču zirgs nevis paklausīja saimniekam, bet pēkšņi apstājās; Atoss neapzināti pievilka laužņus.

—    Kāds nevēlas, lai es jātu tālāk, — Atoss sacīja. — Pieturiet mani, — viņš piebilda, pastiepdams kalpam roku, — ātrāk, ātrāk! Es jūtu, ka kļūstu slābans un tūlīt nokritīšu.

Sulainis pamanīja sava kunga dīvaino izturēšanos, pirms vēl bija izdzirdis viņa pavēli. Viņš ātri piejāja pie Atosa un satvēra viņu. Tā kā viņi vēl nebija paguvuši aizjāt pārāk tālu no mājām, kalpi, kas bija iznākuši pavadīt grāfu un stāvēja pie kāpnēm, ieraudzīja, ka ar grāfu, kas vienmēr lieliski prata turēties seglos, notiek kaut kas nelāgs. Kad sulainis sāka saukt viņus palīgā, visi tūlīt pat atsteidzās.

Tikko Atosa zirgs paspēra dažus soļus uz mājas pusi, grāfs sāka justies labāk. Viņam šķita, ka spēki atgriežas, un Atoss izteica vēlēšanos par spīti visam jāt uz Bluā. Tomēr jau zirga pirmā kustība atkal izsauca tādu pat stingumu un vājumu.

—    Neapšaubāmi kāds vēlas, lai es nekur nejātu, — viņš nočukstēja.

Pieskrējušie kalpi nocēla grāfu no zirga un steidzīgi aiznesa uz mājām. Tūlīt tika sagatavota istaba, un Atosu ielika gultā.

—   Atcerieties, ka šodien es gaidu vēstules no Āfrikas, — pirms aizmigšanas viņš atgādināja kalpiem.

—   Kungs, jūs noteikti būsiet apmierināts par to, ka Bluā doktora dēls jau devies uz pilsētu, lai atvestu pastu par veselu stundu ātrāk nekā kurjers.

—   Pateicos, — Atoss laipni pasmaidīja.

Grāfs aizmiga; nemierīgais miegs acīmredzot sagādāja viņam ciešanas. Kalps, kas dežūrēja viņa istabā, pamanīja, ka kunga sejā vairākkārt parādās lielas ciešanas, ko viņš droši vien pārdzīvo sapnī. Varbūt viņam rādījās kaut kas šausmīgs.

Tā pagāja diena; Bluā ārsta dēls atgriezās un pavēstīja, ka kurjers Bluā nav iegriezies. Grāfs bija nepacietīgs; viņš skaitīja minūtes un nodrebēja, kad tās izveidoja stundu. Uz mirkli viņam iešāvās prātā, ka aiz jūras viņu jau paguvuši aizmirst; tēva sirds sāpīgi sažņaudzās.

Mājā neviens vairs necerēja, ka kaut kāda iemesla dēļ aizkavējies kurjers vēl atvedīs ilgi gaidītās vēstules. Viņa laiks jau sen bija pagājis. Četrreiz sūtīja uzzināt, un katru reizi sūtnis atgriezās ar vēsti, ka nav pienākušas nekādas grāfam adresētas vēstules.

Atoss zināja, ka pasts pienāk tikai reizi nedēļā. Tas nozīmē, ka jāpārdzīvo vēl septiņas bezgalīgi garas dienas. Šai smagajā pārliecībā viņam iesākās bezmiega nakts. Tās pirmajās stundās Atoss krāva vienu pie otra visdrūmākos paredzējumus, ar kādiem vien nepārtrauktu ciešanu mocīts slimnieks var aptumšot jau tā skumjo īstenību.

Viņam sākās drudzis; tas pārņēma krūtis, kuras svilināja kā ugunī, pēc ārsta atzinuma, kuru viņa dēls atkal bija izsaucis no Bluā. Drīz vien karstumi sasniedza galvu. Ārsts divreiz nolaida Atosam asinis; tas deva atvieglojumu, bet vienlaikus slimais kļuva pavisam vārgs. Tikai smadzenes saglabāja savu skaidrību un mundrumu.

19- A.Dimā

Pamazām draudīgais drudzis sāka pierimt un ap pusnakti pavisam pārstāja. Redzēdams, ka slimnieka stāvoklis acīmredzami uzlabojas, ārsts izteica savus norādījumus un devās prom, apgalvodams, ka grāfam briesmas vairs nedraud. Pēc viņa aizbraukšanas Atosam iestājās dīvains, neaprakstāms stāvoklis. Viņa domas brīvi tiecās pretī Raulam, mīļotajam dēlam. Grāfa iztēlē parādījās Āfrikas krasts netālu no Džidželli, kurp devās hercogs de Bofors ar savu armiju.

Krastā slējās augšup pelēkas klintis, vietumis jūras ūdens tās bija padarījis zaļganas, triekdamies pret krastu vētras vai uzplūdu laikā.

Gabaliņu tālāk starp vaska kokiem un kaktusu audzēm amfiteātra veidā pletās neliels ciemats, kurā valdīja dūmi, troksnis un satraukums.

Pēkšņi virs dūmiem pacēlās liesma, kas pārņēma visu ciematu; pamazām pieaugdama spēkā, tā savos ugunīgajos virpuļos aprija visu apkārtējo; no šīs elles skanēja vaidi un kliedzieni, gaisā slējās pret debesīm paceltas rokas. Dažu sekunžu laikā radās neiedomājams haoss: bruka sijas, locījās dzelzs, akmeņi nokaita līdz sarkankvēlei, bet koki uzliesmoja kā lāpas.

Tomēr dīvaini! Kaut gan Atoss šai jūklī atšķīra augšup paslietas rokas, dzirdēja kliedzienus, raudas, vaidus, taču nemanīja nevienu cilvēku.

Tālumā rībēja lielgabali, skanēja muskešu šāvieni, krāca jūra, pa zaļo pakalnu nogāzēm kā jukuši traucās izbiedētie ganāmpulki. Toties nebija ne zaldātu, kas pieliktu degli ieročiem, ne arī jūrnieku, kas veiktu sarežģītus manevrus ar saviem kuģiem, tāpat arī ganāmpulkiem nebija ganu.

Kad ciemats un tā aizsargnocietinājumi bija sagrauti un izpostīti, liesma it kā ar burvju spēka palīdzību, bez cilvēku līdzdalības, nodzisa, atstādama vēl melnu, biezu dūmu stabu; starp citu, drīz vien dūmi kļuva retāki, tad bālāki, līdz beidzot izgaisa pavisam.

Tad pār zemi nolaidās necaurredzama nakts ar spožām debesīm — tur mirdzēja milzīgās, dzirkstošās Āfrikas zvaigznes, kuru mirdzums vairs neko neapgaismoja. Iestājās nāves klusums uz diezgan ilgu laiku. Tas atnesa atpūtu arī Atosa uzbudinātajai iztēlei. Viņš gan skaidri juta, ka līdz šim redzētais vēl nav viss, tāpēc koncentrēja visus savus dvēseles spēkus, lai nepalaistu garām neko no ainām, kuras radīja viņa iztēle.

Patiešām, Atosa acu priekšā atkal parādījās afrikāņu ciemats.

Virs stāvā krasta uzlēca maigi bāls it kā drebošs mēness; tas izgaismoja uz jūras virsmas sīku vilnīšu celiņu. Pēc sākumā dzirdētās jūras krākšanas tagad tā bija klusa un apbārstīja krūmus pakalnu nogāzēs ar briljantiem un opāliem.

Pelēkās klintis kā klusējoši, uzmanīgi spoki šķita paceļam savas galvas, lai labāk saskatītu mēness apspīdēto kaujas lauku, un Atoss ievēroja, ka lauks, kas slaktiņa laikā bija pilnīgi tukšs, tagad bija kā nosēts ar līķiem. Viņa sirdi sagrāba neaprakstāmas šausmas, kad viņš atpazina franču kareivju zilo formu, viņu pīķus ar zilajiem galiņiem un musketes, kuru laidņus rotāja lilijas.

Atoss redzēja pret zilajām debesim vērstas vaļējas brūces, it kā aicinot atpakaļ dvēseles, kam tās bija ļāvušas atstāt mirstīgo ķermeni; viņš saskatīja drausmīgi uzpūtušos zirgus, kas gulēja uz sarecējušām asinīm, kas sārtoja ari viņu segas un krēpes; un visbeidzot viņš ieraudzīja hercoga de Bofora balto zirgu, kuru labi pazina un kurš tagad ar sašķaidītu galvu gulēja miroņu lauka pirmajās rindās.

Grāfs pārlaida savu ledaino roku pāri pierei un izbrīnījās, nesajuzdams karstumu.

Pieskāriens viņu pārliecināja, ka drudzis atkāpies un to visu viņš redz kā skatītājs no malas, kurš vēro šo satriecošo ainu nākamajā dienā pēc kaujas pie Džidželli; te bija cīnījusies tā pati armija, kuras aizceļošanā no Francijas viņš bija klāt un kuras kuģus pavadīja ar skatienu, kamēr tie izzuda aiz horizonta; ekspedīcijas armija, kurai viņš sūtīja sveicienu gan domās, gan ar rokas mājienu, kad pēc hercoga pavēles atskanēja lielgabala šāviens, atvadoties no dzimtenes.

Kas gan varētu aprakstīt nāvīgās mokas, kādās viņa dvēsele kā uzmanīgs skatiens klīda no viena mirušā pie otra un meklēja, vai starp kritušajiem neguļ arī Rauls? Kas varētu izteikt neprātīgo prieku, ar kādu Atoss noliecās Dieva priekšā un pateicās viņam, kad neatrada to, kuru ar tādām bailēm bija meklējis starp mirušajiem.

Visi sastingušie, aukstie ķermeņi, kurus viegli varēja pazīt, šķita labprāt un godbijīgi pagriežamies pret grāfu de Lafēru, lai viņš tos varētu labāk aplūkot šai bēdīgajā skatē.

Tagad grāfs brīnījās, kāpēc nekur nav redzams neviens cilvēks, kas būtu palicis dzīvs šajā slaktiņā.

Šķietamība bija tik spilgta un reāla, it kā tas patiešām notiktu ceļojumā uz Āfriku, ko viņš uzņēmies, lai iegūtu drošākas ziņas par mīļoto dēlu.

Noguris klejojumos pa jūru un sauszemi, Atoss apmetās atpūsties vienā no teltīm, kas bija uzcelta pie klints un virs kuras plīvoja lilijām izšūtais baltais karogs. Viņš meklēja kaut vienu kareivi, kas varētu viņu pavadīt pie hercoga de Bofora.

Kamēr Atosa skatiens slīdēja pāri laukam, pievērsdamies te vienai, te otrai pusei, viņš ieraudzīja baltu stāvu, kas parādījās aiz kokiem. Tam mugurā bija virsnieka forma; rokā virsnieks turēja salauzta zobena asmeni; viņš lēni tuvojās nekustīgajam un mēmajām Atosam, kura acis vērās uz virsnieku. Tad pēkšņi grāfs bālajā un klusajā virsniekā pazina Raulu un sakustējās, lai viņu apskautu.

Grāfs gribēja uzsaukt dēlam, bet skaņas noslāpa viņa kaklā. Rauls pielika pirkstu pie lūpām, it kā aicinādams izturēties klusu; viņš sāka attālināties, kaut gan Atoss, lai cik sasprindzināja redzi, nevarēja saskatīt, ka viņa kājas spertu kaut soli.

Atoss kļuva vēl bālāks par Raulu un sekoja savam dēlam, drebēdams pie visām miesām, ar grūtībām lauzdamies cauri krūmiem un viršu audzēm, pāri klintīm un grāvjiem. Šķita, ka Raula kājas nepieskaras zemei un nekas netraucē viņa vieglo, slīdošo gaitu.

Grāfu tālais ceļš galīgi nogurdināja, un viņš apstājās, pavisam zaudējis spēkus. Rauls turpināja aicināt viņu sev līdz. Tēva mīlestība Atosam deva jaunus spēkus, un viņš vēlreiz mēģināja uzkāpt kalnā, sekodams jauneklim, kurš viņu sauca pie sevis gar ar rokas mājieniem, gan smaidu.

Beidzot Atoss nokļuva līdz kalna virsotnei un uz mēness gaismas apspīdētā bālā horizonta fona saskatīja Raula stāva gaisīgās kontūras.

Atoss pastiepa roku, gribēdams pieskarties karsti mīļotajam dēlam, kurš arī tiecās pretī tēvam, bet pēkšņi jaunekli it kā aizrāva prom kāds nezināms spēks, viņš atkāpās un negaidīti pacēlās gaisā; zem Raula kājām Atoss ieraudzīja zvaigžņotās debesis. Rauls pamazām cēlās aizvien augstāk un augstāk bezgalīgajos plašumos, vēl joprojām smaidīdams un tāpat klusuciešot aicinādams tēvu; viņš cēlās augšup debesīs.

Atoss šausmās iekliedzas un paraudzījas lejup. Tur vidēja izpostītā karavīru nometne un balti nekustīgi punkti: karaļa armijas kareivju līķi.

Kad viņš atkal pacēla galvu augšup, tad no jauna ieraudzīja debesis un tajās savu dēlu, kas vēl arvien aicināja tēvu sev līdz.

XXXIX

Nāves eņģelis

Šai vietā Atosa apbrīnojamo vīziju pārtrauca skaļš troksnis, kas skanēja no vārtu puses. Pēc tam kļuva dzirdama zirga pakavu dipoņa pa aleju, kas veda uz namu; tā apklusa, un līdz istabai, kurā grāfs atradās drausmīgo sapņu varā, atlidoja neparasti skaļi un priecīgi izsaucieni.

Atoss pakustējās; viņš tikai ar grūtībām pagrieza galvu uz durvju pusi, lai skaidrāk dzirdētu, kas notiek ārpusē. Kāds smagi uzkāpa uz lieveņa. Zirgu, no kura jātnieks tikko bija nolēcis, aizveda uz stalli. Soļi lēnām tuvojās Atosa guļamistabai, un tos pavadija kaut kādas nopūtas.

Durvis atvērās, Atoss pagriezās uz trokšņa pusi un tikko dzirdami jautāja:

—   Pienācis pasts no Āfrikas, vai ne?

—   Nē, grāfa kungs, — izteica balss, no kuras Atoss nodrebēja.

—   Grimo! — viņš čukstēja. Pa grāfa iekritušajiem vaigiem sāka plūst auksti sviedri.

Uz sliekšņa parādījās Grimo. Tas vairs nebija agrākais Grimo, jauneklīgs savā vīrišķībā un uzticībā, kas pirmais ieleca barkā pie piestātnes, lai aizvestu Raulu uz karaļa flotes kuģi. Tagad tas bija skarbs un bāls vecis, putekļiem klātā apģērbā un retiem sirmiem matiem. Atspiedies pret durvju stenderi, viņš viscaur trīcēja un gandrīz pazaudēja līdzsvaru, lampas trīsuļojošajā gaismā no tālienes ieraudzīdams sava kunga seju.

Abi viņi daudzus gadus bija nodzīvojuši kopā un pieraduši viens otru saprast no acu skatiena, daudz ko pateikt skopos vārdos vai pavisam bez tiem; abi vecie karabiedri, kuru nevienādo izcelsmi un stāvokli sabiedrībā līdzsvaroja vienādā cēlsirdība, tagad sastinga, ieraudzījuši viens otru. Acumirklī katrs no viņiem izlasīja patiesību otra sirds dziļumos.

Grimo seja bija apzīmogota ar skumju izteiksmi, kas šķita kļuvusi pierasta. Tagad viņš bija atradinājies smaidīt, tāpat kā kādreiz — runāt.

Atoss tūlīt saprata, ko pauž vecā uzticamā kalpa seja; tai pašā tonī, kā sapnī runāja ar Raulu, viņš pavaicāja:

—   Grimo, vai Rauls ir miris?

Aiz Grimo muguras drūzmējās pārējie kalpi; viņi kāri tvēra katru vārdu, nenolaizdami acis no slimnieka gultas. Visi dzirdēja briesmīgo jautājumu, kam sekoja nomācošs klusums.

—   Jā! — vecais kalps atbildēja, ar varu izspiezdams šo vienu žilbu un pavadīdams to ar smagu nopūtu.

Atskanēja kalpu žēlabainās nopūtas; istaba pildījās lūgšanām un apspiestām raudām. Pa to laiku mirstošā tēva acis uzmeklēja sava mirušā dēla portretu. Atosam tā bija it kā atgriešanās pārtrauktajā sapnī.

Bez viena vaida, bez asaras, pacietīgs un samierinājies kā svētais moceklis Atoss pacēla acis pret debesīm, lai vēlreiz ieraudzītu pār Džidželli kalniem paceļamies dārgo ēnu, no kuras viņu izšķīra Grimo ierašanās. Viņš neatlaidīgi vērās augšup un droši vien atkal atgriezās savā vīzijā; acīmredzot tēvs nogāja visu ceļu, pa kuru to veda drausmīgais un vienlaikus tik mīļais rēgs, jo, kad Atoss uz mirkli pavēra aizvērtās acis, viņa sejā staroja smaids; Atoss tikko bija redzējis Raulu, kurš viņam atbildēja ar tādu pašu smaidu.

Grāfs sakrustoja rokas uz krūtīm un pagriezās ar seju pret logu, no kura pie viņa gultas atplūda meža un puķu smaržas; viņš pamazām iegrima paradīzes ainu vērošanā, kādas nekad neatklājas dzīvajiem, lai nekad vairs neatgrieztos šai pasaulē.

Atosu vadīja viņa dēla tīrā un gaišā dvēsele. Skarbajā ceļā, pa kuru dvēseles atgriežas debesīs, šim svētajam viss smaržoja un skanēja.

Pēc tādā ekstāzē pavadītas stundas viņš ar grūtībām pacēla savas vaska bālās, izģindušās rokas. Smaids joprojām staroja viņa sejā, un Atoss klusi pačukstēja divus vārdus, tik klusi, ka tos gandrīz nevarēja sadzirdēt un kas bija domāti Dievam vai Raulam:

—   Es nāku.

Pēc tam viņa rokas lēni nolaidās atpakaļ gultā. Nāve bija maiga un žēlsirdīga pret šo cildeno cilvēku. Tā aiztaupīja viņam agonijas mokas un pēdējās konvulsijas; ar savu labvēlīgo roku tā atvēra mūžības durvis, pa kurām ielaida diženo dvēseli, kas arī nāves priekšā baudīja visdziļāko cieņu.

Pat mūžīgajā miegā Atoss nezaudēja mierīgo un atklāto smaidu, kāds rotāja viņu dzīvē un kuru viņš saglabāja līdz galam. Mierīgie sejas vaibsti un nemanāmā aiziešana kalpiem ilgu laiku lika cerēt, ka kungs vēl ir dzīvs, bet tikai bezsamaņā.

Grāfa ļaudis gribēja aizvest sev līdzi Grimo, kurš no tālienes nenolaida acis no sava kunga nāves bāluma klātās sejas. Uzticamais kalps baidījās tuvoties grāfam, māņticīgās bailēs atnest nāves elpu. Kaut gan viņš aiz noguruma krita no kājām, tomēr atteicās aiziet un apsēdās uz sliekšņa, kā modrs sargkareivis sargādams savu kungu. Viņš greizsirdīgi bija gatavs uztvert grāfa pirmo skatienu, ja tas atgūtos, vai arī pēdējo nopūtu, ja kungam lemts mirt.

Mājā visi apklusa: katrs sargāja sava kunga miegu. Ieklausījies Grimo atklāja, ka grāfs vairs neelpo. Viņš pacēlās no savas vietas un sāka vērot, vai Atosa ķermenis kaut vai neietrīsēsies. Nekā, ne mazāko dzīvības zīmju.

Viņu pārņēma šausmas; Grimo pieleca kājās un tai pašā brīdī izdzirda kāpnēs soļus; piešu šķindoņa, kad tos aizskar zobens, pazīstamā kareivīgā, ausij pierastā skaņa aizturēja Grimo, kurš jau gribēja pieiet pie Atosa gultas.

Vēl skanīgāka par varu un tēraudu atskanēja balss tikai kādus trīs soļus no viņa.

—    Atos! Atos! Draugs! — balss satraukti sauca, un tajā varēja saklausīt asaras.

—   D'Artanjana kungs! — Grimo nomurmināja.

—   Kur viņš ir? — musketieris taujāja.

Grimo ar saviem kaulainajiem pirkstiem saķēra viņa roku un norādīja uz gultu; uz baltā spilvena vīdēja uz mūžiem aizmigušā grāfa seja, tik svina pelēka, kāda mēdz būt vienīgi nelaiķiem.

D'Artanjana bēdas neizpaudās ne asarās, ne vaidos; viņš tikai smagi elpoja, viņam trūka gaisa. Trīcēdams un ar neizsakāmām sāpēm sirdī d'Artanjans, pūlēdamies netrokšņot, uz pirkstgaliem piegāja pie Atosa gultas. Viņš pielika ausi krūtīm un tuvināja savu seju Atosa sejai. Sirds nepukstēja, krūtis neelpoja.

D'Artanjans atrāvās atpakaļ.

Grimo skatiens sasprindzināti sekoja viņam, un uzticamajam kalpam katra d'Artanjana kustība daudz ko pavēstīja. Viņš bikli piegāja pie mirušā gultas, noliecās pār to un ar lūpām skāra palagu, kas sedza viņa kunga sastingušās kājas. No Grimo apsarkušajām acīm sāka ritēt lielas asaras.

D'Artanjans savā mūžā bija piedzīvojis daudz satricinājumu, bet nebija redzējis neko aizkustinošāku par šo sirmgalvi, kurš klusi raudāja, noliecies pār mirušo.

Kapteinis stingi skatījās uz nelaiķa smaidošo seju, kas it kā vēl arvien bija norūpējies, lai, pat viņsaulē būdams, tomēr laipni uzņemtu savu draugu, kuru viņš mīlēja vairāk par visiem tūlīt aiz Raula. It kā pateikdamies par šo pēdējo viesmīlības parādīšanu, d'Artanjans ar drebošu roku aizspieda Atosam acis un noskūpstīja viņu uz pieres.

Tad viņš apsēdās pie mirušā pagalvja, nejuzdams ne mazāko baiļu no nelaiķa: viņu draudzība bija ilgusi trīsdesmit piecus gadus, un visu šo laiku d'Artanjans no Atosa bija jutis tikai maigumu un patiesu labvēlību.

Kapteinis ar prieku iegrima atmiņās, kas viņu applūdināja — dažas bezrūpīgas un apburošas kā smaids nelaiķa grāfa cildenajā sejā, citas drūmas, nomācošas un aukstas kā viņa uz mūžiem slēgtās acis.

Pēkšņi viņu pilnībā pārņēma rūgtās ciešanas, kas jau visu laiku bija krājušās sirdī. D'Artanjans vairs nespēja tās apvaldīt, piecēlās kājās un piespieda sevi pamest istabu, kurā bija sastapis mirušo, kam nesa vēsti par Portosa nāvi. Viņa sirdi plosošās raudas atbalsoja kalpi, kuri, šķiet, bija gaidījuši ilgi aizturēto sāpju izpausmi un tagad atbildēja uz tām ar asarām un žēlabām, bet suņi — ar gaudošanu.

Tikai Grimo vēl arvien stāvēja kā mēms. Pat bezgalīgajā izmisumā viņš baidījās ar savu balsi iztraucēt kunga dusu, tāpat kā to nekad nedarīja viņa dzīves laikā. Turklāt Atoss bija savu kalpu pieradinājis iztikt bez vārdiem.

Rītausmā d'Artanjans, kurš visu nakti bija soļiem mērojis apakšstāva zāli, kodīdams dūrēs sažņaugtās rokas, lai apspiestu nopūtas, vēlreiz uzkāpa augšā Atosa guļamistabā, pagaidīja, kamēr Grimo pagriež galvu uz viņa pusi un pamāja, lai tas seko. Uzticamais kalps paklausīja klusi kā ēna. Sasniedzis priekštelpu, viņš saņēma sirmgalvja roku un sacīja:

— Grimo, es redzēju, kā nomira tēvs; tagad pastāsti par dēla nāvi.

Grimo izvilka no azotes biezu aploksni, uz kuras bija Atosa vārds. Pazinis hercoga de Bofora rokrakstu, kapteinis salauza zīmogu un, staigādams no viena gala uz otru pa ēnaino veco liepu aleju, kur vēl varēja saskatīt nelaiķa grāfa soļu atstātās pēdas, austošās dienas pirmajā zilganajā gaismā iegrima vēstules lasīšanā, kas bija aploksnē.

XL

Sīkāki paskaidrojumi

Hercogs de Bofors vērsās pie Atosa. Dzīvajam domāto vēstuli nogādāja mirušajam.

Hercoga plašajā rokrakstā, kas bija kā nevīžīgam skolniekam, bija rakstīts:

„Manu dārgu grāf!

Mūsu lielo prieku aptumšo tikpat liela nelaime. Karalis zaudējis vienu no drosmīgākajiem kareivjiem, es esmu zaudējis draugu, un jūs esat zaudējis de Braželona kungu.

Tā bija slavas pilna nāve, un man pat nepietiek spēku to apraudāt, kā gribētos.

Ļaujiet man izteikt jums līdzjūtību, dārgo grāf. Liktenis mums sūta pārbaudījumus atbilstoši mūsu dvēseles spēkam. Tas ir liels pārbaudījums, bet ne lielāks kā Jūsu vīrišķība.

Jūsu draugs hercogs de Bofors"

Vēstulei bija pievienots arī sīkāks apraksts, ko rakstīja viens no hercoga sekretāriem. Tas bija aizkustinošs un patiess vēstījums par drūmo notikumu, kas aprāva divas dzīvības.

Kaujās norūdītais d'Artanjans, kura sirds nemaz nebija īpaši jūtelīga, tagad nespēja apvaldīt trīsas, ieraudzījis sava mīluļa, vēl vairāk — dēla Raula vārdu, kurš tagad tāpat kā viņa tēvs bija kļuvis par bez- miesīgu ēnu.

Hercoga sekretārs rakstīja:

„No rīta monsenjors hercogs nolēma uzbrukt. Normandiešu un pi- kardiešu pulki ieņēma kaujas pozīciju starp pelēkajām klintīm pie kalna, kur uzcelti Džidželli nocietinājumi.

Iedārdējās lielgabali, un kauja sākās; drosmīgie pulki virzījās uz priekšu; tur bija pīķneši, izstiepuši savus pīķus, un karavīri ar savām musketēm.

Hercogs uzmanīgi vēroja karaspēka pārvietošanos, gatavs viņus atbalstīt ar spēcīgu rezervi. Blakus hercogam stāvēja vecākie kapteiņi un adjutanti. Vikonts de Braželons saņēma pavēli neatstāt viņa gaišību.

Pretinieka lielgabali sākumā šāva bez tēmēšanas, bet pēc tam sāka šaut precīzāk, un lielgabalu lodes nogalināja vairākus no tiem, kas atradās ap hercogu. Pulki, kas kolonnās gāja uzbrukumā, arī cieta zaudējumus. Mūsējie apjuka, jo artilērija nepietiekoši atbalstīja uzbrukumu ar savu uguni.

Baterijas šāva vāji un neprecīzi, jo vēl iepriekšējā dienā pozīcija nebija labi izvēlēta. Bija jāšauj no lejas uz augšu, un tas samazināja attālumu un traucēja precīzi notēmēt.

Saprazdams, ka artilērijas pozīcija nav veiksmīga, monsenjors pavēlēja reidā stāvošajiem kuģiem sākt metodisku cietokšņa apšaudi.

De Braželona kungs pieteicās ai/vest šo pavēli, bet monsenjors viņam neļāva to darīt. Monsenjoram bija taisnība, jo viņš mīlēja šo jauno senjoru un centās pasargāt viņu; tālākie notikumi parādīja, ka viņa piesardzība bija pamatota; seržants, kas saņēma no hercoga uzdevumu, ko atteica de Braželona kungam, tika nošauts ar divām ienaidnieka lodēm, tiklīdz bija sasniedzis jūras krastu.

Seržants nokrita smiltīs, slacīdams tās savām asinīm.

To redzēdams, de Braželona kungs ar smaidu atbildēja hercogam, kas viņu uzrunāja:

—   Redziet nu, manu mīļo vikont, es izglābu jūsu dzīvību. Vēlāk pastāstīsiet grāfam, ka viņš var man pateikties par dēla dzīvību.

Vikonta smaids bija skumjš:

—   Jums taisnība, monsenjor, ja nebūtu jūsu labvēlības, mani nogalinātu, es kristu nabaga seržanta vietā un būtu ieguvis mūžīgu mieru.

De Braželona kunga izskats, to sakot, lika hercogam atbildēt asi:

—   Ak Dievs, varētu domāt, ka jums, jauno cilvēk, skauž, bet es zvēru pie Indriķa IV dvēseles, ka solīju jūsu tēvam atvest jūs atpakaļ sveiku un veselu, un ar Dieva palīgu es savu solījumu izpildīšu.

De Braželona kungs nosarka:

—   Piedodiet man, lūdzu, monsenjor; mani vienmēr vilinājis risks, un turklāt ir patīkami iegūt komandiera atzinību, it īpaši, ja šis komandieris ir hercogs de Bofors.

Hercogs mazliet atmaiga un, pagriezies pret saviem virsniekiem, sāka dot pavēles.

Pa to laiku flotes komandieris d'Estrē, kas bija novērojis seržanta mēģinājumu tuvoties kuģiem, saprata, ka jāsāk šaut un, negaidot pavēli, atklāja uguni pa ienaidnieka cietoksni.

Arābi, kuri cieta no kuģa lielgabalu šāvieniem un akmeņiem, kas bira no sadragātajām nocietinājumu sienām, raidīja niknus kliedzienus. Pieplakuši segliem, viņu jātnieki auļoja lejup pa kalnu un ar visiem spēkiem uzbruka mūsu kājniekiem, bet tie ar saviem pīķiem atvairīja neganto uzbrukumu. Bataljona stingrā pretošanās atmeta arābus atpakaļ, toties viņi nikni metās uzbrukumā štābam, kas tobrīd bija palicis gandrīz bez apsardzes.

Draudēja lielas briesmas: hercogs izvilka zobenu, un viņa sekretāri, tāpat kā visi pārējie, sekoja komandiera piemēram; hercoga svītas virsnieki uzsāka ciņu ar trakajiem arābiem. Te nu de Braželona kungam izdevās piepildīt to, ko viņš vēlējās jau no kaujas sākuma. Viņš cīnījās blakus hercogam drosmīgi kā senais romietis un ar savu īso zobenu nodūra trīs arābus.

Tomēr bija manāms, ka viņa drosme nenāk no vēlmes uzvarēt ienaidnieku, kas ir dabiska katram kareivim. Nē, viņa drosme bija pārmērīga, pārspīlēta, gandrīz piespiesta: viņš it kā centās apreibināties kaujā un vispārējā asinsizliešanā. Viņš galīgi zaudēja pašsavaldīšanos, un hercogs lika viņam apstāties.

Vikontam vajadzēja dzirdēt hercogu de Boforu, jo mēs, atrazdamies turpat blakus viņam, skaidri saklausījām viņa gaišības vārdus. Vikonts tomēr neapstājās un turpināja auļot ienaidnieka nocietinājumu virzienā. Tā kā de Braželona kungs bija augstākā mērā disciplinēts virsnieks, visus štāba virsniekus pārsteidza šī nepakļaušanās monsen- joram, un de Bofora kungs vēl uzstājīgāk iesaucās:

—   Apstājieties, Braželon! Kur jūs jājat? Apstājieties! Es jums pavēlu!

Arī mēs pastiepām rokas tāpat kā hercogs. Mēs gaidījām, ka jātnieks pagriezīs zirgu atpakaļ, bet de Braželona kungs aizvien vairāk tuvojās nocietinājumiem.

—    Braželon, apstājieties! — hercogs vēlreiz pilnā balsī iekliedzās. — Apstājieties, pavēlu jums jūsu tēva vārdā!

Izdzirdis šos vārdus, de Braželona kungs atskatījās, viņa seja pauda ciešanas, bet viņš turpināja auļot uz priekšu; mēs sākām domāt, ka viņa zirgs vairs neklausa jātniekam. Nopratis, ka vikonts netiek galā ar zirgu, monsenjors iesaucās:

—    Musketieri, šaujiet! Nogaliniet viņa zirgu! Simt pistoļu tam, kurš trāpīs zirgam!

Bet kā trāpīt zirgam, lai jātnieks paliktu neskarts? Neviens neuzdrošinājās šaut. Beidzot viens tomēr atradās: no karavīru rindas iznāca vislabākais pikardiešu pulka šāvējs, ko sauca Kucerns. Viņš notēmēja uz dzīvnieku, izšāva un acīmredzot trāpīja, jo zirga baltās krēpes sārtoja asinis. Taču tā vietā, lai nokristu, sasodītais zirgs sāka auļot vēl ātrāk.

Vikonts jau atradās pistoles šāviena attālumā no nocietinājumiem; nodārdēja zalve, un viņš pazuda dūmu un uguns mākonī. Kad dūmi izklīda, mēs redzējām, ka zirgs ir nogalināts, bet jātnieks dzīvs.

Arābi piedāvāja vikontam padoties gūstā, bet viņš noraidoši papurināja galvu un turpināja neatlaidīgi tuvoties nocietinājumiem, ar to pakļaudams sevi dzīvības briesmām. Visa armija tomēr bija vienisprātis ar viņu — nebēgt no briesmām un neslēpties, ja jau nelaimīgā kārtā atrāvies no savējiem. Viņš paspēra vēl dažus soļus, un abi mūsu pulki sajūsmā aplaudēja viņam.

Tad nocietinājumus satricināja otra zalve, un vikonts de Braželons atkal pazuda dūmu un uguns virpulī, bet, kad tie izklīda šoreiz, visi ieraudzīja, ka jauneklis vairs nestāv kājās. Viņš gulēja viršos pakalna virsotnē, tā ka viņa kājas atradās augstāk par galvu. Arābi sāka nākt ārā no saviem nocietinājumiem, lai pēc neticīgo paražas nocirstu viņam galvu vai aiznestu ķermeni sev līdz.

Hercogs de Bofors visu laiku neatraudamies vēroja mūsu acu priekšā notiekošo, un skumjā aina lika viņam smagi nopūsties. Ieraudzījis arābus, kas slēpās aiz vaska kokiem kā balti spoki, viņš sāka kliegt:

— Mani grenadieri un pīķneši, vai patiešām jūs ļausiet viņiem apgānīt šī cēlā karavīra ķermeni?

Tad, zobenu vicinādams, viņš pats sāka auļot pretī ienaidniekam. Pulki ar nikniem kliedzieniem viņam sekoja; draudīgie kliedzieni neatpalika no arābu šaušalīgās gaudošanas. Ap nokritušo de Braželona kungu izraisījās nikna cīņa. Tā bija tik karsta, ka simt sešdesmit arābu tika noguldīti blakus piecdesmit mūsu karotājiem.

Normandiešu pulka leitnants uzvēla vikonta ķermeni sev plecos un atnesa uz mūsu pozīcijām.

Pa to laiku uzbrukums guva aizvien lielākus panākumus: pulki aizrāva sev līdz rezerves, un pretinieka nocietinājumi tika ieņemti. Ap trijiem arābu uguns apslāpa, turpinājās vienīgi tuvcīņa. Piecos mēs bijām uzvarējuši; pretinieks pameta savas pozīcijas, un hercogs pavēlēja kalna virsotnē pacelt balto karaļa karogu.

Tikai tad kļuva iespējams īsti parūpēties par de Braželona kungu, kurš bija guvis astoņus ievainojumus un gandrīz noasiņoja. Tomēr viņš vēl elpoja, un hercogs par to neizsakāmi priecājās un vēlējās pats būt klāt pie pirmās pārsiešanas, kad ievainoto apskatīs ķirurgi.

No tiem divi paziņoja, ka vikonts paliks dzīvs. Hercogs de Bofors apkampa viņus un apsolīja katram tūkstoš luidorus, ja viņiem izdosies izglābt vikontu.

De Braželons dzirdēja hercoga jūsmas pilnos vārdus un, vai nu tāpēc, ka bija izmisis par iespēju palikt dzīvam, vai arī ievainojumu radīto sāpju dēļ, bet viņa seja pauda īgnumu, un tas radīja aizdomas vienā no sekretāriem, it sevišķi pēc tā, kas notika vēlāk.

Trešais ķirurgs, kas apskatīja ievainoto, bija brālis Silvāns no Svētā Kozimas klostera; viņš bija visgudrākais no mūsu ķirurgiem. Brālis Silvāns tāpat kā pārējie apskatīja vikonta brūces, bet neko neteica.

De Braželona kungs vērīgi skatījās uz viņu un, likās, sekoja katrai mācītā ķirurga kustībai un pat domai.

Atbildot uz hercoga uzdotajiem jautājumiem, šis ķirurgs pateica, ka, pēc viņa domām, trīs no astoņiem ievainojumiem ir nāvīgi, bet ievainotais ir spēcīgs, viņa jaunība var uzveikt visu, un Dieva griba ir visspēcīga, tāpēc var gadīties, ka dc Braželona kungs arī izveseļojas, bet tikai tad, ja ievēros pilnīgu mieru. Saviem palīgiem brālis Silvāns stingri piekodināja:

— Tikai nepieduriet viņam ne pirkstu, citādi jūs viņu nogalināsiet.

Mēs izgājām no telts ar nelielām cerībām. Sekretāram, kuru es jau pieminēju, gan likās, ka pie hercoga laipnajiem vārdiem: „0, vikont, mēs tevi izglābsim", de Braželona kunga lūpas saviebjas tikko manāmā rūgtā smaidā.

Vakarā viens no ārsta palīgiem nolēma, ka slimnieks jau pietiekoši atpūties, un iegāja vikonta de Braželona teltī. Tūlīt pat viņš kliegdams izskrēja no turienes.

Kliedziena satraukti, mēs atskrējām pie telts; hercogs bija kopā ar mums. Ķirurga palīgs norādīja uz de Braželona kunga ķermeni, kas gulēja zemē netālu no gultas asiņu peļķē.

Acīmredzot ievainotajam bija uznākuši krampji vai arī viņš drudzī mētājies pa gultu un izkritis. Šis kritiens arī bija nāves cēlonis, kā jau brālis Silvāns bija paredzējis.

Vikontu pacēla, bet viņš jau bija miris un sastindzis. Labajā roka viņš turēja gaišu matu šķipsnu, un šī roka bija cieši piespiesta pie sirds."

Tālāk bija sīki aprakstīta ekspedīcija un pār arābiem gūtā uzvara.

D'Artanjans apstājās tai vietā, kur stāstīja par Raula nāvi.

—   Nabaga zēns, — viņš čukstēja, — nabaga nelaimīgais pašnāvnieks!

Pievērsis skatienu tai pusei, kur pilī atradās grāfa de Lafēra istaba, viņš klusi pie sevis noteica:

—   Viņi turēja viens otram doto vārdu. Es domāju, ka tagad abi ir laimīgi — droši vien viņi jau ir kopā.

D'Artanjans lēni aizsoļoja uz puķu dārza pusi.

Pagalms pildījās ar noskumušajiem kaimiņiem, kas pārrunāja divkāršo nelaimi un apsprieda gatavošanos bērēm.

XLI

Poēmas pēdējais dziedājums

Nākamajā dienā sabrauca tuvākie muižnieki un visas provinces muižniecība; brauca no visām vietām, kur vien ziņneši bija paguvuši nogādāt skumjo vēsti.

D'Artanjans sēdēja ieslēdzies un negribēja ne ar vienu runāt. Šīs divas smagās nāves pēc Portosa bojā ejas uzvēla kapteiņa dvēselei milzu smagumu, kaut arī līdz šim viņš nezināja, kas ir nogurums. Tikai Grimo vienu vienīgu reizi tika ielaists istabā, citus mājas sulaiņus un kalpus viņš neievēroja.

Pēc mājā valdošās kņadas un staigāšanas šurpu turpu d'Artanjans nojauta, ka notiek gatavošanās grāfa bērēm. Viņš uzrakstīja karalim lūgumu pagarināt atvaļinājumu.

Kā jau mēs teicām, Grimo ienāca pie d'Artanjana, ar domīgu izskatu apsēdās uz soliņa pie durvīm, tad piecēlās un pamāja musketierim, lai tas seko. Kapteinis klusuciešot paklausīja. Grimo nokāpa lejā uz grāfa istabu, norādīja d'Artanjanam ar pirkstu uz tukšo gultu un izteiksmīgi pacēla acis pret debesīm.

— Jā, — d'Artanjans piekrita, — jā, Grimo, viņš ir kopā ar dēlu, ko tik ļoti mīlēja.

Grimo izgāja no guļamistabas un iegāja viesistabā, kur pēc provinces paražas pieklājās nolikt mirušo, pirms viņš uz mūžiem tiks guldīts zemē.

D'Artanjans jutās satriekts, kad viesistabā ieraudzīja divus zārkus ar noņemtiem vākiem; paklausīdams Grimo mēmajam uzaicinājumam, viņš piegāja tuvāk un vienā ieraudzīja Atosu, vēl joprojām skaistu pat nāves skavās, bet otrā — Raulu ar aizvērtām acīm, perlamutra bāliem vaigiem kā Vergīlija Pallādai un smaidu zilganajās lūpās.

Kapteinis nodrebēja, ieraudzījis tēvu un dēlu, abas šīs aizlidojušās dvēseles, kas uz zemes bija pametušas divus stingus ķermeņus.

—  Rauls ir šeit! — kapteinis čukstēja. — Ak, Grimo, un tu man neko neteici!

Grimo pašūpoja galvu un neko nesacīja, bet tad paņēma d'Artanjanu aiz rokas, pieveda pie zārka un, pacēlis smalko līķautu, parādīja tumšās brūces, pa kurām bija aizlidojusi šī jaunā dvēsele.

Kapteinis novērsās, zinādams, ka ir veltīgi uzdot jautājumus Grimo, kas uz tiem tik un tā neatbildēs. Viņš atcerējās, ka hercoga de Bofora sekretārs bija vēl kaut ko rakstījis savā vēstulē, ko viņam pietrūka drosmes izlasīt līdz galam. Viņš atkal pievērsās vēstulei par kauju, kas bija paņēmusi Raula dzīvību, un atrada sekojošas rindas, ar kurām beidzās vēstule:

„Hercogs lika vikonta ķermeni iebalzamēt, kā tas pieņemts arābiem, kas izteikuši vēlēšanos, lai viņus apglabā tālajā dzimtenē. Hercogs pavēlēja sagatavot arī paliktņus, lai kalps, kurš bija izaudzinājis jauno vikontu, varētu aizvest viņa mirstīgās atliekas grāfam de La- fēram."

„Tātad es, kas jau esmu vecs un vairs neko neesmu dzīvei vērts, iešu aiz tava zārka, dārgo zēn, un kaisīšu smiltis pār tavu skaidro pieri, ko skūpstīju tikai divus mēnešus pirms šīs skumjās dienas, — d'Artanjans domāja. — Tāda ir Dieva griba. Tāda bija ari tava paša griba. Tāpēc man nav tiesības tevi apraudāt, jo tu pats izvēlējies nāvi, un pēc tās tu ilgojies vairāk kā pēc dzīves."

Beidzot sita stunda, kad tēva un dēla sastingušās miesas vajadzēja nodot zemei.

Bija sapulcējušies tik daudzi karavīri un vienkāršā tauta, ka viss ceļš no pilsētas līdz izraudzītajai apbedīšanas vietai — kapelai klajā laukā — bija pils ar jātniekiem un kājāmgājējiem sēru drēbēs.

Atoss par savu pēdējo atdusas vietu bija izvēlējies šo kapelu, kuru bija uzcēlis uz savu īpašumu robežas. Viņš bija pavēlējis, lai akmeņus tai atved no 1550. gada viduslaiku pils Berī, kur bija aizritējuši viņa agrīnās jaunības gadi.

Tādā veidā pārnestā un pārbūvētā kapela bija apaugusi ar papeļu un vīģu birzi. Katru svētdienu garīdznieks no tuvējā ciemata tur noturēja mesu, un Atoss viņam par to maksāja divsimt livru gadā. Tā viņa vasaļi, apmēram četrdesmit cilvēku, tāpat kā strādnieki un fermeri ar ģimenēm, ieradās te noklausīties dievkalpojumu un viņiem tādēļ nevajadzēja doties uz pilsētu.

Aiz kapelas bija biezi saaudzis divkāršs riekstu koku, vilkābeļu un irbenāju dzīvžogs, kam apkārt bija dziļš grāvis, bet iekšpusē atradās neliels neapstrādātas zemes gabaliņš. Tas bija brīnišķīgs savā neskar- tībā, ar tik augstu zāli kā nekur; te saplūda mežonīgo heliotropu un dzelteno lefkoju smaržas, pie slaido kastaņu stumbriem urdza strautiņš, ieslēgts marmora baseinā, ap timiānu apaugušu laukumiņu lidinājās bites no visiem apkārtējiem laukiem, žubītes un citi putni dziedāja no rīta līdz vakaram, šūpodamies ziedu pilnos krūmu zaros.

Te atveda abus zārkus, ko ielenca klusējošais, uzmanīgais pūlis.

Pēc sēru dievkalpojuma un pēdējām atvadāmm visi atnākušie sāka izklīst, pa ceļam apspriezdami tēva tikumus un mierīgo nāvi, kā arī dēla daudzsološo nākotni un skumjo bojāeju tālajos Āfrikas krastos.

Pamazām viss apklusa; zem pieticīgajām velvēm nodzisa eļļas lampiņas.

Garīdznieks pēdējo reizi paklanījās altārim un vēl svaigajiem kapiem, pēc tam kopā ar savu palīgu, kas dievkalpojumā šķindināja zvaniņu, lēnām devās uz mācītājmāju.

20 -A.Dimā

Palicis viens, d'Artanjans pamanīja, ka jau iestājies vakars. Domās par mirušajiem viņš bija zaudējis laika izjūtu.

Kapteinis piecēlās no ozolkoka sola, uz kura bija sēdējis kapelā, un gribēja tāpat kā priesteris vēl pēdējo reizi atvadīties no kapa kopiņām, kas sedza viņa mirušos draugus.

Pie kopiņas ar vēl miklo zemi kāda sieviete, ceļos nometusies, lūdza Dievu.

D'Artanjans apstājās uz kapelas sliekšņa, lai viņu netraucētu, un centās saskatīt, kas ir šī uzticīgā draudzene, kura ar tādu centību un godbijību izpilda draudzības svēto pienākumu.

Nepazīstamā aizsedza seju, viņas rokas bija baltas kā alabastrs. Pēc kleitas elegantās vienkāršības varēja pateikt, ka valkātāja nav vienkārša sieviete. Mazliet tālāk nepazīstamo dāmu gaidīja ceļojuma kariete un daži kalpi zirgos.

D'Artanjans nevarēja saprast, kas viņa ir un kāpēc atrodas šeit. Sieviete turpināja tikpat dedzīgi lūgties, bieži pārlaizdama pār seju ar lakatiņu.

D'Artanjans saprata, ka viņa raud.

Viņš redzēja, ka sieviete sit sev pa krūtīm dziļā kristietes izmisumā.

Viņš dzirdēja, ka viņa vairākkārt atkārto vienu un to pašu ciešanu pilnas dvēseles kliedzienu:

—  Ak, piedod man! Piedod!

Viņa bija pilnīgi iegrimusi savās bēdās un atradās pusnemaņā, tāpēc d'Artanjans, ko aizkustināja tāda mīlestība pret viņa draugiem un šīs sievietes neremdināmās bēdas, paspēra dažus soļus līdz kapam, lai pārtrauktu drūmo nožēlu un skumjo sarunu ar mirušajiem.

Zem viņa kājām iečirkstējās smiltis, un nepazīstamā pacēla galvu; d'Artanjans ieraudzīja labi pazīstamu, asarām noplūdušu seju. Tā bija de Lavaljēras jaunkundze.

—  D'Artanjana kungs! — viņa nočukstēja.

—   Jūs! — musketieris drūmi noteica. — Jūs šeit? Kundze, es gan labprātāk būtu jūs redzējis kāzu tērpā grāfa de Lafēra pilī. Tad gan jums pašai, gan viņiem un arī man būtu mazāk jāraud.

—  Kungs! — Luīze šņukstēdama izdvesa.

—  Jūs esat tā, kas noveda kapā abus šos cilvēkus, — mirušo nepielūdzamais draugs turpināja.

—  Ak, pažēlojiet mani!

—  Lai Dievs nedod, kundze, ka es apvainotu sievieti vai liktu viņai nepelnīti raudāt; un tomēr man jāsaka — slepkavai nav vietas pie upuru kapa.

De Lavaljēra gribēja atbildēt.

—  To pašu, ko es saku jums, — viņš vēl piebilda ledainā tonī, — es teicu arī viņa majestātei karalim.

Luīze lūdzoši saņēma rokas:

—  Es zinu, ka esmu vainīga vikonta de Braželona nāvē!

—  Ā, tātad jūs to zināt?

—  Šī vēsts vakar vakarā sasniedza galmu. Pa nakti es divās stundās nobraucu četrdesmit ljē; es vēja spārniem lidoju šurp, lai satiktu grāfu un izlūgtos viņa piedošanu. Es nezināju, ka viņš arī ir miris. Es traucos šurp, lai pie Raula kapa lūgtu Dievu sūtīt man visas nelaimes, kādas vien esmu pelnījusi, visas, izņemot vienu. Tagad es zinu, ka dēla nāve nogalināja arī tēvu, un man jāvaino sevi divos noziegumos; es esmu pelnījusi divkāršu Dieva sodu.

—  Kundze, es jums atkārtošu, ko man Antibā teica de Braželona kungs, — d'Artanjans sacīja. — Jau toreiz viņš alka tikai mirt: „Ja godkāre un koķetums noveduši viņu uz slidena ceļa, es viņai ar nicinājumu piedodu. Ja viņa kritusi mīlestības dēļ, arī tad es viņai piedodu un zvēru, ka neviens nekad nespēs viņu mīlēt vairāk par mani".

—   Jūs zināt, ka mīlestības dēļ es gribēju uzupurēties, — Luīze viņu pārtrauca. — Jūs zināt, kā es cietu, jo satikāt mani apmulsušu, nelaimīgu, visu pamestu. Un tomēr es nekad vēl neesmu tā cietusi, kā šodien, jo toreiz es cerēju un vēlējos, bet tagad man vairs nav cerību: mirušais aiznesis sev līdz kapā arī visu manu prieku; es vairs nespēju mīlēt bez vainas apziņas un jūtu, ka tas, kuru es mīlu (o, tāds ir likums!) atmaksās man ar ciešanām par tām mokām, ko es liku ciest citam.

D'Artanjans neko neatbildēja, jo pārāk labi zināja, ka te viņai ir pilnīga taisnība.

—  Es jūs lūdzu, d'Artanjana kungs, nenosodiet mani. Es esmu kā zars, kas atrāvies no dzimtā stumbra; mani vairs nekas netur, un es pati nezinu, kurp mani rauj straume. Es mīlu neprātīgi, tik neprātīgi, ka runāju par savu mīlu pat pie šiem man svētajiem pīšļiem, ne- sarkstot un nenožēlojot tādus zaimus. Mīlestība ir mana reliģija. Tā kā pēc kāda laika jūs mani redzēsiet vientuļu, pamestu un aizmirstu, sodītu par visu, par ko jūs varat mani vainot, tad pažēlojiet mani, kamēr ilgst mana īslaicīgā laime, ļaujiet man to izbaudīt vēl dažas dienas, vēl dažus ātri ritošus mirkļus. Varbūt tās jau vairs nav, kamēr es par to runāju. Mans Dievs! Varbūt es jau esmu izpirkuši šo divkāršo slepkavību!

Viņa vēl turpināja runāt, bet kapteinis pēkšņi saklausīja balsis un pakavu dipoņu.

Karaļa virsnieks de Sentenjans, izpildot sava pavēlnieka rīkojumu, bija atjājis pakaļ Lavaljērai, jo karali, kā paziņoja de Sentenjans, moca nemiers un greizsirdība.

De Sentenjans nepamanīja d'Artanjanu, jo tas pa pusei stāvēja aiz kastaņa, kas meta ēnu pār abām kapu kopiņām.

Luīze pateicās sūtnim un ar rokas mājienu lūdza viņu atiet tālāk.

De Sentenjans izgāja aiz žoga.

—  Redziet, — kapteinis uzrunāja Luīzi ar rūgtumu balsī, — jūsu laime vēl turpinās.

Jaunā sieviete piecēlās kājās un svinīgi noteica:

—  Pienāks diena, kad jūs nožēlosiet savas sliktās domas par mani. Tai dienā, kungs, es lūgšu Dievu nepieminēt, cik jūs pret mani bijāt netaisns. Manas ciešanas būs tik rūgtas, ka jūs būsiet pirmais, kas mani pažēlos. D'Artanjana kungs, nepārmetiet man šo trauslo laimi; man tā dārgi maksā, un es vēl neesmu samaksājusi visu, ko tā no manis prasīs.

To teikdama, viņa atkal dziļā godbijībā nometās ceļos.

—   Piedod pēdējo reizi, piedod, mans saderinātais! Es sarāvu mūsu saites: mums abiem lemts mirt no skumjām. Tu aizgāji pirmais, bet vari nebaidīties, es tev sekošu. Redzi, es neesmu gļēva un atnācu atvadīties no tevis. Dievs mans liecinieks, ja man vajadzētu ziedot dzīvību, lai glābtu tevi, Raul, es to atdotu nešaubīdamās. Es nevaru upurēt tikai savu mīlestību. Vēlreiz piedod!

Viņa nolauza zariņu un iesprauda to zemē, tad noslaucīja asaru pilnās acis, atvadījās no d'Artanjana un aizgāja.

Kapteinis noskatījās pakaļ aizbraucošajai karietei un jātniekiem, sakrustoja rokas uz krūtīm un, smagi nopūzdamies, izteica:

—    Kad pienāks mana kārta doties tālajā ceļojumā? Kas paliek cilvēkam pēc jaunības, mīlestības, slavas, draudzības, spēka un bagātības?.. Paliek klints, zem kuras atdusas Portoss, kuram bija viss, ko es minēju; vai arī paliek sūnas, zem kurām guļ Atoss un Rauls, kuriem bez visa nosauktā piederēja vēl daudz kas cits.

Uz mirkli d'Artanjans saguma, viņa skatiens apmiglojās; musketieris iegrima dziļās pārdomās. Tad viņš atkal izslējās un teica pats sev:

—   Un tomēr pagaidām jāiet tikai uz priekšu. Kad pienāks mans laiks, Dievs man to darīs zināmu tāpat kā visiem pārējiem.

Ar pirkstu galiem viņš pieskārās zemei, jau sajuzdams vakara rasas valgumu, tad pārkrustījās un tagad jau uz mūžiem viens devās ceļā uz Parīzi.

Epilogs

Četrus gadus pēc tikko aprakstītās ainas divi jātnieki agri no rīta ieradās Bluā, lai sarīkotu medības ar vanagiem.

Karalis bija izteicis vēlēšanos pamedīt šajos pakalnos un līdzenumos, kurus pāršķeļ uz pusēm Luāra, tā ka vienā pusē paliek Menga, bet otrā Ambuāza.

Jātnieki bija karaļa medību suņu pārzinis un vanagu pārzinis, kas Ludviķa XIII laikā galmā bija visai cienīti, bet pie viņa pēcteča nedaudz atstāti novārtā.

Abi apskatīja apkārtni un, apsprieduši visus nepieciešamos gaidāmo medību sīkumus, jau atgriezās Bluā, kad pamanīja nelielas karavīru grupiņas; seržanti nostādīja viņus nelielā attālumā vienu no otra, lai nodrošinātu plānoto ielenkumu. Tie bija karaļa musketieri.

Aiz viņiem krāšņā zirgā jāja kapteinis, kuru varēja atšķirt pēc mundiera zeltītajiem izšuvumiem. Viņam bija sirmi mati un sirmot sākusi bārdiņa. Viņš izskatījās mazliet salīcis, bet zirgu vadīja veikli, vērodams, vai viss ir kārtībā.

—   D'Artanjana kungs nemaz nenoveco, — suņu medību pārzinis bilda savam kolēģim. — Viņš ir desmit gadus vecāks par mums, bet zirga mugurā izskatās vēl pavisam jauns.

—   Tā gan, — vanagu medību pārzinis atteica, — jau divdesmit gadus viņš nemainās.

Pārzinis kļūdījās: pa šiem četriem gadiem d'Artanjans bija novecojis par visiem divpadsmit. Vecuma nežēlīgie nagi bija ievilkuši svītras viņa acu kaktiņos, mati bija atkāpušies no pieres, bet agrāk melnīgsnējās, spēcīgās rokas bija kļuvušas bālas, it kā asinis dzīslās jau sāktu sastingt.

D'Artanjans piejāja klāt abiem pārziņiem un sasveicinājās ar to iecietīgo laipnību, kas atšķir augstākstāvošos no zemākajiem. Par atbildi uz savu laipnību viņš saņēma abu dziļi godbijīgo paklanīšanos.

—    Kāda veiksme, ka mēs jūs sastapām, d'Artanjana kungs! — vanagu medību pārzinis iesaucās.

—   Drīzāk to teikt vajadzētu man, jo mūsdienās karalis biežāk tramda savus musketierus, nevis putnus.

—   Jā, nav kā vecajos labajos laikos, — vanagu medību pārzinis nopūtās. — Vai atceraties, d'Artanjana kungs, kā nelaiķa karalis medīja vārnas vīnogulājos aiz Božansī… ā, velns parāvis! Toreiz jūs vēl nebijāt karaļa musketieru kapteinis.

—  Toties jūs bijāt putnu kaprālis, — d'Artanjans pajokoja. — Tomēr tas bija jauks laiks, jo jaunība vienmēr ir labākais laiks… Vai ne, suņu medību pārziņa kungs?!

—  Grāfa kungs man parāda pārāk lielu godu, — uzrunātais palocījās.

D'Artanjanu grāfa tituls nemaz nepārsteidza — pirms četriem gadiem viņš bija kļuvis par grāfu.

—   Vai jūs neesat noguris no ceļa, kapteiņa kungs? — turpināja karaļa vanagu medību pārzinis. — No šejienes līdz Pinjerolai būs ap divsimt ljē.

—   Divsimt sešdesmit līdz turienei un tikpat daudz atpakaļ, — d'Artanjans nesatricināmā mierā noteica.

—  Kā viņam klājas?

—   Kam? — musketieris noprasīja.

—  Mūsu nabaga Fukē kungam, — čukstus izteica vanagu medību pārzinis.

Otrs pārzinis drošības dēļ pajāja kādu gabaliņu nostāk.

—  Ne visai labi, — d'Artanjans atbildēja. — Nabags ir dziļi sarūgtināts un nesaprot, kā cietums var būt žēlsirdība. Viņš domā, ka parlamenta lēmums izraidīt viņu nozīmē attaisnošanu un trimda — brīvību. Viņš nevar pat iedomāties, ka parlamentā zvērējuši ar viņu izrēķināties, un jābūt pateicīgam Dievam par izglābšanos no viņu ķetnām.

— Jā, nabaga cilvēks tik tikko izvairījās no ešafota. Stāsta, ka Kolbēra kungs jau bija devis rīkojumu Bastīlijas komandantam un nāves sods jau bija paredzēts iepriekš.

—  Ko tur var darīt, — d'Artanjans dziļdomīgi noteica, varbūt lai pārtrauktu šo sarunu.

—  Galu galā Fukē kungs ir Pinjerolā kā pelnījis, — suņu medību pārzinis piebilda, atkal piejājis tuvāk. — Viņam tika parādīts gods, kad jūs pats viņu turp aizvedāt; pietika apzagt karali.

D'Artanjans uzmeta runātājam vienu no saviem iznīcinošajiem skatieniem un teica, kā noskaldīdams katru vārdu:

—   Kungs, ja man kāds teiktu, ka jūs pats esat apēdis to, kas pienākas jūsu dzinējsuņiem, es ne tikai nenoticētu, bet justu jums līdz un neļautu runāt par jums neko sliktu, pat ja jūs iesēdinātu cietumā. Lai cik godīgs jūs arī nebūtu, es varu galvot, ka jūs neesat godīgāks par nabaga Fukē.

Pēc tik asa pārmetuma viņa majestātes karaļa suņu priekšnieks nokāra degunu un pāris soļu atpalika no vanagu medību pārziņa un d'Artanjana.

—   Viņš ir apmierināts, — otrs pārzinis pieliecās tuvāk d'Artanjanam, — un var jau saprast, jo dzinējsuņi tagad ir modē; ja viņš būtu manā vietā, tad vis tā nerunātu.

D'Artanjans tikai melanholiski pasmaidīja, redzēdams, kā svarīgu politisku jautājumu izlemj tikai no personisko interešu viedokļa, kurām nav nekāda sakara ar valsts dzīvi; viņš atcerējās bijušā finansu superintendanta ilgo bezrūpīgo dzīvi, viņa izputināšanu un bēdīgo nāvi, kas sagaidīja Fukē, tāpēc, lai pabeigtu šo tēmu, uzdeva jautājumu:

—  Vai Fukē kungam patika medīt ar vanagiem?

—   O jā, pat ļoti, — karaļa vanagu medību pārzinis rūgtā nožēlā atbildēja un pavadīja savus vārdus ar nopūtu, kas noskanēja kā kapa zvans Fukē.

D'Artanjans pagaidīja, lai vienam sarunu biedram pāriet sliktais garastāvoklis, bet otram — skumjas, un tad paskubināja zirgu.

Tālumā meža ielokā parādījās mednieki; pļaviņās kā krītošas zvaigznes noplīvoja jātnieču tērpi, bet baltie zirgi kā spoki zibēja krūmu un koku starpās.

—   Vai jūsu medības vilksies ilgi? — d'Artanjans apjautājās. — Lūdzu, izlaidiet putnu ātrāk, es esmu ļoti noguris. Vai jūs šodien medīsiet gārņus vai gulbjus?

—    Abus, — vanagu medību pārzinis atteica. — Varat neuztraukties — karalis nav kaislīgs mednieks, viņš vairāk medī ne savam, bet dāmu priekam.

Vārds „dāmas" tika tā uzsvērts, ka d'Artanjans kļuva uzmanīgs.

—    Ā! — viņš noteica, izbrīnījies raudzīdamies uz savu sarunu biedru.

Suņu medību priekšnieks iztapīgi paklanījās, laikam gribēdams atgūt musketiera labvēlību.

—  Smejieties vien par mani, kungs, — d'Artanjans pasmaidīja, — es patiešām nezinu neko no jaunumiem: biju prom veselu mēnesi un tikai vakar atgriezos no ceļojuma. Es aizbraucu, atstādams galmu dziļās sērās par karalienes mātes nāvi. Karalis bija klāt pie Austrijas Annas pēdējā elpas vilciena un vairs nevēlējās izklaidēties, taču šai pasaulē viss paiet. Viņš beidzis skumt? Nu, ko! Jo labāk.

—   Viss paiet un sākas arī, — rupji iesmiedamies, viņu partrauca suņu medību pārzinis.

—   A… — d'Artanjans novilka vēlreiz, degdams nepacietībā uzzināt jaunumus, bet uzskatīdams, ka iztaujāt būtu viņa necienīgi. — Liekas, ir kaut kas, kas sākas?

Suņu medību pārzinis daudznozīmīgi piemiedza aci, bet d'Artanjans nevēlējās, lai šis cilvēks kaut ko viņam stāstītu.

—  Vai mēs drīz ieraudzīsim viņa majestāti? — viņš jautāja vanagu medību pārzinim.

—  Septiņos es likšu palaist putnus.

—  Kas karali pavada? Kā klājas princesei Henrietei? Kā jūtas karaliene?

—  Viņai ir labāk, kungs.

—  Vai tad viņa bija slima?

—   Kopš pēdējā lielākā sarūgtinājuma viņas majestāte bija nevesela.

—   Par kādu sarūgtinājumu jūs runājat? Nebaidieties no manas nekautrības. Stāstiet. Es taču neko nezinu, jo tikko ierados.

—  Stāsta, ka karaliene, kas kopš savas vīramātes nāves jūtas mazliet piemirsta, sūdzējās par to viņa majestātei un saņēma atbildi:

„Madam, vai tad es nepavadu pie jums katru nakti? Ko vēl jūs vēlaties?"

—   Nabaga sieviete! Viņa droši vien no visas sirds ienīst Lavaljēras jaunkundzi, — d'Artanjans konstatēja.

—  O nē, nepavisam ne Lavaljēras jaunkundzi!

—  Kuru tad?

Radziņa skaņas pārtrauca viņu sarunu. Tās aicināja suņus un vanagus.

Abi d'Artanjana sarunu biedri tūlīt piecirta piešus un pameta musketieri neziņā.

Tālumā parādījās karalis galma dāmu un kungu ielenkumā. Krāšņā kavalkāde stingrā kārtībā virzījās lēnos soļos pa lauku flautu un radziņu pavadībā, kas uzbudināja zirgus un suņus.

Gājiens apžilbināja ar krāsu spēli, mirdzumu, skaņu jūkli. Par šo krāšņumu mūsdienās nevar gūt pat attālu priekšstatu, ja nu vienīgi no teātra izrāžu viltus bagātības un mānīgā diženuma.

Kaut gan d'Artanjana acis bija kļuvušas vājākas, viņš tomēr pamanīja, ka kavalkādei viena aiz otras seko trīs karietes. Pirmā brauca tukšā un bija domāta karalienei. Tajā neviens nesēdēja. Neredzēdams de Lavaljēru karaļa tuvumā, d'Artanjans sāka ar skatienu meklēt Luīzi un ieraudzīja viņu otrajā karietē. Kopā ar viņu sēdēja divas kalpones, kas acīmredzot garlaikojās ne mazāk par savu kundzi.

Pa kreisi no karaļa straujā zirgā, kas tika apvaldīts ar prasmīgu roku, jāja žilbinoši skaista sieviete. Karalis viņai uzsmaidīja, un viņa tāpat atbildēja. Tiklīdz viņa kaut ko teica, visi sāka nevaldāmi smieties.

„Bez šaubām, es esmu saticis šo sievieti, — musketieris prātoja, — bet kas viņa ir?"

Viņš pievērsās savam draugam, medību vanagu pārzinim, un uzdeva šo jautājumu. Tas jau gribēja atbildēt, bet tai brīdī karalis pamanīja d'Artanjanu:

—  A, jūs esat atgriezies, grāf! Kāpēc mēs vēl neesam tikušies?

—  Tāpēc, ka jūsu majestāte jau gulēja, kad es atgriezos, un vēl nebija pamodies, kad es šorīt pārņēmu savu dežūru, — kapteinis palocījās.

—   Vēl aizvien tāds pats! — apmierinātais Ludviķis skaļi noteica. — Atpūtieties, grāf, es jums pavēlu! Šodien jūs pusdienojat kopā ar mani.

D'Artanjanam visapkārt atskanēja sajūsmināti čuksti. Katrs centās aizspiesties tuvāk viņam un pateikt musketierim kaut ko patīkamu. Pusdienot pie karaļa bija liels gods, un viņa majestāte to neizdāļāja uz visām pusēm kā Indriķis IV.

Karalis pajāja mazliet uz priekšu, bet d'Artanjanu aizkavēja vēl viena galminieku grupa, starp kuriem Kolbērs gandrīz vai staroja.

—  Esiet sveicināts, d'Artanjana kungs, — ministrs laipni un pieklājīgi uzrunāja kapteini, — ceru, ka jūsu ceļojums bija veiksmīgs?

—  Jā, kungs, — d'Artanjans atbildēja un palocījās, pieliekdamies pie sava rikšotāja krēpēm.

—   Es dzirdēju, ka karalis uzaicinājis jūs piedalīties pusdienās; tur jūs sastapsiet kādu vecu draugu.

—  Vecu draugu? — d'Artanjans pārjautāja, skumji gremdēdamies pagājības tumšajos ūdeņos, kas bija paguvuši aprīt tik daudz draugu un arī ienaidnieku.

—  Hercogu d'Alamedu, kas tikai šodien ieradies no Spānijas, — Kolbērs turpināja.

—   Hercogu d'Alamedu, — d'Artanjans rakņājās atmiņā, pūlēdamies atcerēties.

—   Tas esmu es! — izteica salīcis sirmgalvis, balts kā sniegs; viņš pavēlēja atvērt karietes durtiņas un izkāpa pretī musketierim.

—  Aramis! — galīgi pārsteigtais d'Artanjans iesaucās.

Nekustīgs un kā sastindzis viņš ļāva, lai dižciltīgā sirmgalvja rokas

viņu apskauj.

Kolbērs uzmeta skatienu abiem draugiem un klusēdams pavirzījās malā, ļaudams viņiem palikt divatā.

—   Tātad jūs, trimdinieks un dumpinieks, atkal esat Francijā? — musketieris ieteicās, paņemdams Aramisu zem rokas.

—   Pie tam kopā ar jums pusdienoju pie karaļa, — Vannas bīskaps smaidīdams noteica. — Droši vien jūs uzdodat sev jautājumu: kam vajadzīga uzticība šai pasaulē? Ļausim, lai pabrauc garām nabadzītes de Lavaljēras kariete. Paskatieties, cik viņa ir satraukta; skat, kā viņas saraudātās acis vēro karaļa dīžāšanos zirgā!

—  Kas tā tāda, kas ir kopā ar viņu?

—  De Tonē-Šarantas jaunkundze, kas kļuvusi par de Montespānas kundzi.

—  Luīze ir greizsirdīga, tātad viņu krāpj?

—  Vēl ne, d'Artanjan, bet uz to nebūs ilgi jāgaida.

Viņi sarunājās, braukdami pakaļ medniekiem, un Aramisa kučieris bija tik veikls, ka viņi sasniedza pulcēšanās vietu tieši tobrīd, kad vanags tikko bija notvēris putnu un piespiedis to pie zemes.

Karalis nokāpa no zirga, un to pašu darīja de Montespānas kundze. Viņi atradās vientuļas kapelas priekšā, ko aizsedza lieli koki, kuru lapas jau bija rudens vēju norautas. Aiz kapelas varēja saskatīt žogu ar režģotiem vārtiņiem.

Vanags bija notriecis savu medījumu aiz žoga pie pašas kapelas, un karalis vēlējās tur iekļūt, lai pēc paražas izplūktu pirmo spalvu nomedītajam putnam.

Visi sadrūzmējās ap ēku un žogu; žoga iekšpuse bija tik maza, ka tajā karaļa medību dalībnieki neietilpa.

D'Artanjans aizturēja Aramisu, kas vēlējās pamest karieti un pievienoties pārējiem.

—  Aramis, vai jūs zināt, kurp mūs atvedis liktenis?

—  Nē, — hercogs atteica.

—  Te atdusas cilvēki, kurus es kādreiz pazinu, — d'Artanjans izteica, skumjo atmiņu satraukts.

Vēl neko nenojauzdams, Aramiss pa šaurajām sānu durvīm, ko viņam atvēra d'Artanjans, ienāca kapelā.

—  Kur viņi apglabāti?

—  Te, aiz šī žoga. Redziet krustu zem jaunas cipreses? Tā iestādīta uz viņu kapa; pagaidām tur neejiet, jo tajā vietā vanags notrieca gārni un karalis dodas turp.

Aramiss apstājās un apslēpās ēnā. Neviena nepamanīti, viņi skatījās uz Lavaljēras bālo seju; visu aizmirsta, viņa bija palikusi karietē un sākumā skumji skatījās pa logu; tad padevās greizsirdībai un iegāja kapelā, kur viņas skatiens palika kā piekalts karalim, kas stāvēja aiz iežogojuma un smaidīdams pamāja de Montespānas kundzei pieiet tuvāk.

De Montespāna kundze paklausīja aicinājumam un atspiedās pret karaļa piedāvāto roku; viņa majestāte izrāva spalvu vanaga tikko noķertajam gārnim un piestiprināja to savas apburošās pavadones cepurei. Viņa smaidīdama maigi noskūpstīja roku, kas bija devusi šo dāvanu.

Karalis labpatikā pietvīka; viņš veltīja de Montespānas kundzei mīlestības un dedzīgu alku pilnu skatienu.

—  Ko jūs man dosiet pretī? — viņš jautāja.

Dāma nolauza cipreses zariņu un piedāvāja saldu cerību pārņemtajam karalim.

—  Tā ir skumja velte, — Aramiss klusi teica d'Artanjanam, — šī ciprese taču aug uz kapa.

—  Jā, un tas ir Raula de Braželona kaps, — d'Artanjans skumji atbildēja. — Rauls guļ zem šī krusta kopā ar Atosu.

Viņiem aiz muguras atskanēja vaids, un draugi ieraudzīja, ka kāda sieviete nokrīt bez samaņas. De Lavaljēras jaunkundze bija visu redzējusi un dzirdējusi.

—  Nabaga sieviete, — d'Artanjans nomurmināja un palīdzēja kalponēm, kas atsteidzās pie savas kundzes, aizvest Luīzi līdz karietei, kur viņa palika vienatnē izbaudīt savas ciešanas.

To pašu vakaru d'Artanjans sēdēja pie karaļa galda kopā ar Kolbēru un hercogu d'Alamedu.

Karalis jutās jautrs un dzīvespriecīgs. Viņš bija neparasti uzmanīgs pret karalieni un neparasti maigs pret princesi Henrieti, kura sēdēja pie viņa kreisās rokas un šovakar izskatījās ļoti skumja. Varēja likties, ka atgriezušies agrākie laiki, kad karalis savas mātes acīs meklēja atbalstu katram savam vārdam.

Favorīti šais pusdienās nepieminēja. Divas trīs reizes, vērsdamies pie Aramisa, karalis viņu uzrunāja par sūtņa kungu, un tas vēl vairāk izbrīnīja d'Artanjanu, kurš jau tāpat lauzīja galvu, kā viņa draugs, dumpinieks, var būt tik labās attiecībās ar Francijas galmu.

Celdamies no galda, karalis piedāvāja roku viņas majestātei karalienei un deva mājienu Kolbēram, kas nenolaida acis no sava pavēlnieka. Kolbērs paaicināja malā d'Artanjanu un Aramisu.

Karalis iesaistījās sarunā ar savu brāļasievu, bet princis, izklaidīgi sarunādamies ar karalieni, noraizējies reizi pa reizei uzmeta šķību skatienu sievai un brālim.

Starp Aramisu, d'Artanjanu un Kolbēru norisinājās visnevainīgākā saruna. Viņi atcerējās agrāko laiku ministrus; Kolbērs pastāstīja interesantus atgadījumus ar Mazarīni un savukārt uzklausīja stāstus par Rišeljē.

D'Artanjans nevarēja vien nobrīnīties, redzēdams, ka šai cilvēkā ar zemo pieri un biezajām uzacīm slēpjas tik daudz vesela saprāta un humora. Aramiss apbrīnoja vieglumu, ar kādu šim nopietnajam cilvēkam izdevās savos nolūkos atlikt nozīmīgāku sarunu, kuru neviens no klātesošajiem nepieminēja pat ne ar mājienu, kaut gan visi trīs sarunu biedri juta tās neizbēgamību.

Prinča neapmierinātā seja skaidri liecināja, ka viņam nemaz nepatīk karaļa un princeses saruna. Princesei bija saraudātas un apsār- tušas acis. Vai patiešām viņa sāks žēloties? Vai viņu neatturēs pat skandāls?

Karalis paveda viņu sāņus un uzrunāja tik maigi un laipni, ka viņa balss princesei atgādināja laiku, kad karalis viņu mīlēja viņas pašas dēļ:

— Māsa, kāpēc jūsu brīnišķīgās acis ir saraudātas?

—  Bet, jūsu majestāte… — viņa iebilda.

—  Princis ir greizsirdīgs, vai ne, dārgā māsa?

Viņa paskatījās uz prinča pusi, un tas saprata, ka tiek runāts par viņu.

—  Jā… — Henriete piekrita.

—  Paklausieties, — karalis turpināja, — ja jūsu draugi jūs kompromitē, tad princis tur nav vainīgs.

Šie vārdi skanēja tik maigi, ka princese, kas pēdējā laikā bija pārcietusi pārāk daudz sarūgtinājumu un nepatikšanu, tagad gandrīz sāka raudāt, sajutusi atbalstu; viņas sirds bija galīgi izmocīta ciešanās.

—   Nu, dārgā māsa, pastāstiet mums par savām bēdām; zvēru, ka jūtu jums līdzi kā brālis, bet kā karalis es darīšu galu šīm ciešanām.

Henriete pacēla pret Ludviķi savas apbrīnojamās acis un skumji noteica:

—  Mani nekompromitē draugi, jo viņi atrodas tālu vai arī slēpjas no visiem. Viņi ir nomelnoti jūsu majestātes acīs un krituši nežēlastībā, kaut gan ir uzticīgi, labi un cēlsirdīgi.

—  Jūs runājat par Gišu, kuru es izraidīju, piekāpjoties prinča lūgumam?

—  Un kurš kopš nepelnītās izraidīšanas katru dienu riskē ar savu dzīvību.

—  Nepelnītās izraidīšanas?

—  Tā ir tik ļoti nepelnīta, ka, neskatoties uz cieņu pret jūsu majestāti un sirsnīgajām jūtām… es varētu palūgt savam brālim Kārlim, uz kuru man ir neierobežota ietekme…

Karalis sarāvās.

—  Ko jūs viņam lūgtu?

—   Es lūgtu, lai viņš jums izskaidro, ka princis un viņa favorīts ševaljē de Lorēns nevar nesodīti bendēt gan manu godu, gan laimi.

—  Tā drūmā persona, ševaljē de Lorēns?

—   Viņš ir mans nāvīgākais ienaidnieks. Kamēr viņš paliks manā namā, kur princis, mans vīrs, viņam dod brīvu vaļu, es būšu visnelaimīgākā sieviete karalistē.

—   Tātad, — karalis lēni noteica, — jūs uzskatāt savu brāli Anglijas karali par labāku draugu nekā mani?

—  Jūsu rīcība to apliecina, majestāte.

—  Un jūs labāk grieztos pēc palīdzības?..

— Jā, jūsu majestāte, — princese lepni atteica, — pie savas valsts.

—  Jūs esat Indriķa IV mazmeita, mana dārgā, tāpat kā es esmu viņa mazdēls. Vai gan brālēns un vīrabrālis nevar līdzināties brālim?

—  Tādā gadījumā rīkojieties!

—  Nu ko! Noslēgsim savienību.

—  Sāciet.

—  Jūs sakāt, ka es esmu netaisnīgi izraidījis Gišu?

—  O, jā, — princese nosarka.

—  Apsolu jums, ka de Gišs atgriezīsies.

—  Lieliski.

—   Vēl jūs apgalvojāt, ka es veltīgi atļauju uzturēties jūsu namā ševaljē de Lorēnam, kurš noskaņo pret jums jūsu vīru princi?

—  Iegaumējiet, ko es jums teikšu, jūsu majestāte: pienāks laiks, kad ševaljē de Lorēns… Ja ar mani notiks kāda nelaime, tad ziniet, ka es jau iepriekš vainoju tajā ševaljē de Lorēnu… šis cilvēks ir spējīgs uz jebkuru, pat vispretīgāko noziegumu!

—   Es apsolu, ka ševaljē de Lorēns atbrīvos jūs no savas klātbūtnes.

—   Ja jau tā, tad mēs ar jums noslēgsim īstu savienību, jūsu majestāte, un es esmu gatava parakstīt līgumu… Jūs esat tajā ienesis savu daļu, tad pasakiet, kāda daļa ir jānes man?

—  Tā vietā, lai sanaidotu mani ar savu brāli Kārli, labāk pamēģiniet mūs padarīt par tādiem draugiem, kādi mēs vēl nekad neesam bijuši.

—  Tas ir viegli izdarāms.

—   O, tas nav tik viegli, kā jūs domājat; parasti apkampj viens otru un apmainās laipnībām, un tas neprasa lielus izdevumus, ja nu vienīgi kādu skūpstu vai pieņemšanu; toties politiska draudzība…

—  Ā, tātad jūs vēlaties politisku draudzību?

—  Jā, māsiņ, un tad dzīru un apskāvienu vietā draugam jāsniedz dzīvus, labi apmācītus un apbruņotus kareivjus; jādāvina kara kuģi ar lielgabaliem un pārtiku. Tad gadās arī tā, ka karaļa kase nav spējīga sniegt tāda veida draudzīgus pakalpojumus.

—   Tā gan… Anglijas karaļa lādes kopš kāda laika pārsteidz ar apbrīnojamu atbalsi.

—  Jums, dārgo māsiņ, ir tik liela ietekme uz brāli, tāpēc varbūt izdodas panākt to, ko nekad nesasniegtu parasts sūtnis.

—  Tad man vajadzētu doties uz Londonu, dārgo brāli.

—   Es jau par to domāju, — Ludviķis strauji atteica, — un nolēmu, ka ceļojums jūs mazliet izklaidētu.

—   Tomēr var gadīties, ka es ciešu neveiksmi, — princese viņu pārtrauca. — Anglijas karalim ir savi padomnieki, un tie ir ļoti bīstami.

—  Jūs gribējāt teikt, padomnieces?

—   Tieši tā. Ja jūsu majestāte vēlētos, piemēram, lūgt Kārlim II būt jūsu sabiedrotajam karā (tas ir tikai pieņēmums, es neko par to nezinu)… tad karaļa padomnieces, patlaban septiņas: Stjuartes jaunkundze, Velsas jaunkundze, Gvinas jaunkundze, mis Orčeja, Cunga jaunkundze, mis Dakša un Kestlmenas grāfiene pārliecinās karali, ka karš maksā pārāk dārgi un labāk Hcmptonkortā rīkot balles un vakariņas, nekā gādāt bruņojumu līnijkuģiem Portsmutā vai Grīnvičā.

—  Tad jau jūs gaida neveiksme?

—  O, šīs dāmas spēj izjaukt jebkuras pārrunas, ja tikai tās nenotur viņas pašas.

—  Zināt, kas man ienāca prātā?

—  Nē. Pastāstiet man.

—  Man šķiet, ja jūs labi pameklētu, tad savā apkārtnē varbūt varētu atrast kādu padomnieci, kuru varētu paņemt sev līdz pie karaļa un kuras daiļrunība pārspētu pārējo septiņu ļaunprātību.

—  Tā patiešām ir laba doma, jūsu majestāte, un es jau apsveru, kura varētu derēt šai lomai.

—   Padomājiet un gan jau atradīsiet.

—  Ceru.

—  Vajag, lai tā būtu skaista sieviete: patīkama sejiņa taču ir vairāk vērta nekā neglīta, vai ne?

—  Bez šaubām.

—  Vajag arī dzīvu, drošu un atjautīgu prātu.

—  Protams.

—   Vajadzīga dižciltība… starp citu, ne pārmērīga, bet tikai tik daudz, lai bez neveiklības sajūtas tuvotos karalim, bet nevis, lai dižciltīgā izcelsme ierobežotu un liktu turēties pa gabalu.

—  Ļoti pareizi.

—  Un… vajadzētu, lai viņa kaut nedaudz prastu runāt angliski.

—  Mans Dievs! Piemēram, tāda kā de Keruālas jaunkundze, — princese aizrautīgi ieteicās.

—  Nu re, jūs jau atradāt… jo tieši jūs to iedomājāties, māsiņ, — Ludviķis XIV nopriecājās.

—  Es aizvedīšu viņu līdz un domāju, ka viņai par to nebūs jāsūdzas.

—   Protams, nē; iesākumā es viņai piešķiru pilnvarotās kārdinātājas titulu, bet pēc tam pievienošu arī muižas.

—  Lieliski.

—  Es jau gara acīm skatu jūs ceļojuma karietē, dārgā māsa, kur visas jūsu nelaimes vairs jūs nemoka.

—   Es aizbraukšu, bet ar diviem noteikumiem. Pirmais — man jāzina, kādas pārrunas es vedu.

—  Tūlīt izstāstīšu. Jūs jau droši vien zināt, ka holandieši katru dienu lamā mani savās avīzēs. Es vairs nedomāju paciest šos republikāņus, un man nepatīk republikas.

—  Tas ir saprotams, jūsu majestāte.

—   Man nepatīk, ka šie jūras valdnieki, kā viņi paši sevi dēvē, traucē Francijai tirgoties ar Indiju un drīz vien izspiedīs mūs no visām Eiropas ostām; tāds spēks un pie tam tik tuvu man nepavisam nav pa prātam, dārgā māsa.

—  Bet viņi taču ir mūsu sabiedrotie?

—   Viņi rīkojās pārsteidzīgi, kad izkala medaļas, uz kuras Holande kā Jēzus apstādina sauli, un piedevām vēl pielika uzrakstu: „Saule, apstājies manā priekšā!" Tas nemaz neliecina par draudzību, vai ne?

—  Es domāju, ka jūs jau esat aizmirsis šo sīkumu.

—  Es nekad neko neaizmirstu, dārgā māsa. Tāpēc, ja mani īstie draugi, pie kuriem es pieskaitu arī jūsu brāli Kārli, vēlēsies man pievienoties…

21 - A.Dimā

Princese kļuva domīga.

—  Paklausieties, — Ludviķis XIV turpināja, — var sadalīt varu pār jūrām un, ja jau Anglija tādu stāvokli pacieta līdz šim, tad ar ko es esmu sliktāks par holandiešiem? Šo jautājumu ar karali Kārli apspriedīs de Keruālas jaunkundze.

—  Bet man vēl ir arī otrs noteikums.

—  Un kāds ir šis jūsu otrais noteikums?

—  Lai mans vīrs pri: cis dod savu piekrišanu.

—  Tā tiks dota.

—  Tad es braucu, mans brāli.

To izdzirdējis, Ludviķis XIV pagriezās uz to pusi, kur kaktā stāvēja Kolbērs ar Aramisu un d'Artanjanu, un deva savam ministram norunāto zīmi.

Kolbērs krasi aprāva uzsākto sarunu un vērsās pie Aramisa:

—  Sūtņa kungs, parunāsim par darīšanām.

D'Artanjans nekavējoties atstāja viņus.

Musketieris piegāja pie kamīna, kur varēja sadzirdēt visu, ko karalis gribēja pateikt brālim, kas patlaban ļoti uztraukts tuvojās.

Karaļa seja atdzīvojās. Tajā bija saskatāma nesalaužama griba, kurai Francijā vairs neviens nerunāja pretī un kuru drīz vien neapstrīdēs vairs neviens visā Eiropā.

—  Princi, — karalis uzrunāja brāli, — es esmu neapmierināts ar ševaljē de Lorēnu. Jūs esat viņa aizgādnis, tāpēc iesakiet viņam uz dažiem mēnešiem doties ceļojumā.

Šie vārdi kā sniega lavīna uzgāzās princim, kurš dievināja savu favorītu un veltīja tam visu savu maigumu.

Princis iesaucās:

—  Ar ko gan ševaljē izpelnījies jūsu majestātes dusmas?

Viņš uzmeta niknu skatienu princesei.

—   To es jums pateikšu, kad viņš aizbrauks, — karalis nesatricināmā mierā noteica. — Tad, kad arī jūsu laulātā draudzene princese aizbrauks uz Angliju.

—  Princese dosies uz Angliju! — princis galīgi pārsteigts nomurmināja.

—   Pēc nedēļas, brāli, un vēlāk es jums pateikšu, kurp dosimies mēs abi.

Karalis veltīja brālim smaidu, lai saldinātu abu negaidīto ziņu rūgtumu, tad pagriezās un aizgāja.

Pa to laiku Kolbērs sarunājās ar hercogu d'Alamedu.

— Kungs, pienācis laiks līdz galam noskaidrot attiecības starp mūsu zemēm, — Kolbērs teica Aramisam. — Es samierināju jūs ar karali, jo nespēju rīkoties citādi pret tik izcilu personu; tā kā arī jūs reizēm izrādījāt pret mani zināmu draudzību, tad tagad jums ir izdevība parādīt, ka tā bijusi patiesa. Turklāt jūs vairāk esat francūzis nekā spānietis. Atbildiet man pilnīgi atklāti: vai mēs varam cerēt uz Spānijas neitralitāti, ja kaut kas tiks uzsākts pret Holandi?

—   Mans kungs, — Aramiss atbildēja, — Spānijas ieinteresētība ir neapšaubāma. Manai zemei tradicionālā politika paredz uzkurināt Eiropā naidu pret Holandi, pret kuru Spānijai ir vecs naids, kopš tā iekaroja brīvību; tomēr Francijas karalis noslēdzis savienību ar Holandi. Turklāt mums, protams, ir zināms, ka karš ar šo zemi noritētu uz jūras, bet tur, man šķiet, Francija nav spējīga karot sekmīgi.

Kolbērs tobrīd atskatījās un pamanīja d'Artanjanu, kas meklēja sev sarunu biedru, kamēr karalis sarunājās ar princi.

Kolbērs pasauca viņu un čukstus jautāja Aramisam:

—   Vai mēs varam turpināt sarunu arī d'Artanjana kunga klātbūtnē?

—  O, protams! — Spānijas sūtnis atteica.

—   Mēs ar hercogu d'Alamedu tikko runājām, ka karš pret Holandi noritētu uz jūras.

—  Tas ir acīmredzami, — musketieris piekrita.

—  Bet ko jūs par to domājat, d'Artanjana kungs?

—  Es domāju, ka karot uz jūras mēs varēsim tikai tad, ja mums būs spēcīga armija uz sauszemes.

—  Kā jūs teicāt? — Kolbēram likās, ka viņš ir pārklausījies.

—  Kāpēc uz sauzemes? — Aramiss brīnījās.

—  Ja angļi karalim nepalīdzēs, tad viņu uz jūras sakaus; sakauts uz jūras, viņš ātri vien pazaudēs ostas, kuras sagrābs holandieši, un pēc tam visu zemi, kuru pārpludinās spānieši.

—  Bet ja nu spānieši ievēros pilnīgu neitralitāti? — Aramiss painteresējās.

—   Viņi būs neitrāli, kamēr karalis būs spēcīgāks par ienaidnieku, — d'Artanjans atteica.

Kolbēru sajūsmināja šī tālredzība, kas ņēma vērā visu ikkatrā jautājumā, pie kā vien ķērās.

Aramiss pasmaidīja. Viņš zināja, ka diplomātijā d'Artanjanam skolotāji nav vajadzīgi.

Kolbērs kā visi godkārīgi ļaudis bija pārliecināts, ka viņa izlolotās ieceres noteikti piepildīsies, tāpēc turpināja:

—  Kas jums teica, d'Artanjana kungs, ka karalim nav stipras flotes?

—  O, es neesmu pārāk sīki iedziļinājies jautājumā par karaļa floti. Neesmu nekāds jūrnieks: es, tāpāt kā visi nervozi cilvēki, ienīstu jūru. Tomēr es domāju, ka Francijā kā piejūras zemē noteikti būtu pietiekoši daudz jūrnieku, ja tikai viņiem pietiktu kuģu.

Kolbērs izvilka no kabatas nelielu, garenu burtnīciņu, kas bija sa- grafēta divās dalās. Vienā pusē bija uzrakstīti kuģu nosaukumi, otrā — katra lielgabalu un ekipāžas skaits.

—   Man ienāca prātā tas pats, kas jums, — viņš uzrunāja d'Artanjanu, — un es liku sastādīt mūsu nesen pievienoto kuģu sarakstu. Pavisam trīsdesmit pieci kuģi.

—  Trīsdesmit pieci kuģi? Neticami! — d'Artanjans iesaucās.

Kolbērs palocījās:

—   Apmēram divtūkstoš lielgabalu pieder karalim pašlaik. Trīsdesmit pieci kuģi — tās ir trīs ļoti spēcīgas eskadras, bet es gribu piecas.

—  Piecas? — Aramiss pārjautāja.

—  Līdz gada beigām tās nolaidīs ūdenī, un karalim būs piecdesmit kara līnijkuģu. Ar tādiem spēkiem var cīnīties, vai ne?

—  Būvēt kuģus ir grūti, bet tomēr iespējami, — d'Artanjans piekrita. — Toties attiecībā uz to apbruņojumu es nezinu, ko teikt. Francijā nav ne metāla lietuvju, ne arsenālu.

—  Ha! — Kolbērs jautri pasmīnēja. — Pēdējā pusotra gada laikā es esmu daudz ko uzcēlis. Vai tad jūs to nezinājāt? Vai pazīstat d'ln- frevila kungu?

—  D'Infrevilu? Nē.

—  Es atklāju šo cilvēku. Viņam ir ļoti labas spējas: viņš prot piespiest strādāt. Tas bija viņš, kurš sāka liet lielgabalus Tulonā un cirst mežus Burgundijā. Varbūt jūs tam neticēsiet, sūtņa kungs, bet man ienāca prātā vēl kāda doma.

—  O, — Aramiss palocījās, — es jums ticu visur un vienmēr.

—   Ziniet, es sāku domāt par mūsu krietno sabiedroto — holandiešu raksturu un teicu sev: viņi ir tirgoņi un karaļa draugi, tāpēc būs laimīgi pārdot viņa majestātei to, ko sagatavojuši priekš sevis. Tātad, jo vairāk pirksim… Ā, vēl jāpasaka, ka man ir Forāns… D'Artanjan, vai jūs pazīstat Forānu?

Kolbērs bija aizmirsies un nosauca kapteini vienkārši par d'Artanjanu, tāpat, kā to darīja karalis.

Kapteinis tikai pasmaidīja un atbildēja Kolbēram:

—  Nē, es viņu nepazīstu.

—  Tas ir vēl viens mans atklājums, iepirkumu speciālists. Forāns man iepirka trīssimt piecdesmit tūkstošus mārciņu lielgaballodes, divsimt piecdesmit tūkstošus mārciņu pulvera, divpadsmit kuģu kravas ar ziemeļu zemju kokiem, degļus, granātas, sveķus, naftu un vēl visu ko par septiņiem procentiem lētāk nekā tās pašas lietas maksātu pie mums Francijā.

—  Tā ir laba ideja: likt holandiešiem liet lodes, kas pēc tam atlidos atpakaļ pie viņiem.

—  Vai ne? Un pie tam ar jūtamiem zaudējumiem.

Sajūsmināts pats par savu asprātību, Kolbērs sāka skaļi un asi

smieties.

— Turklāt vēl tie paši holandieši patlaban būvē karalim sešus lielus kuģus pēc saviem labākajiem paraugiem, — ministrs turpināja. — Detušs… A, vai jūs nepazīstat ari Detuša kungu?

—  Nē, kungs, nepazīstu.

—  Detušam ir apbrīnojami precīza acs, un viņš var nekļūdīgi noteikt ūdenī nolaižamā kuģa labās un sliktās īpašības. Tā ir reti sastopama un ļoti vērtīga īpašība. Tad lūk, man šķita, ka Detušs ir cilvēks, kas kuģu būvētavā varētu nest nenovērtējamu labumu, un tagad viņš novēro sešu karaļa pasūtīto kuģu būvi Holandē. No visa teiktā izriet, ka karalim būs tīri laba flote, ja viņš sadomātu karot ar holandiešiem.

Par sauszemes karaspēka labajām īpašībām jums, d'Artanjana kungs, zināms vairāk kā jebkuram citam.

D'Artanjans un Aramiss pārmija skatienus, sajūsmināti par milzīgo darbu, ko šis cilvēks bija paveicis dažu gadu laikā.

Kolbērs to saprata un jutās dziļi aizkustināts par izrādīto atbalstu, kas viņam bija patiesi vērtīgs.

—   Ja jau mēs Francijā to nezinām, tad aiz robežām zinās vēl mazāk, — d'Artanjans piebilda.

—  Tāpēc es teicu sūtņa kungam, ka gadījumā, ja Spānija apsolītu neitralitāti, bet Anglija mums palīdzētu…

—  Ja Anglija jūs atbalstīs, tad es uzņemos atbildību par Spānijas karalistes neitralitāti, — Aramiss noteica.

—  Tādā gadījumā apstiprināsim šo līgumu ar rokas spiedienu, — Kolbērs pasteidzās ar sev raksturīgo tiešumu un vienkāršību. — Runājot par Spānijas neitralitāti, d'Artanjana kungs, mums vēl nav sava Zelta Aunādas ordeņa. Toties es nesen dzirdēju karaļa vārdus par to, ka viņam būtu ļoti patīkami redzēt uz jūsu pleca svētā Mišela ordeņa lentu.

Aramiss paklanījās.

„0! — d'Artanjans nodomāja. — Cik žēl, ka Portosa vairs nav šai pasaulē. No šī pārpilnības avota arī viņam atkristu krietni daudz dažāda veida lentīšu! Nabaga lādzīgais Portoss!"

—  D'Artanjana kungs, — Kolbērs turpināja, — lai tas paliek starp mums, bet es esmu pārliecināts, ka jums nebūtu nekas pretī vest savus musketierus uz Holandi. Vai peldēt jūs protat?

Viņš atkal jautri iesmējās.

—  Kā zutis, — d'Artanjans atteica.

—  Lieta tā, ka pāri visiem tiem kanāliem un neskaitāmajiem purviem ir drausmīgi sliktas pārejas un pat vislabākie peldētāji tur nereti noslīkst.

—   To prasa mans darbs — upurēt savu dzīvību viņa majestātei. Tā kā karā diezgan reti gadās, ka ūdens ir vairāk nekā uguns, tad es jau iepriekš jūs brīdinu, ka darīšu visu iespējamo, lai izvēlētos uguni. Es kļūstu vecs, Kolbēra kungs, un ūdens stindzina asinis manās dzīslās, turpretī uguns tās iesilda.

To teikdams, d'Artanjans ar savu apņēmību un jauneklīgo kvēli tā apbūra Kolbēru, ka tas savukārt nespēja nejūsmot par viņu. Kapteinis ievēroja, kādu iespaidu radījis. Viņš atcerējās gudrību, ka tikai tas ir labs tirgonis, kas prot pacelt cenu precēm, pēc kurām ir pieprasījums. Tāpēc viņš nolēma pieprasīt šo cenu.

—  Tad jau jūs neko neiebilstat pret Holandi? — Kolbērs iesāka.

—  Jā, — d'Artanjans piekrita. — Tomēr visā, par ko vien runā, iesaistās personiskās intereses un patmīlība. Musketieru kapteiņa alga ir diezgan liela, nav ko strīdēties, bet tomēr ņemiet vērā: tagad mums ir karaļa gvarde un viņa majestātes personīgā apsardze. Musketieru kapteinim jāvalda pār visiem, un tad viņam nāksies izlietot gadā simt tūkstošus tikai pieņemšanās un reprezentācijās…

—  Vai tad jūs vispār pieļaujat domu, ka karalis varētu tirgoties ar jums? — Kolbērs noprasīja.

—  Jūs mani acīmredzot pārpratāt, — d'Artanjans atbildēja, pārliecināts, ka naudas jautājumā jau ir uzvarējis, — es gribēju jums pateikt, ka es, vecs musketieru kapteinis, karaļa apsardzes agrākais priekšnieks, kam ir priekšrocība pat salīdzinājumā ar Francijas karalistes maršaliem, reiz kaujas laukā atklāju, ka man pēc stāvokļa ir vēl divi līdzīgi — apsardzes priekšnieks un šveiciešu pulka komandieris. To es nekādā gadījumā necietīšu. Man ir sen izveidojušies principi, un es pie tiem turos stingri.

Kolbērs saprata, kurp tēmē musketieru kapteinis. Starp citu, viņš uz to jau bija sagatavojies.

—  Es jau esmu domājis par to, ko jūs nupat teicāt, — viņš pārtrauca musketieri.

—  Par ko?

—  Mēs runājām par kanāliem un purviem, pār kuriem ceļoties pāri var noslīkt. Ja jau tur slīkst, tad tas notiek tāpēc, ka nav laivas, dēļa vai vienkārši nūjas.

—  Pat ne tik īsas nūjiņas kā maršala zizlis.

—  Neapstrīdami, — Kolbērs piekrītoši pamāja. — Es nezinu nevienu gadījumu, kad būtu noslīcis Francijas maršals.

D'Artanjans, aiz prieka nobālis, nedroši izteica:

—   Manā dzimtajā novadā bez šaubām lepotos, ja es kļūtu par Francijas maršalu; bet, lai saņemtu maršala zizli, jākomandē armija kara laikā.

—   Kungs, — Kolbērs sacīja, — šai piezīmju grāmatiņā jūs atradīsiet uzbrukuma kampaņas plānu, kuru jums jārealizē nākošo pavasari; karalis jums uztic sava karaspēka vadību.

D'Artanjans pastiepa roku pēc grāmatiņas; viņa drebošie pirksti un Kolbēra roka saskārās. Ministrs cieši paspieda viņa roku.

—  Mans kungs, — viņš teica, — mums jau sen vajadzēja novērtēt vienam otru pēc nopelniem. Es iesāku pirmais, tagad jūsu kārta.

—  Gan es jums to atmaksāšu, Kolbēra kungs, — d'Artanjans pasmaidīja. — Lūdzu pasakiet karalim, ka pirmā kauja, kurā es piedalīšos, beigsies vai nu ar uzvaru, vai ar manu nāvi.

—  Es savukārt likšu, lai šodien pat sāk izšūt karaliskās zelta lilijas, kas rotās jūsu maršala zizli, — Kolbērs paziņoja.

Nākamajā dienā Aramiss aizceļoja uz Madridi, lai runātu par Spānijas neitralitāti, un atnāca pie d'Artanjana, lai uz atvadām apskautu viņu.

—   Mīlēsim viens otru par četriem, jo tagad mēs esam palikuši vairs tikai divi, — d'Artanjans nopūtās.

—  Varbūt tu mani vairs neredzēsi, dārgo d'Artanjan, — Aramiss atbildēja. — Ja tu tikai zinātu, kā es tevi mīlēju! Tagad es esmu vecs, manas jūtas apdzisušas, es esmu miris.

—  Mans draugs, tu dzīvosi ilgāk nekā es, jo tava diplomātija liek tev dzīvot, bet mans gods lemj mani nāvei.

—   Diezgan, maršala kungs, — Aramiss pasmīnēja. — Tādi kā mēs mirst tikai tad, kad slava un dzīves prieki tiem apnikuši.

—  A, tur jau tā lieta, ka man trūkst apetītes, hercoga kungs, — d'Artanjans skumji pasmaidīja.

Viņi apskāvās un pēc divām stundām atvadījās uz mūžu.

D'Artanjana nāve

Par spīti tikumiem, kādi parasti valda politikā un morālē, visi turēja savus solījumus. Karalis ataicināja atpakaļ grāfu de Gišu un izraidīja ševaljē de Lorēnu; tas princi tā sarūgtināja, ka viņš pat saslima.

Princese Henriete aizbrauca uz Londonu un ziedoja daudz pūļu, lai pārliecinātu savu brāli Kārli II uzklausīt de Keruālas jaunkundzes padomus; tā nu savienība tika noslēgta, un angļu kuģi, kuru tilpnēs bija dažu miljonu vērts Francijas zelta balasts, izcīnīja niknas kaujas pret holandiešu floti. Kārlis II apsolīja de Keruālas jaunkundzei, ka par viņas labajiem padomiem viņš pateiksies ar kādu pieticīgu atzinības velti; viņš turēja solījumu un padarīja viņu par Portmutas hercogieni.

Kolbērs apsolīja karalim kuģus, apbruņojumu un uzvaras. Arī viņš pildīja solījumu. Pat Aramiss, uz kura solījumiem vismazāk varēja paļauties, uzrakstīja Kolbēram sekojošu vēstuli par Madrides sarunām:

„Kolbēra kungs!

Es nosūtu pie jums priesteri d'Olivu, kurš uz laiku ir Jēzus ordeņa virsmestrs un, iespējams, būs mans aizstājējs.

Priesteris jums paskaidros, ka es paturu sev tiesības vadīt visu ordeņa darbību Francijā un Spānijā, bet nevēlos paturēt ordeņa virs- mestra titulu, jo tas pārāk izgaismotu sarunas, ko man uzticējis viņa katoliskā majestāte Spānijas karalis. Es atkal pieņemšu šo titulu pēc viņa majestātes karaļa gribas, kad mani kopā ar jums uzsāktie darbi tiks novesti līdz labvēlīgam rezultātam par godu Tam Kungam un Viņa Baznīcai. Svētais tēvs d'Oliva jums izstāstīs arī par viņa majestātes piekrišanu parakstīt līgumu, kas Francijas un Holandes kara gadījumā garantē Spānijas neitralitāti. Šis līgums ir spēkā arī tad, ja Anglija aktīvas rīcības vietā apmierināsies tikai ar neitralitāti.

Attiecībā uz Portugāli, par kuru mēs runājām, varu jums apliecināt, kungs, ka tā izdarīs visu no šīs valsts atkarīgo, lai sniegtu kristīgajam karalim jebkuru iespējamo palīdzību priekšā stāvošajā karā.

Kolbēra kungs, lūdzu, jūs arī turpmāk dāvināt man savu draudzīgo labvēlību, un vēlos apliecināt savu visdziļāko padevību, tāpat kā pie viņa kristīgās majestātes kājām lieku savu bezgalīgo cieņu.

Hercogs d'AJameda"

Tā arī Aramiss bija izpildījis vairāk par solīto. Mums atliek vienīgi uzzināt, vai karalis, Kolbērs un d'Artanjans turēja savus solījumus.

Kā Kolbērs jau sacīja d'Artanjanam, pavasarī sākās karadarbība arī uz sauszemes. Armijai nevainojamā kārtībā sekoja Ludviķa XIV galms. Ludviķis jāšus, galma dāmu un kavalieru ielenkts, veda uz asiņainajām dzīrēm savas karalistes ziedu.

Tiesa gan, armijas virsnieki nedzirdēja citu mūziku kā vien holandiešu cietokšņu artilērijas dārdus, bet daudziem, kas šai karā tika pie slavas, dienesta pakāpes, bagātības vai nāves, ar to pilnīgi pietika.

D'Artanjans komandēja divpadsmit tūkstošus lielu kavalērijas un kājnieku korpusu un saņēma pavēli ieņemt vairākus cietokšņus, kas bija mezgla punkti stratēģiskajā tīklā, ko sauca par Frīslandi.

Nekad vēl armija nebija devusies karagājienā ar tik rūpīgu karavadoni. Virsnieki zināja, ka ģenerālis ir tikpat piesardzīgs un viltīgs, cik drosmīgs, un bez galējas nepieciešamības neziedos nevienu cilvēku un ne pēdu zemes. Viņam piemita senās kara paražas: dzīvot uz ienaidnieka zemes rēķina, sagādāt kareivjiem jautru dzīvi, bet ienaidniekam — bēdas un ciešanas.

D'Artanjans uzskatīja par savu goda lietu nodemonstrēt, ka ir īsts lietpratējs. Nekad vēl nebija redzētas veiksmīgāk izplānotas kaujas, labāk sagatavoti un savlaicīgi doti triecieni, prasmīgāk izmantotas aplenkto kļūdas. Mēneša laikā d'Artanjana armija ieņēma divpadsmit cietokšņus.

Viņš patlaban aplenca trīspadsmito no tiem, un cietoksnis turējās jau piecas dienas.

D'Artanjans lika izrakt tranšeju, izlikdamies nemanām, ka viņa cilvēki var arī nogurt. D'Artanjana armijā zemes racēji un strādnieki bija enerģiski, saprātīgi un centīgi, jo pret viņiem izturējās tāpat kā pret kareivjiem, prata novērtēt viņu darbu un pasargāja no briesmām. Vajadzēja redzēt, ar kādu dedzīgumu viņi raka purvaino Holandes augsni. Karavīri zobojās, ka kūdras un māla kaudzes kūst viņu acu priekšā kā sviests holandiešu mājsaimnieču pannās.

D'Artanjans nosūtīja pie karaļa ziņnesi ar vēstīm par pēdējiem panākumiem; tās vēl vairāk uzlaboja karaļa labo garastāvokli un pastiprināja viņa vēlēšanos izklaidēt dāmas. D'Artanjana uzvaras padarīja karali tik diženu, ka de Montespānas kundze tagad sauca viņu par Ludviķi Neuzvaramo.

Tādējādi de Lavaljēras jaunkundze, kura viņu sauca tikai par Ludviķi Uzvarētāju, lielā mērā zaudēja viņa majestātes labvēlību. Turklāt viņa nereti staigāja saraudātām acīm, bet neuzvaramajam nevar būt nepatīkamāka skata kā raudoša mīļākā, kad visi apkārtējie smaida. De Lavaljēras jaunkundzes zvaigzne pamazām dzisa, drūmu mākoņu un asaru apēnota.

Toties de Montespānas kundzes jautrība pieauga ar katru jaunu panākumu, un tas mierināja Ludviķi viņa nepatikšanās un likstās. Par to visu karalim bija jāpateicas d'Artanjanam un nevienam citam. Viņa majestātei labpatika atzīt ģenerāļa panākumus, un viņš uzrakstīja Kolbēram:

„Kolbēra kungs, mums jāizpilda solījums, kas manā vārdā tika dots d'Artanjana kungam; savus solījumus viņš izpilda pilnā mērā. Visu, kas nepieciešams, jūs saņemsiet savlaicīgi.

Ludviķis"

Izpildot karaļa gribu, Kolbērs aizturēja d'Artanjana atsūtīto virsnieku un iedeva viņam vēstuli, adresētu ģenerālim, un nelielu ar zeltu inkrustētu melnkoka kastīti, kas gan nebija sevišķi ietilpīga, bet acīmredzot svarīga, jo ziņnesim deva līdz piecu cilvēku apsardzi, lai palīdzētu to nogādāt galā.

Viņi nokļuva līdz d'Artanjana aplenktajam cietoksnim pirms paša saulrieta un tūlīt pat devās pie ģenerāļa.

Viņiem izstāstīja, ka vakar vakarā ienaidnieku cietokšņa komandants, būdams izcili spītīgs, izdarījis uzbrukumu, kura laikā ielenktie aizbēruši franču karaspēka izraktās ejas, nogalinājuši septiņdesmit septiņus cilvēkus un sākuši aizmūrēt caurumu cietokšņa sienā, tāpēc d'Artanjans, sašutis par tādu nekaunību, ar deviņām grenadieru rotām devies izlabot ienaidnieka nodarītos zaudējumus.

Kolbēra sūtnim bija pavēlēts sameklēt d'Artanjanu jebkurā dienas vai nakts stundā, vienalga kur viņš atrastos. Tāpēc virsnieks savas apsardzes pavadībā jāšus devās uz tranšejām.

Jātnieki ieraudzīja d'Artanjanu stāvam no visām pusēm pilnīgi atklātā vietā; viņš bija cepurē ar zelta apšuvi un mundierī, kura atloki tāpat bija izšūti ar zeltu, un rokā turēja savu garo spieķi.

Ģenerālis kodīja sirmās ūsas un laiku pa laikam ar kreiso roku nopurināja putekļus, kas nobira pār viņu, kad tuvāk krītošie lādiņi izmētāja pa gaisu zemes pikas.

Zem nāvi nesošās apšaudes, neciešamas gaudošanas un svilpšanas pavadījumā virsnieki nenogurstoši darbojās ar cērtēm un lāpstām, bet karavīri dzina ķerras ar zemi un lika fašīnas. Uzbērumi auga augstumā acīmredzami un aizsedza tranšejas.

Ap trijiem visi nodarīties bojājumi bija izlaboti. D'Artanjans kļuva laipnāks pret apkārtējiem. Viņš pavisam nomierinājās, kad pie viņa pienāca sapieru komandieris un, godbijīgi noņēmis cepuri, ziņoja, ka tranšejā atkal var izvietot karavīrus. Tiklīdz viņš beidza savu ziņojumu, lielgabala šāviņš norāva viņam kāju, un sapieris iekrita d'Artanjana rokās.

Ģenerālis pacēla savu karavīru un mierīgi un laipni, cenzdamies nomierināt ievainoto, aiznesa viņu uz tranšeju. Tas notika visas armijas acu priekšā, un karavīri sveica savu komandieri ar skaļiem aplausiem.

Kopš šī brīža pacēlums, kas valdīja d'Artanjana armijā, pārvērtās par neatturamu sajūsmas uzbrāzmojumu: divas rotas pēc pašu iniciatīvas metās uzbrukumā pretinieka priekšposteņiem un zibensātrumā iznīcināja tos. Kad pārējie karavīri, kurus ģenerālis tikai ar lielām pūlēm atturēja no uzbrukuma, ieraudzīja savus biedrus uz nocietinājumu bastioniem, viņi arī brāzās uz priekšu, un drīz sākās spēcīgs uzbrukums kontreskarpam, ko varēja uzskatīt par visa cietokšņa atslēgu.

D'Artanjans saprata, ka viņam palikusi tikai viena iespēja savaldīt savu armiju — ļaut tai ieņemt cietoksni. Viņš virzīja visus savus spēkus uz diviem izlauztajiem caurumiem mūrī, kurus ielenktie pūlējās izlabot. D'Artanjana karavīru trieciens bija drausmīgs. Tajā piedalījās astoņpadsmit rotas, un pats ģenerālis atradās pusšāviena attālumā no cietokšņa mūriem, lai atbalstītu uzbrukumu ar savām rezervēm.

Varēja skaidri dzirdēt to holandiešu kliedzienus, kurus d'Artanjana grenadieri iznīcināja nocietinājumos. Ielenktie izmisīgi pretojās; komandants aizstāvēja katru zemes pēdu savās pozīcijās.

Lai izbeigtu ienaidnieku pretošanos un piespiestu viņus pārtraukt uguni, d'Artanjans raidīja pret cietoksni vēl vienu uzbrucēju kolonu; tā izsita vārtos caurumu, un drīz vien uz nocietinājumiem, liesmu mēļu ieskauti, parādījās haotiski bēgošie ielenktie, kurus vajāja viņu pretestību salauzušie aplencēji.

Tieši tobrīd panākumu iepriecinātais ģenerālis izdzirdēja sev blakus kādu balsi:

—   Kungs, vēstis no Kolbēra kunga.

Viņš salauza zīmogu vēstulei, kas saturēja sekojošas rindas:

«D'Artanjana kungs, karalis liek man jums paziņot, ka, ņemot vērā jūsu nevainojamo dienestu un slavu, kādu jūs esat sagādājis viņa armijai, viņa majestāte ieceļ jūs par Francijas maršalu. Karalis izsaka savu sajūsmu par jūsu gūtajām uzvarām. Viņš aicina pabeigt jūsu uzsākto ielenkumu labvēlīgi jums un ar panākumiem viņa pasākumam."

D'Artanjans stāvēja ar kvēlojošu seju un mirdzošām acīm. Viņš pacēla skatienu, lai novērotu sava karaspēka kustību, kas uguns un dūmu mutuļos cīnījās uz cietokšņa sienām.

—   Kauja ir galā, pilsēta kapitulēs pēc kādām piecpadsmit minūtēm, — viņš pateica Kolbēra sūtnim un lasīja tālāk saņemto vēstuli.

„Lādīte, kuru jums iedos, ir mana personīgā dāvana. Ceru, ka jūs nedusmosieties, uzzinādams, ka pa to laiku, kamēr jūs, karavīri, aizsargājat ar savu zobenu karali, es lieku mierīgajiem amatniekiem radīt jūsu cienīgas atzinības zīmes. Paļaujos uz jūsu draudzību, maršala kungs, un lūdzu jūs ticēt manu jūtu patiesumam.

Kolbčrs"

Bez elpas no prieka d'Artanjans pamāja Kolbēra sūtnim; tas pienāca, turēdams rokās lādīti. Kad maršals jau gribēja paskatīties, kas tur ir iekšā, no nocietinājumu puses atskanēja apdullinošs sprādziens un piesaistīja d'Artanjana uzmanību.

—    Dīvaini, — viņš noteica, — dīvaini, ka es līdz šim brīdim neredzu virs mūriem balto karogu un nedzirdu padošanās signālu.

Viņš raidīja pret cietoksni vēl trīssimt karavīru ar svaigiem spēkiem, kurus veda kaujā apņēmības pilns virsnieks, kas bija saņēmis pavēli izsist cietokšņa murī vēl vienu caurumu. Tad, mazliet nomierinājies, d'Artanjans atkal pagriezās pret Kolbēra sūtni; tas vēl joprojām stāvēja viņam blakus, turēdams lādīti.

D'Artanjans jau pastiepa roku, lai to atvērtu, kad pēkšņi ienaidnieka lielgabala lode izsita lādīti no virsnieka rokām un atsitās pret d'Artanjana krūtīm, nogāzdama ģenerāli uz tuvākā zemes uzbēruma.

Maršala zizlis izkrita pāri lādītes sadragātajai malai, nokrita zemē un aizripoja pie maršala bezspēcīgās rokas.

D'Artanjans mēģināja to satvert. Apkārtējie cerēja, ka maršals vismaz nav ievainots, kaut arī lode viņu atsvieda sānis. Tomēr šī cerība nepiepildījās; atskanēja pārbiedēto virsnieku satrauktās balsis — maršals bija vienās asinīs; pamazām viņa cildeno, vīrišķīgo seju pārklāja nāves bālums.

No visām pusēm stiepās rokas, lai viņu atbalstītu, un tā viņš varēja paskatīties uz cietoksni un ieraudzīt virs tā galvenā bastiona balto karaļa karogu; ausis vairs īsti nespēja saklausīt dzīves trokšņus, bet tomēr vēl sadzirdēja tikko dzirdamu bungu rīboņu, kas vēstīja par uzvaru.

Sažņaudzis stingstošajā rokā maršala zizli, ko rotāja zelta lilijas, viņš nolaida acis, jo vairs nebija spēka raudzīties debesīs, un nokrita, murminādams dīvainus, nepazīstamus vārdus, kas pārsteigtajiem kareivjiem likās tīrā kabalistika [15] , vārdus, kuri kādreiz nozīmēja tik daudz, bet kurus tagad neviens, izņemot pašu mirēju, nesaprata:

—    Uz drīzu redzēšanos, Atos un Portos! Aramis, sveiks uz mūžiem!

No četriem drosmīgajiem vīriem, par kuriem ir šis stāsts, palikuši vienīgi pīšļi; viņu dvēseles pieņēmis Dievs.

SATURS

Vikonts de Braželons jeb pēc desmit gadiem

Sestā daļa

I Rīts 5

I Karaļa draugs 13

III                     Kā Bastīlijā izpildīja pavēles 29

IV                      Karaļa pateicība 37 V Viltus karalis 46

VI Portoss domā, ka auļo pēc hercoga titula 56

VII Pēdējā atvadīšanās 62

VIII Hercogs de Bofors 67

IX Gatavošanās ceļam 76

X Planšē sastādītais saraksts 84

XI Hercoga de Bofora sastādītais saraksts 90

XII Sudraba trauks 96

XIII                     Gūsteknis un cietumsargs 104

XIV                      Solījumi 114 XV Starp sievietēm 125

XVI                      Svētais vakarēdiens 134

XVII                        Kolbēra karietē 142 XVIII Divas gabaras 149

XIX Draudzīgi padomi 157 XX Kā karalis Ludviķis nospēlēja savu neapskaužamo lomu 163

XXI             Baltais zirgs un melnais zirgs 171

XXII            Kur vāvere krīt, bet zalktis paceļas

debesīs 179

XXIII            Belila Anmēra 189

XXIV             Aramisa paskaidrojumi 199 XXV D'Artanjana laimīgās domas un karaļa

laimīgās domas 210

XXVI Portosa senči 212

XXVII Bikarā dēls 217

XXVIII Lokmarijas ala 223

XXIX Ala 229

XXX Homēra dziesma 237

XXXI Titāna nāve 243

XXXII Epitāfija Portosam 249

XXXIII             De Ževra kunga patruļa 256

XXXIV              Karalis Ludviķis XIV 262 XXXV Fukē draugi 270

XXXVI Portosa testaments 277

XXXVII Atosa vecumdienas 282

XXXVIII Atosa vīzija 287

XXXIX Nāves eņģelis 293

XL Sīkāki paskaidrojumi 297

XL1 Poēmas pēdējais dziedājums 303

Epilogs 309

D'Artanjana nāve 322

—

[1] pēc bībeles Ādama un Ievas otro dēlu Ābelu nokāva viņa brālis Kains, apskauzdams viņu par lielāku Dieva labvēlību.

[2] mitridats vi eipators, saukts ari par Lielo — Pontijas valsts valdnieks (114-63 p.m.ē.). Baidīdamies, ka viņu nogalinās, Mitridats ilgu laiku pieradināja sevi pie dažādām indēm. Kad viņš nolēma izdarīt pašnāvību, valdnieks bija spiests pavēlēt vergam, lai tas viņu nogalina, jo, kā vēsta leģenda, indes vairs uz viņu neiedarbojās.

[3] anatēma — baznīcas lāsts un svinīga kristieša izslēgšana no baznīcas.

[4] džidželli — pilsēta Kabīlijā, Alžīrijas teritorijā.

[5] ludviķis ix Svētais — Francijas karalis (1226-1270) no Kapetingu dinastijas; 1248.g. vadīja septīto krusta karu; 1250.g. sarāceņi viņu sagūstīja un viņš tika izpirkts no gūsta par simttūkstoš sudraba markām; 1270.g. vadīja pēdējo astoto krusta karu, bet tūlīt pēc izkāpšanas Kartāgā saslima ar mēri un nomira. Pēc Ludviķa IX nāves pāvesta Bonifācija VIII bulla 1297.g. pasludināja viņu par svēto.

[6] maltas ordenis — Svētā Jaņa ordenis viduslaikos; dibināts 12 gs. Palestīnā un sākumā atradās Kiprā Rodosā, bet kopš 16. gs. Maltas salā.

[7] teofrasts (ap 372-287 p.m.e.) — grieķu filozofs, slavenā darba „Raksturi" autors.

[7] Longs — grieķu rakstnieks 3. vai 4. gs., romāna „Dafnijs un Hloja" autors.

[8] ludviķis xi — Francijas karalis (1461-1483). Centās nostiprināt karaļa varu un apvienot Franciju, nekautrēdamies izmantot visus līdzekļus. Cietsirdīgi apspieda lielākos feodāļus, kuri centās traucēt piepildīt viņa mērķus.

[9] pie šis grieķu piejūras pilsētas 1571. g. 5. X spāņu un portugāļu flote Austrijas dona Huana vadībā guva izšķirošo uzvaru pār turku floti.

[10] džovanni Luidži Fiesko, grāfs Lavaņja (1522-1547), — Dženovas patricietis, kurš 1547. g. 2. janvāra naktī vadīja sacelšanos pret Dženovas dodžu Andrea Doriju. Sākumā sazvērnieki guva panākumus, bet negaidīti Fiesko, kāpdams savā galerā, iekrita ūdenī un smagā apbruņojuma dēļ noslīka. Kardināla de Reca aprakstītā Fiesko sazvērestība izmantota daudzos literāros darbos, t.sk. arī Šillera traģēdijā.

[11] gabara — buru transportkuģis ar 1-3 mastiem. Reizēm to lietoja kā transporta kara kuģi, un tad tam uz borta bija vairāki lielgabali. Francijā par gabarām sauca nelielas jūras vai upju plakandibena kravas baržas.

[12] daidals — sengrieķu mitoloģijā mehāniķis, arhitekts un tēlnieks. Viņš uzcēla Krētas valdniekam Mīnojam slaveno labirintu, kurā pēc tam viņu pašu ieslodzīja. Daidalam un viņa dēlam Ikaram izdevās no turienes glābties, aizlidojot ar spārniem no vaska un spalvām.

[13] gordijs — leģendārs frīģijas valdnieks, kas sākumā bija vienkāršs zemkopis. Pēc iepriekšējā valdnieka nāves orākuls lika ievēlēt par valdnieku to, kuru frīģieši pirmo sastaps, braucot ar vezumu. Šis cilvēks izrādījās Gordijs. Pēc tam viņš ratus, kas viņam dāvāja varu, veltīja Zevam. Teika vēsta, ka vezums bijis sasiets ar ārkārtīgi sarežģītu mezglu. Pēc leģendas Maķedonijas Aleksandrs, nevarēdams to atraisīt, ar zobenu pārcirta mezglu.

[13] Koliņī Gaspārs de Šatijons (1519-1572) — grāfs, admirālis, no 1569. g. franču hugenotu vadonis. Viņš bija viens no pirmajiem Bērtuļa nakts upuriem un neilgi pirms tam tika ievainots katoļu organizētajā atentātā.

[13] Epizode no romana „Trīs musketieri", kur stāstīts, kā četri draugi aizsarga Senžervē bastionu.

[13] Hērakls — sengrieķu mitu varonis, dieva Zeva un mirstīgās sievietes Alkmē- nes dēls. Viņa slavenie varoņdarbi bija viena no populārākajām mītu tēmām.

Tēsējs — Atēnu valdnieka Egeja dēls, leģendārs varonis, kuru senatnē uzskatīja par vēsturisku personu. Plaši pazīstams nostāsts par viņa mīlestību pret Ariadni un par Mīnotaura nogalināšanu.

[13] Grieķi karos izmantoja degmaisījumus; tie bija izplatīti arī Rietumeiropā viduslaikos; pēc ķīmiskā sastāva tie bija līdzīgi pulverim.

[14] par pretoriāņiem sauca seno romiešu karavadoņu, vēlāk ari imperatoru personīgo apsardzi, kas imperatora Augusta laikā jau bija ievērojams spēks. Impērijas vēlākajā posmā viņi nereti atbalstīja sazvērestības, piedalīdamies gan imperatoru gāšanā, gan pacelšanā uz troņa.

[15] kabala — mistiska Bībeles interpretācija, kas balstas uz skaitļu, burtu un vārdu simboliskajām nozīmēm. Šeit — kaut kas neskaidrs un sarežģīts.

Content

Dimā (tēvs) Aleksandrs Vikonts de Braželons jeb pec desmit gadiem-6 grāmata