Vikonts de Brazhelons-1

VIKONTS DE BRAŽELONS
JEB PĒC DESMIT GADIEM Kopoti raksti piecpadsmit sējumos Pirmā grāmata Pirma daļa  1994 Izdevumu sagatavojusi SIA „IMPAKS" Tulkojusi L.Rozīte Redaktors HJubels Korektore G.Kalnina Ofseta papīrs. Formāts 60x90 1/16 Tirāža 2 000 eks. Līgumcena. Izdevējdarbības licence Nr.

PIRMĀ DALA

I

Nelielā kavalkāde, ko veidoja Tris augstmaņi un divi pāži, jādama pāri pilsētas tiltam, neatstāja sevišķu iespaidu uz garāmgājējiem, kas pastaigājās pa krastmalu 1660. gada maijā deviņos no rīta, kad saule sāka karsēt un rasa no Bluā pils lefkojām jau bija nozudusi. Gājēji viegli pieskārās pie savām cepurēm un bilda:

— Viņa augstība atgriežas no medībām.

Tas bija viss.

Kamēr zirgi pārvarēja stāvo kāpumu no upes līdz pilij, daži dīkdieņi piegāja pie pēdējā zirga, pie kura sedliem, aiz knābjiem piesieti, karājās dažādi putni.

īsti laucinieciskā atklātībā ziņkārīgie neslēpa savu nicinājumu par tik niecīgu medījumu, un, apsprieduši trūkumus, kādi piemīt medībām vecumā, atgriezās pie savām darīšanām.

Tikai viens no viņiem — labi noaudzis, jautrs puisis sārtiem vaigiem — apvaicājās, kādēļ gan viņa augstība tā vietā, lai labi pavadītu laiku, pateicoties saviem milzīgajiem ienākumiem, apmierinās ar tik nožēlojamu izklaidēšanos.

Viņam atbildēja:

— Vai tad tu nezini, ka viņa augstības parastā izklaidēšanās ir gar- laikošanās?

Jautrais puisis paraustīja plecus tā, ka šis žests skaidri apliecināja: „Tādā gadījumā es labāk esmu tirgotājs, nevis princis."

Katrs atgriezās pie sava darba.

Pa to laiku viņa augstība turpināja savu ceļu ar tik domīgu un tai pašā laikā dižmanīgu izskatu, ka skatītāji, ja tādi atrastos, būtu pārsteigti; taču Bluā iedzīvotāji nevarēja piedot hercogam, ka viņš izvēlējies viņu jautro pilsētu, lai tajā netraucēts garlaikotos. Ieraudzījuši garlaikoto princi, viņi parasti žāvādamies novērsās vai aizgāja tālāk no logiem istabas dziļumā, it kā vēlēdamies izvairīties no šīs garenās, bālās sejas, miegaino acu un gurdenās gaitas iemidzinošā iespaida. Tā nu godājamais princis varēja būt gandrīz pilnīgi drošs, ja viņš sadomātu pastaigāties, uz ielas viņš nevienu nesatiktu.

Protams, ka no Bluā iedzīvotāju puses tā bija noziedzīga nevērība: viņa augstība bija Francijas pirmais augstmanis tūlīt pēc karaļa, bet varbūt arī pirms viņa.

Patiešām, ja jau patlaban valdošajam Ludviķim XIV bija tā laime piedzimt par Ludviķa XIII dēlu, tad viņa augstībai bija tas gods būt Indriķa IV dēlam.

Tātad Bluā iedzīvotājiem vajadzēja būt lepniem par godu, ko Or- leānas hercogs * parādījis viņu pilsētai, apmezdamies senajā Bluā pilī kopā ar savu galmu.

Taču liktenis bija lēmis, ka šim augstdzimušajam princim nekad neizdevās izraisīt pūļa uzmanību vai izbrīnu. Laikam ritot, viņš pie tā pierada. Varbūt tieši tā var izskaidrot viņa vienaldzīgo un garlaikoto izskatu. Agrāk viņš bija ļoti aizņemts. Nāvessodi kādam ducim viņa labāko draugu

Žans Batists Gastons, Orleānas hercogs (1608 — 1660) — Ludviķim XIII brālis. Organizēja sazvērestības pret kardinālu Rišeljē. Pēc tam, kad viena no tām tika atklāta, viņš nodeva savus atbalstītājus — marķīzu de Šalē, Senmaru, de Tū, maršalu Mon- moransī un citus, un viņi gāja bojā uz ešafota. Par piedalīšanos Frondā (1648 — 1653), kas bija aristokrātijas sacelšanās pret galmu j un Ludviķa XIV pirmā ministra kardināla Mazarīni piekopto absolūtisma politiku, Orleānas hercogs tika izsūtīts uz Bluā.

sagādāja viņam diezgan lielu noņemšanos. Bet, kopš Mazarini bija ministrijā, sodi vairs nenotika, viņa augstībai zuda nodarbošanās, un tas iespaidoja viņa garastāvokli.

Nabaga prinča dzīve vilkās ļoti garlaicīgi. No rītiem viņš medīja Bev- ronas krastos vai Šavernī birzi, tad pārcēlās pāri Luārai un brokastoja Šamborā, neatkarīgi no tā, vai ēstgriba bija vai ne; un līdz pat nākošajām medībām Bluā iedzīvotāji neko vairs nedzirdēja par savu kungu un pavēlnieku.

Lūk, tā princis garlaikojās extra mūros;* par viņa garlaikošanos pilsētā lasītājs uzzinās, ja kopā ar mums sekos kavalkādei uz Bluā pils dižajiem vārtiem.

Viņa augstība jāja uz maza, ruda zirdziņa, sēdēdams sarkana samta sedlos. Prinča spilgti sarkanais kamzolis, ko sedza tādas pat krāsas apmetnis, saplūda ar sedliem. Tikai pateicoties šai spilgtajai krāsai, princis izcēlās savu pavadoņu vidū, jo viens no tiem bija violetā, otrs — zaļā tērpā. Kreisajā pusē jāja cilvēks violetā, staļļu pārzinis, bet labajā pusē — zaļi tērptais galvenais medību pārzinis.

Viens no pāžiem turēja rokā īsu kārti, uz kuras sēdēja divi vanagi. Otram rokā bija medību rags; nonācis kādus divdesmit soļus no pils, viņš tajā slinki iepūta.

Arī visi citi, kas bija ap garlaikoto princi, veica savus pienākumus tikpat garlaicīgi. Izdzirdējuši signālu, astoņi sargkareivji, kas bija sildījušies saulītē pils kvadrātveidīgajā pagalmā, tvēra pēc savām alebardām, un viņa augstība svinīgi iejāja pilī.

Kad hercogs iejāja pagalmā, izklīda arī puišeļi, kas bija skrējuši pakaļ kavalkādei, rādīdami viens otram beigtos putnus un apspriezdami redzēto. Iela, laukums un pagalms kļuva tukši.

Viņa augstība klusēdams nokāpa no ziiga un iegāja savās istabās, kalps palīdzēja viņam pārģērbties, un, tā kā viņas augstība vēl nebija likusi ziņot, ka brokastis ir galdā, tad viņa augstība atslīga krēslā un aizmiga tik cieši, it kā būtu vienpadsmit vakarā.

Ārpus pilsētas mūriem (lat.).

Zinādami, ka līdz vakaram viņiem vairs nekas jādara nebūs, sargkareivji atlaidās uz akmens soliem saulītē; zirgu puiši kopā ar zirgiem pazuda staļļos; šķita, ka visa pils snauž līdz ar savu saimnieku, vienīgi daži putniņi jautri čivināja krūmos.

Pēkšņi šajā snaudas pilnajā klusumā nošķindēja smieklu zvārguļi, kas lika miegā iegrimušajiem kareivjiem pavērt acis.

Smiekli atskanēja no kāda pils loga, ko spoži apspīdēja saule.

Loga priekšā atradās balkoniņš ar kaltiem metāla rotājumiem, ko greznoja puķu podi ar sarkanām neļķēm, prīmulām un pirmajām rozēm.

Šim logam piederošajā istabā bija redzams četrkantains galds, ko sedza vecs, puķains galdauts. Galda vidū stāvēja māla krūze ar garu kaklu, tajā bija īrisi un maijpuķītes. Divas meitenes sēdēja pie galda viena otrai pretī.

Meiteņu izturēšanās bija diezgan dīvaina: viņas varētu noturēt par pansionāta audzēknēm, kas aizbēgušas no klostera. Viena no viņām, atspiedusi elkoņus pret galdu, kaut ko cītīgi rakstīja uz grezna holandiešu papīra; otra ar ceļgaliem tupēja uz krēsla, un, pārliekusies pār galdu, vēroja, kā draudzene raksta. Viņas ķiķināja un jokojās, līdz iesmējās tik skaļi, ka izbiedēja putnu rotaļas krūmos un pamodināja viņa augstības gvardi no snauda.

Ja jau mēs esam ķērušies pie portretiem, tad atļausimies dot vēl divus — šajā nodaļā pēdējos.

Trokšņainā smējēja, kas tupēja ar ceļgaliem uz krēsla, bija deviņpadsmit vai divdesmit gadus veca skaistule, kam acis tā vien zibsnīja skaidri iezīmēto uzacu ielokā; viņas zobi starp koraļļu lūpiņām mirdzēja kā pērles.

Viņā bija kā pulvera lādiņš; viņa nevis kustējās, bet it kā uzsprāga.

Vēstules rakstītāja vērās savā draudzenē ar zilām acīm, tik tīrām kā šis dienas debesis.

Viņas gaišie pelnu krāsas mati, eleganti ieveidoti, vijās maigās cirtās j'.ar perlamutra krāsas vaidziņiem; smalkā rociņa, kas gulēja uz papīra, liecināja par viņas jaunību. Atskanot kārtējam draudzenes smējienam, viņa paraustīja maigos, baltos plecus, kuriem, tāpat kā rokām, vēl pietrūka apaļuma un maiguma.

— Montalē! Montalē! — viņa beidzot ieteicās maigā, patīkamā balsī. — Jūs smejaties pārāk skaļi, kā vīrietis; sargkareivju kungi sāks pievērst jums uzmanību, un tā jūs vēl varat nesadzirdēt viņas augstības zvanu.

Par Montalē nosauktā meitene pēc šī rājiena nepārtrauca smieties un trokšņot. Viņa vienīgi atteica:

— Dārgā Luīze, jūs nerunājat nopietni. Jūs zināt, ka sargkareivju kungi, kā jūs viņus nosaucāt, tagad ir aizmiguši tā, ka viņus nevarētu pamodināt pat ar lielgabala šāvienu; tāpat jums zināms, ka viņas augstības zvanu var dzirdēt pat uz Bluā tilla, tāpēc es izdzirdēšu, kad man būs jāiet pie viņas augstības uz dežūru. Jums tikai tad traucē mani smiekli, kad jūs rakstāt: jūs baidāties, ka jūsu māmiņa, de Sanremī kundze, varētu ierasties pie mums, jo tā viņa dara, kad mēs smejamies pārāk skaļi, un tad viņa mūs pārsteigtu pie šīs mil/.umlielās papīra lapas, uz kuras stundas laikā uzrakstīti tikai divi vārdi „Raula kungs". Un jums, mīļā Luīze, ir pilnīga taisnība: pēc šiem diviem vārdiem var sekot daudzi citi, tik nozīmīgi un dedzīgi, ka jūsu jaukā māmiņa ar pilnām tiesībām varēs šķilt pērkonus un zibeņus. Vai ne? Atbildiet taču!

Te Montalē sāka smieties vēl skaļāk.

Gaišmate ne pa jokam apvainojās. Viņa pārplēsa lapu, uz kuras patiešām skaistā rokrakstā bija rakstīts „Raula kungs", un, trīcošiem pirkstiem saņurcījusi papīru, izmeta to pa logu.

— Lūk, kā! — Montalē teica. — Mūsu jēriņš, mūsu balodītis ir apvainots! Nebaidieties, Luīze — de Sanremī kundze neatnāks, bet, pat ja viņā sadomātu ierasties, jūs taču zināt, cik man ir smalka dzirde. Bez tam, rakstīt vecam draugam, ko pazīsti divpadsmit gadus, ir pilnīgi attaisnojami, sevišķi vēl, ja vēstule sākas ar vārdiem „Raula kungs!"

— Labi, es viņam nerakstīšu, — Luīze nosolījās.

— Ak, kā mani soda! — smiedamās atsaucās melnacainā jokdare. — Ņemiet nu ātrāk citu papīra lapu, un tūlīt rakstīsim vēstuli tālāk... Ai! Re nu, skan zvans!.. Bet man vienalga! Hercogiene pagaidīs vai arī šodien iztiks bez savas galma dāmas!

Patiešām zvanīja. Tas nozīmēja, ka hercogiene pabeigusi savu tualeti un gaida viņa augstību, kurš parasti zem rokas veda viņu no viesistabas uz ēdamistabu.

Pēc šīs ceremonijas laulātais pāris brokastoja un atkal šķīrās līdz pusdienām, kuras pasniedza tieši divos.

Atskanot zvanam, pagalma kreisajā pusē atvērās virtuves durvis, un tajās parādījās divi kalpotāji un astoņi pavārēni. Viņi nesa paplātes ar ēdieniem, kas bija apsegti ar sudraba vākiem.

Viens no kalpotājiem, šķiet, pēc amata vecākais, klusēdams piebakstīja ar zizli sargkareivim, kas skaļi krāca uz sola. Viņš pat izrādīja tādu laipnību, ka padeva sargkareivim alebardu, kas bija pieslieta pie sienas. Vēl apdullis no miega, sargkareivis, neprasīdams nekādus paskaidrojumus, pavadīja ēdienu nesējus līdz viņa augstības ēdamistabai; pa priekšu soļoja pāžs un abi kalpotāji.

Kad ēdienus nesa garām sargkareivjiem, tie atdeva godu.

Montalē un viņas draudzene pa logu vēroja šo ceremoniju, kaut gan abas jau sen pie tās bija pieradušas. Starp citu, viņu ziņkārību izraisīja vienīgi vēlme pārliecināties, ka viņas liks mierā. Kad pavārēni, kareivji, pāži un kalpotāji bija pagājuši garām, viņas atkal piesēdās pie galda, un saule, kas uz mirkli bija apspīdējusi abas burvīgās sejiņas, tagad atkal raidīja savus starus tikai pār neļķēm, prīmulām un rozēm.

— Nu, — Montalē ieteicās, iekārtodamās kā iepriekš, — viņas augstība pabrokastos arī bez manis.

— Montalē, jūs taču sodīs! — gaišmate raizējās, rāmi apsēzdamās savā vietā.

— Sodīs? Tas nozīmē, ka mani nevedīs pastaigā. Es to vien vēlos! Ir nu gan izklaidēšanās — kratīties milzīgos ratos pa sliktu ceļu, pa kuru tik tikko var nobraukt vienu jūdzi divās stundās, pie tam katrā pagriezienā pa labi vai pa kreisi ķeroties pie durtiņām; tad atgriezties pie mājas, kur ir Marijas Mediči* logs, par ko hercogiene noteikti teiks: „Ne-

Marija Mediči (1573 — 1642) — Francijas karaliene, Indriķa IV sieva. Pēc Indriķa IV nāves Marija Mediči uzticēja pārvaldīt valsti savam favorītam, itālietim Končino Končini, kurš 1617. gadā tika nogalināts pēc Ludviķa XIII pavēles. Mariju Mediči izsūtīja uz Bluā, no kurienes viņa 1619. gadā izbēga pa pils logu.

ticami, ka karaliene Marija izbēga pa šo logu! Četrdesmit astoņu pēdu augstums! Bet viņa bija divu prinču un tris princešu māte!" Nē, Luīze, lai mani soda kaut vai katru dienu, sevišķi jau tad, kad sods dod man iespēju pavadīt laiku kopā ar jums un rakstīt tik aizraujošas vēstules.

— Montalē! Montalē! Jāpilda savi pienākumi.

— Jums viegli runāt par pienākumiem, jo jums galmā ir pilnīga brīvība. Jūs tikai baudāt visus labumus un neciešat nekādas grūtības: jūs esat hercogienes galma dāma vairāk nekā es, jo to labvēlību, ko jūt pret jūsu patēvu, viņa attiecina arī uz jums. Jūs šai drūmajā namā knābājat graudiņus tāpat kā putniņi mūsu pagalmā: brīvi elpojat, baudāt ziedu smaržu un skaistumu un neko nedarāt. Un jūs man vēl sacīsiet, ka jāpilda savi pienākumi! Pasakiet man, laiskā skaistuli!, kādi jums ir pienākumi? Varbūt rakstīt skaistajam Raulam? Bet jūs jau viņam nerakstāt, tātad arī jūs mazliet atstājat novārtā savus pienākumus...

Luīze kļuva nopietna, atspieda zodu delnā un teica:

— Pārmest man laimīgu dzīvi! Jums pietiek tam dūšas... Jums ir nākotne — jūs kalpojat galmā. Kad karalis apprecēsies, viņš aicinās viņa augstību pie sevis. Jūs ieraudzīsiet greznus svētkus, redzēsiet karali... Stāsta, ka viņš ir tik labs un jauks...

— Un vēl es redzēšu Raulu, kurš ir prinča dienestā, — Montalē viltīgi piemetināja.

— Nabaga Rauls! — Luīze nopūtās.

— Sirsniņ, laiks turpināt viņam rakstīt! Sāciet nu atkal ar vārdiem „Raula kungs", ko jūs tik skaisti bijāt uzvilkusi tai lapā, kuru saplēsāt.

Viņa pasniedza draudzenei spalvu, ar smaidu cenzdamās viņu uzmundrināt.

Tā uzrakstīja mums jau zināmos vārdus.

— Un ko tālāk? — gaišmate apvaicājās.

— Tālāk rakstiet to, par ko jūs domājat. Luīze, — atteica Montalē.

— Vai jūs esat pārliecināta, ka es par kaut ko domāju?

— Jūs domājat par kādu, un tas nozīmē to pašu, tikai vēl ļaunāk.

— Jūs esat pārliecināta, Montalē?

— Ak, Luīze, Luīze, jūsu zilās acis ir tik dziļas kā jūra, ko es pagājušo gadu redzēju Buloņā. Nē, es kļūdos, jūra ir viltīga, bet jūsu acis ir tik dzidras kā zilgme virs mūsu galvām.

— Ja jau jus tik labi lasāt manās acis, tad pasakiet, ko es domāju!

— Pirmkārt, jūs nedomājat „Raula kungs", jūs domājat „mans mīļais Rauls".

— O!

— Nesarkstiet nu par niekiem! Jūs domājat: „Mans mīļais Raul, jūs lūdzat mani rakstīt jums uz Parīzi, kur jūs aiztur pienākumi prinča galmā. Droši vien jūs ļoti garlaikojaties, ja meklējat izklaidēšanos atmiņās par provinciāli... "

Luīze pēkšņi piecēlās.

— Nekā, Montalē, — viņa smaidīdama sacīja, — es domāju pavisam ko citu. Lūk, paskatieties, ko es domāju...

Viņa apņēmīgi paņēma spalvu un ar stingru roku uzrakstīja sekojošas rindas:

„Es būtu ļoti nelaimīga, ja Jūs mani tik dedzīgi nelūgtu atcerēties Jūs. Šeit viss man atgādina mūsu draudzības pirmos gadus, kas aizskrēja tik ātri un nemanot izgaisa, bet nekad un neviens neizdzēsīs to burvību no manas sirds."

Montalē, kas vēroja spalvas straujo slīdēšanu pa papīru un tūlīt pat lasīja draudzenes uzrakstīto, sāka plaukšķināt.

— Sen jau tā vajadzēja! — viņa izsaucās. — Te ir vaļsirdība, te ir jūtas, te ir stils! Mīļā, pierādiet tiem parīziešiem, ka Bluā ir laba stila dzimtene!

— Viņš zina, ka man Bluā ir paradīze zemes virsū, — gaišmate atbildēja.

Viņa turpināja rakstit:

„Raul, Jūs apgalvojat, ka domājat par mani. Es Jums pateicos, bet nejūtos pārsteigta — es taču zinu, cik bieži mūsu sirdis pukstējušas viena otrai."

— O, — Montalē iebilda, — manu jēriņ, bīsties no vilkiem!

Luīze jau gribēja atbildēt, kad pēkšņi pie pils vārtiem atskanēja zirgu pakavu klaboņa.

— Kas tad tas? — Montalē teica, dodamās pie loga. — Patiešām skaists jātnieks.

— Ak, tas ir Rauls! — Luīze iesaucās, arī tuvodamās logam. Viņa nobālēja un lielā satraukumā noslīga uz krēsla pie nepabeigtās

vēstules.

— Tas tik ir veikls mīlētājs! — Montalē teica. — Viņš ieradies pašā laikā.

— Ejiet nost no loga... Es jūs lūdzu, ejiet nost! — Luīze nočukstēja.

— Nu jā! Viņš mani nepazīst, tādēļ ļaujiet man paskatīties, kāpēc viņš te aijājis.

Montalē bija teikusi patiesību: uz jauno jātnieku bija patīkami skatīties.

Viņam varēja dot kādus divdesmit piecus gadus. Gara auguma, slaids, viņš iznesīgi valkāja tā laika skaisto karavīra mundieri. Augsti zābaki ar atlokiem cieši apkļāva kājas; no tādiem neatteiktos arī pati Montalē, ja būtu izdomājusi ietērpties vīriešu apģērbā.

Ar smalku, bet spēcīgu roku viņš apturēja zirgu pagalma vidū, tad pacēla ar spalvām rotāto cepuri, kas meta ēnu uz viņa nopietno un tai pat laikā atklāto seju.

No zirga pakavu klaboņas sargkareivji pamodās un pielēca kājās no saviem soliņiem.

Viens no viņiem piegāja pie jaunā jātnieka, kurš pieliecās un teica viņam skaidrā, skanīgā balsī, ko varēja sadzirdēt pat pa logu istabā, kur slēpās meitenes:

— Kurjers pie viņa karaliskās augstības!..

— Virsnieka kungs! — sargkareivis sauca. — Ieradies kurjers!

Taču sargkareivis zināja, ka neviens nenāks. Vienīgais virsnieks dzīvoja pils tālākajā spārnā, dzīvoklī dārza pusē.

Tāpēc sargkareivis vēl piebilda:

— Ševaljē kungs, virsnieks pārbauda posteņus, tāpēc es ziņošu par jums pils pārzinim de Sanremī kungam.

— De Sanremī! — jātnieks nosarcis atkārtoja.

— Vai jīis viņu pazīstat?

— Pazīstu... Pasakiet viņam ātrāk, lai par mani tūlīt tiktu paziņots viņa augstībai!

— Tad jau laikam lieta ir steidzama, — kareivis noteica it kā pie sevis, bet klusībā cerēdams uz atbildi.

Jātnieks pamāja ar galvu.

— Tādā gadījumā, — sargkareivis turpināja, — es pats iešu pie pils pārziņa. Piedodiet... Vai drīkstu zināt jūsu vārdu?

— Vikonts de Braželons no viņa augstības prinča Kondē.*

Kareivis zemu paklanījās un tik strauji uzskrēja pa kāpnēm priekšistabā, it kā Rokruā uzvarētāja vārds būtu viņam devis spārnus. Vikonts de Braželons nolēca no zirga.

Viņš vēl nebija paguvis piesiet zirgu pie lieveņa dzelzs margām, kad pie viņa jau aizelsies pieskrēja Sanremī, ar vienu roku pieturēdams savu resno vēderu, bet otru airēdams pa gaisu tā, it kā tā būtu airis, kas šķeļ ūdeni.

— Vikont! Jūs esat šeit, Bluā! — viņš izsaucās. — Tas nu gan ir brīnums! Esiet sveicināts, Raula kungs, esiet sveicināts!

— Atļaujiet jums izteikt manu cieņu, Sanremī kungs.

Ludviķis de Kondē, Burbons (1621 — 1686) — princis, slavens Francijas karavadonis. Trīsdesmitgadu kara laikā franču karaspēks viņa vadībā izcīnīja vairākas uzvaras, tai skaitā uzvaru pār spāniešiem pie Rokruā (1643).

— Cik laimīga būs de Lavalas kundze... tas ir, es gribēju teikt, Sanremī kundze, kad jūs ieraudzīs! Bet iesim! Viņa augstība brokasto. Vai viņu ir vērts traucēt? Vai jums ir svarīgas darīšanas?

— Kā lai to pasaka... Varbūt, ka viņa augstībai nepatiks pat viena novilcināta minūte.

— Ja jau tā, tad pārkāpsim noteikumus. Ejam, vikont! Starp citu, viņa augstība šodien ir labā garastāvoklī... Bez tam, jūs taču esat atvedis mums jaunas ziņas?

— Ļoti svarīgas.

— Un, droši vien, labas?

— Vispatīkamākās.

— Tādā gadījumā iesim ātrāk! Cik vien iespējams ātri! — lādzīgais Sanremī iesaucās, jau ejot kārtodams savu apģērbu.

Rauls sekoja viņam, nesdams cepuri rokā un mazliet mulsdams no piešu svinīgās šķindoņas, kas atbalsojās milzīgajās zālēs.

Tiklīdz viņš bija iegājis pilī, mums jau pazīstamajā logā atkal parādījās meiteņu galviņas, un dedzīgā sačukstēšanās liecināja par viņu satraukumu. Drīz vien viņas kaut ko nolēma, jo melnmatainā galviņa pazuda, bet gaišmatainā palika logā, slēpdamās aiz ziediem un caur zariem uzmanīgi vērodama lieveni, kur vikonts iegāja pilī.

Pa to laiku ar tādu uzmanību apveltītais vikonts sekoja pils pārzinim. Pēc steidzīgo soļu dipoņas, vīnu un ēdienu aromāta, glāžu un šķīvju šķindoņas viņš saprata, ka tuvojas mērķim. Pāži, apkalpotāji un sulaiņi, kas atradās istabā blakus ēdamistabai, sagaidīja viesi ar šim novadam raksturīgo laipnību, kas jau bija kļuvusi par leģendu. Daži pazina Raulu, taču gandrīz visi zināja, ka viņš ieradies no Parīzes. Varētu vēl piebilst, ka viņa ierašanās par kādu minūti aizkavēja kārtējā ēdiena pasniegšanu.

Pāžs, kas pašlaik lēja hercoga glāzē vīnu, izdzirdēja blakus istabā piešu šķindoņu un bērnišķīgā ziņkārē pagriezās uz to pusi, nemanīdams, ka vairs nelej vīnu hercoga glāzē, bet gan uz galdauta.

Hercogiene, kas nebija tiktāl iegrimusi savās domās kā viņas laulātais draugs, pamanīja pāža izklaidīgumu.

— Kas noticis? — viņa apvaicājās.

— Kas ir? — hercogs atkārtoja. — Kas tur notiek?

Sanremī izmantoja gadījumu un pabāza galvu pa durvīm.

— Kāpēc mani traucē? — hercogs vaicāja, uzlikdams sev uz šķīvja milzīgu aļņa cepeša gabalu.

— Ieradies kurjers no Parīzes. Bet viņš var pagaidīt, kamēr brokastis...

— No Parīzes! — hercogs atkārtoja, izmezdams no rokas dakšiņu. — Jūs teicāt, kurjers no Parīzes? Bet no kā?

— No prinča, — pils pārzinis steidzās pavēstīt.

Tai laikā par princi sauca princi Kondē.

— Kurjers no prinča? — hercogs teica ar satraukumu, ko pamanīja visi klātesošie, un tas divkāršoja vispārējo ziņkārību.

Varbūt hercoga galvā pavīdēja doma, ka atgriezies laimīgais sazvērestību laiks, kad katrs durvju klaudziens viņu satrauca, katrā vēstulē bija valsts noslēpums un katrs kurjers nesa ziņas par bīstamām un samudžinātām intrigām. Iespējams, ka diženā prinča vārds vien parādījās kā spoks zem Bluā pils velvēm.

Hercogs atgrūda šķīvi.

— Vai pavēlēsiet kurjeram pagaidīt? — de Sanremī apvaicājās. Hercogienes skatiens iedvesa hercogam enerģiju, un viņš atbildēja:

— Nē, nē! Aiciniet viņu tūlīt pat! Kas viņš ir?

— Šejienes muižnieks, vikonts de Braželons.

— Ā, ļoti labi... Vediet viņu iekšā, Sanremī, vediet iekšā!

Teikdams šos vārdus savā parastajā cienīgumā, hercogs pārlaida skatienu visiem, kas atradās ēdamistabā, un tie visi — pāži un kalpotāji, nometa servjetes, nolika nažus un glāzes un nekārtīgā pūlī izgāja blakus istabā.

Kad Rauls de Braželons ienāca ēdamistabā, sekodams Sanremī, tā jau bija tukša.

Palicis viens, hercogs bija paguvis uzburt piedienīgu sejas izteiksmi.- Viņš nepagriezās, gaidīdams, kamēr pārzinis atvedīs kurjeru pie viņa. Rauls apstājās galda galā starp hercogu un hercogieni. Tad viņš zemu paklanījās viņas augstībai, izslējās un palika gaidām, lai hercogs sāktu runāt pirmais.

Hercogs, savukārt, nogaidīja, līdz aizslēgs durvis. Viņš negribēja pagriezties, lai pārliecinātos, vai tās ir aizvērtas. Tāda kustība nebūtu viņa

cienīga; tomēr viņš saspringti ieklausījās, vai slēdzene noklakšķēs, tā radot vismaz noslēpuma šķietamību.

Kad durvis bija aizslēgtas, hercogs pacēla acis uz vikontu un jautāja:

— Šķiet, ka jūs ieradāties no Parīzes?

— Tikko, jūsu augstība.

— Vai karalis ir vesels?

— Pilnīgi.

— Un karaliene?

— Viņas majestāte vēl joprojām cieš no sāpēm krūtīs. Taču pēdējo mēnesi viņai ir mazliet labāk.

— Man ziņoja, ka jūs esat ieradies pie manis no prinča. Tā, droši vien, ir kļūda!

— Nē, jūsu augstība. Princis uzdeva man nogādāt jums šo vēstuli un gaidīt atbildi.

Rauls bija nedaudz apmulsis no tik vēsas un ceremoniālas uzņem- šanas; viņa balss neapzināti kļuva klusāka, un savu sakāmo viņš pabeidza cr> gandrīz pusbalsī. Hercogs aizmirsa, ka viņš pats radījis šo noslēpumai- nību, un viņu atkal pārņēma bailes.

Viņš drūmi paņēma prinča Kondē vēstuli un atvēra tā, it kā tā būtu kāds aizdomīgs sūtījums. Lasot viņš aizgriezās, lai neviens nevarētu novērot viņa sejas izteiksmi.

Hercogiene visas šīs sava augstdzimušā laulātā drauga izdarības vēroja ar tādu pat satraukumu, kādu izjuta viņš pats.

Rauls nekustēdamies bezkaislīgi skatījās pa atvērto logu dārzā uz statujām.

— O,— pēkšņi hercogs izsaucās un starojoši pasmaidīja. — Tas tik ir patīkams pārsteigums! Tik labvēlīga vēstule no prinča! Izlasiet pati!

Galds bija tik plats, ka hercogs pats nevarēja pasniegt vēstuli hercogienei. Rauls pasteidzās to izdarīt, un tas viņam izdevās tik izveicīgi, ka hercogiene laipni pateicās viņam.

— Droši vien jūs zināt vēstules saturu? — hercogs pajautāja vikontam.

— Jā, jūsu augstība. Sākumā princis lika man nodot vēsti mutiski, bet pēc tam pārdomāja un uzrakstīja vēstuli.

— Lielisks rokraksts, — hercogiene teica, — bet es nekādi nevaru izlasīt...

— Izlasiet jūs, vikont, — hercogs noteica.

Rauls sāka lasīt.

Hercogs ar lielu uzmanību klausījās viņā. Lūk, kāds bija vēstules saturs:

„Jūsu gaišība!

Karalis dodas uz ārzemēm; Jums jau droši vien kļuvis zināms, ka drīz notiks Viņa Majestātes laulības. Karalim labpaticies uzdot man gādāt par apmešanās vietām šī ceļojuma laikā. Zinot, cik labprāt Viņa Majestāte pavadītu kādu dienu Bluā, gribētu lūgt Jums atļaut iekļaut manā maršrutā Jūsu pili. Ja nu, gadījumā, šis negaidītais lūgums sagādā neērtības Jūsu karaliskajai augstībai, tad ļoti lūdzu paziņot man par to ar vikonta de Braželona, mana kurjera, viena no maniem virsniekiem, starpniecību. Mans nospraustais maršruts ir atkarīgs no Jūsu karaliskās augstības lēmuma: ja nevarēšu braukt caur Bluā, mēs dosimies caur Vandomu vai Romorantēnu. Uzdrošinos cerēt, ka Jūsu augstība labvēlīgi uzņems manu lūgumu kā padevības apliecinājumu un vēlmi pakalpot Jums."

— Nekas nevarētu būt patīkamāk, — bilda hercogiene, kas lasīšanas laikā vairākkārt bija apmainījusies ar vīru skatieniem. — Te ieradīsies karalis! — viņa piebilda mazliet skaļāk nekā vajadzīgs, ja grib saglabāt kaut ko noslēpumā.

— De Braželona kungs, — hercogs turpināja, — nododiet pateicību princim Kondē un izsakiet manu atzinību par patīkamo pārsteigumu, ko viņš man sagādājis!

Rauls paklanījās. _

— Kad viņa majestāte ieradīsies?

— Visticamāk, ka šovakar.

— Kā tad uzzinātu manu atbildi, ja tā būtu noraidoša?

— Man pavēlēja tādā gadījumā pēc iespējas ātrāk atgriezties Božansī un nodot jūsu atbildi kurjeram, kurš to nekavējoties nogādātu princim.

— Tātad karalis ir Orleānā?

— Nē, daudz tuvāk; tagad viņa majestātei jau jābūt Megē.

— Vai viņu pavada galms?

— Jā, jūsu augstība.

— Ak! Es pavisam aizmirsu apjautāties par kardinālu!

— Viņa svētība, liekas, ir vesels.

— Vai viņa māsasmeitas ceļo kopā ar viņu?

— Nē, jūsu augstība; viņa svētība pavēlēja abām Mančīni* kundzēm doties uz Bruāžu; viņas ceļos pa Luāras kreiso krastu, bet galms — pa labo.

— Kā! Marija Mančīni arī atstās galmu? — jautāja hercogs, kura piesardzīgums nedaudz mazinājās.

— Pirmām kārtām Marija Mančīni, — Rauls atturīgi atbildēja.

Hercoga bālajā sejā pavīdēja viegls smaids, liecinādams par agrāko

samudžināto intrigu pieredzi.

— Pateicos jums, vikont de Braželon, — viņš sacīja. — Iespējams, jūs nevēlēsieties izpildīt vēl vienu manu rīkojumu — paziņot princim, ka viņa sūtnis man ļoti iepatikās; bet to es viņam pateikšu pats.

Rauls palocījās, pateikdamies par glaimojošo atsauksmi.

Hercogs deva zīmi sievai, un viņa pašķindināja zvanu. Tūdaļ ienāca Sanremī, un istabu piepildīja cilvēki.

— Kungi, — iesāka hercogs, — viņa majestāte parādījis man godu, vēlēdamies pavadīt dienu Bluā; ceru, ka karalim, manam brāļadēlam, nebūs jānožēlo manam namam parādītā žēlastība.

— Lai dzīvo karalis! — nevaldāmā sajūsmā iesaucās visi klātesošie un vispirms pats Sanremī.

Hercogs grūtsirdīgi nolieca galvu. Visu mūžu viņam bijis jāklausās, pareizāk sakot, jāpacieš šie saucieni. Viņš bija nomierinājies, jo jau sen nebija tos dzirdējis; un, lūk, jaunais karalis, dzīvs un vēl spožāks kā iepriekšējais, nostājās viņa priekšā kā rūgts izsmiekls.

Mančīni — itāļu ģimene, kardināla Mazarīni radinieki. Marija Mančīni (1639 — 1715) — Mazarīni māsasmeita, kurā bija iemīlējies jaunais Ludviķis XIV.

Hercogiene nojauta šī tramīgā un aizdomīgā cilvēka ciešanas. Viņa piecēlās no galda. Hercogs neapzināti sekoja viņas piemēram. Kalpotāji apstāja Raulu un sāka viņu izprašņāt; skanēja dūkoņa kā bišu stropā.

To pamanījusi, hercogiene paaicināja Sanremī.

— Tagad nav laika pļāpāt, jāķeras pie darba! — viņa teica neapmierinātas saimnieces tonī.

Sanremī pasteidzās izklīdināt pulciņu ap Raulu, un vikonts izgāja priekšistabā.

— Ceru, ka šim muižniekam tiks piedāvāts viss nepieciešamais? — hercogiene vēl piemetināja, griezdamās pie Sanremī.

Resnulis aizsteidzās pakaļ Raulam.

— Hercogiene pavēlēja piedāvāt jums paēst un atpūsties, — viņš teica, — jums pilī sagatavotas telpas.

— Pateicos jums, Sanremī kungs, — vikonts atbildēja. — Jūs zināt, cik ļoti man gribas drīzāk satikt tēvu.

— Zinu, zinu, vikont. Lūdzu, nododiet viņam manus visdziļākos cieņas apliecinājumus!

Rauls atvadījās no vecā muižnieka un devās savās gaitās.

Kad viņš gāja zem vārtu velves, pavadā vezdams zirgu, no ēnainās alejas dziļumiem viņu pasauca smalka balstiņa:

— Raula kungs!

Vikonts izbrīnā atskatījās un ieraudzīja tumšmatainu meiteni. Viņa pielika pirkstu pie lūpām un pastiepa viņam roku. Viņš šo meiteni nepazina.

Rauls piegāja pie meitenes, kas viņu sauca.

— Bet kur lai es lieku zirgu? — viņš pavaicāja.

— Ir nu gan šķērslis!.. Priekšējā pagalmā ir zirgu stallis; nolieciet zirgu tur un drīzāk atgriezieties!

— Klausos.

Rauls tūlīt pat aizveda zirgu un atgriezās pie mazajām durvīm. Tur viņš pustumsā ieraudzīja savu noslēpumaino ceļvedi. Viņa gaidīja uz vītņu kāpņu pirmā pakāpiena.

— Vai jūs nebaidāties man sekot, klejojošo bruņiniek? — meitene smiedamās vaicāja, pamanījusi Raula acumirklīgo vilcināšanos.

Atbildes vietā viņš devās augšup pa tumšajām kāpnēm viņai pakaļ.

Tā viņi uzkāpa trīs stāvus; taustīdamies pēc margām, viņš katrreiz sataustīja zīda kleitu, kas čaukstēja viņam priekšā kāpnēs. Kad Rauls klupa, ceļabiedrene stingri uzšņāca „kuš" un pastiepa viņam maigu, ie- smaržotu rociņu.

— Tā jau var uzkāpt līdz torņa augšai, nejūtot nogurumu, — Rauls sacīja.

— Citiem vārdiem sakot, jūs esat ļoti ieinteresēts, ļoti noguris un ļoti satraukts!.. Nomierinieties, mēs esam galā!

Meitene atvēra durvis, un gaismas straume ieplūda kāpņu telpā, kur, pie margām turēdamies, stāvēja Rauls.

Brunete devās uz priekšu, viņš neatpalika. Viņa iegāja istabā, un Rauls sekoja.

Nokļuvis slazdā, viņš izdzirda kādu balsi, apgriezās un pāris soļu attālumā ieraudzīja gaišmatainu un zilacainu skaistuli ar sniegbaltiem pleciem, kura stāvēja ar aizvērtām acīm un sažņaugtām rokām.

Visā viņas stāvā Rauls sajuta tik daudz mīlestības un tik daudz laimes, ka nokrita viņas priekšā ceļos un izdvesa vārdu:

— Luīze..

— Ak, Montalē, Montalē! — Luīze pārmeta. — Grēks tā mānīt cilvēkus!

— Es jūs piemānīju?!

— Jā. Jūs teicāt, ka iesiet noskaidrot, kas tur notiek, bet tā vietā atvedāt viņu šurp!

— Kā gan citādi? Kā tad viņš varētu saņemt vēstuli, ko jūs rakstījāt?

Montalē norādīja uz vēstuli, kas gulēja uz galda.

Rauls metās pie tās, bet Luīze, gan vēl joprojām samulsusi, strauji pastiepa roku, vēlēdamās viņu apturēt. Rauls pieskārās siltajai, drebošajai rociņai, satvēra to un tik godbijīgi pielika pie lūpām, ka tā drīzāk bija nopūta, nevis skūpsts.

Pa šo laiku Montalē paņēma vēstuli, trīsreiz pārlocīja, kā parasti dara sievietes, un paslēpa aiz korsetes.

— Nebaidies, Luīze, — Montalē teica, — vikonts nepaņems vēstuli, tāpat kā nelaiķa karalis Ludviķis XII neņēma zīmītes, ko pie savām krūtīm slēpa de Otforas jaunkundze.

Ieraudzījis, ka abas meitenes smejas, Rauls nosarka, pavisam aizmirsis, ka Luīzes rociņa tā arī palikusi viņa rokās.

— Nu, — Montalē vaicāja, — Luīze, vai jūs man piedevāt, ka es atvedu pie jums vikontu? Un vai jūs, mans kungs,' nedusmojaties, ka sekojāt man un sastapāt Luīzi? Tagad, kad noslēgts miers, varam parunāt kā veci draugi. Luīze, iepazīstiniet mani ar vikontu!

— Vikont, — Luīze iesāka ar sev piemītošo nopietno grāciju un nevainīgo smaidu, — man ir tas gods stādīt jums priekšā Oru de Montalē, viņas karaliskajai augstībai tuvu stāvošu personu un manu draudzenr, manu mīļo draudzeni.

Rauls ceremoniāli paklanījās.

— Luīze, bet vai mani jūs savai draudzenei nestādīsiet priekšā? — viņš jautāja.

— O, viņa jau jūs pazīst! Viņa zina visu!

Naivie vārdi lika Montalē iesmieties, bet Raulam — priecīgi uzelpot. Viņš tos saprata tā: viņa zina par mūsu mīlestību.

— Tagad visas ceremonijas ir cauri, vikont, - Montalē teica. — Te ir krēsls; apsēdieties un izstāstiet mums ātrāk, kādu vēsti jūs tik steidzīgi atvedāt ?

— Tas vairs nav noslēpums, jaunkundz. Pa ceļam uz Puatjē karalis apstāsies Bluā, lai apmeklētu viņa karalisko augstību.

— Šeit būs karalis! — Montalē iesaucās plaukšķinādama. — Mēs redzēsim galmu! Vai saprotat, Luīze? Ak, Dievs! Bet kad tas būs?

— Varbūt jau šovakar, jaunkundz, bet rīt jau nu katrā ziņā.

Montalē dusmīgi atmeta ar roku.

— Nav laika apģērbties! Pa kuru laiku lai sagatavo tērpus! Mēs te esam atpalikušas no modes kā polietes. Mēs izskatīsimies apģērbtas kā karaļa Indriķa IV laiku portretos... Ak, vikont, tas gan ir nepatīkams jaunums!..

— Jūs būsiet skaista jebkurā tērpā.

— Cik nodrāzts kompliments!.. Mēs būsim glītas, jo daba mūs pietiekoši daudz apveltījusi ar pievilcību; bet mēs būsim smieklīgas, jo mode mūs aizmirsusi.. Smieklīgas!.. Es šķitīšu smieklīga!..

— Kam? —Luīze naivi apvaicājās.

— Kam? Mana mīļā, jūs nu gan esat dīvaina! Vai gan var uzdot tādu jautājumu!.. Kam... Visiem... Galma kavalieriem, augstmaņiem, karalim.

— Piedodiet man, Montalē, bet, ja jau šeit visi pieraduši mūs tādas redzēt...

— Tiesa, bet tagad viss mainīsies, un mēs būsim smieklīgas pat Bluā; visi taču ieraudzīs Parīzes modes un sapratīs, ka mēs esam ģērbušās kā provinciāles! Tas mani dzen izmisumā!

— Nomierinieties, jaunkundz!

— Kaut gan, jo sliktāk tiem, kam es neiepatikšos! — Montalē filozofiski pavēstīja.

— Tādus gan būs grūti atrast! — ar savu pastāvīgo laipnību iebilda Rauls.

— Pateicos, vikont! Tātad jūs sakāt, karalis ieradīsies Bluā?

— Kopā ar visu galmu.

— Un ar Mančīni?

— Nē, bez viņām.

— Bet stāsta, ka karalis nespēj šķirties no Marijas Mančīni?

— Viņam būs jāiztiek bez viņas. Tā vēlas kardināls. Viņš aizsūtīja savas māsasmeitas uz Bruāžu!

— Kāds liekulis!

— Klusāk! — Luīze teica, pielikdama pirkstu pie rožainajām lūpiņām.

— Šeit mani neviens nedzird! Es saku, ka vecais Mazarīno Mazarīni ir liekulis; viņš par to vien sapņo, kā no savas māsasmeitas iztaisīt Francijas karalieni.

— O, nē, jaunkundz. Pavisam pretēji — kardināls vēlas, lai karalis apprec infanti Mariju Terēzi.*

Montalē cieši ieskatījās Raulam acīs.

— Vai patiešām jūs, parīzieši, ticat tādiem izdomājumiem? — viņa apvaicājās. — Mēs te, Bluā, gan neesam tik lētticīgi.

— Bet padomājiet taču: ja jau karalis caur Puatjē dodas uz Spāniju, un dons Luiss de Haro un kardināls apstiprinājuši laulības kontraktu, tad tie vairs nav joki, jaunkundz.

— Karalis tomēr ir un paliek karalis, man šķiet?

— Protams, bet arī kardināls tomēr ir kardināls...

— Vai tad karalis nav cilvēks? Varbūt viņš nemīl Mariju Mančīni?

— Dievina!

— Nu, tad viņš to apprecēs. Sāksies karš ar Spāniju. Kardināls Mazarīni iztērēs dažus miljonus no tiem, ko viņš ir noslēpis. Mūsu muižnieki parādīs savu drosmi kaujās pret lepnajiem kastīliešiem. Daudzi atgriezīsies ar lauru vainagiem, bet mēs apveltīsim viņus ar mirtēm. Lūk, kā es saprotu politiku!

— Montalē, jūs esat jukusi! — atteica Luīze. — Jebkura galējība jūs pievelk tāpat kā uguns tauriņu.

— Bet jūs, Luīze, esat pārāk prātīga, lai pa īstam mīlētu.

— O, - Luīze maigi un pārmetoši nočukstēja, — saprotiet taču, Montalē!.. Karaliene māte grib apprecināt savu dēlu ar infanti. Vai jūs patiešām domājat, ka karalis uzdrošināsies nepaklausīt mātei? Vai tad tāds karalis kā viņš gribēs rādīt sliktu piemēru? Ja vecāki aizliedz, tad mīlestība jāapslāpē.

To teikdama, Luīze nopūtās. Rauls samulsis nolaida acis. Montalē sāka smieties.

— Man nav vecāku, — viņa atteica.

Austrijas Marija Terēze (1638 — 1683) — Spānijas karaļa Filipa IV un viņa pirmās sievas Francijas Elizabetes, Ludviķa XIII māsas, meita.

— Jūs droši vien zināt, kā klājas grāfam de Lafēram? — pēc smagas nopūtas, kas atklāja viņas skumjas, apvaicājās Luīze.

— Nē, — Rauls atbildēja, — es vēl neesmu bijis pie tēva; kad mani apturēja jūsu draudzene, es pašlaik gribēju jāt pie viņa. Ceru, ka grāfs ir vesels... Jums taču nav nekādu sliktu ziņu par viņu?

— Nekādu, Raul, paldies Dievam!

Iestājās klusums.

Viņi abi, vienas domas pārņemti, pat bez skatiena lieliski saprata viens otru.

— Ak, Dievs! — pēkšņi Montalē iesaucās. — Kāds nāk šurp!

— Kas tas varētu būt? — nemierīgi ievaicājās Luīze.

— Ak, es pakļauju jūs briesmām! Cik es biju nesaprātīgs! — Rauls nočukstēja, dziļi apmulsis.

— Smagi soļi! — Luīze teica.

— Ja tas ir Malikorns, tad mums nav ko baidīties, — Montalē piezīmēja.

Luīze un Rauls saskatījās, it kā jautādami viens otram: „Kas ir Malikorns?"

— Neuztraucieties, — Montalē turpināja, — viņš nav greizsirdīgs.

— Bet... — Rauls iesāka.

— Saprotu — viņš nav arī pļāpīgs, tāpat kā es.

— Ak, Dievs! — Luīze iesaucās, klausīdamās pie pusatvērtām durvīm. — Es pazīstu savas mātes soļus.

— Sanremī kundze! Kur lai es paslēpjos? — Rauls vaicāja mazliet apmulsušajai Montalē.

— Jā, — viņa teica, — es arī pazīstu viņas kurpju klaudzoņu!.. Tā ir jūsu mīļā māmiņa! Cik žēl, vikont, ka logs iziet uz bruģi un ir piecdesmit pēdu augstumā!

Rauls apmulsis paskatījās uz balkonu.

Luīze saķēra viņa roku, lai aizturētu.

— Ak, man nemaz nav prāta! — Montalē iesaucās. — Man taču ir svētku tērpu skapis! Tas ir kā radīts priekš slēpšanās!

Patiešām, bija laiks slēpties.

Sanremī kundze kāpa augšup ātrāk nekā citkārt.Viņa parādījās kāpņu laukumiņā tieši tad, kad Montalē aizcirta skapja durvis un nostājās tām priekšā.

— Ā! — iesaucās Sanremī kundze. — Luīze, jūs esat te?

— Jā, te, — Luīze atteica, tā nobālusi, it kā būtu pieķerta kādā šausmīgā noziegumā.

— Tā, tā!

— Apsēdieties, kundze, — Montalē piedāvāja, piestumdama krēslu de Sanremī kundzei, lai viņa apsēstos ar muguru pret skapi.

— Pateicos, Ora. Iesim, mana meita, iesim ātrāk!

— Kur? Kāpēc?

— Mājās. Jāsagatavo taču tērpi!

— Kas noticis? Kas atgadījies? — izlikdamās izbrīnījusies, prašņāja Montalē.

Viņa baidījās, kaut tikai Luīze neizpļāpātos.

— Vai tad jūs nezināt jaunumus? — apvaicājās de Sanremī kundze.

— Ko mēs, sēdēdamas šajā baložu būrī, varam zināt, kundze?

— Kā!.. Vai tad jūs nevienu nesatikāt?

— Jūs runājat ļoti mīklaini, mēs vai degam nepacietībā! — iesaucās Montalē, kura, redzēdama, ka Luīze kļūst aizvien bālāka, nezināja, ko lai dara.

Beidzot viņa uztvēra draudzenes daiļrunīgo skatienu. Tas bija viens no tiem, kas varētu iežēlināt pat akmens mūrus.

Luīze norādīja uz cepuri, nelaimīgo Raula cepuri, kas visā savā godībā stāvēja uz galda.

Montalē metās uz priekšu, satvēra cepuri ar kreiso roku, tad sev aiz muguras pārlika labajā un visbeidzot noslēpa, nepārtraukdama runāt.

— Nu tad tā, — de Sanremī kundze turpināja, — atjāja kurjers un atveda vēsti, ka šeit drīz ieradīsies viņa majestāte! Vajag uzposties!

— Ātrāk, — Montalē mudināja, — ātrāk, Luīze! Sekojiet savai mātei, bet es tikmēr uzlaikošu izejamo tērpu.

Luīze piecēlās. De Sanremī kundze paņēma viņu aiz rokas un izveda uz kāpnēm.

— Ejam! — viņa skubināja.

Un klusāk piebilda:

— Es taču jums aizliedzu iet pie Montalē! Kāpēc jūs ciemojaties pie viņas?

— Viņa ir mana draudzene. Bez tam, es tikko ienācu.

— Vai jūsu klātbūtnē kāds tika paslēpts?

— Ko jūs!

— Es redzēju vīriešu cepuri... Tā, droši vien, ir tā dienaszagļa Ma- likorna cepure... Galmadāma — un pieņem savā istabā tādu cilvēku!.. FuiL

Balsis kāpņu telpā pamazām apklusa. Montalē visu dzirdēja, jo kāpnēs atbalsojās katrs izteiktais vārds.

Ieraudzījusi Raulu, kurš izkāpa no skapja un arī visu bija dzirdējis, viņa paraustīja plecus un piemetināja:

— Nabaga Montalē! Draudzības upuris!.. Nabaga Malikorns! Mīlas upuris!

Viņas skatiens apstājās pie Raula traģikomiskās sejas izteiksmes, kurš mulsa, vienā pašā dienā uzzinājis tik daudz noslēpumu.

— Jaunkundz, — viņš sacīja, — kā lai es pateicos jums par jūsu laipnību!

— Gan jau kādreiz norēķināsimies, viņa atbildēja, — bet tagad gan ejiet ātrāk prom, vikont! De Sanremī kundze ir ļoti stingra un var sarīkot te kratīšanu, kas mums visiem sagādātu nepatikšanas! Ardievu!

— Bet, Luīze... Kā lai uzzinu...

— Ejiet! Ejiet ātrāk! Vai tad karalis Ludviķis XI* veltīgi izgudroja pastu!

— Diemžēl, — nomurmināja Rauls.

— Vai tad es jūs pametīšu bez palīdzības? Es esmu vairāk vērta par visiem karaļu pastiem! Ātrāk zirgā! Ja de Sanremī kundze nāks man lasīt morāli, tad viņa nedrīkst šeit sastapt jūs.

— Viņa var pateikt manam tēvam!.. — Rauls nočukstēja.

Ludviķis XI — Francijas karalis (1461 — 1483); atjaunoja Romas impērijas seno izgudrojumu — pastu.

— Un jūs dabūsiet bārienu!.. Ak, vikont, var redzēt, ka jūs kalpojat galmā: jūs esat tikpat bailīgs kā karalis. Bluā mēs bieži vien iztiekam bez tētiņu piekrišanas! Pajautājiet Malikornam.

To teikdama, draiskule saņēma Raulu aiz pleciem un izstūma pa durvīm. Viņš uzmanīgi nokāpa pa trepēm, sameklēja savu zirgu, uzlēca sedlos un aizjāja tā, it kā viņam dzītos pakaļ veseli astoņi Orleānas hercoga kareivji.

Rauls jāja pa labi pazīstamu un ar daudzām mīļām atmiņām saistītu ceļu, kas veda no Bluā uz grāfa de Lafēra namu.

Lasītājs atļaus mums to neaprakstīt. Viņš jau tajā ir bijis kopā ar mums agrākos laikos un to pazīst. Tikai kopš mūsu pēdējās ierašanās sienas kļuvušas pelēkākas, ķieģeļi ieguvuši zaļganu veca vara nokrāsu, bet koki izauguši lielāki.

Jau no tālienes Rauls ieraudzīja stāvo jumtu, divus mazos tornīšus, baložu būdu starp gobām un baložus, kas visu laiku lidinājās ap ķieģeļu konusu un nekad to neatstāja, kā nevainīgu dvēseli neatstāj patīkamas atmiņas.

Rauls nebija redzējis tēvu jau vairāk kā gadu. Visu šo laiku viņš atradās pie prinča Kondē.*

Pēc Frondas nemieriem, kuru pirmo posmu mēs papūlējāmies ap; rakstīt šīs triloģijas iepriekšējā daļā, Ludviķis de Kondē patiesi, publiski

Princis Kondē bija viens no Frondas vadoņiem. Viņš aplenca Parīzi un piespieda galmu to atstāt, bet Mazarīni — divreiz bēgt no Francijas.

un svinīgi salīga mieru ar galmu. Visu laiku, kamēr turpinājās sadursmes starp princi Kondē un karali, princis, kuram bija iepaticies vikonts, veltīgi izteica jauneklim vilinošus priekšlikumus. Grāfs de Lafērs, palikdams uzticīgs karalim un goda kodeksam, ko viņš kādreiz mācīja dēlam Sandenī kapličā, vienmēr atteica princim sava dēla vārdā. Vēl vairāk, dumpja laikā vikonts nepievienojās princim Kondē, bet gan Tirēnam,* kas cīnījās karaļa pusē. Pēc tam, kad Tirēns, savukārt, atsala pret karali, vikonts šķirās arī no Tirēna, tāpat kā agrāk no prinča. Pateicoties tādai konsekventai nostājai, kā ari tam, ka Kondē un Tirēns savas uzvaras izcīnīja, karodami karaļa pusē, Raula kontā, neskatoties uz viņa jaunību, skaitījās desmit uzvaras un neviena zaudējuma, kas aizskartu viņa godu un sirdsapziņu. Paklausot tēva gribai, Rauls nelokāmā padevībā kalpoja Ludviķim XIV, kaut gan tajos laikos gandrīz neizbēgamas bija pārejas no vienas nometnes uz otru.

Ieguvis karaļa žēlastību, princis Kondē izmantoja dāvāto amnestiju, lai atgūtu zaudēto, arī Raulu. Kā vienmēr, sekojot veselajam saprātam, grāfs de Lafērs tūlīt pat aizsūtīja Raulu pie prinča.

Kopš tēva un dēla pēdējās tikšanās bija pagājis gads; vēstules gan mazināja Raula ilgas, bet pilnībā izārstēt viņu no tām nespēja. Mēs jau redzējām, ka Rauls bija atstājis Bluā ne tikai dēla mīlestību.

Tomēr mums jābūt taisnīgiem: ja nebūtu šīs nejaušības un Oras Montalē, divu kārdinātāju dēmonu, tad Rauls pēc savu pienākumu izpildes būtu jājis tieši pie tēva. Droši vien viņš būtu gan atskatījies, bet ne apstājies, pat, ja viņu aicinātu Luīzes pastieptās rokas.

Pirmo pusi ceļa Rauls nodevās nožēlām par pagājušo, no kura nācās tik ātri šķirties, vai, vienkāršāk sakot, ilgām pēc savas mīļotās; otro pusi viņš domāja par draugu, kuru nepacietīgi liecās satikt.

Vikonts Tirēns, Anrī de Latūrs d'Overņs (1611 — 1675) — Francijas maršals, ko uzskatīja par sava laika labāko karavadoni. Fro- nadas laikā Tirēns sākumā kopā ar Kondē uzstājās pret valdību, bet 1652. gadā pārgāja karaļa pusē pret Kondē un sakāva viņu.

Rauls ieraudzīja, ka dārza vārti ir vaļā un palaida zirgu pa aleju, neievērodams, ka vecis violetā adītā jakā un lielā, nodilušā samta micē draudīgi žestikulē.

Vecais, kurš tobrīd ravēja pundurrozīšu un mārpuķīšu dobi, bija galīgi sašutis, redzēdams, ka zirgs aulekšo pa rūpīgi koptajām un ar smiltīm nokaisītajām alejām.

Viņš pat uzsauca skaļu „hei!", kas vikontam lika atskatīties. Tūlīt aina mainījās: pazinis jātniekā Raulu, vecais pielēca kājās un ņurdēdams, kas viņam nozīmēja vislielāko sajūsmu, steidzās uz māju.

Rauls aizjāja līdz staļļiem, atdeva savu zirgu puisim un uzskrēja pa kāpnēm tādā steigā, kas viņa tēvu iepriecinātu.

Nevienu nesaticis, viņš izgāja cauri priekšistabai, ēdamistabai un viesistabai. Beidzot, nonācis līdz grāfa de Lafēra durvīm, viņš pieklauvēja un devās iekšā, pat nenogaidījis uzaicinājumu: „Nāciet iekšā!", ko izteica stingra, bet patīkama balss.

Grāfs sēdēja pie grāmatām un papīriem apkrauta galda. Tāpat kā agrāk, viņš radīja cēla un skaista augstmaņa iespaidu, taču laika ritējums šīm īpašībām bija piešķīris cildenumu. Augsto, gudro pieri apvija garas, jau gandrīz sirmas cirtas; jauneklīgi tumšo skropstu ielokā mirdzēja vērīgas, laipnas acis; šaura, viegli iesirma Ūsiņu līnija atklāja stingras, skaisti iezīmētas lūpas, kuras šķita nekad neiepazinušas postošas kaislības; stāvs bija stalts un lokans; nevainojami veidotas, bet nedaudz novājējušas rokas. Tāds bija slavenais augstmanis, kuru laikabiedri daudzināja par Ato- su. Viņš pārlasīja kādu paša rakstītu darbu, vienlaikus to labodams.

Rauls strauji apskāva tēva plecus, kaklu, visu, kas nu gadījās, un maigi noskūpstīja viņu.

Tas notika tik ātri, ka grāfs nepaguva izvairīties, lai neatklātu savu satraukumu.

— Tu esi šeit, Raul? — viņš iesaucās. — Tu Šeit? Kā tas iespējams?

— Kā es priecājos jūs redzēt!

— Vikont, tu man neatbildēji! Vai tevi atlaida uz Bluā? Vai varbūt Parīzē notikusi kāda nelaime?

— Paldies Dievam, — Rauls atteica, pamazām nomierinādamies, — nav nekādas nelaimes; gluži otrādi, viss ir brīnišķīgi. Kā man bija tas gods ziņot jums pēdējā vēstulē, karalis precas un dodas uz Spāniju. Viņš ceļos caur Bluā.

— Un apmeklēs viņa augstību?

— Tieši tā. Baidīdamies viņu pārsteigt vai arī vēlēdamies sagādāt viņam pārsteigumu, princis atsūtīja mani sagatavot uzņemšanu.

— Tu satiki viņa augstību? — grāfs ātri pavaicāja.

— Satiku.

— Pilī?

— Jā, pilī, — Rauls atbildēja, nolaizdams acis, jo grāfa jautājumā saklausīja ne tikai ziņkārību.

— Lūk, kā! Apsveicu...

Rauls paklanījās.

— Vai tu satiki Bluā vēl kādu?

— Redzēju viņas augstību.

— Ak tā. Bet es nerunāju par hercogieni.

Rauls stipri nosarka un cieta klusu.

— Tu taču saproti mani, vikont? — nepaceldams balsi, bet ar stingrāku sejas izteiksmi turpināja grāfs de Lafērs.

— Es saprotu, tēv, — Rauls atteica. — Ja es neatbildēju tūlīt, tad ne jau tāpēc, ka grasītos melot... Jūs pats to zināt...

— Zinu, ka tu nekad nemelo, tāpēc arī brīnos, ka tev nepieciešams tik ilgs laiks, lai atbildētu man „jā" vai „nē".

Es varu jums atbildēt tikai tādā gadījumā, ja esmu pareizi sapratis jūsu jautājumu; un, ja es esmu pareizi sapratis, tad jums mani vārdi nepatiks. Droši vien jūs nosodīsiet mani par to, ka es satiku...

— Luīzi de Lavaljēru.

— Tēv, tad, kad es ierados pilī, es nemaz nezināju, ka Luīze de Lavaljēra tur dzīvo. Izpildījis savu uzdevumu, es atstāju pili, un tikai nejaušība lika mums satikties. Man bija tas gods apliecināt viņai savu cieņu.

— Un kā tad sauc to nejaušību, kura tevi aizveda pie Luīzes de Lavaljēras?

— Ora de Montalē.

— Kas ir Ora de Montalē?

— Meitene, kuru es nekad agrāk neesmu redzējis. Viņa ir no Orleānas hercogienes svītas.

— Es tevi tālāk neizprašņāšu, vikont. Es pat nožēloju, ka tik ilgi par to runāju. Es tevi lūdzu izvairīties no tikšanās ar Luīzi de Lavaljēru un redzēties ar viņu tikai, ja es atļauju. O! Es zinu, tu teici patiesību, ka nemeklēji iespēju tikties ar viņu. Nejaušība bija pret mani, un es tevi nevaru vainot. Pietiek jau, ka es tev vairākkārt esmu atgādinājis par šo meiteni. Es viņu nevainoju nekādos grēkos, Dievs mans liecinieks. Tikai manos nodomos nav paredzēts, lai tu turpinātu ar viņu satikties. Mīļais Raul, es tevi vēlreiz lūdzu to labi iegaumēt.

Raula skaidrās un atklātās acis satumsa, kad viņš izdzirdēja šos vārdus.

— Tagad, mans draugs, — grāfs turpināja ar maigu smaidu savā parastajā balsī, — parunāsim par kaut ko citu. Vai tev tūlīt jāatgriežas savā dienestā?

— Nē, es var pavadīt pie jums veselu dienu. Par laimi, princis man deva tikai vienu uzdevumu, un pie tam tādu, kas pilnībā atbilda manam vēlmēm.

— Vai karalis ir vesels?

— Jā.

— Un princis?

— Kā vienmēr.

Pēc veca paraduma grāfs atkal aizmirsa par Mazarīni.

— Labi, Raul. Tā kā tu šodien piederi man, tad arī es ziedošu tev visu dienu. Apskauj mani... vēl... un vēlreiz! Tu esi savās mājās, vikont... Ā! Te nu ir arī mūsu vecais Grimo!.. Grimo, nāc šurp! Vikonts grib tevi apskaut.

Vecais nelika ilgi lūgties un izplestām rokām steidzās pie jaunekļa. Rauls metās viņam pretī.

— Raul, vai tu negribi pastaigāties pa dārzu? Es parādīšu namiņu, ko liku sagatavot tev, lai tu tur varētu pavadīt savas brīvās dienas. Kamēr mēs apskatīsim jaunos jājamzirgus un ziemciešu stādus, tu man pastāstīsi par mūsu Parīzes draugiem.

Grāfs salocīja rokrakstu un, paņēmis dēlu zem rokas, izgāja dārzā.

Grimo domīgi noskatījās pakaļ Raulam, kurš gandrīz ietriecās ar pieri stenderē, un, glaudīdams sirmo galvu, pie sevis nomurmināja:

— Izaudzis!

Kamēr grāfs de Lafērs kopā ar Raulu apskata jaunās ēkas un nesen nopirktos zirgus, lūgsim lasītāju kopā ar mums atgriezties Bluā, lai izjustu neparasto satraukumu, kas pārņēmis pilsētu.

Visvairāk Raula atvestā jaunā ziņa ietekmēja viesnīcas.

Tātad karalis un galms patiešām ieradīsies Bluā. Tas nozīmē — simt jātnieku, desmit karietes, divsimt zirgu un kopā ar jātniekiem tik pat daudz kalpu. Kur visi šie cilvēki apmetīsies? Kur paliks tuvējie muižnieki, kas varbūt ieradīsies jau pēc divām trim stundām, tiklīdz jaunās ziņas sasniegs viņus, izplatīdamās uz visām pusēm kā viļņi no milzīgā ezerā iemesta akmens?

Vēl no rīta Bluā bija tik mierīgi kā rāmā dīķī, bet ziņa par karaļa ierašanos pilsētu piepildīja ar trokšņiem un rosību.

Visus pils kalpus nama pārziņa uzraudzībā aizsūtīja uz pilsētu pirkt produktus. Desmit kurjeri aizlēkšoja uz Šamboras tirgotavām pēc medījumiem, uz Bevronu pēc zivīm, uz Šavernē siltumnīcām pēc ziediem un augļiem.

No glabātuvēm izvilka vērtīgus paklājus un lustras ar apzeltītām ķēdēm. Nabadzīgo pilsētas iedzīvotāju bari slaucīja pagalmus un mazgāja pils akmens sienas, bet viņu sievas aiz upes lasīja lauku puķes. Tā kā arī pārējā pilsēta negribēja atpalikt no šīs greznības un tīrības, tad visi ķērās pie sukām, slotām un ūdens un centās ieviest kārtību.

Augšējās pilsētas grāvīšos nemitīgi tika izliets ūdens, lejas pilsētā tas jau tecēja straumēm, bet bruģis, kas bieži vien bija diezgan netīrs, tagad mirdzēja no tīrības saules staros.

Muzikanti jau bija gatavībā; pie tirgotājiem visi iegādājās jaunas zobenu lentas; saimnieces pirka maizi, gaļu un garšvielas. Tie daudzie iedzīvotāji, kuru mājas jau bija nodrošinātas ar visu tā, it kā būtu gaidāms ilgstošs aplenkums un kuriem vairs nebija ko darīt, jau uzposās svētku drānās un devās pie pilsētas vārtiem cerībā agrāk par visiem ieraudzīt svītas ierašanos. Viņi zināja, ka karalis ieradīsies vēlu vakarā, bet varbūt tikai no rīta. Bet gaidīšana arī ir sava veida neprāts. Un kas tad ir neprāts, ja ne pārmērīgas cerības?

Kādus simt soļus no pils, pilsētas lejas daļā uz skaistas ielas, ko sauca par Veco ielu (tā patiešām bija ļoti sena), pacēlās solīda ēka ar stāvu jumtu, masīva, plaša, ar trim logiem pirmajā stāvā, diviem otrajā un mazu lodziņu trešajā.

Leģenda vēstīja, ka Indriķa III laikā šajā mājā ar stāvo jumtu dzīvoja kāds augstmanis. Pie viņa reiz ieradusies Katrīna Mediči,* pēc vienu domām, parastā apciemojumā, pēc otru — lai nožņaugtu augstmani. Kā nu tas arī būtu, karalienei nācās piesardzīgi kāpt pār šī nama slieksni.

Kad augstmanis nomiris — vai nu dabiskā nāvē vai ticis nožņaugts — tas galu galā ir vienalga, — māju pārdeva, jaunais saimnieks tai nepievērsa uzmanību, līdz beidzot to atdalīja no visām pārējām ielas mājām. Tikai Ludviķa XIII valdīšanas laika beigu posmā mājā apmetās itālietis Kropolī, kas bija aizbēdzis no maršala d'Ankra** virtuves dienesta. Viņš atvēra viesnīcu, kurā gatavoja tik garšīgus makaronus, ka tos nāca nogaršot un pasūtīja pat cilvēki, kas dzīvoja vairāku Ijē attālumā no Vecās ielas.

Viesnīcas slava pieauga vēl vairāk, kad karaliene Marija Mediči, kura, kā zināms, bija ieslodzīta Bluā pilī, reiz aizsūtīja kalpu pēc makaroniem. Tas notika tieši tai dienā, kad viņa aizbēga no pils pa slaveno logu. Makaronu bļoda palika uz galda: karaliene tik tikko bija pagaršojusi gardo ēdienu.

Katrīna Mediči (1519 — 1589) — Francijas karaliene no Florences Mediči dzimtas. Viņa bija hugenotu masveida iznīcināšanas — Bērtuļa nakts (1572. gada 24. augustā) — galvenā organizatore un iedvesmotāja.

Maršals d'Ankrs — Končino Končini, Marijas Mediči favorīts, kam karaliene piešķīra marķīza d'Ankra titulu un Francijas maršala pakāpi, kaut gan viņš nebija piedalījies nevienā kaujā.

Lai iemūžinātu šo divkāršo slavu, ko trisstūrainā māja bija ieguvusi, pateicoties žņaugšanai un makaroniem, nabaga Kropolī iedomājās dot savai viesnīcai spožu nosaukumu. Viņa itāļu uzvārds tajos laikos viesnīcai nebūtu nekāda labā rekomendācija, bez tam arī nelielais iekrājums, kas tika rūpīgi slēpts no visu acīm, viņam neļāva pārāk atklāti sevi izrādīt.

Juzdams nāves tuvošanos, viņš pasauca dēlu, vēl jaunu pavārēnu, kas tomēr jau deva spožas nākotnes cerības, un ar asarām acīs piekodināja glabāt noslēpumā makaronu gatavošanas recepti, izmainīt savu vārdu, lai tas skanētu kā franču, apprecēt francūzieti, un, visbeidzot, kad no politikas horizonta nozudīs mākoņi, pasūtīt pie kaimiņos dzīvojošā kalēja lielu izkārtni, uz kuras slavenam gleznotājam jāuzglezno divi karalieņu portreti un uzraksts: „Mediči viesnīca."

Kropolī dēls iesāka ar to, ka pamazām pieradināja visus apkārtējos izrunāt „ī" savā vārdā tik vāji, ka drīz vien, izmantojot vispārējo pretimnākšanu, viņa uzvārds pārvērtās vienkārši par Kropolu — īsti francisku vārdu,

Pēc tam viņš apprecējās; viņam jau sen bija padomā francūziete, kurā viņš bija iemīlējies, un viņš prata arī salīgt pienācīgu pūru. Tā izpildījis tēva novēlējuma divus pirmos punktus, viņš sāka meklēt izkārtnes gleznotāju.

Drīz tāds arī tika atrasts.

Tas bija vecs itālietis, Rafaēla* un Karači** sekotājs, bet visai neveiksmīgs. Viņš sevi pieskaitīja Venēcijas skolai, droši vien tāpēc, ka viņam ļoti patika spilgti krāsu toņi. Viņš nebija pārdevis nevienu pašu gleznu, un viņa darbi tā nepatika pilsētniekiem, ka viņš beidzot pārstāja gleznot.

Rafaēls Santi (1483—1520) — slavens itāļu mākslinieks, viens no Renesanses spožākajiem pārstāvjiem.

Karači — itāļu mākslinieku ģimene: brāļi Agostino (1577 — 1602), Anibale (1560 - 1609) un viņu brālēns Lodoviko (1555 - 1619). Viņi bieži strādāja kopā. Iespējams, ka A.Dimā šeit domā ari Džo- vanni Batistu Karačiolo (1570 — 1637), itāļu mākslinieku, Karači sekotāju.

Kropolī bija iecietīgs pret savu tautieti Pitrino — tā sauca gleznotāju — un ļāva viņam apmesties savā mājā.

Pitrino piepūtās lepnumā, juzdams, ka izdosies atgūt savu bijušo slavu.

Pateicīgais Pitrino, ēzdams makaronus, padarīja slavenu šo nacionālo ēdienu, un bez tam viņš ar savu nenogurdināmo pļāpāšanu ļoti palīdzēja Kropolī.

Tādēļ viņš bija ārkārtīgi priecīgs, kad jaunizceptais Kropols uzticēja viņam noslēpumu un uzdeva uzgleznot slaveno izkārtni.

Viņš izdarīja tāpat kā Rafaēls: izmainīja stilu un, atdarinādams Alba- no, uzgleznoja nevis divas karalienes, bet gan dievietes. Abas karaliskās dāmas bija tik satriecoši graciozas, atklādamas izbrīnītajiem skatieniem tādu daudzumu rožu un liliju (Pitrino stila maiņas burvīgais pierādījums), dusēja tik kārdinošās sirēnu pozās, ka policijas priekšnieks, tiklīdz paskatījās uz šo Kropola mājas monumentālo greznojumu, tūdaļ paziņoja, ka šīs dāmas ir pārāk glītas un viņu daiļumi atstāj pārāk spēcīgu iespaidu, lai izkārtni varētu izlikt visu garāmgājēju apskatei.

— Viņa augstība Orleānas hercogs, — viņš teica Pitrino, — bieži apmeklē mūsu pilsētu, un viņam droši vien nepatiks, ka viņa slavenajai mātei mugurā tik maz apģērba. Viņš var jūs iemest pazemes cietumā, jo mūsu slavenais princis nebūt nav mīkstsirdīgs. Vai nu aizkrāsojiet abas sirēnas, vai ari uzrakstu, citādi es jums neatļaušu izlikt šo izkārtni. Kro- pol, es rūpējos jūsu pašu labā, un arī jūsu, sinjor Pitrino.

Ko tur lai saka?

Nācās pateikties policijas priekšniekam par viņa rūpēm, un Kropols to arī izdarīja.

Sarūgtinātais Pitrino pavisam zaudēja dūšu. Viņš jau juta, ar ko viss beigsies.

Tiklīdz policijas priekšnieks bija aizgājis, Kropols sakrustoja rokas uz krūtīm un noprasīja:

— Ko lai mēs darām?

— Aizkrāsosim uzrakstu, — Pitrino bēdīgi atteica. — Mēs to varam izdarīt kaut tūlīt un „Mediči" nomainīt ar „Nimfām" vai „Sirēnām", kā jums labāk patīk.

— Nē, nē, — Kropols iebilda, — tad mana tēva griba nebūs izpildīta. Mans tēvs tik ļoti gribēja...

— Figūras, — iestarpināja Pitrino.

— Uzrakstu, — pabeidza Kropols.

— Viņš vēlējās, lai figūras būtu līdzīgas, un viņas ir līdzīgas. Tātad viņš vēlējās figūras, — Pitrino aizstāvējās.

— Jā, bet kas viņas pazītu bez uzraksta, ja nebūtu līdzības? Un tagad, kad Bluā iedzīvotāju atmiņā šo slaveno dāmu izskats jau mazliet pagaisis, kas pazīs Katrīnu un Mariju, ja nebūs uzraksta „Mediči"?

— Kas tad notiks ar manām figūrām?.. — Pitrino izmisīgi izdvesa, juzdams, ka Kropolam taisnība. — Es negribu iznīcināt sava darba rezultātu.

— Bet es negribu, lai jūs ietupinātu cietumā, bet mani — pazemē.

— Aizkrāsosim vārdu „Mediči", — lūdzās Pitrino.

— Nē, — Kropols stingri atbildēja. — Man iešāvās prātā doma... vērtīga doma... Paliks gan jūsu figūras, gan mans uzraksts... Šķiet, ka itāliski „Medici" nozīmē dakteris?

— Jā, tikai daudzskaitlī.

— Tad pasūtiet kalējam citu izkārtni. Uz tās jūs uzgleznosiet sešus dakterus un uzrakstu „Mediči"... tā būs ļoti jauka vārdu spēle!

— Sešus dakterus! Neiespējami! Kā tad ar kompozīciju?.. — Pitrino iesaucās.

— Tā ir jūsu darīšana. Dariet to, ko es gribu... Tā vajag... Man nav laika: makaroni piedegs.

Ar to visi iebildumi bija izsmelti. Pitrino padevās. Viņš uzpindzelēja uz izkārtnes dakterus un uzrakstu. Policijas priekšnieks to uzslavēja un atļāva izlikt.

Pilsētniekiem izkārtne ļoti patika: tas bija vēl viens pierādījums, ka poēzija sīkpilsoņiem ir sveša, kā mīlēja atkārtot Pitrino.

Lai iepriecinātu gleznotāju, Kropols pirmo izkārtni ar visām nimfām piekāra savā guļamistabā, un Kropola kundze katrreiz nosarka, ja izģērbjoties viņas skatiens nejauši tām pievērsās.

Tādā veidā dibināta un izrotāta ar krāšņo izkārtni, Kropola viesnīca zēla un plauka.

Kropols necerēja kļūt sevišķi bagāts: viņš apmierinātos, ja tēva atstātos tūkstoš luidorus izdotos divkāršot.

Tad viņš pārdotu namu un uzņēmumu un sāktu dzīvot kā brīvs Bluā pilsonis.

Kropola vājība bija ātra peļņa, tāpēc viņš bija stāvā sajūsmā, uzzinājis par Ludviķa XIV ierašanos.

Viņš pats, viņa sieva, Pitrino un divi pavārēni tūlīt sāka apkaut baložus, visāda veida mājputnus un trušus; viesnīcas pagalmu pieskanēja šausmu kliedzieni un gārdzieni.

Šajā laikā Kropola viesnīcā bija tikai viens iemītnieks.

Tas bija skaists, gara auguma, apmēram trīsdesmit gadus vecs vīrietis, bet diezgan drūms vai, pareizāk sakot, domīgs.

Viņš bija tērpies ar stikla pērlītēm izšūtā melna samta apģērbā. Vienkārša balta apkaklīte kā visstingrākajam puritānim apkļāva skaisti veidotu kaklu. Mazas, gaišas ūsiņas izcēla nicīgi saviebtas lūpas.

Runādams viņš skatījās savam sarunu biedram tieši acīs. Skatiens nebija izaicinošs, bet stingrs; viņa zilo acu mirdzumu ne katrs varēja izturēt, un daudzi pirmie nodūra acis, tāpat kā vājākā zobens divkaujā nolaižas stiprākā acu priekšā.

Tais laikos, kad cilvēki, ko Dievs bija radījis vienlīdzīgus, pateicoties aizspriedumiem, tika dalīti divās kastās — muižniekos un vienkāršajā tautā, tāpat kā stingri nodalīta baltā un melnā rase, tātad tais laikos, kā mēs jau teicām, šo nepazīstamo noteikti uzskatītu par muižnieku un pie tam vislielāko augstmani.

Lai par to pārliecinātos, pietika tikai paskatīties uz viņa slaikajām un baltajām rokām; pie mazākās to kustības zem ādas varēja redzēt mus- kuļus un asinsvadus.

Nepazīstamais ieradās pie Kropola viens pats. Nešaubīdamies un ne mirkli nepārdomādams, viņš apmetās labākajās istabās, ko viesnīcnieks piedāvāja.

Šīs istabas aizņēma vecajā trīsstūrveida mājā visu fasādes pusi: pirmajā stāvā atradās viesistaba ar diviem logiem, tai blakus otra istaba, bet augšstāvā guļamistaba.

Kopš atbraukšanas brīža muižnieks tik tikko pieskārās ēdieniem, kurus pasniedza viņa istabā.

Saimniekam viņš pateica tikai pāris vārdus, pavēlēdams ielaist pie viņa kādu Parī, kuram drīz bija jāierodas.

Pēc tam viņš iegrima tik drūmā klusēšanā, ka Kropols, kas mīlēja labu sabiedrību, gandrīz apvainojās.

Rītā, kurā sākās mūsu stāsts, šis muižnieks piecēlās ļoti agri, apsēdās pie viesistabas loga un sāka skumjā vērīgumā skatīties uz abiem ielas galiem, acīmredzot gaidīdams ceļotāju, par kuru tika brīdinājis viesnīcnieku.

Pēkšņi sākās vispārējs sajukums: nabagi, kas drāzās uz pļavām, auļojoši kurjeri, ielu slaucītāji, hercoga preču piegādātāji, satrauktie un pļāpīgie tirgotāji, ekipāžu riteņu klaboņa, frizieru un pāžu skraidelēšana — viss šis troksnis un kņada viņu pārsteidza, bet viņš tomēr palika tikpat bezkaislīgs un cēls.

Tomēr ceļotāju mazliet pārsteidza un satrauca putnu pagalmā skanošie upuru kliedzieni, Kropolas kundzes skraidelēšana augšā un lejā pa šaurajām un čīkstošajām koka kāpnēm, Pitrino mētāšanās, kaut gan vēl no rīta viņš smēķēja pie kāpnēm tik aukstasinīgi kā holandietis.

Ceļotāji jau piecēlās, lai uzzinātu, kas noticis, kad atvērās durvis. Nepazīstamais nodomāja, ka pie viņa ved tik nepacietīgi gaidīto viesi.

Tāpēc viņš paspēra dažus ātrus soļus uz durvju pusi. Taču tā cilvēka vietā, ko viņš gaidīja, parādījās Kropols. Uz trepēm aiz traktiernieka pazibēja Kropolas kundzes glītā sejiņa. Viņa slepus uzmeta skatienu jaunajam cilvēkam un tūdaļ pat pazuda.

Kropols ienāca smaidīdams, turēdams rokās cepuri un tik zemu klanīdamies, ka tā vairs nebija vienkārša palocīšanās sveicienam.

Nepazīstamais klusēdams jautājoši viņu uzlūkoja.

— Kungs, es ierados jums pajautāt, — Kropols iesāka. — Bet kā pavēlēsiet jūs uzrunāt: jūsu gaišība, marķīzs vai...

— Sauciet mani vienkārši par kungu un runājiet ātrāk, — nepazīstamais augstprātīgi atteica balsī, kas nepieļāva ne strīdus, ne iebildumus.

— Kungs, es ierados apvaicāties, kā jūs gulējāt un vai jums labpatiks paturēt šīs telpas?

— Jā.

— Bet, kungs, radušies jauni apstākļi, kurus mēs nebijām paredzējuši.

— Kādi?

— Viņa majestāte Ludviķis XIV šodien ieradīsies mūsu pilsētā un pavadīs te veselu dienu, bet varbūt arī divas.

Nepazīstamā seja pauda vislielāko pārsteigumu.

— Francijas karalis ieradīsies Bluā?

— Viņš jau ir ceļā.

— Tad jo vairāk man jāpaliek šeit, — nepazīstamais teica.

— Kā jums tīk. Bet vai jūs, kungs, vēlaties paturēt sev visas telpas?

— Es jūs nesaprotu. Kāpēc lai es šodien aizņemtu mazāk telpu nekā vakar?

— Lūk, kāpēc, kungs. Vakar, kad jūsu gaišībai labpatika izvēlēties telpas, es noteicu cenu, nedomājot par jūsu līdzekļiem... Bet tagad...

Nepazīstamais pietvīka. Viņš domāja, ka viņu uzskata par nabagu un apvaino.

— Tātad šodien jūs sākāt domāt par maniem līdzekļiem? — viņš vēsi iejautājās.

— Paldies Dievam, es esmu godīgs cilvēks. Kaut gan es esmu viesnīcnieks, tomēr manās dzīslās tek muižnieku asinis.

— Es nedomāju ar jums strīdēties par to; es tikai gribu pēc iespējās ātrāk uzzināt, kas slēpjas aiz jūsu jautājumiem.

— Kā jau gudrs cilvēks, jūs, kungs, sapratīsiet, ka mūsu pilsētiņa ir ļoti maza, galms to pārplūdinās, tāpēc istabu cenas strauji celsies.

Nepazīstamais atkal pietvīka.

— Tad pasakiet jūsu noteikumus.

— Kungs, noteikumi ir ļoti pieticīgi, es tikai vēlos saņemt godīgu peļņu un gribu nokārtot lietas, nekļūstot nedelikāts un rupjš... Jūs aizņemat ļoti plašas telpas, un jūs te esat pilnīgi viens...

— Tā ir mana darīšana.

— O, protams! Es taču nedzenu jūs ārā!

Nepazīstamā seja kļuva sarkana.

— Jūs gribat, lai es jūs atstāju? Tad pasakiet to skaidri, bet tikai ātrāk!

— Kungs... kungs... Jums nelabpatika mani pareizi saprast. Es izturos delikāti, bet es nepareizi izteicos; vai varbūt jūs kā ārzemnieks, par ko es spriežu pēc jūsu izrunas...

Patiešām, nepazīstamajā viegli varēja atpazīt angli pēc vieglā akcenta, kāds piemīt pat tiem angļiem, kas ļoti labi runā franciski.

— Jūs esat ārzemnieks un varbūt neuztverat visas nianses manā runā. Es gribu teikt, ka jūs varbūt varētu atteikties no vienas vai divām istabām. Tad maksa par telpām būs stipri mazāka, un mana sirdsapziņa būs mierīga. Ir jau smagi uzlikt pārmērīgu maksu par istabām, kad jau tā saņem pieklājīgu samaksu.

— Cik maksāja telpas vakar?

— Luidoru, kungs, kopā ar ēdieniem un barību jūsu zirgam.

— Labi, un cik tad maksā šodien?

— Tur jau ir tās grūtības! „Šodien ieradīsies karalis; Ja galms nakšņo šeit, tad būs jāieskaita arī šodiena. Iznāk, ka par trim istabām jāmaksā divi luidori par katru, tātad kopā seši luidori. Divi luidori — tas ir sīkums, kungs, bet seši luidori — tas jau ir daudz.

Nepazīstamais izņēma no kabatas izšūtu maciņu ar ģerboni un rūpīgi aizsedza to ar roku. Maciņš bija tik plāns un tā saspiests, ka Kropols to nevarēja neievērot.

Nepazīstamais izbēra uz delnas visu naudu no maciņa. Tur izrādījās trīs dubultluidori, tātad seši parastie.

Kropols prasīja septiņus.

Nepazīstamais pameklēja bikšu kabatā un izņēma nelielu kabatas portfeli, zelta atslēdziņu un nedaudz sudraba naudas.

Tur sanāca luidors.

— Padevīgi pateicos, kungs, — Kropols turpināja. — Man atliek vienīgi uzzināt, vai jūs paturēsiet istabas arī rītdien. Tādā gadījumā es tās atstāšu jums. Ja jums tās nebūtu vajadzīgas, tad es apsolīšu istabas viņa majestātes svītai, kurai drīz jāierodas.

— Labi, — nepazīstamais atbildēja pēc diezgan ieilguša klusuma brīža. Jūs jau pats redzējāt, ka man vairāk naudas nav; tomēr es gribu istabas paturēt. Jums vajadzēs šo briljantu vai nu pārdot kādam pilsētā, vai arī paturēt pašam kā ķīlu...

Kropols tik ilgi pētīja briljantu, ka nepazīstamais pasteidzās piebilst:

— Man labāk patiktu, ja jūs to pārdotu, tāpēc ka tas maksā trīssimt pistoļu. Žīds, Bluā taču atradīsies kāds žīds — dos jums divsimt vai vismaz pusotra simta. Ņemiet tik, cik jums dos, pat, ja saņemsiet tikai to, kas no manis pienākas par telpām. Ejiet!

— A, kungs, — teica Kropols, apmulsis no nepazīstamā cēlsirdības un nesavtības, arī no viņa nesatricināmās pacietības, saduroties ar tādu neuzticību. — Bluā nemaz tā neplēš naudu, kā jūs domājat, un, ja briljants maksā tik daudz, kā jūs sakāt...

Nepazīstamais atkal uzmeta skatienu Kropolam, un viņa zilo acu skatiens trāpīja Kropolu kā zibens.

— Es neko nesaprotu no briljantiem! — Kropols iekliedzās. — Ticiet man, kungs!

— Toties juvelieri zin dārgakmeņu vērtību. Pajautājiet viņiem, — teica nepazīstamais. — Liekas, ka tagad mūsu rēķini ir kārtībā, vai ne?

— Jā, kungs, un es ļoti nožēloju un baidos, ka esmu jūs aizvainojis...

— Nemaz, — ar noraidošu žestu iebilda nepazīstamais.

— Vai varbūt jums likās, ka te no dižciltīgiem ceļotājiem plēš trīskāršu cenu...Ticiet man, kungs, ka tikai nepieciešamība...

— Es jums teicu, beigsim par to runāt... Atstājiet mani vienu!

Kropols zemu paklanījās un izgāja.

Nepazīstamais pats aizvēra durvis un, palicis viens, ieskatījās tukšajā makā, kur bija glabājies smalks zīda maisiņš ar briljantu, viņa pēdējo dārgo mantu.

Viņš parakņājās tukšajās kabatās, ieskatījās kabatas portfelī un pārliecinājās, ka vairāk viņam nekā nav.

Pēc tam viņš piegāja pie loga, apsēdās kā iepriekš un nekustēdamies, kā pamiris nosēdēja līdz brīdim, kad debesis sāka tumst un uz ielām parādījās pirmās lāpas, vēstīdamas, ka laiks visos logos iedegt gaismu.

Kamēr nepazīstamais ziņkārīgi vēroja uguntiņas un ieklausījās ielas trokšņos, istabā ienāca viesnīcnieks Kropols kopā ar diviem sulaiņiem, kas sāka klāt galdu.

Nepazīstamais nepievērsa viņiem nekādu uzmanību.

Kropols piegāja viņam klāt un visdziļākā godbijībā pačukstēja:

— Kungs, briljants ir novērtēts.

— Nu, un kā?

— Viņa karaliskās augstības juvelieris dod par to divsimt astoņdesmit pistolus.

— Vai jūs saņēmāt naudu?

— Es uzskatīju, ka man tas jādara. Tiesa, es paņēmu naudu ar noteikumu, ka jūs varat to atdot un saņemt atpakaļ briljantu.

— Tas bija lieki. Es jums uzticēju to pārdot.

— Tādā gadījumā es esmu izpildījis vai gandrīz izpildījis jūsu gribu, un, kaut gan briljantu es vēl galīgi nepārdevu, tomēr naudu par to jau saņēmu.

— Tad paņemiet no tās, cik jums pienākas, — nepazīstamais teica, — un pārējo nolieciet šeit.

Viņš norādīja uz lādi un novērsās.

Kropols nolika diezgan smagu maisiņu un paņēma no tā maksu par numuru.

— Es ceru, kungs, — viņš sacīja, — ka jūs nesarūgtināsiet mani, atteikdamies no vakariņām... Jums jau labpatika aizsūtīt atpakaļ pusdienas: tas ir ļoti aizvainojoši „Mediči viesnīcai". Lūdzu, paskatieties, kungs, vakariņas ir galdā, un, ja atļauts piebilst, tās nav no sliktākajām.

Nepazīstamais palūdza glāzīti vīna, nolauza gabaliņu maizes un apstājās pie loga.

Drīz atskanēja skaļas tauru skaņas. Tālumā bija dzirdami kliedzieni. No pilsētas lejas daļas nāca neskaidri trokšņi. Vispirms nepazīstamais uztvēra tuvojošos zirgu pakavu klaboņu.

— Karalis! Karalis! — kliedza trokšņainais pūlis.

— Karalis! — Kropols atkārtoja, pamezdams savu īrnieku un pie viena arī mēģinājumus izturēties delikāti, lai apmierinātu savu ziņkārību.

Uz trepēm Kropolu sagaidīja un aplenca Kropolas kundze, Pitrino, sulaiņi un pavārzeļļi. Kortežs virzījās uz priekšu, uz ielas un no logiem to apgaismoja tūkstošiem lāpu. Aiz musketieru rotas un galminieku pulciņa sekoja kardināla Mazarīni ekipāža, ko gluži kā karieti vilka četri ogļumelni zirgi.

Pēc tam nāca pāži un kardināla kalpotāji.

Aiz tiem brauca karalienes kariete; galmadāmas sēdēja pie karietes durtiņām, bet svīta jāja abās pusēs karietei.

Aiz karietes jāja karalis uz lieliska sakšu zirga ar garām krēpēm. Jaunais valdnieks sveicinādams pacēla savu skaisto seju, ko apspīdēja lāpu gaisma, un lūkojās uz logiem, no kuriem skanēja visskaļākie apsveikuma kliedzieni.

Blakus karalim, tomēr kādus pāris soļus aiz viņa, jāja princis Kondē, Danžo un vēl apmēram divdesmit galminieku; viņu kalpi un bagāža noslēdza svinīgo procesiju.

Visā šai krāšņumā tomēr bija arī kaut kas kareivīgs.

Tikai daži vecākie galminieki bija ceļojuma tērpos. Visi pārējie bija karavīru formās. Daudziem bija ķiveres un lentes kā Indriķa IV un Lud~ viķa XIII laikā.

Kad karalis jāja garām, nepazīstamais izliecās pa logu, lai labāk viņu apskatītu, un tad aizsedza seju.

Viņa sirdi pārpildīja rūgta skaudība. Viņu apdullināja tauru skaņas un tautas sajūsmas kliedzieni. Visā šai troksnī, spožumā un greznībā viņš uz mirkli it kā zaudēja prātu.

— Jā, tas ir karalis! Karalis! — nepazīstamais nočukstēja skumjā izmisumā.

Viņš vēl nepaguva attapties no sava drūmā domīguma, kad viss šis troksnis un krāšņums jau bija pazudis. Zem nepazīstamā logiem, lejā krustojumā pa brīžam skanēja tikai neskanīgi, aizsmakuši kliedzieni:

— Lai dzīvo karalis!

Bija palikušas vairs tikai sešas lāpas, ko turēja „Mediči viesnīcas" iemītnieki; divas Kropols, vienu Pitrino un pa vienai katrs pavārēns.

Kropols nepārtraukti atkārtoja:

— Cik lielisks ir karalis! Cik ļoti viņš līdzinās savam slavenajam tēvam!

— Vēl karaliskāks, — apgalvoja Pitrino.

— Un cik lepns! — stāstīja Kropolas kundze, kas jau pārrunāja redzēto ar kaimiņiem un kaimiņienēm.

Kropols arī klāstīja savus iespaidus, nepievērsdams uzmanību večukam, kas veda aiz pavadas īru zirgu un centās izspraukties cauri sieviešu un vīriešu pūlim, kas drūzmējās pie „Mediči viesnīcas".

Šai brīdī no loga puses atskanēja nepazīstamā balss:

— Saimniek, ļaujiet taču ieiet jūsu viesnīcā!

Kropols pagriezās un, pamanījis veco, palaida viņu garām. Logs aizvērās.

Nepazīstamais gaidīja veco uz trepēm, apskāva, un, ievedis istabā, gribēja apsēdināt.

Vecais pretojās.

— Nē, nē, milord, — viņš atkārtoja. — Lai es sēdētu jūsu klātbūtnē? Ne par ko! Nekad!

— Parī! — nepazīstamais uzsauca. — Es tevi lūdzu, apsēdies! Tu taču esi ieradies no Anglijas...tik tālu... Ak! Tavos gados nevajadzētu ciest tādas nedienas, kādas tev jāpiedzīvo, kalpojot man!.. Atpūties!..

— Vispirms man jums jāizstāsta viss, milord...

— Parī... es lūdzu... nesaki man neko... Ja tu būtu atvedis labas ziņas, tu runātu citādi. Tātad tev ir bēdīgas ziņas.

— Milord, — vecais teica, — neskumstiet par ātru. Viss vēl nav zaudēts. Jāsaglabā griba, pacietība un galvenais — padevība liktenim.

— Parī, — nepazīstamais atbildēja, — es nokļuvu līdz šejienei viens pats cauri tūkstošiem slēpņu un briesmu. Un tu vēl šaubies, ka man ir griba? Es par šo ceļojumu domāju desmit gadus, neskatoties uz visiem brīdinājumiem un šķēršļiem: vai tu netici, ka es esmu pacietīgs? Šovakar es pārdevu pēdējo sava tēva briljantu, jo man nebija, ar ko samaksāt par viesnīcu, un viesnīcnieks mani citādi izmestu ārā.

Parī notrīcēja sašutumā. Sarunu biedrs atbildēja viņam ar rokasspiedienu un smaidu.

— Man palika vēl divsimt septiņdesmit četri pistoli, un es jūtos bagāts; es nemaz nekrītu izmisumā, Parī. Vai tu tici, ka es esmu padevīgs liktenim?

Vecais izslēja drebošās rokas pret debesīm.

— Runā, — nepazīstamais skubināja, — neslēp no manis neko! Kas noticis?

— Milord, mans stāsts būs ļoti īss. Dieva dēļ, tikai netrīciet tā!

— Es drebu nepacietībā, Parī. Stāsti taču ātrāk: ko tev atbildēja ģenerālis?

— Sākumā viņš negribēja mani pieņemt.

— Viņš domāja, ka tu esi spiegs?

— Jā, milord. Bet es uzrakstīju viņam vēstuli.

— Vai tu viņam sīki aprakstīji, kādā stāvoklī es pašlaik atrodos un ko vēlos?

— O jā! — Parī, skumji smaidīdams, atbildēja. — Es aprakstīju visu un precīzi izklāstīju jūsu domas...

— Un kāds bija rezultāts?

— Ģenerālis atdeva man vēstuli ar sava adjutanta starpniecību un lika man pateikt: ja es vēl kaut dienu uzturēšos tajā teritorijā, kas ir viņa pārziņā, tad viņš liks mani arestēt.

— Arestēt! — jaunais cilvēks nočukstēja. — Arestēt! Tevi... manu uzticamāko kalpu!

— Jā, milord!

— Parī, vai tu parakstīji vēstuli ar savu vārdu?

— Ar pilnu vārdu, milord. Adjutants pazina mani vēl Sentdžeimsā un, vecais piebilda ar smagu nopūtu, — Vaitholā!

Jaunais cilvēks nokāra galvu un iegrima skumjās domās.

— Nu labi, tā Monks* izturējās citu klātbūtnē, — viņš atsāka sarunu, cenzdamies apmānīt pats sevi. — Bet, kad jūs palikāt divatā... Ko tad viņš darīja? Runā!

— Ak vai, milord, — Parī atbildēja, — viņš atsūtīja četrus jātniekus, un tie man iedeva zirgu, ar kuru es arī atjāju šurp, kā jūs redzējāt. Jātnieki galopā nogādāja mani līdz nelielajai Tenbijas piestātnei un tur drīzāk iemeta nekā iesēdināja zvejnieku laivā. Tā devās uz Franciju, uz Bretaņu, un, lūk, es esmu šeit!

— O! — jaunais muižnieks čukstēja, spēcīgi spiezdams roku pie krūtīm, lai no tām neizlauztos vaids. — Un vairāk nekā, Parī?

— Nekā, milord.

Pēc šīs īsās Parī atbildes iestājās ilgstošs klusums, kurā bija dzirdama tikai nepazīstamā papēžu klaudzēšana, tik sašutis viņš soļoja pa parketu šurpu turpu.

Vecais vēlējās izmainīt sarunas tēmu, jo šī bija atstājusi pārāk drūmu iespaidu.

— Milord, —viņš painteresējās, — kas tas par troksni pilsētā? Kāpēc cilvēki klaigā: „Lai dzīvo karalis!" Kādu karali viņi domā? Un kāpēc tāda iluminācija?

— Ā, Parī, tu vēl nezini, — jaunais cilvēks ironiski atbildēja. — Francijas karalis apmeklējis savu krietno Bluā pilsētu; visi šie apzeltītie sedli un tauru skaņas ir par godu viņam; visu šo muižnieku zobeni pieder viņam. Viņa māte brauc bagātīgā, ar zeltu un sudrabu izrotātā karietē viņam pa priekšu. Laimīgā māte! Ministrs vāc viņam miljonus un ved viņu pie bagātas līgavas. Lūk, par ko priecājas visi šie cilvēki. Tie mīl savu karali, sagaida viņu ar sajūsmas pilniem saucieniem un kliedz: „Lai dzīvo karalis! Lai dzīvo karalis!"

Džordžs Monks (1608 — 1670) — 17. gadsimta angļu ģenerālis. Pēc Olivera Kromvela nāves sekmēja Stjuartu dinastijas atgriešanos Anglijā.

— Labi, labi, milord, — Parī teica, jo viņu šāds sarunas pavērsiens samulsināja vēl vairāk.

— Tu zini, — nepazīstamais turpināja, — pa to laiku, kamēr te svin svētkus par godu karalim Ludviķim XIV, mana māte un mana māsa sēž bez naudas un bez maizes. Tu zini, ka pēc divām nedēļām, kad visa Eiropa uzzinās to, ko tu man nupat pastāstīji, es būšu kritis negodā, un visi mani izsmies... Parī!.. Vai tas kur redzēts, ka cilvēks ar manu titulu spiests...

— Milord, es jūs lūdzu...

— Tev taisnība, Parī, es esmu nožēlojams gļēvulis, un, ja jau es pats neko nedaru savā labā, kurš gan cits man palīdzēs? Nē, Parī, man ir rokas... ir zobens...

To teikdams, viņš spēcīgi iesita sev pa roku un paņēma pie sienas piekārto zobenu.

— Milord, ko jūs gribat darīt?

— Ko es gribu darīt, Parī? To, ko manā ģimenē dara visi. Mana māte dzīvo no ziedojumiem; mana māsa vāc šos ziedojumus manā labā; kaut kur man ir arī brāļi, kuri arī vāc ziedojumus. Tādēļ arī es, vecākais dzimtā, tāpat kā visi pārējie ķeršos pie dāvanu vākšanas.

Pie pēdējiem vārdiem, kas pārgāja drūmos smieklos, jaunais cilvēks piesprādzēja zobenu, paņēma no lādes cepuri, uzmeta uz pleciem melnu apmetni, ko viņš valkāja ceļā un, piespiedis abas rokas vecajam, kas satraukti vērās viņā, teica:

— Mans labais Parī, liec iekurt kamīnu, ēd, dzer, guli un jūties laimīgs. Būsim laimīgi, mans uzticamais, mans vienīgais draugs! Mēs esam bagāti kā karaļi.

Viņš iesita pa naudas maisiņu, kas smagi nokrita uz grīdas, un viņa smieklos skanēja tik ļaunu vēstoša pieskaņa, ka nelaimīgais Parī pavisam" izbijās.

Kamēr namā visi klaigāja, dziedāja un gatavojās uzņemt ceļotājus, kas bija ieradušies kopā ar karali, nepazīstamais klusiņām izgāja cauri zālei uz ielas un pazuda no vecā acīm, kurš viņu vēroja pa logu.

Ludviķa XIV ierašanās Bluā, kā jau varēja redzēt no mūsu stāsta, izdevās ļoti spoža un krāšņa, un jaunais karalis bija ar to pilnīgi apmierināts.

Nonācis līdz pils vārtiem, karalis ieraudzīja Orleānas hercogu viņa miesassargu un galminieku ielenkumā. Viņa augstības seja, kas jau no dabas bija cildena, šādos svinīgos gadījumos pauda vēl lielāku diženumu un cieņu.

Orleānas hercogiene parādes tērpā gaidīja savu radinieku uz balkona. Parasti tukšajos un drūmajos vecās pils logos tagad visos bija redzamas dāmas lāpu apgaismojumā.

Bungu rīboņas, tauru skaņu un priecīgu saucienu pavadīts, jaunais karalis ienāca pilī, kur Indriķis* pirms septiņdesmit diviem gadiem bija aicinājis sev palīgā nodevību un slepkavību, lai noturētu galvā kroni, kas jau tiecās nokrist un pāriet uz citu dzimtu.

Pēc tam, kad visi pēc sirds patikas bija apbrīnojuši jauno karali — tik skaistu, pievilcīgu, dižciltīgu, tad visu acis pievērsās otrajam Francijas karalim, pavisam citādam — vecam, bālam, sagurušam, un tomēr valdniekam, kuru sauca kardināls Mazarīni.

Šajos gados Ludviķim piemita visas priekšzīmīga galminieka īpašības. Viņa gaiši zilās acis laipni mirdzēja, bet pat vispieredzējušākie fiziono- misti, dvēseļu pētnieki, kas mēģinātu iegremdēt savu skatu tajās (protams,

Indriķis III — pēdējais Francijas karalis no Valuā dinastijas (1574 — 1589). 1588. gada decembrī Bluā pilī pēc Indriķa III pavēles nodevīgi nogalināja Anrī Gīzu (1550 — 1588), kas bija katoļu kustības vadītājs un pretendēja uz Francijas troni. Nākamajā gadā pēc Gīza noslepkavoja arī pašu Indriķi III.

ja pavalstniekiem vispār būtu lemts izturēt karaļa skatienu), nevarētu noteikt, kas slēpjas aiz šīs laipnības. Karaļa acis bija tikpat daiļas kā debesu zilgme vai arī tas milzīgais spogulis, kuru Vidusjūra noklāj kuģu priekšā un kurā debesis spoguļo gan savas vētras, gan zvaigznes.

Karalis bija neliela auguma, ne vairāk par piecām pēdām un divām collām; viņa jaunība tomēr mīkstināja šo trūkumu, bet kustību dižciltī- gums un apbrīnojamais izveicīgums to atsvēra.

Bez tam Ludviķis bija karalis, bet tas nozīmēja daudz šai tradicionālās godbijības un padevības laikmetā. Bet līdz šim brīdim viņu tautai rādīja diezgan reti. Viņu vienmēr redzēja blakus mātei, gara auguma sievietei, un kardinālam, kurš arī izskatījās ļoti cienīgs. Tāpēc daudzi teica:

— Karalis ir mazāks par kardinālu!

Neskatoties uz tādām piezīmēm, kuras gan skanēja galvenokārt galvaspilsētā, Bluā iedzīvotāji sagaidīja jauno monarhu kā pusdievu, bet Orleānas hercogs un hercogiene, viņa krusttēvs un krustmāte, uzņēma viņu gandrīz kā karali.

Jāatzīmē tomēr, ka brīdī, kad karalis Ludviķis XIV ieraudzīja pieņemšanas zālē pilnīgi vienādus krēslus, kas bija domāti viņam, viņa mātei, krusttēvam un krustmātei, viņš pietvīka dusmās un pārlaida skatienu klātesošajiem, vēlēdamies to sejās izlasīt, vai šis apvainojums izdarīts apzināti vai ne. Nepamanījis tomēr neko aizdomīgu ne kardināla bezkaislīgajā sejā, ne mātes vai kāda cita sejā, viņš padevās liktenim un pasteidzās vismaz apsēsties ātrāk par citiem.

Muižniekus un dāmas stādīja priekšā viņu majestātēm un kardinālam.

Aicināja pie galda. Karalis pats neuzdrošinājās pateikt, ka ir izsalcis, un tāpēc gaidīja vakariņas ar nepacietību.

Šoreiz tika izrādīta vislielākā godbijība, ja ne nu gluži viņa titulam, tad vismaz viņa vēderam.

Kardināls savas bālās lūpas tik tikko pielika zelta bļodiņā pasniegtajam buljonam. Visvarenais ministrs, kurš spēja no karalienes atraitnes iegūt reģenta tiesības, bet no karaļa — viņa karalisko varu, no dabas tomēr nespēja izcīnīt veselu kuņģi.

Austrijas Anna, kuru jau tolaik mocīja vēzis, kas vēlāk, apmēram pēc astoņiem gadiem, noveda viņu kapā, neēda vairāk par Mazarīni.

Orleānas hercogs, ko šis svarīgais notikums viņa provinciālajā dzīvē bija pārmērīgi satraucis, nevarēja ēst.

Tikai Orleānas hercogiene;kā jau īsta lotringiete^neatpalika no karaļa.

Ja nebūtu viņas, Ludviķim XIV būlu jāēd vienam pašm, tāpēc viņš bija ļoti pateicīgs gan savai krustmātei, gan viņas pils pārzinim de Sanremī kungam, kurš šai reizē patiešām izcēlās.

Vakariņu beigās pēc kardināla Mazarīni dotās zīmes karalis piecēlās no galda. Krustmāte uzaicināja viņu noiet gar sapulcēto viesu rindām.

Dāmas ievēroja (ir tādas lietas, ko Bluā dāmas pamana tikpat labi kā Parīzes), ka Ludviķim XIV ir ašs un drosmīgs skatiens, kas skaistulēm solīja lielisku lietpratēju nākotnē. Savukārt vīrieši pamanīja, ka jaunais karalis ir lepns un augstprātīgs un tos, kas pārāk cieši uz viņu skatās, piespiež nolaist acis, bet tas rāda nākamo valdnieku.

Ludviķis XIV jau bija apjājis kādu trešo dalu viesu, kad pēkšņi viņa ausis sasniedza kāds vārds, ko kardināls izteica savā sarunā ar hercogu.

Tas bija sievietes vārds.

Tiklīdz Ludviķis XIV izdzirdēja šo vārdu, viņš, vairs neko neklausīdamies un nepievērsdams uzmanību cilvēkiem, kas gaidīja viņa skatienu, pasteidzās pabeigt savu apgaitu un nokļūt zāles viņā galā.

Kā jau veikls galminieks, hercogs apvaicājās kardinālam par viņa radinieču veselību. Pirms kādiem sešiem gadiem pie kardināla no Itālijas ieradās trīs māsasmeitas — Hortenzija, Olimpija un Marija Mančīni.

Hercogs izteica nožēlu, ka viņam nav tā laime uzņemt viņas kopā ar tēvoci.

Droši vien viņas ir izaugušas par skaistulēm un kļuvušas vēl graciozākas kopš tā laika, kad hercogs viņas redzēja pēdējo reizi.

Karali uzreiz pārsteidza atšķirība abu sarunas biedru balsīs. Hercogs runāja dabiskā, mierīgā balsī; turpretī kardināls pretēji paradumam atbildēja paceltā balsī un runāja skaļi.

Šķila, ka viņš vēlas, lai viņa balsi sadzird cilvēks, kas atrodas krietni tālu.

— Jūsu augstība, — viņš teica, — manām krustmeitām vēl jāpabeidz izglītība. Viņām ir savi pienākumi un viņām jāpierod pie sava stāvokļa. Dzīve jauneklīgā un spožā galmā tikai atrautu viņas no tā visa.

Izdzirdis šo atsauksmi par savu galmu, Ludviķis tikai skumji pasmai-

dīja.

Galms bija jauneklīgs, tas tiesa, bet būt spožam tam traucēja kardināla skopulība.

— Tomēr, — hercogs iebilda, — jūs taču nedomājat viņas sūtīt uz klosteri vai likt viņām dzīvot kā vienkāršām pilsētniecēm?

— Protams, nē, — kardināls atbildēja, cenzdamies piešķirt savai maigajai, samtainajai itāļa izrunai pēc iespējas vairāk asuma un skanīguma. — Nepavisam! Es noteikti gribu viņas apprecināt un pēc iespējas labāk.

— Līgavaiņu jau nu netrūks, — vaļsirdīgi teica hercogs kā tirgonis, kas apsveic savu veiksmīgo amata brāli.

— Ceru, jūsu augstība, jo Dievs apveltījis līgavas ar grāciju, prātu un skaistumu.

Šīs sarunas laikā karalis Ludviķis XIV, ko pavadīja Orleānas hercogiene, turpināja apstaigāt sapulcējušos.

— Tā ir Arnū jaunkundze, — hercogiene teica, stādīdama viņa majestātei priekšā resnu, apmēram divdesmit divus gadus vecu gaišmati, kuru kādos ciema svētkos varētu noturēt par uzposušos zemnieci. — Arnū jaunkundze ir manas mūzikas skolotājas meita.

Karalis pasmaidīja: hercogiene bez kļūdīšanās nekad nevarēja nospēlēt ne četras notis.

— Lūk, Ora de Montalē, — hercogiene turpināja, — viņai ir labas manieres, un viņa ir ļoti izdarīga.

Šoreiz iesmējās nevis karalis, bet pati meitene: viņa pirmo reizi dzirdēja šādu atsauksmi no hercogienes, kas parasti viņu nelutināja. Tāpēc mūsu vecā paziņa Montalē sevišķi zemu paklanījās viņa majestātei ne tikai aiz cieņas, bet arī nepieciešamības dēļ — vajadzēja apslēpt smaidu, ko karalis varētu nepareizi iztulkot.

Tieši tobrīd karalis arī izdzirdēja vārdu, kas lika viņam sarauties.

— Kā sauc trešo? — Orleānas hercogs jautāja kardinālam.

— Marija, jūsu augstība, — atbildēja Mazarīni.

Šajā vārdā laikam slēpās kāds maģisks spēks, jo, to izdzirdējis, karalis sarāvās un aizveda hercogieni uz zāles vidu it kā vēlētos viņai klusām kaut ko pateikt; īstenībā viņš tikai vēlējās pieiet tuvāk Mazarīni.

— Jūsu augstība, — viņš smaidīdams pusbalsī teica, — mans ģeogrāfijas skolotājs man netika teicis, ka no Parīzes līdz Bluā ir tik ļoti tālu.

— Kā tā?

— Šķiet, ka mode atnāk līdz šejienei tikai pēc vairākiem gadiem. Paskatieties uz šīm jaunavām. Dažas gan ir tīri glītas...

— Nerunājiet tik skaļi, dārgo radiniek: viņas no prieka vēl zaudēs prātu.

— Pagaidiet mazliet, mīļo krustmāt, — karalis smaidīdams turpināja. — Manas frāzes nobeigums pārlabos sākumu. Dažas šķiet vecas, bet dažas — neglītas, tāpēc ka viņas ģērbjas tā, kā Parīzē pirms'gadiem desmit.

— Bet, jūsu majestāte, no Bluā līdz Parīzei ir tikai piecu dienu brauciens.

— Tātad ar katru dienu jūs atpaliekat par diviem gadiem.

— Vai jums patiešām tā liekas? Savādi, es to līdz šim nebiju ievērojusi.

— Paskatieties, mīļā tante, — karalis turpināja, aizvien vairāk tuvodamies Mazarīni un izlikdamies, ka no turienes viņam ērtāk novērot, — paskatieties uz šo vienkāršo balto kleitu blakus novecojušajiem tērpiem un masīvajām frizūrām. Tā> droši vien^ ir kāda no mātes svītas, kaut arī es viņu nepazīstu. Paskatieties, cik atklāti un vienkārši viņa sarunājas, cik graciozi kustas! Lūk, tā ir sieviete, bet visas pārējās tikai manekeni.

— Mīļo radiniek, — hercogiene pasmaidīja, — atļaujiet jums aizrādīt, ka šoreiz jūs netrāpījāt mērķī. Tā, kuru jūs tā slavējat, nav vis nekāda parīziete, bet gan vietējā...

— Patiešām? — karalis neticīgi novilka.

— Luīze, atnāciet, lūdzu pie mums, — hercogiene aicināja.

Meitene, kuras vārdu mēs jau zinām, kautrīgi pienāca un nosarka,

neuzdrošinādamās pacelt galvu, jo juta, ka karalis skatās uz viņu.

— Luīze Fransuāza de Laboma Leblāna, marķīza de Lavaljē meita, — hercogiene ceremoniāli viņu stādīja priekšā karalim.

Neskatoties uz samulsumu, meitene paklanījās tik graciozi, ka, skatīdamies viņā, karalis pat palaida gar ausīm dažus vārdus no hercoga un kardināla sarunas.

— Tā ir de Sanremī kunga pameita, — hercogiene turpināja. — Viņš ir mans pils pārzinis, tas pats, kura vadībā tika pagatavots cepetis ar trifelēm, kuru jūsu majestātei labpatika atzinīgi novērtēt.

Tādu rekomendāciju nespētu izturēt nekāda grācija, nekāds skaistums un jaunība. Karalis pasmējās. Vai nu hercogienes vārdi bija domāti kā joks vai arī tie liecināja par naivumu, bet katrā ziņā tie nežēlīgi iznīcināja karalī iespaidu, ko kautrīgās meitenes skaistums un poētiskums bija radījuši.

Marķīze de Lavaljēra karaļa acīs pārvērtās par tā cilvēka pameitu, kurš lieliski prot pagatavot tītara cepeti ar trifelēm.

Tādi jau ir tie prinči. Tādi paši bija arī Olimpa dievi. Droši vien Diāna un Venēra gardi smējās par skaisto Alkmēni* un nabaga lo,** kad pie Jupitera galda starp nektāra un ambrozija maltītēm mazliet izklaidējās, patenkojot par zemes skaistulēm.

Par laimi, Luīze paklanījās tik zemu, ka hercogienes teiktais pagāja viņai secen, un viņa neredzēja arī karaļa smaidu. Citādi meitene, kura bija parādījusi tik izkoptu gaumi, izvēlēdamās savu balto tērpu, izdzirdējusi hercogienes nežēlīgos vārdus un ieraudzījusi karaļa ledaino, egoistisko smaidu, būtu nomirusi aiz kauna.

Un pat asprātīgā Montalē nespētu tad atgriezt viņu dzīvē, jo izsmiekls nogalina visu, pat skaistumu.

Bet, kā jau mēs teicām, Luīze, par laimi sev, neko ne redzēja, ne dzirdēja, jo viņai no uztraukuma zvanīja ausīs un acu priekšā viss bija tumšs.

Karalis, kas uzmanīgi ieklausījās hercoga un kardināla sarunā, devās pie tiem.

Viņš pienāca tai brīdī, kad kardināls Mazarīni teica:

Alkmēne — grieķu mitoloģijā Mikēnu valdnieka Elektriona meita, kas dzemdēja Zevam varoni Hēraklu. lo — grieķu mitoloģijā Zeva iemīļotā, ko nežēlīgi vajāja Zeva sieva — dieviete Hēra.

— Marija kopā ar māsām pašlaik dodas uz Bruāžu. Es viņām liku braukt pa Luāras otru krastu, nevis pa šo, kur braucām mēs. Pēc manām domām, rīt viņas būs nonākušas iepretim Bluā.

Šie vārdi tika izteikti ar parasto taktu, pārliecību un mēra sajūtu, pateicoties kam sinjoru Džūlio Mazarīni uzskatīja par pirmo aktieri.

Tie trāpīja Ludviķi XIV tieši sirdī. Izdzirdis viņa soļus, kardināls atskatījās un varēja pārliecināties par to iedarbību uz savu audzēkni, kura seja bija viegli pietvīkusi. Vai gan tas varēja paslīdēt garām cilvēkam, kurš jau divdesmit gadus smējās par visu Eiropas diplomātu viltībām!

Kardināla vārdi ievainoja jauno karali kā saindēta bulta. Viņš nevarēja nostāvēt uz vietas un pārlaida apkārtējiem miglainu, vienaldzīgu skatienu.

Desmitiem reižu viņš meta jautājošus skatienus uz karalieni māti, bet tā bija aizrāvusies sarunā ar hercogieni un, paklausot Mazarīni skatienam, nevēlējās saprast dēla mēmo lūgumu.

No šī brīža viss apkārt notiekošais — mūzika, ziedi, ugunis, skaistules — karaļa acīs zaudēja savu nozīmi un kļuva nepanesams. Viņš kodīja lūpas un mīņājās kā labi audzināts bērns, kurš neuzdrošinās žāvāties, bet ar visu savu izturēšanos cenšas parādīt, ka viņam ir garlaicīgi. Kad skatieni uz mātes un ministra pusi nedeva nekādus rezultātus, viņš beidzot pievērsa izmisušās acis durvīm, aiz kurām viņu gaidīja brīvība.

Pie durvīm viņš pamanīja gara auguma, slaidu cilvēku ar ērgļa degunu, stingru skatienu, gariem, iesirmiem matiem un melnām ūsām; tas bija īsta kareivīga skaistuma paraugs. Viņa mirdzošajās bruņās kā spogulī atstarojās visas ugunis. Galvā viņam bija pelēka cepure ar sarkanu spalvu, kā pierādījums, ka viņš te atrodas dienestā, nevis sava prieka pēc. Ja viņš te būtu ieradies kā galminieks nevis kā kareivis, tad turētu cepuri rokās: galu galā par katru baudījumu ir jāmaksā.

Virsnieks atradās sardzē un izpildīja savus parastos dienesta pienākumus: to pierādīja arī viņa pilnīgā vienaldzība, ar kādu viņš, sakrustojis rokas uz krūtīm, vēroja tiklab svētku jautrību kā garlaicību.

Kā jau filozofs — visi vecie kareivji ir filozofi — viņš, liekas, vairāk garlaikojās nekā izklaidējās šais svētkos. Tomēr viņš samierinājās ar garlaicību un viegli iztika bez izklaidēšanās.

Viņš stāvēja, atspiedies pret kokgriezumiem rotātajām durvim, kad karaļa skumjo un nogurušo acu skatiens nejauši sastapās ar viņa acīm.

Droši vien tas nenotika pirmoreiz. Virsnieks jau pazina karaļa acu izteiksmi un prata nolasīt vēlēšanos, kas tajās slēpās; tik tikko uzmetis skatienu Ludviķim XIV, viņš tā sejā izlasīja visu, kas notika karaļa dvēselē, saprata viņa mokošo garlaicību, kautro vēlēšanos aiziet un sajuta, ka jāizdara pakalpojums karalim, kaut arī viņš to nelūdz un varbūt pat pret viņa gribu. Tikpat braši, kā viņš komandētu kavalērijas pulku kaujas laukā, virsnieks skaļi pavēlēja:

— Sardzi viņa majestātei!

Viņa vārdi noskanēja kā pērkona grāviens un noslāpēja orķestri, korus, sarunas un soļu troksni; kardināls un karaliene izbrīnā paskatījās uz karali.

Ludviķis XIV nobālēja, bet, redzēdams, ka musketieru virsnieks ir uzminējis viņa domas un izteicis tās pavēlē, viņš apņēmīgi devās uz durvīm.

— Mans dēls, vai jūs jau aizejat? — vaicāja karaliene, un šis pats jautājums slēpās Mazarīni skatienā, kurš varētu likties laipns, ja nebūtu tik caururbjošs.

— Jā, jūsu majestāte, — Ludviķis XIV atbildēja, — es jūtos noguris un bez tam domāju šovakar vēl kaut ko uzrakstīt.

Ministra lūpās pavīdēja smaids; ar galvas mājienu viņš atvadījās no karaļa.

Hercogs un hercogiene pasteidzās nodot pavēles kalpiem, kas bija acumirklī ieradušies.

Karalis paklanījās un cauri zālei devās uz durvīm. Pie durvīm viņa majestāti gaidīja divdesmit musketieri, nostājušies divās rindās. Rindas galā stāvēja virsnieks ar bezkaislīgu sejas izteiksmi un kailu zobenu rokār

Karalis gāja garām viesiem, un tālākie cēlās uz pirkstgaliem, lai vēlreiz viņu redzētu.

Desmit musketieri atbrīvoja karalim ceļu, atspiezdami atpakaļ pūli, kas drūzmējās priekšistabā un uz kāpnēm. Pārējie desmit aplenca viņa majestāti un hercogu, kurš bija izteicis vēlēšanos pavadīt karali. Viņiem sekoja kalpi. Šī nelielā svīta pavadīja karali līdz viņa apartamentiem.

Šos pašus apartamentus bija aizņēmis karalis Indriķis III, kad dzīvoja Bluā pilī.

Hercogs kaut ko pavēlēja.

Musketieri sava virsnieka vadībā iesoļoja šaurā koridorā, kas veda no viena pils spārna uz otru.

Koridorā varēja ieiet no mazas, kvadrātveidīgas priekštelpas, kas slīga tumsā pat vissaulainākajās dienās.

Hercogs apturēja Ludviķi XIV.

— Jūsu majestāte, viņš teica, — pašlaik atrodas tajā vietā, kur hercogs Gīzs* saņēma pirmo dunča dūrienu.

Karalis, kurš pārāk labi vēsturi nezināja, bija dzirdējis par šo notikumu, bet nezināja nekādus sīkumus.

— Ā! — viņš notrīsēja un apstājās. Visi, kas gāja viņam pa priekšu un aiz muguras, arī palika stāvam.

— Hercogs Gīzs, — Orleānas hercogs turpināja, — atradās apmēram tai pašā vietā, kur pašlaik stāvu es; viņš devās tai pašā virzienā, kur jūs; de Luņa kungs stāvēja tur, kur jūsu musketieru letnants. De Senmalina kungs un jūsu majestātes svīta bija viņam aiz muguras un visapkārt. Te tad arī viņu ievainoja.

Karalis pagriezās pret savu virsnieku un ieraudzīja ēnu, kas pārslīdēja pār viņa vīrišķīgo un drosmīgo seju.

— Jā, mugurā, — leitnants izteica ar vislielāko nicinājumu.

Viņš grasījās doties tālāk, it kā justos neērti starp šīm sienām, kuras bijušas liecinieces šādai nodevībai.

Turpretim karalis, kurš, acīmredzot, vēlējās uzzināt visu, gribēja apskatīt vēlreiz šo drūmo vietu.

Hercogs nojauta sava brāļadēla vēlēšanos.

Hercogs Anrī Gīzs tika nogalināts pie Indriķa III guļamistabas durvīm; astoņi karaļa sūtītie muižnieki ar zobeniem un nažiem sadūra Gīzu. Viņam tomēr izdevās atvērt durvis uz karaļa guļamistabu, un viņš nomira pie Indriķa III gultas.

— Paskatieties, jūsu augstība, — viņš teica, paņemdams lāpu no Sanremī, — te viņš nokrita. Tur stāvēja gulta. Krizdams viņš norāva aizkarus, pie kuriem bija pieķēries.

— Kāpēc šajā vietā tik nelīdzens parkets? — Ludviķis XIV jautāja.

— Tāpēc ka šeit plūda viņa asinis, — hercogs atbildēja. Tās iesūcās ozola parketā un to izdevās notīrīt tikai, nokasot parketa virskārtu, — hercogs piemetināja, pielikdams lāpu tuvu parketam, — tomēr, neskatoties uz visām pūlēm, palika sārts plankums.

Ludviķis XIV pacēla galvu. Varbūt viņš atcerējās tās asiņainās pēdas, kuras viņam reiz rādījās Luvrā: tās bija no Končini* asinīm, kuras viņa tēvs bija izlējis līdzīgos apstākļos.

— Iesim, — viņš teica.

Pavadoņi tūlīt pat devās uz priekšu: satraukums jaunā monarha balsij piešķīra neierastu valdonīgumu.

Kad viņi aizgāja līdz karaļa apartamentiem, kur varēja nokļūt gan pa šauro koridoru, gan arī pa parādes kāpnēm no pagalma, Orleānas hercogs teica:

— Jūsu majestāte, iekārtojieties šais istabās, kaut arī tās nav jūsu cienīgas.

— Tēvoc, — karalis atbildēja, — es jums pateicos par draudzīgo uzņemšanu.

Aiziedams hercogs paklanījās brāļadēlam. Karalis viņu apskāva.

No tiem divdesmit musketieriem, kas pavadīja karali, desmit devās kopā ar hercogu uz parādes zālēm, kas, neskatoties uz karaļa aiziešanu, joprojām bija cilvēku pilnas.

Atlikušos desmit musketierus virsnieks nostādīja katru savā postenī. Viņš pats minūtes piecas nopētīja visu ar savu vēso un ciešo skatu, ko ne vienmēr iegūst līdz ar pieredzi: ciešs un stingrs skatiens liecina par īpašu talantu.

Končini (maršals d'Ankrs) tika nogalināts pēc Ludviķa XIII pavēles Luvras pils pagalmā uz tiltiņa brīdī, kad viņš gatavojās ieiet Luvrā.

Izvietojis posteņus, viņš par savu štābu izvēlējās priekštelpu, kurā atrada milzīgu krēslu, gaismekli, vīnu, ūdeni un gabalu sakaltušas maizes.

Viņš sakārtoja gaismekli, izdzēra pusglāzi vīna, pasmīnēja, izteiksmīgi saviebis lūpas, apsēdās ērtajā krēslā un gatavojās nosnausties.

Kaut arī virsnieks gatavojās gulēt, par spīti savai šķietamai bezrūpībai viņš tomēr izjuta lielo atbildību, kas gūlās uz viņa pleciem.

Būdams karaļa musketieru leitnants, viņš komandēja visu Parīzes rotu, kurā bija simt divdesmit cilvēku, neskaitot tos divdesmit, kurus mēs jau pieminējām; pārējie simt apsargāja karalieni un it īpaši kardinālu.

Džūlio Mazarīni skopi apmaksāja savu apsardzi, tāpSc viņš labprāt izmantoja karaļa apsardzi un darīja to ar plašu vērienu, aizņemdamies veselus piecdesmit. Tas liktos ļoti nepiedienīgi katram, kas nebūtu pazīstams ar tā laika galma paražām. Vēl vairāk nepiedienīgi un pat dīvaini liktos tas, ka Mazarīni domātās istabas bija spoži apgaismotas un dzīvības pilnas. Pie katrām durvīm sardzē stāvēja musketieri un nelaida nevienu, izņemot kurjerus, kuri pat ceļojumu laikā bija vajadzīgi kardināla plašajai sarakstei.

Divdesmit musketieri apsargāja atraitnēs palikušo karalieni; pārējie trīsdesmit atpūtās, lai nākošajā rītā nomainītu sardzi.

Turpretim tajā pusē, kura bija ierādīta karalim, valdīja tumsa, klusums un tukšums. Kad durvis tika aizvērtas, nekas tur vairs neliecināja par karaļa klātbūtni. Visi kalpi palēnām izklīda.

Hercogs atsūtīja apjautāties, vai viņa majestātei nav kaut kas vajadzīgs; pēc īsa „nē", ko pateica pie tādiem jautājumiem un atbildēm pie- radušais leitnants, karaļa apartamentos viss iegrima klusumā un miegā, it kā tā būtu parasta pilsētnieka māja.

Svētku mūzika tomēr klusināti atskanēja līdz karaļa logiem, un pa tiem varēja redzēt lielās zāles spoži apgaismotos logus.

Kad Ludviķis XIV jau bija uzturējies savā istabā minūtes desmit, viņš ievēroja, ka kardināls arī dodas pie miera, jo zālē varēja vērot saviļņošanos, kas bija daudz spēcīgāka nekā, viņam pašam aizejot; kardinālu pavadīja blīvs kavalieru un dāmu pūlis.

Kardināls šķērsoja pagalmu hercoga pavadībā, kurš pats viņam apgaismoja ceļu. Pēc tam gāja karaliene; hercogiene veda viņu zem rokas, un viņas abas kā senas draudzenes pusbalsī sarunājās.

Aiz viņām pa pāriem sekoja galma dāmas, pāži, kalpi; liesmu atspī- dumi apgaismoja pagalmu kā ugunsgrēkā. Pēc tam soļu troksnis un balsis noslāpa pils augšējos stāvos.

Neviens nedomāja par karali, kurš, atspiedies pret palodzi, skumji vēroja, kā noklust visi šie trokšņi, — neviens, izņemot tikai nepazīstamo no „Mediči" viesnīcas, kas, ietinies melnā apmetnī, iznāca uz ielas.

Viņš devās tieši uz pili un sāka gar to domīgi pastaigāties, iejucis ziņkārīgo pūlī; redzēdams, ka galvenos vārtus neviens neapsargā, jo hercoga kareivji brāļojās ar karaļa kareivjiem, un visi kopā dzēra līdz pagurumam, vai, pareizāk sakot, dzēra bez paguruma, nepazīstamais izspraucās cauri pūlim, šķērsoja pagalmu un nonāca līdz trepēm, kas veda pie kardināla.

Droši vien viņš devās uz šo pusi tāpēc, ka redzēja ugunis un pāžu un kalpu rosīšanos.

Tūlīt pat viņu apturēja musketes klakšķis un sarga uzsauciens.

— Kurp dodies, draugs? — sargzaldāts noprasīja.

— Pie karaļa, — nepazīstamais mierīgi un ar cieņu atbildēja.

Sargzaldāts paaicināja vienu no kardināla pavadoņiem, kas paskaidroja tādā balsī it kā viņš būtu kancelejas ierēdnis, kurš sūta prom apmeklētāju:

— Ejiet pa tām kāpnēm.

Vairs nelikdamies zinis par nepazīstamo, virsnieks atgriezās pie pārtrauktās sarunas.

Neko neatbildējis, nepazīstamais devās uz norādīto pusi.

Šeit nebija ne trokšņu, ne gaismas, tikai tumsa, kurā pa reizei pavīdēja sarga vientuļā ēna. Valdīja tāds klusums, ka nepazīstamais dzirdēja savu soļu troksni un piešu šķindoņu pret akmens kāpnēm.

Sargs te bija viens no tiem divdesmit musketieriem, kas bija nozīmēti karaļa apsargāšanai. Viņš godīgi pildīja savu pienākumu un izskatījās visai nepieejams.

— Kas nāk? — sargs uzsauca.

— Draugs, — nepazīstamais atbildēja.

— Ko jūs vēlaties?

— Runāt ar karali.

— Oho! Tas nav iespējams!

— Kāpēc?

— Viņa majestāte atpūšas.

— Vienalga, man ar viņu jārunā.

— Es jums saku, ka tas nav iespējams.

Sargzaldāts draudoši sakustējās, bet nepazīstamais nekustējās ne no vietas, it kā viņa kājas būtu pieaugušas pie grīdas.

— Musketiera kungs, — viņš ierunājās, — vai drīkstu zināt, vai jūs esat muižnieks?

— Jā.

— Labi. Es arī esmu muižnieks, bet muižniekiem vienam otram jāpalīdz.

Sargs nolaida šauteni; viņu atbruņoja pašcieņa, ar kādu tika pateikti šie vārdi.

— Runājiet, kungs, — viņš atbildēja, — un, ja jūsu lūgumu būs iespējams izpildīt...

— Pateicos. Vai jums ir virsnieks?

— Ir, mūsu leitnants.

— Labi. Es gribu parunāt ar jūsu leitnantu. Kur viņš ir?

— Ā! Tā ir cita lieta! Ienāciet.

Nepazīstamais pamāja sargam un devās augšup pa kāpnēm. Saucieni „leitnantam apmeklētājs" tika nodoti no viena posteņa uz otru un pamodināja virsnieku no pirmā nomidža.

Pogādams ciet apmetni, leitnants devās pretim nepazīstamajam, pa ceļam izstaipīdamies un berzēdams acis.

— Ko jūs vēlaties, kungs? — viņš jautāja.

— Vai jūs esat sardzes virsnieks un musketieru letnants?

— Jā.

— Kungs, man neatliekami jārunā ar karali.

Leitnants vērīgi paskatījās uz nepazīstamo un vienā acu uzmetienā pamanīja visu, kas viņam bija vajadzīgs, — zem vienkāršā apģērba slēpās augstmanis.

— Neizskatās, ka jūs būtu princis, — leitnants teica, — kaut gan citādi jūs zinātu, ka pie karaļa bez viņa paša atļaujas ieiet aizliegts.

— Viņš atļaus.

— Mans kungs, atļaujiet par to šaubīties. Pirms stundas ceturkšņa karalis iegāja savā guļamistabā un droši vien patlaban izģērbjas. Nevienu nav atļauts ielaist.

— Kad viņš uzzinās, kas es esmu, viņš atcels aizliegumu, — lepni sasliedamies, iebilda nepazīstamais.

Virsnieka izbrīns pieauga, un viņš sāka svārstīties:

— Ja es būtu ar mieru jūs pieteikt, vai jūs vismaz nepateiktu savu vārdu?

— Varat pateikt, ka ar viņu vēlas runāt Kārlis II,* Anglijas, Skotijas un Īrijas karalis.

Virsniekam izlauzās pārsteigts izsauciens, un viņš pat atkāpās soli atpakaļ; viņa bālā seja pauda ārkārtīgu uztraukumu, ko bezbailīgais karotājs veltīgi pūlējās apslēpt.

— Ak, jūsu majestāte, — viņš satraukti teica, man jūs vajadzēja uzreiz pazīt.

— Vai jūs esat redzējis manu portretu?

Kārlis II (1630 - 1685) - Anglijas karaļa Kārļa I dēls. Kārli 1 sodīja ar nāvi 1649. gada 30. janvārī. Revolūcijas laikā Kārlis II atradās emigrācijā Francijā un Nīderlandē. Anglijā atgriezās 1660. gadā.

— Nē, jūsu majestāte.

— Vai jūs mani varbūt esat agrāk redzējis galmā, vēl pirms mani izraidīja no Francijas?

— Nē.

— Kā tad jūs būtu varējis mani pazīt, ja nekad neesat redzējis ne mani pašu, ne manu portretu?

— Jūsu majestāte, es tiku redzējis karali, jūsu tēvu, tajā baigajā brīdī...

— Tajā dienā, kad...

— Jā.

Pār karaļa seju pārslīdēja skumja ēna; ar rokas mājienu viņš to aiz- trauca un vaicāja:

— Vai jūs varat mani pieteikt?

— Piedodiet, jūsu majestāte, — virsnieks atteica. — Jūs esat tā ģērbies, ka es nespēju pazīt karali, kaut gan, kā es jums jau minēju, man bija gods redzēt karali Kārli I... Vēlreiz piedodiet... Es steidzos jūs pieteikt.

Viņš jau paspēra dažus soļus, bet tad atgriezās.

— Jūsu majestāte droši vien vēlas, lai šī tikšanās paliktu pilnīgā noslēpumā?

— Es to nepieprasu, bet, ja varētu ievērot slepenību...

— Tas ir iespējams, jūsu majestāte. Es varu neko neteikt sargam, kas dežūrē pie karaļa. Bet tad jums jāatdod man zobens.

— Jā, patiešām... Es pavisam aizmirsu, ka pie Francijas karaļa neviens nedrīkst ienākt ar ieroci.

— Jūsu majestāte varētu būt izņēmums; bet tādā gadījumā man jābrīdina sargi, jo viens es nevaru uzņemties tādu atbildību.

— Te būs mans zobens. Piesakiet mani karalim.

— Tūlīt, jūsu majestāte.

Virsnieks piegāja pie durvīm un pieklauvēja. Durvis tūdaļ tika atvērtas.

— Viņa majestāte Anglijas karalis! — virsnieks ziņoja.

— Viņa majestāte Anglijas karalis! — kalps atkārtoja.

— Teikdams šos vārdus, kambarsulainis atvēra abas durvju puses, un aiz tām stāvošie ieraudzīja, ka ārkārtīgi pārsteigtais Ludviķis XIV tuvojas durvīm atpogātiem svārkiem, bez cepures un zobena.

— Vai tas esat jūs, mans brāli, vai patiešām jūs esat šeit Bluā! — Ludviķis XIV iesaucās, pamādams galminiekam un sulainim, lai tie izietu blakus istabā.

— Jūsu majestāte, — Kārlis II atbildēja, — es devos uz Parīzi cerībā tur sastapt jūs. No baumām es uzzināju, ka jūs drīz ieradīsieties šeit. Tāpēc arī es te uzkavējos: man jums jāsaka kaut kas svarīgs.

— Vai jūs runāsiet šeit?

— Liekas, ka šajā kabinetā varam justies puslīdz droši, ka neviens mūs nenoklausīsies?

— Es atlaidu dežūrējošo sulaini un arī savu pavadoni; viņi ir blakus istabā. Aiz šīs starpsienas ir tukša istaba, kas iziet uz priekštelpu, kurā sēž tikai tas virsnieks, ko jūs redzējāt. Tā ir, vai ne?

— Jā.

— Tad runājiet, mans brāli, es jūs klausos.

— Jūsu majestāte, es sākšu, cerēdams rast jūsu līdzjūtību mūsu dzimtas ciešanām.

Ludviķis pietvīka un pastūma savu krēslu tuvāk Anglijas karaļa krēslam.

— Jūsu majestāte, — Kārlis turpināja, — man nav nemaz jājautā, vai jūs zināt manas nelaimes visos sīkumos.

Ludviķis nosarka vēl vairāk un, nervozi satvēris Anglijas karaļa roku, teica:

— Mans brāli, man kauns atzīties, bet kardināls manā klātbūtnē reti runā par politiku. Vēl vairāk: agrāk mans kalpotājs Laports lasīja man priekšā vēsturiskus darbus, bet kardināls to aizliedza un atlaida Laportu. Man jums jālūdz, lai jūs pastāstītu par savām nelaimēm tā, kā jūs runātu ar cilvēku, kurš neko par tām nezina.

— O, jūsu majestāte, ja es izstāstīšu visu no paša sākuma, tad ceru noteikti iegūt jūsu līdzjūtību.

— Runājiet, runājiet!

— Valdniek, jums ir zināms, ka mani aicināja kronēties Edinburgā tūkstoš sešsimt piecdesmitajā gadā, kad notika Kromvela* ekspedīcija uz Īriju. Mani kronēja Stonā. Pēc gada Kromvels, kas bija ievainots vienā no viņa sagrābtajām provincēm, atkal mums uzbruka. Satikties ar viņu bija mans mērķis, tāpat kā mana vēlme — aiziet no Skotijas.

— Un tomēr Skotija ir tikpat kā jūsu dzimtene.

— Jā, taču skoti bija man cietsirdīgi tautas brāļi! Viņi piespieda mani atteikties no manu tēvu ticības. Viņi pakāra uzticamāko no maniem sekotājiem, lordu Montro/.u,** jo viņš nepiedalījās Savienībā. Viņam pirms nāves piedāvāja izteikt pēdējo vēlēšanos. Viņš lūdza, lai viņa ķermeni sacērt tik daudz gabalos, cik Skotijā ir pilsētu, lai katrā no tām būtu viņa uzticības apliecinājums.

Ceļodams no pilsētas uz pilsētu, es visur atradu šī cēlā cilvēka mirstīgās atliekas, cilvēka, kurš darbojās un cīnījās manā labā un kurš bija uzticīgs līdz pēdējam elpas vilcienam...

Ar drosmīgu manevru es apgāju Kromvela armiju un ienācu Anglijā. Protektors dzinās man pa pēdām. Tā bija dīvaina bēgšana, kuras mērķis bija troņa iegūšana. Ja man izdotos sasniegt Londonu ātrāk par Krom- velu, tad šīs skriešanās balva būtu mana. Taču viņš panāca mani pie Vorčesteras.***

Pēc Kārļa I sodīšanas ar nāvi Kārli II 1650. gadā pasludināja par Skotijas karali. Ar Kromvela ekspedīciju uz Īriju domāta Īrijas sacelšanās apspiešana, ko izdarīja Kromvels.

Džeimss Greiems Montrozs (1612 — 1650) — Skotijas grāfs un hercogs. Angļu revolūcijas laikā bija karaļa pusē, bet pēc Kārļa I nāves atbalstīja viņa dēlu. 1650. gada pavasarī viņš cieta sakāvi, tika saņemts gūstā un sodīts ar nāvi.

Pēc tam, kad skoti pasludināja Kārli II par savu karali, Kromvels ielauzās Skotijā, 1650. gada 3. septembrī sakāva skotus pie Dcm- baras un ieņēma Edinburgu; pēc gada, 1651. gada 3. septembrī, viņš pie Vorčesteras iznīcināja Kārļa II armiju un piespieda viņu bēgt uz Franciju.

3 3ok. 164 kh. 2

Anglijas laime vairs nebija kopā ar mums, bet gan ar viņu. Tūkstoš sešsimt piecdesmit pirmā gada 3. septembri, skotiem liktenīgās Dembaras kaujas gadadienā, es tiku sakauts.

Man bija krituši jau divtūkstoš cilvēki, un tikai tad es atkāpos. Galu galā tomēr nācās bēgt.

No šīs vietas par maniem piedzīvojumiem varētu uzrakstīt romānu. Es nogriezu matus un pārģērbos par malkas cirtēju. Veselu dienu es pavadīju ozola zaros; tagad tas iesaukts par karalisko. Mani piedzīvojumi Strafordas grāfistē, kuru es atstāju jāšus, vezdams līdzi sava saimnieka meitu, līdz šim laikam tiek stāstīti no mutes mutē, un no tiem izveidosies vesela balāde. Kādreiz, jūsu majestāte, es to visu pierakstīšu, lai atstātu par pamācību saviem brāļiem, citiem karaļiem.

Es aprakstīšu, kā, ieradies Nortonā, es sastapu galma kapelānu, kurš vēroja ķegļu spēli, un savu veco kalpu, kurš apraudājās, mani ieraudzījis. Ja pirmais mani varēja pazudināt nododams, tad otrais ar savu padevību... Es pastāstīšu par briesmīgiem brīžiem... jā, jūsu majestāte, par šausmīgiem mirkļiem, ko es piedzīvoju... kā, piemēram, tad, kad pulkveža Vindhema kalējs, kas apskatīja mūsu zirgus, paziņoja, ka tie apkalti ziemeļu provincēs...

— Apbrīnojami, — Ludviķis XIV nočukstēja, — un es neko par to nezināju... Es zināju tikai, ka jūs iekāpāt kuģī Braihelmstcdā un izkāpāt Normandijā.

— O, — Kārlis klusi teica, — ja jau karaļi neko nezina viens par otru, tad kā gan viņi var palīdzēt viens otram!

— Bet sakiet man, brāli, — Ludviķis vaicāja, — ja jau jūs Anglijā tik slikti uzņēma, kā tad jūs vēl uzdrošināties cerēt uz šo nelaimīgo zemi un dumpīgo tautu?

— Ā, jūsu majestāte! Anglijā viss ir mainījies kopš Vorčesteras kaujas laikiem. Kromvels nomira, paguvis parakstīt ar Franciju līgumu, kurā_ viņa vārds stāvēja pirms jūsu. Viņš mira tūkstoš sešsimt piecdesmit astotā gada 3. septembrī, tieši Vorčesteras un Dembaras kauju gadadienā.

— Viņa dēls manto varu.

— Jūsu majestāte, dažiem cilvēkiem gan ir bērni, bet nav pēcteču. Olivera Kromvela mantojums bija pārāk smaga nasta viņa dēlam Ričardam. Ričards nebija ne republikānis, ne rojālists. Viņš ļāva savai sardzei notiesāt savas pusdienas, bet saviem ģenerāļiem — pārvaldīt republiku. Ričards atteicās no varas tūkstoš sešsimt piecdesmit devītā gada 22. aprīlī; kopš tā brīža pagājis jau vairāk nekā gads, jūsu majestāte.

No tās dienas Anglija kļuvusi par spēļu namu, kurā likme ir mana tēva kronis. Visdedzīgākie spēlmaņi ir Lamberts[1] un Monks. Es gribu iejaukties šai spēlē, kur tiek spēlēts uz manu karaļa mantiju. Jūsu augstība... vajadzīgs miljons, lai uzpirktu vienu no šiem spēlmaņiem un pārvērstu viņu par manu sabiedroto, — vai arī divsimt jūsu cilvēku, lai izdzītu viņus no manas Vaitholas pils tāpat kā Kristus izdzina no tempļa tirgoņus.

— Ā! —Ludviķis XIV teica. — Jūs man lūdzat...

— Palīdzību, tātad tikai to, kas ir ne tikai karaļu, bet pat vienkāršu kristīgo pienākums vienam pret otru, — jūsu palīdzību, majestāte, vai nu naudas veidā, vai arī ar cilvēkiem. Ja jūs man palīdzēsiet, pēc mēneša es sanaidošu Lambertu ar Monku vai Monku ar Lambertu un atgūšu tēva mantojumu, pie tam tas nemaksās manai dzimtenei ne gineju un maniem pavalstniekiem — ne asins lāsi. Viņi jau ir nobaudījuši gan revolūciju, gan republiku un tagad vēlas tikai vienu — iegūt mieru karaļa varas paspārnē. Palīdziet man, un es būšu jūsu majestātei parādā vairāk pateicības nekā savam tēvam. Nabaga tēvs! Viņš dārgi samaksāja par mūsu nama izputināšanu! Redziet nu, valdniek, cik es esmu nelaimīgs un kādā izmisumā nonācis — es pat apvainoju savu tēvu!

Kārļa II bālā seja pietvīka. Viņš nolieca galvu uz rokām. Šķita, ka pat viņa asinis saceļas pret šo nosodījumu, ko dēls izteica tēvam.

Jaunais karalis izskatījās tikpat nelaimīgs kā Kārlis. Viņš nemierīgi dīdījās krēslā, nezinādams, ko lai atbild.

Beidzot ierunājās Kārlis II, kurš bija desmit gadus vecāks un labāk prata apvaldīt savas jūtas.

— Jūsu majestāte, — viņš teica, — dodiet man atbildi! Es gaidu to kā apsūdzētais gaida spriedumu. Vai man būs ļauts dzīvot? Vai arī man jāmirst?

— Brāli! — Ludviķis atbildēja. — Jūs man lūdzat miljonu, — man! Man nekad nav bijis pat ceturtās daļas no šis summas! Man vispār nav nekā... Es esmu tāds pats Francijas karalis, kā jūs — Anglijas. Es esmu tikai vārds, simbols, kas ietērpts ar lilijām rotātā samtā, un ne vairāk! Vienīgā mana priekšrocība salīdzinājumā ar jums ir tā, ka es sēžu uz sajūtama troņa. Man nekā nav, un es neko nevaru izdarīt.

— Nevar būt! — iesaucās Kārlis II.

— Mans brāli, — klusinādams balsi, Ludviķis 'turpināja, — es esmu pārcietis tādu trūkumu, kādu diez vai ir izjutuši mani nabadzīgākie muižnieki. Ja mans nabaga Laports vēl kalpotu pie manis, viņš varētu jums pastāstīt, kā es gulēju tik cauros palagos, kur pa caurumiem varēju izbāzt kāju. Viņš varētu atklāt, ka tad, kad es lūdzu ekipāžu, man no šķūņa piebrauca žurku sagrauztu karieti; viņš varētu arī pateikt, ka tad, kad es lūdzu pusdienas, sulaiņi devās uz kardināla virtuvi un apvaicājās, vai neatradīsies kaut kas ēdams arī karalim. Pat vēl tagad, saprotiet, tagad, kad man ir divdesmit divi gadi un es esmu kļuvis pilngadīgs, kad pie manis vajadzētu būt valsts kases atslēgām, kad man vajadzētu nodarboties ar politiku, pieteikt karus un slēgt mieru, paskatieties apkārt, un jūs ieraudzīsiet, kas ir manā rīcībā!.. Es esmu pamests novārtā! Mani neviens neievēro! Ap mani ir trūkums! Bet tur... paskatieties, kāds spožums ir tur! Cik daudz cilvēku!.. Tieši tur, ticiet man, tur ir īstais Francijas karalis!

— Pie kardināla?

— Jā, pie kardināla.

— Tad es esmu pazudis! -

Ludviķis neatbildēja.

— Jā, pazudis, jo es nelūgšu neko tam, kurš būtu atstājis manu māti un māsu — Indriķa IV meitu un mazmeitu — mirt aukstumā un badā, ja de Recs un parlaments neatsūtītu viņām malku un maizi.

— Mirt! — Ludviķis XIV nočukstēja.

— Nu ko! Anglijas karalis, nelaimīgais Kārlis II, tāds pats Indriķa IV mazdēls kā jūsu majestāte, nomirs badā, kā jau gandrīz nenomira viņa māte un māsa.

Saraucis uzacis, Ludviķis klusēdams plūkāja savu aproču mežģīnes.

Karaļa neapņēmīgums un bezdarbība, kas slēpa acīmredzamo satraukumu, pārsteidza Kārli II. Viņš saņēma jaunā karaļa roku.

— Es jums pateicos, mans brāli, — viņš sacīja. — Jūs jutāt man līdz, un jūsu tagadējā stāvoklī es no jums vairāk nevaru prasīt.

— Jūsu majestāte, — pacēlis galvu, Ludviķis XIV pēkšņi iejautājās, — jūs teicāt, ka jums vajadzīgs miljons vai divsimt cilvēku, vai ne?

— Ar miljonu pietiktu.

— Tas ir tik maz.

— Tas ir daudz, ja to piedāvā vienam cilvēkam. Bieži cilvēku pārliecība tikusi pirkta arī lētāk; bet man būs darīšana ar pērkamām dvēselēm.

— Tikai divsimt cilvēku! Padomājiet! Tas taču ir nedaudz vairāk par vienu rotu?

— Jūsu majestāte, mūsu ģimene glabā kādu leģendu: četri uzticīgi franču muižnieki gandrīz vai izglāba manu tēvu, ko tiesāja prlaments, apsargāja vesela armija un ielenca visa tauta.

— Tātad, ja es jums sagādāšu miljonu vai divsimt cilvēku, jūs būsiet apmierināts un uzskatīsiet mani par labu brālēnu?

— Es uzskatīšu jūs par savu glābēju. Ja man izdosies kāpt mana tēva troni, tad visu manu valdīšanas laiku Anglija būs kā māsa Francijai, tāpat kā jūs būsiet mans brālis.

— Labi! —Ludviķis pieceldamies teica. — To, ko jūs, brāli, neuzdrošināties lūgt, palūgšu es, es pats! Es nekad neko neesmu lūdzis sev, bet tagad darīšu to jūsu dēļ! Došos pie Francijas karaļa — tā bagātā, visvarenā — un lūgšu miljonu vai arī divsimt muižnieku... tad jau redzēs!

— O! —Kārlis iesaucās. - Jūs esat augstsirdīgs, mans draugs, jums ir cēla sirds. Jūs mani glābjat. Ja jums kādreiz būs vajadzīga mana dzīvība, ko jūs man tagad atdodat, tad ņemiet to!

— Klusāk, mans brāli, klusāk! —Ludviķis pusbalsī atbildēja. — Uzmanieties, lai mūs neizdzird. Mēs vēl neesam sasnieguši mērķi. Lūgt Ma- zariņi naudu! Tas ir grūtāk, nekā staigāt pa apburtu mežu, kur katrā kokā slēpjas dēmons; tas ir vairāk nekā iekarot visu pasauli...

— Bet ja lūgsiet jūs...

— Es jau jums teicu, ka nekad neesmu lūdzis, — Ludviķis atteica tik lepni, ka Anglijas karalis nobāla.

Ludviķis ievēroja, ka Kārlis jūtas apvainots un turpināja:

— Piedodiet man. Mans tronis gan ir ciets un kails, bet es uz tā sēžu stingri. Piedodiet man, brāli, nepārmetiet man manus vārdus: tos iedvesa patmīlība. Bet es tos izpirkšu ar upuri. Es dodos pie kardināla. Lūdzu, pagaidiet mani! Es drīz būšu atpakaļ.

Kamēr karalis, paņēmis līdz tikai vienu kalpotāju, steidzīgi devās uz to pils spārnu, kur bija apmeties kardināls Mazarīni, musketieru virsnieks iznāca no mazās istabiņas, kuru karalis uzskatīja par tukšu. Virsnieks nopūtās kā cilvēks, kas ilgi aizturējis elpu. Mazo istabiņu no karaļa guļamistabas atdalīja tikai plāna starpsiena; agrāk tās bija vienotas. Caur starpsienu bija dzirdams viss, kas notika karaļa guļamistabā.

Bez šaubām, musketieru leitnants bija dzirdējis visu Ludviķa sarunu ar Kārli II.

Kad karalis izgāja, viņš pakratīja galvu tikai sev raksturīgajā veidā un noteica ar gaskoņu akcentu, ko nebija pazaudējis visos četrdesmit ārpus dzimtenes pavadītajos gados:

— Nožēlojams dienests! Nožēlojams pavēlnieks!

Pēc tam viņš, kā iepriekš, apsēdās krēslā, izstiepa kājas un pievēra acis kā cilvēks, kas guļ vai iegrimis pārdomās.

Pa šī īsā monologa laiku, kamēr karalis pa vecās pils koridoriem devās pie kardināla, Mazarīni apartamentos bija vērojami pavisam citādi skati.

Mazarīni atlaidās gūtā, jo viņu sāka mocīt podagra. Kā jau lietišķs cilvēks, viņš guva zināmu labumu pat no slimības, strādādams bezmiega laikā. Viņš pavēlēja savam kalpam Bermūnam atnest ceļojumu pulti, lai varētu rakstīt gultā.

Podagra tomēr bija grūti pieveicams pretinieks. Ar katru kustību kardināla sāpes pastiprinājās, un beidzot viņš jautāja Bermūnam:

— Vai Briens ir šeit?

— Nē, aizgāja, — kalps atbildēja. — Jūs viņu atlaidāt, un viņš aizgāja gulēt. Ja vēlaties, viņu var pamodināt.

— Nē, nevajag! Tomēr jāstrādā! Nolādētie cipari!

Skaitīdams uz pirkstiem, kardināls kļuva domīgs.

— Ak, šie cipari! — Bermūns ieteicās. — Ja jau jūs sākat nodarboties ar rēķiniem, tad rīt jums noteikti sāpēs galva... Pie tam šeit nav arī Geno kunga!

— Tev taisnība, Bermūn! Tu man aizvietosi Brienu. Man vajadzēja ņemt līdz Kolbēru. Viņš strādā ļoti labi, Bermūn, ļoti labi. Viņš ir darījumu cilvēks!

— Nezinu gan, — kalps atbildēja, — man nepatīk šī darījumu cilvēka ģīmis.

— Labi jau, labi, Bermūn! Es nejautāju, kādas ir tavas domas. Apsēdies šeit, paņem spalvu un raksti.

— Es esmu gatavs. Ko pavēlēsiet rakstīt?

— Raksti: septiņsimt sešdesmit tūkstoši livru.

— Uzrakstīts.

— Uz Lionu... — kardināls apklusa.

— Uz Lionu, — Bermūns atkārtoja.

— Trīs miljoni deviņsimt tūkstoši.

— Uzrakstīju.

— Uz Bordo septiņus miljonus.

— Septiņus, — Bermūns atkārtoja.

— Jā, septiņus, — kardināls īgni noteica. — Saproti, Bermūn? Visas šīs summas jāraksta izdevumos...

— Izdevumos vai ieņēmumos, man tas vienalga. Tik un tā visi šie miljoni nav mani.

— Šie miljoni pieder karalim; es skaitu karaļa naudu... Tu mani visu laiku pārtrauc!

— Septiņus miljonus uz Bordo.

— Jā, tā gan. Uz Madridi četrus miljonus. Es tev, Bermūn, pateicu, kam pieder šī nauda, tāpēc ka visi aiz muļķības uzskata mani par miljonāru. Es cenšos šos maldus atspēkot. Ministram nevar būt nekā sava... Nodevas — septiņi miljoni. Zemes — deviņi miljoni. Uzrakstīji?

— Uzrakstīju.

— Skaidrā nauda — sešsimt tūkstoši livru; dažādas vērtslietas — divi miljoni... Ā, es vēl aizmirsu — kustamais īpašums dažādās pilīs...

— Vai nepierakstīt — dažādās karaļa pilīs? — Bermūns apvaicājās. — Nē, nevajag — tas jau ir skaidrs tāpat. Nu, Bermūn, vai uzrakstīji?

— Jā, uzrakstīju.

— Tagad saskaiti visu kopā!

Trīsdesmit deviņi miljoni divsimt sešdesmit tūkstoši livru.

— Ak, — kardināls ar nepatiku noteica, — nav pilnu četrdesmit miljonu!

Bermūns pārskaitīja vēlreiz.

— Jā, trūkst septiņsimt četrdesmit tūkstošu.

Mazarīni paņēma rēķinu un to uzmanīgi pārskatīja.

— Tomēr, — Bermūns teica, — trīsdesmit deviņi miljoni un divsimt sešdesmit tūkstoši livru ir krietna summa.

— Ak, Bermūn, man gribētos redzēt šo naudu karaļa kasē!

— Jums labpatika man teikt, ka visa šī nauda pieder viņa majestātei.

— Protams, bet tas ir tikai īsu mirkli. Šie trīsdesmit deviņi miljoni jau iepriekš ir sadalīti, droši vien, ar tiem vēl nepietiks.

Bermūns pie sevis nosmaidīja kā cilvēks, kurš tic tikai tam, kam grib ticēt.

Viņš sagatavoja kardinālam dzeramo naktij un uzbužināja spilvenus.

— Ak, — Mazarīni pie sevis noteica, kad kalps bija aizgājis, — vēl joprojām nav četrdesmit miljonu... Man jāsasniedz šī manis paša nospraustā summa — četrdesmit miljonu... Kas zina, varbūt es nenodzīvošu līdz tam laikam, nepagūšu... Es kļūstu vecs un vārgs. Varbūt man izdosies atrast divus vai trīs miljonus mūsu labo draugu spāniešu kabatās? Vai tad veltīgi viņi atklāja Peru; droši vien viņiem kaut kas ir aizķēries no šī atklājuma!

Aizrāvies ar aprēķiniem, viņš aizmirsa par podagru: kardināla mantkārība pārmāca slimību.

Pēkšņi istabā aizelsies ieskrēja Bermūns.

— Kas noticis? — kardināls apjautājās.

— Karalis! Karalis!

— Ko! Karalis nāk šurp? — Mazarīni izsaucās, steidzīgi noslēpdams lapiņu. — Karalis ir šeit tik vēlā stundā? Es domāju, ka viņš jau sen apgūlies. Kas ir? Kas nolicis?

Ludviķis XIV izdzirdēja pēdējos vārdus un ieraudzīja kardināla izbiedēto seju. Kardināls, viņam parādoties, uzslējās gultā sēdus.

— Nekas sevišķs, kardināla kungs, — viņš teica, — vai vismaz nekas tāds, kas varētu satraukt jūs, man tikai nepieciešams vēl šovakar parunāt ar jums par kādu visai svarīgu lietu.

Mazarīni tūlīt atcerējās, cik uzmanīgi karalis ieklausījās viņa teiktajā par Mariju Mančīni, un iedomājās, ka svarīgā lieta attiecas uz viņa māsasmeitu. Šī iemesla dēļ viņa seja noskaidrojās, un tajā parādījās vislielākās labvēlības izteiksme.

Šāda pārmaiņa karali ļoti iepriecināja.

Viņš apsēdās.

— Jūsu majestāte, — Mazarīni viņu uzrunāja, — mans pienākums būtu uzklausīt jūs, kājās stāvot, bet mokošā podagra...

— Kas tās par ceremonijām starp mums, godājamais kardināla kungs, - Ludviķis XIV ļoti laipni atbildēja, — jums es esmu skolnieks un nevis karalis, kā jūs to ļoti labi zināt, it īpaši jau šovakar, kad es esmu ieradies pie jums kā lūdzējs, pie tam kā vispadevīgākais lūdzējs, kurš alkst, lai viņa lūgumu uzņemtu labvēlīgi.

Pamanījis, ka karalis nosarkst, Mazarīni šķita ieguvis apliecinājumu savai domai, ka aiz šiem maigi teiktajiem vārdiem slēpjas mīlētāja nodomi. Neskatoties uz savu apķērību, šoreiz viltīgais politiķis maldījās: karalis sarka nevis jaunekļa kaisles uzplūdā, bet gan tādēļ, ka bija ievainots viņa karaļa lepnums.

Kā labs tēvocis Mazarīni nolēma atvieglot karalim atzīšanos.

— Runājiet, lūdzu, un, ja jūsu majestātei labpatīk uz mirkli aizmirst, ka es esmu jūsu pavalstnieks, ja jūs mani pagodināt, nosaukdams par savu audzinātāju un skolotāju, tad atļaujiet man izteikt jums visu savu padevību un maigo mīlestību.

— Es pateicos jums, kardināla kungs, — karalis atbildēja. — Starp citu, tas, ko es jums gribēju lūgt, ir tīrais sīkums.

— Jo sliktāk, — kardināls iebilda, — jo sliktāk, jūsu majestāte. Es vēlētos, lai jūs man lūgtu kaut ko svarīgu, kādu upuri... Bet, lai ko jūs arī man lūgtu, es esmu gatavs piekrist visam, lai tikai jūs būtu apmierināts.

— Ja jau tā, tad gribu jums pastāstīt, — iesāka karalis, kura sirds dauzījās tikpat stipri kā kardināla sirds, — ka pie manis ieradies mans brālis, Anglijas karalis...

Mazarīni tā palēcās gultā, it kā viņš būtu pieskāries Volta stabam. Vai nu no izbrīna, vai, kas ir ticamāk, no vilšanās kardināla seja pietvīka tādā niknumā, ka, par spīti savai niecīgajai pieredzei diplomātijā, Ludviķis tūlīt ieraudzīja, ka ministrs bija cerējis izdzirdēt pavisam kaut ko citu.

— Kārlis II! —Mazarīni iekliedzās spiedzīgā balsī un nicīgi pasmīnēja. — Ko! Pie mums viesojas Kārlis II!

— Jā, karalis Kārlis II, — Ludviķis atbildēja, uzsvērdams Indriķa IV mazdēla karaļa titulu, ko Mazarīni nebija minējis. — Jā, kardināla kungs, šī nelaimīgā karaļa stāsts par viņa nelaimēm mani aizkustināja. Viņš šausmīgi cieš, kardināla kungs. Manas tiesības uz troni arī tika apstrīdētas, un nemieru laikā es biju spiests bēgt no galvaspilsētas. Arī es pazīstu nelaimi, un tāpēc man grūti atstāt bez palīdzības brāli, kas visu zaudējis un spiests bēguļot.

— Ak, — kardināls īgni noteica, — kāpēc gan viņa tuvumā nebija - tāda Mazarīni kā jums? Tad viņa kronis būtu vesels un neskarts.

— Kardināla kungs, es atceros visu, par ko mūsu dzimtai jāpateicas jums, — jaunais karalis lepni atbildēja, — un ticiet, ka es to nekad neaizmirsīšu. Tieši tāpēc, ka manam brālim, Anglijas karalim, nekalpo tik varens ģēnijs, kā tas, kas izglāba mani, tieši tāpēc es arī gribu nodrošināt viņam šī ģēnija palīdzību, jo esmu pārliecināts, ka, tikko jūsu roka pieskarsies viņam, tā atdos viņam kroni, ko viņš pazaudēja dienā, kad tas nokrita no viņa tēva galvas.

— Pateicos jums, jūsu majestāte, par augsto novērtējumu, — Mazarīni atteica, — bet mums nav ko darīt tādās vietās, kur ļaudis trako, noliedz Dievu un cērt nost galvas saviem karaļiem. Tādi ir bīstami, jā, ļoti bīstami, un ar viņiem pretīgi saskarties kopš tā brīža, kad viņi aptraipīja sevi ar karaļa asinīm un netīrām ķildām. Tāda politika man nekad nav patikusi, un es no tās novēršos.

— Bet jūs varat mums palīdzēt, radot tās vietā citu.

— Kādu?

— Piemēram, ceļot atkal tronī Kārli II.

— Ak, Dievs! — Mazarīni izsaucās. — Vai patiešām šie murgi vēl nodarbina nelaimīgo karali?

— Protams, — Ludviķis iebilda, kaut gan viņu bija sabiedējuši šķēršļi, kurus ministra pieredzējusī acs saskatīja šai pasākumā. — Viņš lūdz... ne vairāk... kā miljonu.

— Un tikai! Vienu miljonu, ne vairāk! — Mazarīni izsmejoši atkārtoja ar itāļu akcentu. — Tikai vienu miljoniņu. Ek! Ir nu gan ubagu ģimene!

— Monsenjor, — Ludviķis XIV teica ar lepni paceltu galvu, — šī ubagu ģimene ir mūsu dzimtas atzars.

— Vai tad jūsu majestāte ir tik bagāts, lai varētu izdāļāt miljonus? Vai jums ir miljoni?

— Jā, — jaunais karalis atbildēja, savas skumjas cildeni apslēpdams, — jā, kardināla kungs, es zinu, ka esmu nabags, bet Francijas kronis tomēr ir miljona vērts: bet taisnīgas lietas labā es esmu gatavs ieķīlāt savu kroni. Es atradīšu ebrejus, kas man par to labprāt iedos miljonu.

— Tātad jūsu majestāte apgalvo, ka jums vajadzīgs miljons? — jautāja Mazarīni.

— Jā, miljons.

— Jūsu majestāte pieļauj lielu kļūdu, jums vajag daudz vairāk. Bermūn!.. Tūlīt jūs uzzināsiet, cik jums vajag patiesībā... Bermūn!

— Bet kardināla kungs! Jūs gribat apspriest ar sulaini manas problēmas?

— Bermūn! — kardināls atkārtoja, izlikdamies, ka nemaz nemana karaļa neviltoto sašutumu. — Atnāc šurp un pasaki, kādu summu es tikko vēlējos.

— Monsenjor! Monsenjor! — bāls no sašutuma, Ludviķis noskaldīja. — Vai jūs nedzirdējāt, ko es teicu?

— Nedusmojieties, jūsu majestāte! Es jūsu lietas kārtoju atklāti. Francijā visi zina, ka manas grāmatas nav aiz septiņām atslēgām. Bermūn, ko tu šeit tikko darīji?

— Skaitīju summas.

— Un vai saskaitīji?

— Tieši tā.

— Un tas viss notika tādēļ, lai uzzinātu, cik viņa majestātei vajadzīgs pašlaik? Vai es tev to neteicu? Runā atklāti, mans draugs.

— Jā, tā jūs teicāt.

— Labi. Un cik bija vajadzīgs?

— Liekas, četrdesmit pieci miljoni.

— Un kādu summu mēs dabūjām, kad bijām saskaitījuši visus mūsu līdzekļus, neko neizlaižot?

— Trīsdesmit deviņus miljonus divsimt sešdesmit tūkstošus franku.

— Labi, Bermūn, vairāk man no tevis nekas nav vajadzīgs. Tagad atstāj mūs vienus, — kardināls piemetināja, vērīgi raudzīdamies uz jauno karali, kurš izbrīnā nevarēja izteikt ne vārda un spēja vienīgi nočukstēt:

— Bet... Un tomēr...

— Ā, tātad jūs vēl šaubāties? —kardināls teica. — Tad, lūk, te jums būs pierādījums tam, ko es teicu.

Pie šiem vārdiem viņš izvilka zem spilvena paslēpto, ar cipariem aprakstīto lapiņu un pastiepa to karalim, kurš pat novērsās, tik dziļi viņš bija sarūgtināts.

— Jūs vēlaties saņemt miljonu, bet, tā kā šī summa aprēķinos nav iekļauta, tas nozīmē, ka jums vajadzīgi četrdesmit seši miljoni. Ticiet man, ka pasaulē nav tāda ebreja, kurš uzdrošinātos aizdot šo summu, pat ja ķīla būtu Francijas kronis.

Karaļa rokas zem mežģīņu manšetēm sažņaudzās .dūrēs, un viņš atgrūda savu krēslu.

— Tad, — viņš teica, — mans brālis, Anglijas karalis, nomirs badā.

— Jūsu majestāte, — Mazarīni turpināja tajā pašā tonī, — neaizmirstiet parunu, kas pauž vissaprātīgāko politiku: „Esi apmierināts ar savu nabadzību, jo tavs kaimiņš arī ir nabags."

Ludviķis neilgu brīdi kaut ko apsvēra, ziņkārīgi skatīdamies uz papīru, kura stūrītis rēgojās no spilvena apakšas.

— Tātad, — viņš atsāka, — manu lūgumu pēc naudas nekā nav iespējams izpildīt?

— Neiespējami.

— Padomājiet: viņš būs mans ienaidnieks, ja iegūs troni bez manas palīdzības.

— Ja jūsu majestāte baidās tikai no tā, tad varat būt mierīgs! — kardināls strauji teica.

— Labi, es vairs neuzstāšu.

— Vai es vismaz pārliecināju jūsu majestāti? — Mazarīni jautāja, saņemdams karaļa roku.

— Pilnīgi.

— Lūdziet vienalga ko citu, un es uzskatīšu par laimi izpildīt jūsu vēlēšanos.

— Jebkuru manu vēlēšanos?

— Visas, visas! Vai tad es nekalpoju jūsu majestātei ar miesu un dvēseli? Bermūn! Lāpas un pavadoņus viņa majestātei! Viņa majestāte atgriežas savos apartamentos.

— Vēl ne, kardināli Ja jau jūs esat gatavs izpildīt jebkuru manu lūgumu, tad es izmantošu gadījumu...

— Kaut ko jūsu majestātei? — kardināls apvaicājās, cerēdams, ka nu beidzot karalis sāks runāt par viņa māsasmeitu.

— Nē, man ne, bet atkal manam brālim Kārlim.

Mazarīni seja no jauna apmācās, un viņš kaut ko nomurmināja, ko karalis nesadzirdēja.

Ja vēl pirms ceturtdaļstunadas jaunā karaļa attieksmē pret Mazarīni vidēja nedrošība, tad tagad viņa acis pauda stingru gribu. Ar to varēja cīnīties, varbūt pat uzvarēt, bet atmiņas par zaudējumu dedzinātu karaļa sirdi kā vaļēja brūce.

— Kardināla kungs, — Ludviķis teica, — šoreiz mans lūgums jums nebūs apgrūtinošs. To izpildīt ir vieglāk nekā atrast miljonu.

— Vai jūsu majestātei tā šķiet? — kardināls apvaicājās, vērdamies jaunajā karalī ar tik viltīgu skatienu, it kā lasītu viņa visdziļāk apslēptās domas.

— Jā, es tā domāju, un, kad jūs uzzināsiet, ko es gribu lūgt...

— Vai jūs domājat, ka es to nezinu?

— Kā? Jūs zināt, ko es gribu lūgt?

— Jūsu majestāte, uzklausiet mani... Varu jaums atkārtot karaļa Kārļa vārdus...

— Redzēsim!

— Tad klausieties: „Ja tas sīkstulis, nelietīgais itālis..."

— Kardināla kungs!

— Ja viņa vārdi arī nebija tieši tādi, tad jēga — noteikti. Ticiet man, es uz viņu nepavisam nedusmojos. Katrs no mums redz citus caur savu vēlmju prizmu. Karalis Kārlis jums teica: „Ja tas nelietīgais itālis atteiksies dot miljonu, ko mēs viņam lūdzam; ja naudas trūkuma dēļ mēs būsim spiesti atteikties no diplomātijas, tad vismaz dabūsim no viņa piecsimt muižnieku."

Karalis sarāvās — kardināls bija kļūdījies tikai, nosaucot skaitli.

— Jūsu majestāte, vai tad tā nebija? Vai viņš to nelūdza? — Kardināls triumfējoši iesaucās. — Pēc tam Kārlis II vēl piebilda: „Man ir draugi aiz jūras; viņiem trūkst vienīgi vadoņa un karoga. Kad viņi ieraudzīs mani un franču karogu, tad noteikti sekos man: viņi sapratīs, ka jūs mani atbalstāt. Franču mundieri manā karaspēkā aizstās miljonu, ko kardināls man nedos (viņš ļoti labi zināja, ka es viņam atteikšu). Es uzvarēšu ar šo piecsimt muižnieku palīdzību, un viss uzvarētāja gods piederēs jūsu majestātei." Lūk, to viņš jums teica vai gandrīz to, vai ne? Un droši vien izpušķoja savu runu ar spožām metaforām un diženām ainām; šajā ģimenē visiem patīk turēt runas. Viņa tēvs to darīja pat uz ešafota.

Ludviķa XIV seja no kauna pietvīka. Viņš juta, ka nedrīkst pieļaut, lai viņa klātbūtnē tā apvainotu viņa radinieku.

Tomēr viņš vēl neprata izrādīt savu gribu, sevišķi jau cilvēkam, kam klausīja visi, pat karaliene.

Beidzot viņš sevi pārvarēja.

— Kardināla kungs, mums vajag nevis piecsimt cilvēkus, bet tikai divsimt.

— Nu redziet, jūsu majestāte, es uzminēju, ko viņš lūdz.

— Par jūsu prāta asumu es nekad neesmu šubījies un tāpēc domāju, ka jūs neatteiksieties izpildīt tik vienkāršu un viegli izpildāmu mana brāļa Kārļa lūgumu, ko es izsaku jums viņa vārdā vai, pareizāk sakot, savā vārdā.

— Jūsu majestāte, — Mazarīni atbildēja, — jau trīsdesmit gadus es nosaku mūsu politiku. Sākumā es to darīju kopā ar kardinālu Rišeljē, vēlāk viens pats. Jāatzīst, ka ne vienmēr šī politika bija godīga, bet tā nekad nebija nesaprātīga. Politika, ko piedāvā jūsu majestātei, nav ne godīga, ne arī saprātīga.

— Nav godīga!

— Vai jūs parakstījāt līgumu ar Kromvelu?

— Jā, un šai līgumā Kromvels pat parakstījās virs manis.

— Tad kāpēc jūs parakstījāties tik zemu? Kromvels pamanīja labu vietu un to ieņēma; tāda nu reiz ir viņa paraža. Bet atgriezīsimies pie lietas. Jūs noslēdzāt līgumu ar Kromvelu, tas ir, ar Angliju, jo tai laikā, kad tika parakstīts līgums, Kromvels pārstāvēja visu Angliju.

— Bet Kromvels ir miris.

— Jūs tā domājat?

— Protams. Viņa mantinieks ir dēls Ričards, kurš jau paguvis atteikties no varas.

— Tur jau ir tā lieta. Ričards bija mantinieks pēc Kromvela nāves, bet Anglija manto pēc Ričarda atteikšanās. Līgums ir mantojuma daļa, kur tas arī neatrastos: Ričarda vai Anglijas rokās. Līgums vēl joprojām ir spēkā un darbojas. Kāpēc tad jūs gribat to lauzt? Vai tad kaut kas ir mainījies? Kārlis II tagad grib to, ko mēs negribējām pirms desmit gadiem; bet šāda iespēja jau tika paredzēta. Jūsu majestāte, jūs esat Anglijas, nevis Kārļa II sabiedrotais. Protams, ja vērtē no ģimenes attiecību viedokļa, nav godīgi slēgt līgumu ar cilvēku, kas nocirtis galvu jūsu radiniekam, un sākt pārrunas ar parlamentu, ko saukā par līdz- skrējēju baru; es piekrītu, ka tas nav godīgi, bet tas ir saprātīgi no politiskā viedokļa; ar šī līguma palīdzību es jūsu majestāti, kas toreiz vēl bijāt nepilngadīgs, izglābu no kara briesmām. Šo karu Fronda... vai jūs vēl atcerieties Frondu, jūsu majestāte?., (karalis nodūra galvu), — tātad Fronda to noteikti izmantotu savā labā. Lūk, tādēļ es mēģinu pierādīt jūsu majestātei, ka pašreiz mainīt politiku, nebrīdinot mūsu sabiedrotos, nozīmētu rīkoties gan negodīgi, gan nesaprātīgi. Mums būs jākaro, un ieganstu karam būsim devuši mēs paši, un, paši karu izraisījuši, mēs izskatīsimies tā, it kā no tā baidītos: vienalga, vai mēs turp aizsūtīsim piecsimt, divsimt vai tikai desmit cilvēkus, atļauja paliek atļauja. Viens francūzis — tā jau ir tauta; viens mundieris — armija. Iedomājieties, piemēram, ka jūsu majestātei jāsāk karot ar Holandi, kas droši vien agri vai vēlu notiks, vai arī ar Spāniju, kas var notikt, ja jūsu kāzas izjuks (pie šiem vārdiem Mazarīni vērīgi paskatījās uz karali): jūsu kāzas taču var izjaukt tūkstošiem ieganstu. Ko jūs tad teiksiet, ja Anglija nosūtīs palīgā Holandei vai infantei angļu muižnieku pulku, rotu vai kaut tikai vadu? Vai jūs uzskatīsiet, ka viņi pareizi izpilda sadarbības līgumu?

Ludviķis klusēdams klausījās. Viņam likās dīvaini, ka Mazarīni apelē pie godīguma, — Mazarīni, kurš bija pazīstams ar savām viltībām po» litikā, kuras pat bija iesauktas par mazarīniādēm.

— Bet es nedošu atļauju atklāti, — karalis iebilda. — Es nevaru aizliegt saviem pavalstniekiem ceļot uz Angliju, ja viņi to vēlas.

— Jums jāpiespiež viņi atgriezties vai vismaz jāizsaka protests pret to, ka viņi draudzīgā valstī izturas kā ienaidnieki.

— Kardināla kungs, jūs esat tik atjautīgs; atrodiet kādu līdzekli, lai varētu palīdzēt nelaimīgajam karalim, tā, ka arī mums nerastos nekāds ļaunums.

— To es tieši negribu, — Mazarīni atbildēja. — Pat, ja Anglija sekotu maniem norādījumiem, tā nevarētu rīkoties mums izdevīgāk; ja es no šejienes vadītu Anglijas politiku, es to vestu pa šo pašu ceļu... Ar tādu pārvaldi kā pašlaik, Anglija Eiropai ir mūžīgs ķildu perēklis. Holande atbalsta Kārli II; lai jau atbalsta. Abas valstis sastrīdēsies, sakau- sies. Tās ir vienīgās jūras lielvalstis. Lai iznīcina viena otras floti. Mēs uzbūvēsim savu floti no viņu kuģu atliekām, kad mums būs nauda naglām.

— Ak, cik jūsu aprēķini ir sīki un zemiski! — karalis gluži izmisis izsaucās.

— Tomēr atzīstiet, ka tie ir pareizi! Klausieties tālāk. Pieņemsim, ka varētu lauzt doto vārdu un apiet līgumu: mēs bieži esam redzējuši, kā lauž solījumus un apiet līgumus, taču tas tiek darīts, kad var iegūt kaut ko nozīmīgu vai arī, kad līgums ir pārāk apgrūtinošs. Pieņemsim, ka jūs atļausiet saviem muižniekiem braukt uz Angliju. Francija vai arī tās karogs, kas ir viens un tas pats, šķērsos jūras šaurumu, sāks kauju... un tiks sakauti...

— Kāpēc?

— Kas tad Kārlis II par karavadoni? Vai esat aizmirsis Vorčesteras kauju?

— Bet viņam vairs nebūs jācīnās ar Kromvelu!

— Tā gan, bet būs darīšana ar Monku, kurš ir daudz bīstamāks. Lāga alus pārdevējs bija fanātiķis; viņam uznāca sajūsmības un ekstāzes lēkmes. Tādos brīžos viņš pārsprāga kā pārpilna muca un caur spraugām vienmēr izsūcās kāda viņa domu pile, bet pēc tās varēja uzminēt visu domu gājienu. Tā Kromvels kādas desmit reizes ļāva mums ieskatīties savā dvēselē, kaut arī visi domāja, ka tā aizklāta ar trīskāršu pārklāju, kā saka Horācijs. Bet Monks... Ak vai, jūsu majestāte, lai Dievs pasargā jūs saskarties ar Monku politikā! Viņa dēļ mani mati nosirmoja viena gada laikā! Par nelaimi, Monks nav fanātiķis, bet politiķis; viņš nevis pārsprāgs, bet vēl ciešāk pievilks stīpas. Jau desmit gadus viņa skatiens vērsts uz vienu mērķi, bet līdz šim brīdim neviens nezina, ko viņš grib. Sekodams karaļa Ludviķa XI padomam, viņš katru rītu sadedzina savu naktsmici. Toties tajā dienā, kad viņa vienatnē un lēnā garā iedomātais plāns nobriedīs, viņam būs izredzes vinnēt, kā tas vienmēr mēdz būt ar negaidītiem pārsteigumiem. Tāds, lūk, ir Monks, jūsu majestāte, tāds ir šis cilvēks, kura vārdu jūs pirmoreiz izdzirdējāt no Kārļa II mutes. Jūsu brālēns zina, kas tas ir par cilvēku, cik apbrīnojami viņā apvienota dziļdomība un neatlaidība, abas šīs īpašības, kuru priekšā jāatkāpjas prātam un drosmei. Jūsu majestāte, jaunībā es biju drosmīgs, es vienmēr biju gudrs. Varu ar to lepoties, tāpēc ka man to pārmet. Ar abu šo īpašību palīdzību man izdevās sasniegt savu stāvokli: vienkārša itāļu zvejnieka dēls kļuva par Francijas karaļa pirmo ministru, un, pateicoties tam, man pat izdevās izdarīt jūsu majestātes tronim šādus tādus pakalpojumus, kā jums pašam labpatika atzīt. Nu, un kas par to? Ja manā ceļā būtu gadījies Monks nevis Bofors,* Recs** un princis Kondē, tad mēs droši vien būtu pazuduši. Pieļaujiet tikai mazāko neuzmanību, jūsu majestāte, un jūs nokļūsiet šī politiķa un kareivja nagos. Monka bruņucepure ir kā dzelzs lāde, kurā viņš ieslēdz savas domas, un atslēgas no šīs lādes nav nevienam. Viņa klātbūtnē, vai, pareizāk sakot, viņa priekšā es noliecos, jo cepures vietā man ir tikai samta berete.

— Kā jūs domājat, ko īsti grib Monks?

— Ak, ja es zinātu, ko viņš grib! Tad es nelūgtu jums piesargāties, jo tad es būtu spēcīgāks par viņu; bet viņa nodomus es baidos minēt... minēt! Vai jūs saprotat šī vārda jēgu? Ja es nolemšu, ka esmu uzminējis viņa domas, tad es apstāšos pie šīs vienas iespējas un, pašam negribot, sākšu sekot tikai tai. No tā laika, kopš šis cilvēks pārvalda Angliju, es esmu kļuvis līdzīgs Dantes elles grēciniekiem, kam sātans apgrieza galvu

Fransuā de Vandoms Bofors (1616 — 1669) — dēls Cēzaram de Vandomam, kas bija Indriķa IV ārlaulības dēls. Aktīvi piedalījās Frondā un bija populārs parīziešu vidū.

Fransuā Pols de Gondī Recs (1613 — 1679) — Parīzes arhibīskaps un kardināls, Frondas laikā kļuva par premjerministru.

otrādi: viņi iet uz priekšu, bet raugās atpakaļ. Es dodos uz Madridi, bet raugos atpakaļ uz Londonu. Minēt — tas nozīmē kļūdīties, bet kļūdīties — tas nozīmē paspēlēt šim nolādētajam cilvēkam. Lai Dievs mani pasargā censties uzminēt, ko viņš grib; es apmierinos tikai ar to — un tas jau ir ļoti daudz — ka sekoju viņa darbībai. Un es domāju — jūs saprotat šo vārdu? — domāju, ka Monks vienkārši grib kļūt par Kromvela varas mantinieku. Jūsu Kārlis II sūtījis pie viņa jau kādus desmit cilvēkus ar dažādiem priekšlikumiem. Monks šos pakalpīgos cilvēkus aiztrieca un atbildes vietā viņiem pavēlēja: „Vācieties ārā vai arī es likšu jūs pakārt." Šis cilvēks ir kluss kā kaps. Patlaban Monks ir līdzskrējēju parlamenta uzticams kalps; bet mani viņš vis neapmānīs ar savu padevību. Monks nevēlas, lai viņu nogalinātu. Ja viņu nogalinās, viņa darbs paliks nepabeigts, bet viņam tas jānoved līdz galam. Es domāju, — bet neticiet tam, ko es saku: es lietoju vārdu „domāju" paraduma pēc, — es domāju, ka Monks saudzēs parlamentu līdz tam brīdim, kamēr pats to sagraus. No jums lūdz kareivjus, un kāpēc gan? Lai cīnītos ar Monku. Bet lai Dievs mums žēlīgs, ja mēs cīnīsimies ar Monku, jo Monks mūs sakaus, bet, ja viņš mūs sakaus, tad es sev to nepiedošu visu mūžu! Es būšu pārliecināts, ka Monks paredzēja šo uzvaru jau pirms desmit gadiem. Jūsu majestāte, es jūs lūdzu... lai Kārlis II liek mūs mierā, ja ne aiz draudzības pret jums, tad vismaz aiz cieņas pats pret sevi. Jūsu majestāte var likt izmaksāt viņam nelielu pensiju, iedot vienu no savām pilīm... Kaut gan, piedodiet! Es atcerējos līgumu, to pašu, par ko mēs tikko runājām: jūsu majestātei nav tiesību dot Kārlim II kādu no savām pilīm.

— Kāpēc tā?

— Jā, jā, jūsu majestāte apņēmās neizrādīt viesmīlību karalim Kārlim II un pat izraidīt viņu no Francijas. Tāpēc mēs viņu arī izraidījām, bet viņš atkal ieradās šeit! Jūsu majestāte, es ceru, ka jūs paskaidrosiet savam brālēnam, ka viņš nevar pie mums palikt. Tas nav iespējams, viņš mūs kompromitē. Vai arī es pats...

— Diezgan, monsenjor! — Ludviķis XIV pieceldamies teica. — Jūs atteicāties dot man miljonu, un jums bija tādas tiesības: jūsu miljoni pieder jums. Jūs atteicāties man dot pulku, un jūs to drīkstējāt darīt, jo jūs esat premjerministrs un esat atbildīgs par karu un mieru. Bet jūs gribat aizkavēt mani dot pajumti Indriķa IV mazdēlam, manam brālēnam un bērnības rotaļu biedram. Te nu jūsu vara beidzas, un sākas mana griba.

— Jūsu majestāte, — priecādamies, ka tik viegli ticis cauri, Mazarīni atbildēja (patiesībā viņš tik apņēmīgi cīnījās, lai sasniegtu tieši šo mērķi),— jūsu majestāte, es vienmēr paklausu mana karaļa gribai. Jūsu majestāte var nometināt Anglijas karali pie sevis vai kādā no savām pilīm. Par to zinās tikai Mazarīni, bet ne premjerministrs.

— Labu nakti, monsenjor, — karalis teica. — Es aizeju izmisis.

— Tomēr pārliecināts, bet es neko citu nevēlējos panākt, — atbildēja Mazarīni.

Karalis atstāja šos vārdus bez atbildes un aizgāja, iegrimis pārdomās. Viņš bija pārliecinājies nevis par to, ko viņam skaidroja Mazarīni, bet gan, ka viņam pašam nopietni jāizpēta savas valsts un visas Eiropas lietas, kas viņam šķita visai sarežģītas un samudžinātas.

Anglijas karali Ludviķis atrada tai pašā vietā, kur bija viņu atstājis.

Ieraudījis viņu, Kārlis piecēlās; viņš uzreiz pamanīja, ka brālēns ir noskumis.

Lai atvieglotu Ludviķim smago atzīšanos, Kārlis ierunājās pirmais.

— Lai kas arī notiktu, — viņš teica, — es nekad neaizmirsīšu, cik jūs bijāt laipns pret mani un cik draudzīgi mani uzņēmāt!

— Ak, — Ludviķis skumji atteica. — Mana labā griba ir bezspēcīga, mans brāli.

Kārlis II kļuva bāls kā krīts, pārlaida roku pāri pierei, un pagāja labs brīdis, līdz viņš spēja savaldīties pēc šī pēdējā trieciena.

— Es saprotu, — viņš beidzot teica, — nekādu cerību!

Ludviķis satvēra Kārļa roku.

— Pagaidiet, brālēn, — viņš teica. — Apstākļi var mainīties. Pārgalvīgi lēmumi nes tikai nelaimi. Es jūs lūdzu, pacietieties vēl vienu gadu, kā jūs esat izturējis visus pārbaudījumus jau tik ilgus gadus. Nav taču nekā tāda, kas jūs spiestu rīkoties nekavējoties. Palieciet pie manis, brāli: es jums piedāvāju vienu no savām pilīm, kuru jūs pats varat izvēlēties. Mēs kopā sekosim notikumiem un kopā tos gatavosim. Uzklausiet mani, brāli, un saņemieties! *

Kārlis II atbrīvoja savu roku, atkāpās un pieklājīgi palocījās.

— Es pateicos jūsu majestātei no visas sirds, — viņš sacīja. — es veltīgi lūdzu palīdzību varenākajam no šīs zemes karaļiem; tagad es lūgšu, lai Dievs dara brīnumu.

Nevēlēdamies turpināt sarunu, viņš izgāja ar augstu paceltu galvu, bet trīcošām rokām, izmisumu sejā un drūmu skatienu, kā jau cilvēks, kuram nav ko cerēt uz cilvēkiem un kurš grib meklēt palīdzību citās pasaulēs.

Ieraudzījis viņa bālo seju, musketieru virsnieks palocījās viņam gandrīz līdz zemei.

Tad viņš paņēma lāpu, pasauca divus musketierus un pavadīja nelaimīgo karali lejup pa tukšajām kāpnēm, turēdams rokā cepuri, kuras spalva vilkās pa pakāpieniem.

Nonācis līdz durvīm, virsnieks apjautājās karalim, kurp viņš vēlētos doties, lai varētu norīkot musketierus viņu pavadīt.

— Virsnieka kungs, — Kārlis II paklusi atteica, — jūs sacījāt, ka esat pazinis manu tēvu; varbūt jūs pat lūdzāt par viņu? Ja tā, tad neaizmirstiet savās lūgšanās pieminēt arī mani. Tālāk es iešu viens. Lūdzu mani nepavadīt un nesūtīt sardzi.

Virsnieks paklanījās un aizsūtīja musketierus uz apartamentiem.

Pats viņš vēl dažas minūtas uzkavējās pie vārtiem. Viņš vēlējās redzēt, kā Kārļa II stāvs attālinās un izgaist miglā, kas klāja līkumaino ieliņu.

— Ak vai, — viņš nočukstēja, — ja Atoss būtu šeit, tad viņš tam varētu pateikt to pašu, ko reiz sacīja tā tēvam: „Sveicu kritušo majestāti!"

Tad viņš devās augšup pa trepēm un kāpdams pie katra soļa atkārtoja:

— Cik draņķīgs dienests!.. Kāds nožēlojams valdnieks... Tāda dzīve nav izturama! Laiks beidzot kaut ko izlemt!.. Ne augstsirdības, ne enerģijas! Jā, skolotājs ir sasniedzis savu mērķi, skolnieks ir pagalam uz visiem laikiem! Velns parāvis! Es to neizturēšu!.. Ko jums vajag? — viņš noprasīja musketieriem, ienākdams priekštelpā. — Ko jūs tā skatāties uz mani? Nodzēsiet lāpas un atgriezieties savās vietās! Ā, jūs gaidījāt mani?.. Jā, jūs esat labi biedri, jūs mani apsargājāt!.. Bet es neesmu hercogs Gīzs, un varat būt pārliecināti, ka mani nenogalinās šaurā koridorā, jo, — virsnieks caur zobiem piemetināja, — tāda rīcība paustu apņēmību, bet

apņēmības mums nav kopš tiem laikiem, kad nomira kardināls Rišeljē. Tas tikai bija cilvēks!.. Izlemts, jau rīt pat nometu šo mundieri! Mazliet vēlāk viņš attapies piebilda:

— Nē, vēl par agru! Vēl palicis viens — pēdējais pārbaudījums! Es to izdarīšu, bet, zvēru pie sava goda, tas būs pēdējais, velns parāvis!

Viņš vēl nebija beidzis, kad no karaļa istabas atskanēja balss:

— Leitnanta kungs! Karalis vēlas runāt ar jums.

— Labi, — leitnants pusbalsī noteica, — varbūt tieši par to, par ko es domāju.

Viņš iegāja pie karaļa.

Ieraudzījis virsnieku, karalis atlaida kalpu un galminieku.

— Kas rīt ir sardzē? — viņš apvaicājās.

— Es, jūsu majestāte.

— Kā! Atkal jūs!

— Atkal es.

— Kāpēc tā?

— Jūsu majestātes ceļojuma laikā musketieri apsargā visus posteņus jūsu majestātes namā, tas ir, jūsu apartamentos, karalienes istabās un kardināla telpās, kura rīcībā ir sardzes lielākā daļa.

— Un tie, kas nav aizņemti?

— No simt divdesmit cilvēkiem nav aizņemti tikai kādi divdesmit vai trīsdesmit cilvēki. Citādi tas ir tad, kad mēs atrodamies Luvrā; tur es varētu atpūsties un paļauties uz seržantu, bet ceļojumā, jūsu majestāte, var notikt daudz kas, un es labāk pats uzņemos visas rūpes.

— Tad jūs katru dienu esat sardzē?

— Jā, jūsu majestāte, un katru nakti arī.

— Es to nevaru pieļaut; es gribu, lai jūs atpūstos.

— Lieliski, jūsu majestāte, bet es to nevēlos.

— Kāpēc? — karalis jautāja, jo pirmajā bridī nesaprata atbildes jēgu.

— Valdniek, es saku, ka negribu būt slikts kareivis. Ja velns gribētu mani izjokot, tad droši vien izvēlētos tieši to bridi, kad manis šeit nebūs. Bet man vissvarīgākais ir dienests un mierīga sirdsapziņa.

— Tā jūs sevi nomocīsiet.

— Ak, jūsu majestāte! Es kalpoju jau trīsdesmit piecus gadus, un tomēr visā Francijā un Navarrā nav veselāka cilvēka kā es. Tāpēc lūdzu jūsu majestāti neraizēties par mani. Tas būtu pārāk neparasti: es neesmu pie tā pieradis.

Karaļa jautājums pārtrauca viņa runu:

— Tātad jūs būsiet šeit rīt no rīta?

— Jā, jūsu majestāte, tāpat kā šodien.

Karalis vairākas reizes pārstaigāja istabu; bija redzams, ka viņš ļoti vēlas kaut ko teikt, bet nevar iesākt.

Leitnants nekustīgi stāvēja ar cepuri rokā un skatījās, kā karalis staigā. īgni kodīdams ūsas, viņš domāja:

„Velns parāvis! Viņā nav ne kripatas apņēmības... Zvēru pie sava goda, ka viņš tā arī nesāks runāt!"

Karalis turpināja staigāt, pa brīžam pašķielēdams uz leitnantu.

„Viņš ir pilnīgi atsities tēvā, — virsnieks turpināja savu iekšējo monologu, — lepns, skops un nenoteikts. Tas viss kopā. Nav ko teikt, ir nu gan labs karalis!"

Ludviķis pēkšņi apstājās.

— Leitnanti — viņš teica.

— Šeit, jūsu majestāte.

— Kāpēc šovakar tur zālē jūs iesaucāties: „Konvoju viņa majestātei!"?

— Jūs pats to pavēlējāt, jūsu majestāte.

— Ko jūs! Es neteicu ne vārda.

— Jūsu majestāte, pavēlēt var arī ar zīmēm, žestu, skatienu, un tas ir tikpat skaidri kā vārdos izteikts. Kalps, kam ir tikai ausis, ir tikai tāds puskalps.

— Jūsu acis ir pārāk vērīgas.

— Kāpēc, valdniek?

— Tās redz to, kā nav.

— Manas acis vēl redz tīri labi, kaut arī jau sen kalpo savam pavēlniekam; kad tās var kaut ko pamanīt, tad tās šo iespēju garām nelaiž. Šovakar tās ievēroja, ka jūsu majestāte pat nosarka, pūlēdamis apspiest žāvas; ka jūsu majestāte vispirms lūdzoši paskatījās uz karali, pēc tam uz karalieni un visbeidzot uz durvīm, pa kurām varētu iziet. Manas acis to visu pamanīja, tāpat kā to, ka jūsu majestātes lūpas čukst: „Kas man palīdzēs tikt ārā no šejienes?"

— Mans kungs!

— Vai arī vismaz: „Mani musketieri, šurp!" Es vairs nešaubījos. Šis skatiens un vārdi man bija pavēle, un es tūlīt iesaucos: „Viņa majestātes konvoju!" Un es nebiju kļūdījies: to pierāda tas, ka jūsu majestāte nevis izrāja mani, bet gan atstāja zāli.

Karalis aizgriezās, slēpdams smaidu. Pēc brīža viņš atkal paskatījās uz virsnieka gudro, drosmīgo un apņēmīgo seju, kurš izturējās tik drosmīgi un stingri kā ērglis saules priekšā.

— Labi, — karalis teica pēc neilga klusuma brīža, kura laikā viņš veltīgi pūlējās piespiest leitnantu nolaist acis.

Redzēdams, ka karalis klusē, leitnants apgriezās uz papēžiem un paspēra dažus soļus uz durvju pusi, pie sevis murminādams:

— Viņš neko neteiks, velns parāvis!.. Neko neteiks!

— Es jums pateicos, — karalis sacīja.

„Trūka tikai vēl, — virsnieks nodomāja, — lai mani norātu par to, ka es neesmu tik dumjš kā pārējie."

Viņš devās uz durvim, enerģiski žvadzinādams piešus.

Nonācis līdz slieksnim, viņš sajuta karaļa vērīgo skatienu un apgrie--

zās.

— Jūsu majestāte man vairs neko nevēlas teikt? — viņš apjautājās grūti izprotamā tonī — tajā nebija uzmācības, bet skanēja tik pārliecinoša atklātība, ka karalis tūdaļ atbildēja:

— Pagaidiet...

— Nu taču beidzot sāk! — virsnieks nočukstēja.

— Klausieties. Rīt ap četriem no. rīta esiet gatavs izjādei un sagatavojiet zirgu ari man.

— No jūsu majestātes staļļiem?

— Nē, no musketieru.

— Tiks izpildīts.

— Jūs jāsiet kopā ar mani.

— Viens pats?

— Jā, viens.

— Vai pavēlēsiet ierasties pie jums vai gaidīt jūs ārā?

— Gaidiet mani pie parka vārtiņiem.

Leitnants paklanījās, sapratis, ka karalis pateicis viņam visu, ko gribēja.

Patiešām, Ludviķis viņu atlaida ar laipnu rokas mājienu.

Virsnieks izgāja no karaļa guļamistabas un tikpat mierīgi kā iepriekš apsēdās savā krēslā. Tomēr viņš neaizmiga, kā pienāktos tik vēlā stundā, bet gan iegrima tik dziļās pārdomās kā vēl nekad savā dzīvē.

Šķita, ka šo pārdomu rezultāts nebija tik bēdīgs kā iepriekš.

„Labi, viņš jau kaut ko iesāk, — virsnieks domāja. — Viņu virza mīlestība, un viņš lai seko! Kā karalis viņš nekam neder, bet varbūt kā cilvēks izrādīsies labāks... bet gan jau redzēsim rīt no rīta..."

— O! — viņš pēkšņi iesaucās un izslējās. — Tā tik ir grandioza doma, velns lai parauj! Varbūt, ka šī ideja man beidzot atnesīs laimi!

Pēc šī izsauciena virsnieks pielēca kājās un, iebāzis rokas kamzoļa kabatās, sāka ātriem soļiem mērot milzigo priekšistabu, kas viņam kalpoja par štābu.

Sveces liesmiņa raustījās spirgtajā vējiņā, kas pūta caur durvju un logu šķirbām. Tās gaisma likās sarkanīga un nevienmērīga: te spilgti uzliesmoja, te apdzisa, un uz sienas kustējās milzīga virsnieka ēna, kas viņu rādīja kā Kailo* gravīrās — profilā ar zobenu un cepuri ar spalvu.

Žaks Kailo (apmēram 1592 — 1635) — franču mākslinieks, kas nodarbojies arī ar gravīrām.

— Velns parāvis! — viņš čukstēja. — Vai nu es nekā nesaprotu, vai ari Mazarīni izliek slazdus karalim, kas ir iemīlējies. Šovakar Mazarīni noteica satikšanos un tik labprāt iedeva adresi, kā to varētu darīt tikai Danžo. Es visu lieliski dzirdēju un sapratu. „Rīt no rīta, — teica kardināls, — viņas būs iepretim Bluā tiltam." Velns parāvis! Tas ir skaidri pateikts, sevišķi jau mīlētājam! Lūk, kāpēc karalis ir apmulsis un ne- apņēmīgs, lūk, kāpēc pavēle: «Musketieru leitnanta kungs, rīt četros no rīta sēdieties zirgā." Tas ir tikpat skaidri, kā, kad viņš man teiktu: „Mus- ketieru leitnanta kungs, esiet rit pie Bluā tilta, vai dzirdat?" Tātad te slēpjas valsts noslēpums, kuru es, niecīgais cilvēciņš, esmu atminējis. Bet kāpēc es atklāju šo noslēpumu? Tāpēc, ka man ir labas acis, kā jau es teicu karalim. Stāsta, ka viņš neprātīgi iemīlējies tai itāļu lellītē! Viņš uz ceļiem lūdzis mātei atļauju precēt to skuķi! Runā pat, ka karaliene mēģinājusi noskaidrot Romā, vai tādas laulības bez viņas atļaujas tiks atzītas. O, ja man būtu divdesmit pieci gadi! Ja kopā ar mani būtu viņi, kuru vairs šeit nav! Ja mans nicinājums pret pasauli nebūtu tik dziļš, es sanaidotu Mazarīni ar karalieni, Franciju ar Spāniju un pats izvēlētos karalieni... Bet velns parāvis!

Virsnieks nicīgi uzsita knipi.

— Šis draņķa itālietis, šis skopulis, nožēlojamais sīkstulis, kas nupat atteicās dot Anglijas karalim miljonu, man nedos ne tūkstoš pistoļu, ja es viņam atklāšu šos jaunumus. Velns lai parauj!.. Es jau esmu nonācis bērna prātā... It kā Mazarīni būtu kādam kaut ko devis!

Leitnants skaļi iesmējās.

— Tūlīt apgulšos un aizmigšu, — viņš nolēma. Mans prāts jau paguris no šī vakara iespaidiem. Rīt tas būs skaidrāks.

Devis pats sev šo padomu, viņš ietinās apmetnī.

Pēc piecām minūtēm viņš jau saldi gulēja.

Viņa rokas bija sažņaugtas dūrēs, mute pavērta, un no tās plūda nevis noslēpumi, bet skanīgi krācieni, kas atbalsojās milzīgās priekšistabas varenajās velvēs.

Pirmie saules stari tikko sāka apspīdēt koku galotnes parkā un pils jumtus, bet jaunais karalis, ko mocīja iemīlējušos bezmiegs, un kas bija pamodies jau pirms pāris stundām, pats atvēra slēģus un pameta vērīgu skatienu uz apklusušās pils pagalmu.

Viņš ieraudzīja, ka norunātais laiks ir pienācis: lielā torņa pulksteņa rādītājs vēstīja, ka ir jau ceturksnis pāri četriem.

Viņš apģērbās pats, nemodinādams kambarsulaini, kas, dziļi aizmidzis, gulēja turpat, dažus soļus no viņa. Izbīlī kambarsulainis piesteidzās viņam palīdzēt, jo domāja, ka bijis paviršs savu pienākumu izpildē. Ludviķis viņu atlaida un pavēlēja nevienam neko neteikt.

Pēc tam viņš nokāpa pa mazajām trepītēm, izgāja pa sānu durvīm un pie parka mūra ieraudzīja jātnieku, kas turēja aiz iemauktiem zirgu.

Jātnieks bija ietinies platā apmetnī, seju apēnoja dziļi uz acīm uzmauktā cepure, un viņu nevarēja pazīt.

Zirgs bija apseglots ļoti vienkārši, tā ka pat visvērīgākā acs tur nepamanītu neko neparastu.

Ludviķis paņēma rokā pavadu; virsnieks, nenokāpjot no zirga, pieturēja viņam kāpsli un klusi apvaicājās, kādi būs viņa majestātes rīkojumi.

— Sekojiet man!

Virsnieks palaida savu zirgu rikšos aiz Ludviķa XIV. Tā viņi aizjāja līdz tiltam.

Kad viņi šķērsoja Luāru, karalis teica savam pavadonim:

— Jājiet uz priekšu, nekur nenogriežoties, kamēr neieraudzīsiet karieti. Tad, kad to sastapsiet, atgriezieties paziņot man. Es jūs šeit gaidīšu.

— Vai jūsu majestāte nebūtu tik laipns paziņot man šīs ekipāžas pazīmes?

— Tajā jūs redzēsiet divas dāmas. Varbūt kopā ar viņām būs istabenes.

— Jūsu majestāte, es negribētu kļūdīties. Vai nekādu citu pazīmju

nav?

— Iespējams, ka uz karietes būs kardināla ģerbonis.

— Ar to man pietiek, — virsnieks teica, jo tagad viņš skaidri zināja, kas viņam jāmeklē.

Viņš palaida zirgu slaidos rikšos un aizjāja norādītajā virzienā. Viņš vēl nebija nojājis ne piecsimt soļu, kad aiz paugura pamanīja četru mūļu vilktu karieti.

Pirmajai karietei sekoja otra.

Virsniekam pietika tikai paskatīties uz tām, lai justos pārliecināts, ka tās ir tās pašas ekipāžas, kuras viņam bija jāmeklē.

Viņš tūlīt apgrieza zirgu un, aizjājis pie karaļa, ziņoja:

— Jūsu majestāte, ekipāžas tuvojas. Vienā ir divas dāmas ar savām kalponēm, bet otrā — sulaiņi, pārtika un bagāža.

— Labi, labi — karalis uztraucies atbildēja. — Aizjājiet, lūdzu, un pasakiet šim dāmām, ka kāds galminieks vēlas apliecināt viņām savu cieņu.

Virsnieks aizjāja.

— Velns parāvis! — dzīdams zirgu, viņš norūca. — Tas nu ir jauns amats un, cerams, godājams. Es žēlojos par savu neievērojamo stāvokli un nu pēkšņi esmu kļuvis par karaļa uzticības personu. Es — vienkāršs musketieris! Varu vēl kļūt iedomīgs.

Viņš piejāja pie karietes un izpildīja savu uzdevumu kā labi audzināts un meistarīgs vidutājs.

Karietē patiešām sēdēja divas dāmas: viena bija īsta skaistule, kaut arī nedaudz par kalsnu; otra bija ne tik glīta, bet toties kustīga un gracioza. Vieglās grumbiņas pierē liecināja par viņas gribasspēku.

D'Artanjans vērsās pie otrās un nekļūdījās, kaut gan pirmā, kā jau mēs teicām, bija daudz skaistāka.

— Jaunkundz, viņš teica, — es esmu karaļa musketieru leitnants. Ne- tālu uz ceļa gaida kāds galminieks, kurš vēlas jums apliecināt savu cieņu.

Dzirdot šos vārdus, melnacainā dāma no prieka iekliedzās, paskatījās pa karietes durtiņām un, ieraudzījusi, ka pie viņām jāj karalis, pastiepa viņam pretī rokas, izsaukdamās:

— Ak, dārgo valdniek!

Viņas acīs ieriesās asaras.

Kučieris apturēja zirgus, istabenes samulsušas piecēlās, bet otra dāma viegli palocījās un izsmējīgi pasmaidīja, kā sievietes dara, kad ir greizsirdīgas.

— Marija, mīļā Marija! — karalis izsaucās un satvēra melnacainās dāmas rokas.

Viņš pats atrāva vaļā karietes smagās durvis un tik dedzīgi palīdzēja dāmai izkāpt, ka tā nonāca viņa apkampienos, pirms vēl spēra kāju uz zemes.

Leitnants stāvēja otrpus karietei, tā ka visu redzēja un dzirdēja, pats palikdams neviena nepamanīts.

Karalis paņēma Mariju Mančīni zem rokas un deva zīmi kučieriem un sulaiņiem braukt tālāk.

Bija ap sešiem no rīta. Ceļš bija burvīgs. Rīta rasa kā briljanti mirdzēja augsto koku spirgtajā, tikko izplaukušajā zaļumā. Bezdelīgas, kas tikai nesen bija atlidojušas no dienvidiem, graciozi meta lokus virs ūdens: smaržīgs vējiņš vēdīja ap ceļu un saviļņoja upes gludo līmeni. Viss šis skaistums, ziedu smaržas, zemes nopūtas skurbināja mīlētājus. Viņi soļoja cieši blakus, piespiedušies viens pie cita, vērdamies viens otra acīs, saķērušies rokās; viņi kustējās lēni, pat nesarunādamies: pārāk daudz katram no viņiem bija sakāms otram. Virsnieks ievēroja, ka karaļa zirgs nestāv uz vietas un traucē Marijai Mančīni. Izmantodams šo ieganstu, viņš piegāja tuvāk mīlētājiem un saņēma zirgu pie iemauktiem; tagad viņš stāvēja starp abiem zirgiem un turēja viņus aiz pavadām, neatstājot nepamanītu nevienu mīlētāju teikto vārdu vai kustību.

Marija ierunājās pirmā.

— Ak, jūsu majestāte, — viņa sacīja, — jūs mani neesat pametis!

— O nē... — karalis atbildēja. — Jūs jau redzat, Marija!

— Man bieži teica, ka, tikko mūs izšķirs, jūs tūlīt mani aizmirsīsiet.

— Mīļā Marija, vai patiešām jūs tikai šodien pamanījāt, ka ap mums ir cilvēki, kam ir izdevīgi mūs krāpt?

— Un tomēr... jūsu majestāte... Šis ceļojums un savienība ar Spāniju!.. Jūs apprecinās!

Ludviķis nodūra galvu.

Virsnieks pamanīja, ka Marijas Mančīni acis iezibas.

— Un jūs neko nedarījāt, lai aizstāvētu mūsu mīlestību? — pēc mirkļa klusuma viņa jautāja.

— Marij! Kā jūs varat tā domāt! Es uz ceļiem lūdzu savu māti. Es viņai teicu, ka jūs esat manas dzīves laime! Es pat draudēju...

— Nu, un kas iznāca? — viņa dzīvi apvaicājās.

— Karaliene aizrakstīja uz Romu, un viņai atbildēja, ka mūsu laulība netiks atzīta, un pāvests to šķirs. Galu galā, redzēdams, ka nav nekādu cerību, es lūdzu vismaz atlikt manas kāzas ar infanti.

— Par spīti tam, jūs jau esat ceļā un steidzaties pie līgavas.

— Ko tad lai daru? Manus dedzīgos lūgumus un asaras atvairīja ar valsts apsvērumiem.

— Kas tagad būs?

— Kas?.. Ko lai daru, kad pret mani apvienojušies tik daudzi ienaidnieki!

Tagad Marija savukārt nolaida galvu.

— Tātad man jāšķiras no jums uz mūžīgiem laikiem! — viņa izdvesa. — Jūs zināt, ka mani sūta prom... izsūta. Ar to vēl viņiem šķiet par maz, mani grib apprecināt!

Ludviķis nobālis piespieda roku pie sirds.

— Ja tas attiektos tikai uz manu dzīvi — mani ir tā nomocījuši, ka es droši vien piekāptos; bet es domāju, ka tas skar ari jūsu dzīvi, un tāpēc pretojos, cerēdama saglabāt sevi jums, jo es piederu jums...

— Jā, jūs piederat man, jūs esat mans dārgums! — karaļa balss gan skanēja vairāk laipni, nekā kaislīgi.

— Kardināls piekāptos, — teica Marija, — ja jūs grieztos pie viņa un neatlaidīgi prasītu viņa piekrišanu. Kardināls varētu saukt karali par savu radinieku, vai saprotat? Tā dēļ viņš būtu gatavs uz visu, pat uz karu! Kardināls justos pārliecināts, ka varēs valdīt, jo ir karaļa audzinātājs, un tā sieva ir viņa krustmeita. Viņš uzvarētu visus pretiniekus un pārvarētu visus šķēršļus. Jūsu majestāte, es zinu, ko saku! Es taču esmu sieviete un ļoti vērīga visā, kas attiecas uz mīlestību.

Viņas vārdi atstāja uz karali dīvainu iespaidu. Tie nevis iekvēlināja viņa kaisli, bet gan to atvēsināja. Viņš palēnināja soļus un steidzīgi noteica:

— Ko lai dara? Viss ir pret mums!

— Izņemot jūsu gribu, vai ne, majestāte?

— Ak, Dievs! — karalis nosarcis teica. — Vai tad man ir paša griba?

— O! — Marijas Mančīni balsī izskanēja rūgtums un aizvainojums par viņa atbildi.

— Karaļa griba ir tikai tā, ko viņam uzspiež politika un valsts intereses.

— O, tad jūs nemīlat mani! — Marija Mančīni iesaucās. — Ja jūs mīlētu, jums būtu sava griba. — To teikdama, Marija pacēla acis uz savu iemīļoto un ieraudzīja, ka viņš ir bāls un tik nomākts kā trimdinieks, kas uz mūžu šķiras no savas dzimtenes.

— Pārmetiet man, — karalis nočukstēja, — bet tikai nesakiet, ka es jūs nemīlu.

Pēc šiem vārdiem, kurus jaunais karalis izteica ar dziļām un patiesām jūtām, abi ilgi klusēja.

— Es nevaru iedomāties, — Marija turpināja, mēģinādama vēl pēdējoreiz, — ka rīt vai parīt es neredzēšu jūsu majestāti. Nevaru iedomāties, ka man būs skumji jānīkuļo tālu no Parīzes, ka kāda sveša veča lūpas pieskarsies rokai, ko pašlaik turat jūs. Nē, nē, es nevaru par to domāt; mana sirds vai lūst žēlabās...

Marija patiešām sāka raudāt.

Aizkustinātais karalis piespieda pie lūpām mutautiņu un aizturēja elsas.

— Skatieties, — viņa teica, — karietes ir apstājušās, un māsa mani gaida. Izšķirošais brīdis ir klāt. Tas, ko jūs tūlīt pateiksiet, izlems visu mūsu dzīvi... Ak, jūsu majestāte! Vai jūs vēlaties, lai es jūs zaudēju! Lud- viķi, vai jūs gribat, lai tā, kurai jūs teicāt: „Es tevi mīlu", piederētu kādam citam, nevis savam karalim, savam pavēlniekam, savam mīļotajam? Ak, Ludviķi, esiet vīrišķīgs, sakiet tikai vienu vārdu, vienu vienīgu... Sakiet: „ Es gribu!" — un mana dzīve saplūdīs ar jūsu, mana sirds piederēs jums...

Karalis neatbildēja.

Marija veltīja viņam niknu un nicinošu skatienu, kā varētu skatīties Dīdona uz Eneju Elisija laukos.*

— Tad palieciet sveiks, — viņa teica. — Ardievu dzīve, ardievu mīlestība, ardievu debesis!

Viņa atkāpās soli.

Karalis apturēja viņu, saķēra viņas roku un piespieda pie lūpām. Izmisums pārmāca viņa sākotnējo apņēmību: uz daiļās rociņas nokrita karsta asara.

Marija stipri nodrebēja, it kā šī asara patiešām būtu viņu apdedzinājusi.

Viņa ieraudzīja asaras karaļa acīs, viņa bālo seju' un sakniebtās lūpas. Viņai izlauzās vārdos neattēlojams kliedziens:

— Jūsu majestāte, jūs esat karalis un jūs raudat, bet es no jums aizbraucu!

Atbildes vietā karalis aizsedza seju ar lakatiņu.

Virsnieks izdvesa tik skaļu vaidu, ka satraucās abi zirgi.

Sadusmotā Marija Mančīni novērsās no karaļa, metās pie karietes un uzsauca kučierim:

— Brauc ātrāk! Ātrāk!

Kučieris paklausīja, uzšāva zirgam, un smagā kariete, asīm čīkstot un šūpojoties, sāka kustēties.

Francijas karalis palika viens, izmisis un pārdomās nogrimis, neuzdrošinādamies skatīties ne uz priekšu, ne atpakaļ.

Dīdona — antīkajā mitoloģijā Kartāgas pilsētas dibinātāja, trojieša Eneja iemīļotā, kas padarīja sev galu, kad Enejs viņu atstāja. Dīdonas ēnu Enejs ieraudzīja Elisijā — vietā, kur mita varoņu un cēlu cilvēku ēnas.

»

Kā visi iemīlējušies, karalis vēl ilgi un vērīgi skatījās uz to pusi, kur bija pazudusi kariete, kas aizveda viņa iemīļoto; vai simt reižu viņš griezās atpakaļ, līdz beidzot, mazliet nomierinājis satraukumu sirdī un domās, atcerējās, ka viņš nav viens.

Virsnieks vēl joprojām turēja zirgus aiz iemauktiem, cerēdams, ka karalis mainīs savu lēmumu.

Vēl bija iespējams karieti apturēt: vajadzēja tikai uzlēkt zirgā un to panākt.

Taču musketieru leitnantam bija pārāk bagāta un drosmīga iztēle; tā pārsniedza karaļa iztēli, kas nespēja aizlidot tik tālu.

Viņš tikai piegāja pie virsnieka un skumjā balsī noteica:

— Viss beidzies... Braucam!

Atdarinādams viņa lēnās un skumju pilnās kustības, arī virsnieks tikpat lēni un drūmi sēdās zirgā.

Karalis jāja prom. Virsnieks viņam sekoja.

Uz tilta Ludviķis paskatījās atpakaļ pēdējo reizi. Virsnieks, pacietīgs kā Dievs, kam priekšā vēl ir mūžība, joprojām gaidīja, ka karalim atgriezīsies enerģija. Veltīgi. Ludviķis iegriezās ielā, kas veda uz pili un septiņos atgriezās pilī.

Kad karalis iegāja savās istabās, virsnieks pamanīja (viņš visu ievēroja), ka kardināla logā paceļas aizkars. Leitnants smagi nopūtās kā cilvēks, kam noņemtas smagas važas, un pusbalsī sacīja:

— Nu, brāl, tagad viss ir cauri!

Karalis pasauca galminieku.

— Es nevienu nepieņemu līdz diviem, dzirdat?

— Jūsu majestāte, — galminieks ziņoja, — jūs grib satikt...

— Kas?

— Jūsu musketieru leitnants.

4 3aK. 164 kh. 2

— Labi! Ielaidiet viņu!

Virsnieks ienāca.

Pēc karaļa dotā mājiena galminieks un sulainis atstāja istabu.

Ludviķis noskatījās viņiem pakaļ; kad durvis aiz viņiem aizvērās un portjera bija nolaista, viņš teica:

— Jūsu ierašanās man atgādina, ka es aizmirsu pateikt, lai jūs klusējat par to, ko esat redzējis.

— Ak, jūsu majestāte, jūs veltīgi apgrūtināt sevi ar tādu pavēli. Var redzēt, ka jūs mani nepazīstat!

— Jā, leitnanta kungs, jums ir taisnība. Es zinu, ka jūs protat klusēt; bet es taču jūs par lo nebrīdināju.

Virsnieks palocījās.

— Vai būs vēl kādas pavēles, jūsu majestāte? — viņš vaicāja.

— Nē, varat iet.

— Vai jūs neatļautu man palikt un pateikt dažus vārdus jūsu majestātei?

— Ko jūs gribat teikt? Runājiet!

— Es gribu runāt par lietu, kas ir gluži nenozīmīga jūsu majestātei, bet ārkārtīgi svarīga man. Piedodiet, ka uzdrošinos jūs traucēt. Ja nebūtu galējas nepieciešamības, es nekad to nedarītu; es vienkārši pazustu, kā jau mazs un neievērojams cilvēks, kāds es vienmēr esmu bijis.

— Jūs pazustu? Ko tas nozīmē? Es jūs nesaprotu.

— Vārdu sakot, — virsnieks turpināja, — esmu nācis lūgt jūsu majestāti atbrīvot mani no dienesta.

Karalis izbrīnā sakustējās. Virsnieks stāvēja nekustīgi, sastindzis kā statuja.

— Atbrīvot jūs, leitnanta kungs? Vai atļauts zināt, uz cik ilgu laiku?

— Uz visiem laikiem, jūsu majestāte.

— Kā! Jūs gribat atstāt dienestu? — Ludviķa balsī skanēja ne tikai ~ izbrīns.

— Jā, jūsu majestāte, man ļoti žēl.

— Nevar būt!

— Jūsu majestāte, es kļūstu vecs. Jau gandrīz trīsdesmit piecus gadus es nēsāju bruņas. Mani nabaga pleci ir noguruši. Es jūtu, ka jādod vieta jaunajiem. Es nepiederu jaunajai paaudzei. Ar vienu kāju es vēl stāvu

vecajos laikos. Tāpēc man daudz kas. liekas dīvains un pārsteidzošs, kas rada manī izbrīnu. īsi sakot, es lūdzu jūsu majestāti atbrīvot mani.

— Leitnanta kungs, — iebilda karalis, paskatījies uz virsnieku, kurš valkāja mundieri ar jaunekļa iznesīgumu, — jūs esat veselāks un stiprāks par mani.

— O, — virsnieks atbildēja liekuļotā pieticībā, — to jūsu majestāte saka tāpēc, ka man ir droša roka, un es stingri stāvu uz kājām, tīri labi sēžu zirgā, un manas ūsas vēl ir tumšas. Bet tie visi ir tikai sīkumi, jūsu majestāte; tā ir tikai šķietamība, kas izgaisīs kā sapnis un izkūpēs kā dūmi! Es liekos vēl jauns, bet patiesībā esmu vecs. Es esmu pārliecināts, ka jau pēc pusgada mani mocīs podagra, Cs būšu slims... tāpēc, jūsu majestāte, atļaujiet...

— Leitnanta kungs, — karalis viņu pārtrauca, — atcerieties, ko jūs teicāt vakar. Šai pašā vietā jūs man apgalvojāt, ka jūs esat pats veselākais cilvēks Francijā, nepazīstat nogurumu un ka jums neko nenozīmē pavadīt savā postenī divas dienas un naktis. Vai jūs man teicāt to visu? Jā vai nē? Padomājiet labi.

Virsnieks nopūtās.

— Jūsu majestāte, — viņš iebilda, — vecums mīl palielīties. Vajag piedot vecīšiem, ja viņi paši sevi paslavē, jo neviens cits to nedarīs. Varbūt es to visu vakar arī teicu, bet galvenais, ka es esmu ļoti noguris, jūsu majestāte, un lūdzu mani atbrīvot.

— Leitnanta kungs, jūs man nesakāt īsto iemeslu, — karalis teica, cēli pamādams ar roku. — Jūs vairs negribat būt manā dienestā, un tikai slēpjat savas domas.

— Valdniek, ticiet man..,

— Es ticu tam, ko redzu, un es redzu enerģisku, spēcīgu, ļoti atjautīgu cilvēku, Francijas labāko karavīru; un jūs nespēsiet pārliecināt mani, ka jums vajadzīga atpūta.

— Cik daudz uzslavu, jūsu majestāte! — leitnants ar rūgtumu balsī iebilda. — Jūsu majestāte mani samulsināja. «Enerģisks, stiprs, gudrs, drosmīgs cilvēks, franču armijas labākais karavīrs!" Jūsu majestāte tik stipri pārspīlē, ka, lai cik augstu es arī sevi vērtētu, tomēr šai raksturojumā sevi nepazīstu. Ja es būtu tik godkārīgs, ka noticētu kaut vai tikai

pusei no tā, tad uzskatītu sevi par vērtīgu un nepieciešamu cilvēku; es apgalvotu, ka tas, kam ir tik daudz lielisku īpašību, ir nenovērtējams. Man, turpretim, jāatzīstas jūsu majestātei, ka mani visu dzīvi, izņemot šodienu, ir vērtējuši daudz zemāk, nekā es, pēc manām domām, esmu vērts. Es vēlreiz atkārtoju, ka jūsu majestāte pārspīlē.

Karalis sarauca uzacis, jo sadzirdēja virsnieka vārdos rūgtu izsmieklu.

— Leitnanta kungs, — viņš teica, — runāsim atklāti. Jums nepatīk man kalpot? Runājiet droši! Atbildiet atklāti un bez aplinkiem... es to gribu.

Izdzirdis šos vārdus, virsnieks, kas jau labu laiku samulsis mīcīja cepuri rokās, pacēla galvu.

— O, jūsu majestāte, tagad es varu runāt brīvāk, — viņš sacīja. — Uz tik atklātu jautājumu es atbildēšu tikpat atklāti. Teikt patiesību ir laba lieta: tā atvieglo sirdi, un bez tam to saka ārkārtīgi reti. Tāpēc es karalim pateikšu patiesību, bet jau iepriekš lūdzu atvainot veca karavīra vaļsirdību.

Ludviķa skatienā pavīdēja nemiers, un to pauda arī satrauktais žests.

— Tad runājiet, — viņš teica, — es ar nepacietību gaidu jūsu patiesību.

Virsnieks nometa cepuri uz galda, un viņa parasti vīrišķīgā un gudrā seja pēkšņi ieguva dīvaini svinīgu un pašcieņas pilnu izteiksmi.

— Jūsu majestāte, es aizeju no karaļa dienesta, jo esmu neapmierināts. Mūsu dienās kalps var godbijīgi pieiet pie sava kunga, kā es to tagad daru, atskaitīties par savu darbu un uzticēto naudu, atdot atpakaļ darba rīkus un pateikt: „Kungs, mana darba diena ir beigusies, lūdzu, samaksājiet man, un šķirsimies."

— Ko tas nozīmē, mans kungs? — niknumā sasarcis, iekliedzās karalis.

— Jūsu majestāte, — virsnieks atbildēja, nomezdamies uz viena ceļ- ~ gala, — neviens kalps nav tā cienījis savu kungu kā es jūs. Jūs man pavēlējāt runāt patiesību, un tagad, kad esmu iesācis, es to pateikšu, pat ja jūs pavēlētu man apklust.

Virsnieka seja pauda tādu apņēmību, ka Ludviķim XIV nevajadzēja pavēlēt viņam turpināt. Virsnieks runāja tālāk, un karalis vērās viņā pa daļai ar ziņkāri, pa daļai ar sajūsmu.

— Jūsu majestāte, drīz paies trīsdesmit pieci gadi, kopš es kalpoju Francijas karaļnamam; neviens nebūs nodeldējis tik daudz zobenu šai dienestā kā es, bet zobeni, par kuriem es runāju, bija izturīgi. Es biju vēl jauneklis, kam nebija nekā, izņemot drosmi, kad nelaiķa karalis, jūsu tēvs, saskatīja manī cilvēku. Es jau biju pieaudzis, kad cilvēku pazinējs kardināls Rišeljē saskatīja manī ienaidnieku. Jūsu majestāte savā ģimenes slepenajā arhīvā var izlasīt no pirmās līdz pēdējai lappusei par šo skudras cīņu ar lauvu. Ja jūsu majestāte vēlas, tad izlasiet to; varu jums teikt, ka tā ir uzmanības vērta. Tur jūs uzzināsiet, ka nomocītais, nogurušais un vajātais lauva galu galā lūdz žēlastību un, par godu viņam jāsaka, arī pats saudzēja pretinieku. Jūsu majestāte! Tas bija dižens un cīņām pārpilns laikmets kā Taso vai Ariosto* epopejās! Mūsdienās vairs pat netic tā laika brīnumdarbiem, bet mums tā šķita visparastākā dzīve. Piecus gadus es katru dienu veicu varoņdarbus, ja var paļauties uz dažu cienījamu cilvēku vārdiem, un varat man ticēt, jūsu majestāte, ka būt varonim piecus gadus — tas ir ļoti daudz! Tomēr es ticu šo cilvēku vārdiem, jo viņi bija lieliski cilvēku pazinēji. Viņus sauca Rišeljē, Bekingems, Bofors, Recs — lielais ielu kauju ģēnijs! To pašu man apgalvoja arī karalis Ludviķis XIII, un pat karaliene, jūsu māte, man reiz teica: «Pateicos." Es vairs neatceros, ar ko man bija tā laime pakalpot. Piedodiet, valdniek, ka es tā runāju, bet, kā jau man bija tas gods jums teikt, viss manis stāstītais jau pieder vēsturei.

Kodīdams lūpas, karalis strauji apsēdās.

— Es esmu apnicis jūsu majestātei, — leitnants teica. — Lūk, ko nozīmē patiesība! Tā ir cietsirdīga draudzene — vienos dzelzs asumos, kas ievaino katru, kam tā pieskaras, bet reizēm arī to, kas saka patiesību.

— Nē, — atteica karalis. — Es pats jums atļāvu runāt. Turpiniet!

Torkvato Taso (1544 — 1595) — slavens itāļu dzejnieks, poēmas «Atbrīvotā Jeruzaleme" autors. Poēma vēstī par krusta karu laika notikumiem. Ludoviko Ariosto (1474 — 1533) — lielākais itāļu vēlīnās Renesanses dzejnieks. Kļuvis slavens ar savu poēmu «Saniknotais Orlando."

— Pēc karaļa un kardināla dienesta pienāca kārta kalpot reģentam. Frondas laikā ari es braši cīnījos, bet ne tik labi kā iepriekš. Cilvēki sāka kļūt seklāki. Tomēr ari tad es vadīju karaļa musketierus bīstamās cīņās, kas atzīmētas rotas pavēlēs. Tolaik mani varēja apskaust! Es skaitījos kardināla Mazarīni favorīts: „Leitnant, šurp! Leitnat, turp! Pa labi, leitnanti Pa kreisi, leitnant!" Visā Francijā nevarētu atrast tādu uzbrukumu, kurā es nebūtu piedalījies. Taču drīz vien kardinālam bija par maz ar vienu pašu Franciju: viņš aizsūtīja mani uz Angliju Kromvela kunga rīcībā. Tas arī nebija nekāds maigais, lai man atļauts teikt jūsu majestātei. Man bija tas gods viņu pazīt, un varēju viņu novērtēt pēc nopelniem. Man piesolīja zelta kalnus par uzdevuma izpildi. Anghjā es izdarīju kaut ko pavisam pretēju tam, kādēļ mani sūtīja, un par to mani devīgi apbalvoja, piešķīra musketieru kapteiņa pakāpi, tātad piešķīra nosaukumu, ko galmā visi apskauž un kas dod tiesības iet pa priekšu Francijas maršaliem!.. Tas ir pareizi, jo musketieru kapteinis ir visu lielāko drosminieku, izlases karavīru komandieris.

— Jums piešķīra kapteiņa pakāpi? — karalis pārjautāja. — Jūs droši vien kļūdījāties? Jūs gribējāt teikt, leitnanta pakāpi?

— Nē, jūsu majestāte, es nekad nekļūdos. Jūsu majestāte var man ticēt: kardināls Mazarīni man iedeva patentu.

— Un kas notika tālāk?

— Mazarīni — jūsu majestāte to zina labāk par jebkuru citu — nedod bieži, bet toties reizēm atņem jau iedoto. Viņš atņēma man patentu pēc miera līguma noslēgšanas, kad es viņam vairs nebiju vajadzīgs. Bez šaubām, es neuzskatīju, ka esmu cienīgs kļūt par slavenā de Trevila kunga pēcteci, bet man tomēr solīja šo pakāpi, man iedeva patentu, un tā tam visam arī vajadzēja beigties...

— A, tad, lūk, kāpēc jūs esat neapmierināts, leitnanta kungs! Labi, es to noskaidrošu. Es mīlu taisnīgumu, un jūsu prasība man patīk, kaut gan jūs to izteicāt nedaudz nekautrīgi.

— Jūsu majestāte, — leitnants atteica, — jūs mani esat pārpratis. Tagad es jau vairs neko neprasu.

— Jūs esat bijis pārāk delikāts, leitnanta kungs. Es par jums pēc kāda laika parūpēšos...

— Lūk, te nu ir tie vārdi, jūsu majestāte! Pēc kāda laika! Es no šiem solījumiem dzīvoju jau trīsdesmit gadus. Man tos teica visdižākie cilvēki. Tagad to pašu saka arī jūsu majestāte. Pēc kāda laika! Pateicoties šiem vārdiem, es esmu guvis divdesmit ievainojumus un nodzīvojis līdz piecdesmit četru gadu vecumam bez luidora kabatā un bez kādas protekcijas, kaut gan pats esmu aizstāvējis daudzus! Es izmainīju šos vārdus un, kad man saka „pēc kāda laika!", es atbildu „tūlīt pat!" Tagad es lūdzu tikai atpūtu, jūsu majestāte. To jūs man varat dot, jo tā nevienam neko nemaksā.

— Leitnanta kungs, es negaidīju tādus vārdus, sevišķi vēl no cilvēka, kas visu laiku dzīvojis augstākajās aprindās. Jūs aizmirstat, ka runājat ar karali un muižnieku. Es domāju, ka mans tituls nav sliktāks par jūsu. Kad es saku „pēc kāda laika", tad maniem vārdiem var ticēt.

— Jūsu majestāte, es par to nešaubos. Tomēr uzklausiet līdz galam baigo patiesību, kura man jums jāpasaka. Pat, ja es redzētu uz šī galda maršala zizli vai Polijas kroni, tad tomēr, zvēru jums, es teiktu to pašu: nevis pēc kāda laika, bet tūlīt pat. Piedodiet man, jūsu majestāte, bet es esmu no tās pašas provinces, kur dzimis jūsu priekštecis Indriķis IV: es nerunāju bieži, bet, ja jau reiz iesāku, tad pasaku līdz galam.

— Šķiet, ka mana valdīšana neliekas jums pievilcīga? — Ludviķis augstprātīgi atteica.

— Aizmirstība, visur aizmirstība! — virsnieks cieņas pilns iesaucās. — Kungs aizmirsis kalpu, un kalps spiests aizmirst savu kungu. Es dzīvoju nelaimīgā laikā, jūsu majestāte! Es redzu, ka jaunieši ir skumju un baiļu nomākti; viņi ir kautrīgi un bez līdzekļiem, kaut gan viņiem vajadzētu būt bagātiem un vareniem. Tā, vakar es atvēru Anglijas karalim Francijas karaļa durvis. Lai cik es esmu niecīgs, es būtu izglābis viņa tēvu, ja pats Dievs nebūtu nostājies pret mani un aizstāvējis Kromvelu. Es atvēru šīs durvis, tas ir, viena brāļa pili otram brālim, un ko es ieraudzīju, jūsu majestāte?.. O! Tas salauza manu sirdi! Es redzēju, ka karaļa ministrs padzen trimdinieku un pazemo savu karali, nolemjot nabadzībai tādu pašu karali. Es redzēju, ka mans jaunais, skaistais, drosmīgais valdnieks, kura sirdī verd drosme, bet acis met zibeņus, trīc priestera priekšā, kurš, sēdēdams aiz savas gultas aizkariem, smejas par viņu, skaitīdams Francijas zeltu un slēpdams to slepenās lādēs. Es saprotu jūsu majestātes skatienu. Jā, es patlaban esmu pārdrošs, to teikdams, bet ko citu lai daru? Es jau esmu vecs un saku jums, savam valdniekam, to, par ko es būtu nogriezis mēli jebkuram citam, kas iedrošinātos kaut ko tādu teikt. Un, galu galā, jūsu majestāte pats man pavēlēja izteikt visu, kas man ir uz sirds, un tā nu es ļauju izplūst visai žultij, kas manī krājusies trīsdesmit gadus; tieši tāpat es būtu gatavs ziedot visas savas asinis, ja man to pavēlētu.

Karalis neteica ne vārda, tikai slaucīja lielas sviedru lāses, kas plūda pa viņa pieri.

Klusuma brīdis, kas sekoja šai pārdrošajai runai, vilkās kā moku pilna mūžība gan runātājam, gan klausītājam.

— Kungs, — karalis beidzot sāka runāt, — jūs izteicāt vārdu «aizmirstība", un es neko vairāk pēc tam neesmu dzirdējis. Uz šo vārdu es jums arī atbildēšu. Citi varbūt arī ir pārāk aizmāršīgi; ar mani ir citādi, es neko neaizmirstu... Te jums būs pierādījums: kādā drausmīgā dienā, kad Parīzē valdīja vispārējs sašutums un tauta, draudīgi viļņodamās kā jūras viļņi, brāzās uz Palērojālu; tajā dienā, kad es izlikos aizmidzis, aiz manas gultas slēpās kāds cilvēks ar kailu zobenu rokā, kurš apsargāja manu dzīvību un bija par to gatavs atdot savu. Viņš bija riskējis ar savu dzīvību jau reižu divdesmit arī citu manas ģimenes locekļu labā. Šo muižnieku, kuram es toreiz pajautāju viņa vārdu, sauca d'Artanjans. Vai ne, leitnanta kungs?

— Jūsu majestātei ir laba atmiņa, — virsnieks vēsi atteica.

— Redziet nu, leitnanta kungs, — karalis turpināja, — ja jau šīs atmiņas man saglabājušās kopš bērnības, tātad es neko neaizmirsīšu arī brieduma gados.

— Jūsu majestāti daba bagātīgi apveltījusi, — virsnieks atteica tādā pat tonī.

— D'Artanjana kungs, — Ludviķis turpināja drudžainā uztraukumā, — vai tad jūs nevarat pagaidīt, tāpat kā gaidu es? Vai jūs nevarat darīt lo pašu, ko es?

— Ko tad jūs darāt, valdniek?

— Gaidu.

— Jūsu majestāte, jūs esat jauns un tāpēc varat gaidīt; turpretim man, majestāte, vairs nav laika gaidīt! Pie manām durvīm jau klauvē vecums un aiz tā — nāve, tā jau sāk ieskatīties manā namā. Jūs tikko sākat dzīvot, jūsu majestāte. Jūs esat cerību pilns un varat apmierināties, gaidot visus tos labumus, ko nesīs nākotne, bet es, jūsu majestāte, esmu horizonta otrā pusē, un, tā kā mēs esam tik tālu viens no otra, tad es nekad nespēšu sagaidīt, kamēr jūsu majestāte atnāks pie manis.

Svīzdams aukstus sviedrus, Ludviķis staigāja pa istabu. Karaļa stāvoklis būtu ļoti izbiedējis ārstus, ja viņi to redzētu.

— Labi, leitnanta kungs, — Ludviķis XIV aprauti noteica. — Jūs gribat aiziet no dienesta? Jūs tiksiet atvaļināts. Jūs mani lūdzat atbrīvot jūs no karaļa musketieru leitnanta pienākumiem?

— Es godbijīgi nolieku savu lūgumu pie jūsu majestātes kājām!

— Pietiek! Es likšu jums piešķirt pensiju.

— Pateicos, jūsu majestāte.

— Leitnanta kungs, — karalis ar manāmu piepūli turpināja, — man liekas, ka jūs zaudējat labu kungu.

— Es par to esmu pilnīgi pārliecināts.

— Vai jums tādu vēl izdosies atrast?

— Ā! Valdniek, es zinu, ka jūs esat vienīgais pasaulē. No šī brīža es vairs nekalpošu nevienam no šīs zemes karaļiem un būšu pats sev kungs.

— Tā ir taisnība?

— Es zvēru jūsu majestātei.

— Es jūsu zvērestu neaizmirsīšu.

D'Artanjans palocījās.

— Leitnanta kungs, jūs zināt, ka man ir laba atmiņa, — karalis piemetināja.

— Zinu, jūsu majestāte, bet es vēlētos, lai atmiņa jūs pieviltu, un jūs aizmirstu apvainojumus, ko es biju spiests jums izteikt. Jūsu majestāte atrodas tik augstu pār mums, nožēlojamiem un niecīgiem, ka, es ceru, jūs aizmirsīsiet...

— Leitnanta kungs, es būšu kā saule, kas apspīd visus — gan lielus, gan mazus, gan bagātus, gan nabagus — un vienus apvelta ar mirdzumu, citus ar siltumu, bet visiem dod dzīvību. Palieciet sveiks, d'Artanjana kungs.. Ardievu, jūs esat brīvs!

Tikko valdīdams asaras, karalis steidzīgi devās uz blakus istabu. D'Artanjans paņēma no galda cepuri un aizgāja.

D'Artanjans vēl nebija paguvis nokāpt pa trepēm, kad karalis pasauca savu galminieku.

— Man jums ir uzdevums, — karalis paziņoja.

— Esmu jūsu majestātes rīcībā.

— Tad pagaidiet.

Jaunais karalis apsēdās un sāka rakstīt vēstuli. No viņa krūtīm vēl izlauzās dažas nopūtas, bet acīs mirdzēja uzvaras prieks.

«Kardināla kungs!

Sekojot jūsu labajiem padomiem un it īpaši paklausot jūsu stingrajai gribai, es uzvarēju sevi un pārvarēju karaļa necienīgo vājumu. Jūs tik labi esat izplānojis manu nākotni, ka brīdī, kad es gribēju sagraut jūsu pūliņu augļus, pateicība mani atturēja. Es sapratu, ka maldījos, gribēdams iet pa citu ceļu nekā tas, ko jūs man norādījāt. Tā būtu visas Francijas un arī manas dzimtas nelaime, ja starp mani un manu ministru rastos domstarpības.

Tas, protams notiktu, ja es apprecētu jūsu māsasmeitu. Es to pilnībā saprotu un no šī brīža nepretošos savam liktenim. Es esmu gatavs precēties ar infanti Mariju Terēzi. Jūs varat nekavējoties uzsākt sarunas.

Jūs mīlošais Ludviķis,,.

Karalis pārlasīja vēstuli un pašrocīgi to aizzīmogoja.

— Atdodiet šo vēstuli kardinālam, — viņš pavēlēja.

Galminieks aizgāja.

Pie Mazarīni durvīm viņš satika Bermūnu, kurš satraukts viņu sagaidīja.

— Kas noticis? — viņš jautāja.

— Kardināla kungam vēstule no karaļa, — galminieks atteica.

— Vēstule! Mēs to gaidījām pēc viņa majestātes šīrīta pastaigas.

— Vai tad jūs zināt, ka karalis...

— Premjerministram viss jāzina. Šajā vēstulē viņa majestāte droši vien lūdz kaut ko?

— Nezinu, kaut gan karalis rakstīdams nopūtās ne reizi vien.

— Jā, jā, mēs zinām, ko tas nozīmē. Nopūsties var tiklab no laimes kā no ciešanām.

— Pēc atgriešanās karalis gan nelīdzinājās laimīgam cilvēkam.

— Droši vien jūs nepamanījāt. Bez tam jūs redzējāt karali tikai pēc atgriešanās: pastaigā kopā ar viņu bija vienīgi musketieru leitnants. Toties es skatījos kardināla tālskatī, kad viņa ekselencei nogura acis. Es jums saku, raudāja abi: gan karalis, gan viņa.

— Vai tad viņi raudāja arī aiz laimes?

— Nē, aiz mīlestības: viņi deva viens otram vismaigākos mīlestības solījumus, kurus karalis ļoti labprāt ir gatavs pildīt. Un šī vēstule ir pirmais solis ceļā uz solījumu izpildi.

— Ko domā kardināla kungs par šo kaisli, kas, starp citu, vairs nav nekāds noslēpums?

Bermūns paņēma karaļa vēstnesi zem rokas un, kāpdams ar viņu kopā pa trepām, klusiņām teica:

— Godīgi sakot, kardināls cer uz šīs lietas veiksmīgu atrisinājumu. Zināms, mums nāksies karot ar Spāniju, bet kas par to? Muižniecība alkst pēc kara. Kardināls savai radiniecei dos karalisku pūru, varbūt pat labāku kā princesei. Būs nauda, svētki un kaujas. Visi būs apmierināti.

— Man gan liekas, ka tik maziņā vēstulitē nevar būt tik daudz svarīgu lietu.

— Mans draugs, — Bermūns atbildēja, — es esmu pārliecināts par teikto. D'Artanjana kungs man visu izstāstīja.

— Ko tad viņš teica?

— Es griezos pie viņa kardināla vārdā un jautāju, kas tur noticis. Protams, tik slīpētam blēdim kā viņš es neatklāju mūsu slepenos plānus. «Godājamais Bermūna kungs, — viņš man atteica, — karalis ir neprātīgi iemīlējies Marijā Mančīni. Tas ir viss, ko es varu jums pateikt". — „Vai patiešām jūs domājat, — es sacīju, — ka šīs mīlestības dēļ viņš ir spējīgs neievērot kardināla gribu?" — „Ak, nejautājiet man! Es domāju, ka karalis ir gatavs uz visu! Viņš ir ārkārtīgi ietiepīgs un, ja kaut ko vēlas, tad noteikti to panāks. Ja viņš ir izlēmis apprecēties ar Mariju Mančīni, tad noteikti to izdarīs". Izteicis šos vārdus, leitnants atvadījās no manis un aizgāja uz staļļiem, tur viņš apsegloja zirgu, uzlēca tam mugurā un aizšāvās kā bulta, it kā viņam pakaļ dzītos pats sātans.

— Tātad jūs domājat...

— Ka leitnants zina daudz vairāk nekā pateica man...

— Un pēc jūsu domām, d'Artanjana kungs...

— Droši vien auļo pakaļ izraidītajām skaistulēm un sagatavo visu nepieciešamo karaļa mīlas uzvarām.

Tā sarunādamies, abi sirdsdraugi bija nonākuši līdz kardināla kabinetam. Kardinālu vairs nemocīja podagra; viņš satraukumā soļoja pa istabu un pa brīžam paklausījās pie durvīm vai paskatījās pa logu.

Bermūns ieveda pie viņa vēstnesi, kuram bija pavēlēts nodot vēstuli tikai pašam kardinālam. Mazarīni paņēma vēstuli un, vēl neatvēris to, uzbūra savā sejā neko neizsakošu smaidu, aiz kura ērti var paslēpt jebkurus pārdzīvojumus. Tāpēc viņā sejā neatspoguļojās jūtas, kuras modināja vēstule.

— Labi! — viņš teica, kad bija divreiz izlasījis vēstuli. — Lieliski! Pasakiet viņa majestātei, ka es pateicos viņam par paklausību karalienei un izpildīšu viņa gribu.

Vēstnesis aizgāja.

Durvis aizvērās, un kardināls, kam Bermūna priekšā nevajadzēja izlikties, nometa masku un drūmi pavēlēja:

— Pasauciet Brienu!

Sekretārs tūlīt pat ieradās.

— Es tikko izdarīju tik svarīgu pakalpojumu valstij, kādu vēl neviens nav veicis. Lūk, šī vēstule ir tam apliecinājums; jūs aiznesīsiet to karalienei un, kad viņa to izlasīs, ielieciet to mapē ar burtu „B", kur atrodas visi dokumenti par manu kalpošanu Francijai.

Briens izgāja. Viņš nevarēja atturēties un izlasīja pa ceļam šo interesanto vēstuli, jo tā nebija aizzīmogota. Protams, arī Bermūns, būdams labās attiecībās ar visiem, piegāja tuvāk sekretāram, lai pār tā plecu varētu izlasīt vēstuli. Jaunums ātri aplidoja galmu, un Mazarīni pat baidījās, ka tas nonāks līdz karalienei ātrāk nekā Briens pagūs viņai parādīt dēla vēstuli.

Drīz tika dota pavēle doties ceļā, un princis Kondē, kas ieradās tiklīdz karalis bija pamodies, savā piezīmju grāmatiņā atzīmēja Puatjē — nākošo vietu, kur viņu majestātes nolēma apstāties un atpūsties.

Tā dažu minūšu laikā beidzās intriga, kas nopiietni nodarbināja visus Eiropas diplomātus. Tās visskaidrākais acīmredzamais rezultāts bija tas, ka nabaga musketieru leitnants zaudējis savu vietu un algu. Tiesa gan, abu zaudēto vietā viņš ieguva neatkarību.

Drīz mēs uzzināsim, kā d'Artanjans to iemantoja. Tagad, ja lasītājs atļauj, atgriezīsimies „Mediči viesnīcā", kur atvēra logu tai pašā brīdī, kad pilī tika dota pavēle par karaļa aizbraukšanu.

Logs atvērās Kārļa II istabā. Nelaimīgais karalis visu nakti bija pavadījis dziļās pārdomās. Viņš sēdēja, atspiedies pret galdu un nolaidis galvu uz rokām. Vecais un slimais Parī jutās fiziski un garīgi noguris un iesnaudās istabas kaktā. Uzticamajam kalpam dīvainais liktenis bija lēmis noskatīties, kā tās pašas briesmīgākās nelaimes, kas vajāja viņa valdnieku iepriekšējo paaudzi, tagad uzbrūk nākamajai. Pārdomājis savu neveiksmi un sapratis, kādā drausmīgā vientulībā viņš nonācis, karalis zaudēja pēdējo cerību. Viņam noreiba galva, tā ka bija jāatspiežas pret krēsla atzveltni.

Liktenis iežēlojās par nelaimīgo un ļāva viņam aizmirsties miegā. Viņš pamodās tikai pusseptiņos, kad istabā jau spīdēja saule. Parī nebija kustējies, lai nepamodinātu karali, un tagad ar dziļām skumjām vēroja jaunā monarha bezmiegā iekaisušās acis un ciešanās un trūkumā nobālušos vaigus.

Smagie rati, kas klabēdami brauca lejup uz Luāru, pamodināja Kārli. Viņš piecēlās un pameta apkārt skatienu kā cilvēks, kurš aizmirsis, kur atrodas, ieraudzīja Parī, paspieda tā roku un pavēlēja samaksāt Kropo- lam.

Kropols saņēma no Parī naudu un godīgi piebilda, ka abi ceļotāji neko nav ēduši.

Pret to viņam bija divi iebildumi: tas bija apvainojums viņa virtuvei un bez tam bija jāņem maksa par pusdienām, kuras bija gan pagatavotas, bet netika apēstas.

Parī samaksāja bez iebildumiem.

— Es ceru, — teica karalis, — ka mūsu zirgi nav gavējuši tāpat kā mēs. Jūsu rēķinā es neredzu, ka viņi būtu baroti, bet tādiem tāliem ceļiniekiem kā mums neder izsalkuši zirgi.

Šo aizdomu aizvainots, Kropols cēli atbildēja, ka „Mediči viesnīcā" viesmīlīgi izturas gan pret cilvēkiem, gan zirgiem.

Karalis un viņa vecais kalps uzkāpa zirgos un izjāja uz Parīzes ceļa, nesastapuši pa ceļam nevienu cilvēku ne uz ielām, ne priekšpilsētā.

Kārlim II šis pēdējais trieciens bija jo spēcīgāks tāpēc, ka tas nozīmēja jaunu trimdu.

Kad Ludviķis tik laipni viņu uzņēma, Kārlim uz mirkli pavīdēja cerību stariņš. Atplaukušo cerību Mazarīni atteikums pārvērta nepiepildāmā sapnī. Ludviķa XIV dotais solījums, kas tūlīt pat tika paņemts atpakaļ, Kārlim II likās tāds pat izsmiekls kā viņa kronis, zizlis, draugi, viss, kas bija ap viņu bērnībā un kas zuda izsūtījumā. Kārlim II viss likās kā ļauns izsmiekls, no kura glābiņš bija vienīgi saltais un drūmais miers, ko solīja nāve.

Lūk, par ko domāja nelaimīgais karalis, kad viņš, galvu nodūris un pavadu atlaidis, jāja maija saules siltajos un maigajos staros.

Kāds jātnieks, kas auļoja uz Bluā, satika abus ceļiniekus un, kaut arī steidzās, tomēr pacēla cepuri, jādams viņiem garām. Karalis tik tikko pamanīja šo jauno cilvēku, kuram pēc skata varēja dot kādus divdesmit piecus gadus un kurš ik pēc brītiņa atskatījās, lai laipni pamātu večukam, kas stāvēja pie skaista namiņa no baltiem akmeņiem un sarkaniem ķieģeļiem.

Garais, sirmais un vājais večuks atbildēja jauneklim tēvišķīgā maigumā. Jātnieks jau pazuda aiz skaistiem kokiem apstādītā ceļa pagrieziena, kad večuka uzmanību piesaistīja mūsu ceļotāji, kas tuvojās žogam.

Kā jau teikts, karalis jāja, atlaidis pavadu un ļaudams zirgam brīvi izvēlēties ceļu. Parī viņam sekoja. Lai izbaudītu siltos saules starus, viņš noņēma cepuri un sāka skatīties apkārt. Viņa acis sastapās ar stāvošā večuka acīm; tas pēkšņi iekliedzās it kā viņu būtu ķēris zibens un devās pretim ceļotājiem.

Uzmetis skatienu Parī, viņš tūdaļ pievērsa acis karalim un labu brīdi, acis nenolaizdams, to vēroja. Tiklīdz viņš pazina Kārli II (mēs sakām - pazina, jo tikai pilnīga pārliecība varēja radīt tādu iespaidu), viņš bezgalīgā izbrīnā sasita rokas, noņēma cepuri un paklanījās tik zemu, it kā gribētu noslīgt uz ceļiem.

Lai cik karalis bija izklaidīgs vai, pareizāk sakot, iegrimis savās domās, viņš tomēr pamanīja vecā kustību. Viņš apturēja zirgu un, pagriezies pret Parī, teica:

— Ak, Dievs, Parī! Kas tas ir, kas man tik zemu klanās? Vai patiešām viņš mani pazīst?

Parī nobāla un ļoti uztraukts pagrieza savu zirgu pret žogu.

Atceries! (angl.)

— Ak, jūsu majestāte! — viņš atteica, apstādamies kādus piecus soļus no vecā, kas vēl joprojām stāvēja, zemu noliecies. — Es pats esmu bezgalīgi pārsteigts. Man liekas, es viņu pazīstu. Jā, protams, tas ir viņš! Atļaujiet man parunāt ar viņu.

— Lūdzu.

— Kā? Tas esat jūs, Grimo? — Parī vaicāja.

— Jā, es, — garais večuks atbildēja izsliedamies, bet joprojām saglabādams godbijīgo pozu.

— Jūsu majestāte, — Parī teica karalim, — es neesmu kļūdījies: tas ir grāfa de Lafēra kalps, bet grāfs de Lafērs ir tas godājamais augstmanis, par kuru es jūsu majestātei esmu tik bieži stāstījis, ka tam būtu vajadzējis iespiesties ne tikai jūsu atmiņā, bet ari sirdī.

— Vai viņš bija klāt mana tēva pēdējos dzīves mirkļos? — Kārlis nodrebēja pie šīm atmiņām.

— Tieši tā, jūsu majestāte.

— Ak! — Kārlis nočukstēja.

Viņš pievērsās Grimo, kura vērīgās un gudrās acis visu laiku viņu vēroja un kurš pūlējās uzminēt viņa domas.

— Mans draugs, vai jūsu kungs, grāfs de Lafērs dzīvo šeit?

— Jā, — Grimo atbildēja, norādīdams uz celtni.

— Un vai viņš pašlaik ir mājās?

— Tur, zem kastaņkokiem.

— Parī, — karalis teica, — es negribu palaist garām iespēju pateikties augstmanim, kam mūsu ģimene ir parādā par tādu uzticības un cēlsirdības pierādījumu. Mans draugs, pieturiet manu zirgu.

Pametis Grimo pavadu, karalis viens pats devās pie Atosa kā pie līdzīga. Kārlis atcerējās Grimo lakonisko paskaidrojumu: „Tur, pie kastaņiem".

Tāpēc viņš pagāja garām mājai un devās tieši uz norādīto aleju. To atrast nebija grūti: kastaņu zaļās galotnes, rotātas ziediem, pacēlās pāri visiem pārējiem kokiem.

Pienācis pie alejas, kur koku biezās lapotnes veidoja it kā velvi, caur kuru brīžiem iespiedās saules stari, radīdami gaismas svītras, karalis ieraudzīja Atosu. Salicis rokas aiz muguras un iegrimis dziļās pārdomās, viņš pastaigājās. Acīmredzot Kārlim bieži bija stāstīts par Atosa izskatu, jo viņš tūlīt to pazina un devās tieši turp.

Izdzirdis soļu troksni, grāfs de Lafērs pacēla galvu un, redzēdams, ka viņam tuvojas eleganta un dižciltīga izskata cilvēks, pacēla cepuri. Dažus soļus no viņa Kārlis arī noņēma cepuri; pēc tam, it kā atbildēdams uz grāfa neizteikto jautājumu, paskaidroja:

— Grāfa kungs, es esmu ieradies izpildīt savu pienākumu. Jau sen es gribēju apliecināt jums savu dziļo pateicību. Es esmu Kārlis II, Kārļa Stjuarta dēls, kura tēvs valdīja Anglijā un mira uz ešafota.

Atoss notrīsēja, izdzirdis šos vārdus; viņš paskatījās uz jauno karali, kas stāvēja viņa priekšā ar neapsegtu galvu un sniedza viņam roku. Atosa skaidrajās, zilajās acīs iemirdzējās asaras.

Viņš godbijīgi paklanījās.

Karalis saņēma viņa roku.

— Ak, ja jās zinātu, grāfa kungs, cik es esmu nelaimīgs! Tikai nejaušība varēja mani atvest pie jums. Ak, vai! Kāpēc pie manis nav cilvēku, kurus es mīlu un cienu? Kāpēc man lemts glabāt viņu vārdus tikai atmiņā, bet nopelnus sirdī? Ja jūsu kalps nebūtu pazinis manu, es būtu pajājis garām jūsu vārtiem.

— Patiešām, — Atoss atteica, vārdos izteikdams atbildi uz karaļa runas sākumu un paklanīdamies par atbildi uz pārējo, — jūsu majestāte pārdzīvo ļaunas dienas.

— Varbūt, ka pats ļaunākais vēl ir priekšā!

— Nezaudējiet cerību, jūsu majestāte!

— Grāf, grāf! — Kārlis pašūpoja galvu. — Es zvēru jums, ka līdz vakardienai es vēl cerēju kā kārtīgs kristietis.

Atoss jautājoši paskatījās uz karali.

— O, to var ātri izstāstīt, — Kārlis II turpināja. — Izsūtīts trimdā, aplaupīts un pamests, es nolēmu izmantot pēdējo iespēju. Šķiet, likteņa grāmatā rakstīts, ka mūsu dzimtas prieka un bēdu cēlonis mūžam būs Francija! Jūs pats to zināt, grāfa kungs, jūs taču bijāt to francūžu vidū, kurus mans tēvs kaujās redzēja pie savas labās rokas, bet nāves brīdī - pie ešafota.

— Jūsu majestāte, — Atoss vienkārši atbildēja, — es nebiju viens; gan es, gan mani biedri toreiz rīkojāmies kā klājas muižniekiem, ne vairāk. Bet jūsu majestāte parādīja man godu, sākdams stāstīt...

— Jā, tiesa. Mani atbalsta... — jūs saprotat, cik grūti Stjuartam izteikt šo vārdu, — mani atbalsta mans brālēns Holandē, bet bez Francijas piedalīšanās vai vismaz piekrišanas viņš neko savā valstī negrib uzsākt. Es ierados lūgt Francijas karaļa piekrišanu; viņš man atteica...

— Karalis atteica jūsu majestātei?

— Nē, lai būtu taisnīgi, jāsaka, ka atteica nevis viņš, bet Mazarīni.

Atoss iekoda lūpā.

— Jūs uzskatāt, ka man vajadzēja būt gatavam saņemt noraidījumu? — pamanījis Atosa reakciju, jautāja karalis.

— Es patiešām tā domāju, jūsu majestāte, — Atoss godbijīgi atbildēja. — Es jau sen pazīstu šo glumo itāli.

— Es gribēju novest lietu līdz galam un uzzināt savu likteni uzreiz. Es pateicu savam brālēnam Ludviķim, ka negribu radīt sarežģījumus ne Francijai, ne Holandei un tāpat kā agrāk mēģināšu laimi kopā ar divsimt muižniekiem, ja viņš tos man uzticēs, vai ar miljonu, ja viņam labpatiktu man to aizdot.

— Un kas iznāca?

— Kas?... Man šobrīd ir dīvainas izjūtas: es izbaudu savu izmisumu. Laikam dažas dvēseles — un mana pieder pie tām — rod baudījumu pārliecībā, ka viss ir zaudēts un beidzot pienācis bojā ejas brīdis.

— O, jūsu majestāte, es ceru, jūs vēl neesat nonācis tik tālu! — Atoss iebilda.

— Grāfa kungs, ja jūs man sakāt tādus vārdus, ja jūs cenšaties atdzīvināt cerību manā sirdī, tad jūs esat mani pārpratis. Es ierados Bluā lūgt Ludviķim miljonu cerībā, ka tas ļaus man uzlabot savu stāvokli. No sava brāļa Ludviķa es saņēmu noraidījumu... Atzīstiet, ka viss ir pagalam.

— Jūsu majestāte, atļaujiet jums nepiekrist.

— Grāfa kungs, vai jūs uzskatāt, ka man nepietiek vīrišķības, lai novērtētu savu īsto stāvokli?

— Jūsu majestāte, es esmu ievērojis, ka tieši izmisuma pilnos brīžos notiek straujš likteņa pavērsiens.

— Es jums pateicos, grāf. Ir iepriecinoši satikt cilvēku, kas nekad nezaudē ticību karaļa misijai, kaut arī viņš būtu kritis tik zemu. Diemžēl jūsu vārdi gan līdzinās zālēm, ar kurām var dziedēt brūces, bet kuras nepalīdz, ja pacients jau ir miris. Es pirms pateicos, grāfa kungs, par nodomu mierināt mani, es pateicos, ka visu esat saglabājis labā atmiņā, bet es zinu, kas man darāms... Tagad mani nekas neglābs. Es esmu tik pārliecināts par to, ka dodos trimdā kopā ar savu veco kalpu Parī. Es dodos iztukšot savu ciešanu kausu līdz galam vientuļajā pajumtē, ko man piedāvā Holande. Varat man ticēt, grāf, ka tur ātri visam pienāks gals. Nāve nebūs ilgi jāgaida. Šis ķermenis, ko plosa ciešanas, un dvēsele, kas tiecas uz debesīm, alksts pēc nāves.

— Jūsu majestātei ir māte, māsa, brāļi, jūs esat ģimenes galva. Jums jālūdz Dievam, lai dod ilgu mūžu, bet nevis drīzu nāvi. Jūs esat nelaimīgs un trimdā, bet jums joprojām ir jūsu tiesības. Jums jātiecas pēc cīņām, briesmām un varoņdarbiem, bet nevis pēc nāves miera.

— Grāfa kungs, — Kārlis pasmaidīja neizsakāmu skumju pilnu smaidu, — vai jums kādreiz gadījies dzirdēt, ka karalis iekarojis valsti ar vienu tik vecu kalpotāju kā Parī un ar trīssimt ekijiem, ko šis kalps ved savā somā?

— Nē, to es neesmu dzirdējis, bet zinu, ka ne viens vien gāzts karalis atkal kāpis tronī ar stingras gribas, izturības, draugu un prātīgi iztērēta miljona franku palīdzību.

— Jūs mani laikam īsti nesapratāt? Es lūdzu šo miljonu Ludviķim..., un tiku noraidīts.

— Jūsu majestāte, — Atoss teica, — vai jūs nevarētu man veltīt dažas minūtes un uzmanīgi uzklausīt to, kas man jums sakāms?

Kārlis vērīgi paskatījās uz Atosu.

— Lūdzu, runājiet.

— Atļaujiet jūs uzaicināt manā namā, jūsu majestāte, — grāfs teica, iedams uz māju.

Viņš ieveda Kārli savā kabinetā un piedāvāja apsēsties.

— Jūsu majestāte man teica, ka Anglijas pašreizējais stāvoklis ļauj jums ar miljona franku palīdzību atgūt savu troni?

— Vismaz varu mēģināt un, ja neizdosies, mirt kā pieklājas karalim.

— Tad atcerieties savu solījumu un pacietīgi uzklausiet mani.

Kārlis piekrītoši pamāja. Atoss piegāja pie durvīm un, pārliecinājies,

ka neviens nenoklausās, aizbultēja durvis un apsēdās iepriekšējā vietā.

— Jūsu majestātei, — viņš teica, — labpatika atcerēties, ka es biju pie cēlsirdīgā un nelaimīgā karaļa Kārļa I, kad bendes viņu pārveda no Sentdžeimsas uz Vaitholu.

— Jā, atceros un atcerēšos uz mūžiem.

— Dēlam ir smagi klausīties tik drūmu stāstu, kuru viņš jau ne reizi vien ir dzirdējis. Tomēr man tas jāatkārto visos sīkumos.

— Runājiet.

— Kad jūsu tēvs karalis gatavojās kāpt uz ešafota, kas bija uzcelts turpat pie viņa loga, viss jau bija gatavs bēgšanai. Bende bija dabūts prom. Zem karaļa ieslodzījuma vietas grīdas bija izrakta pazemes eja. Es pats stāvēju zem liktenīgā paaugstinājuma, kad izdzirdu uz tā jūsu tēva soļus.

Parī man izstāstīja visus šos drausmīgos sīkumus, grāf.

Atoss palocījās un turpināja:

— Bet, lūk, ko viņš jums nevarēja izstāstīt, jo tas notika tikai starp jūsu tēvu, Dievu un mani, un es nekad par to neesmu stāstījis pat saviem tuvākajiem draugiem. „Paej nost, — jūsu tēvs teica maskotajam bendem, — aizej uz mirkli. Es zinu, ka es esmu tavs, bet atceries, ka drīksti dot liktenīgo triecienu tikai tad, kad es došu zīmi. Es gribu mierīgi lūgt Dievu".

— Atvainojiet, ka es jūs pārtraucu, — Kārlis II nobālis teica, — bet jūs, grāfa kungs, zināt tādus sākumus, kas nevienam citam nav zināmi. Vai jūs nezināt šī elles sūtņa — bendes vārdu, kas bija tik gļēvs, ka uzlika masku, lai nesodīts atņemtu dzīvību karalim?

Atoss kļuva mazliet bālāks.

— Viņa vārdu? — viņš pārjautāja. — Es zinu, bet nevaru teikt.

— Bet kas ar viņu notika?... Anglijā joprojām neviens neko par viņu nezina. Es gan gribētu zināt. Kur viņš ir tagad?

— Viņš ir miris.

— Miris, bet kā viņš nomira? Vai patiešām mierīgi un klusi savā gultā kā godīgi cilvēki?

— Viņu nogalināja kādā briesmīgā naktī. Debesis un cilvēku naids sūtīja atriebību. Duncis caururba viņa ķermeni, un tas iegāzās okeāna dzelmē. Lai Dievs piedod viņa slepkavam.

— Stāstiet tālāk, — Kārlis II teica, manīdams, ka Atoss par to vairs negrib runāt.

— Pateicis šos vārdus bendem, karalis piebilda: „Tu dosi nāvējošu triecienu, kad es pacelšu roku un teikšu: „Rcmembcr!""

— Jā, patiesi, — Kārlis II nočukstēja, — es zinu, ka tas bija mana nelaimīgā tēva pēdējais vārds. Bet kāpēc viņš to teica? Un kam?

— Franču muižniekam, kas slēpās zem ešafota.

— Tātad jums, grāf?

— Jā, jūsu majestāte, un manās ausīs vēl tagad skan katrs karaļa vārds, kas izspiedās cauri melnu audeklu pārsegtajiem ešafota dēļiem. Karalis nometās uz ceļim. „Grāf de Lafēr, vai jūs esat šeit"? — viņš jautāja. „Šeit, jūsu majestāte", — es atbildēju. Tad karalis noliecās zemāk.

Kārlis II dziļā satraukumā arī pieliecās tuvāk Atosam, tverdams katru viņa vārdu. Viņa galva gandrīz saskārās ar Atosa galvu.

Grāfs turpināja:

— „Grāf de Lafēr, — viņš teica, — jums neizdevās mani izglābt. Mani nevarēja izglābt. Lai arī tā ir svētuma zaimošana, bet mani pēdējie vārdi būs domāti jums. Lai atbalstītu lietu, ko es uzskatīju par taisnīgu, es pazaudēju savu senču troni un savu bērnu mantojumu".

Kārlis II aizsedza seju, un caur viņa bālajiem, vājajiem pirkstiem izspiedās karsta asara.

— „Man ir palicis miljons zeltā, — karalis turpināja. — Es to ieraku Ņūkāslas pils pazemē, kad atstāju šo pilsētu".

Kārlis pacēla galvu tādā skumjā priekā, ka tas izraisītu asaras katram, kas zinātu par viņa neskaitāmajām nelaimēm.

— Miljons! — viņš čukstēja.

— „Tikai jūs zināt par šo naudu. Izmantojiet to mana vecākā dēla labā, kad tas būs vajadzīgs. Bet tagad, grāf de Lafēr, atvadieties no manis!" — „Ardievu! Ardievu!" — es iesaucos.

Kārlis II piecēlās un piegāja pie loga atvēsināt kaistošo galvu.

Atoss turpināja:

— Tad karalis sacīja: „Remember!" Šis vārds bija domāts man. Kā jūs redzat, jūsu majestāte, es neesmu aizmirsis.

Karalis nespēja apslēpt uztraukumu. Atoss redzēja viņa plecu krampjaino raustīšanos, dzirdēja šņukstus un apklusa, jo ari viņu pašu bija satraukušas atmiņas, ko viņš stāstija jaunajam karalim.

Ar lielām pūlēm Kārlis II apspieda raudas, atgāja no loga un apsēdās blakus Atosam.

— Jūsu majestāte, — Atoss teica, — līdz šim brīdim es domāju, ka vēl nav pienācis īstais laiks izmantot šo naudu. Sekodams notikumu attīstībai Anglijā, es jutu, ka tas tuvojas. Es gribēju uzzināt, kur jūs slēpjaties, un doties pie jūsu majestātes. Jūs pats ieradāties pie manis. Tā ir zīme, ka ar mums ir Dievs.

— Grāfa kungs, — Kārļa balss spēcīgajā uztraukumā trīcēja, — jūs esat mans sargeņģelis, ko atsūtījis pats Dievs. Jūs esat mans glābējs, ko tēvs no sava kapa man sūta. Tomēr manu zemi jau desmit gadus plosa brāļu karš. Tas iznīcināja daudzus cilvēkus un izārdījis zemi. Droši vien šī zelta tur vairs nav, tāpat kā manu pavalstnieku sirdīs mīlestības.

— Jūsu majestāte, es labi zinu vietu, kur karalis apraka naudu. Es esmu pārliecināts, ka neviens to nevarēja atrast. Vai tad Ņūkāslas pils ir pilnīgi izpostīta? Vai tā noārdīta pa akmenim līdz pašiem pamatiem?

— Nē, tā vēl ir vesela, bet patlaban to ieņēmis ģenerālis Monks, un tur atrodas viņa karaspēka nometne. Kā jūs redzat, vienīgo vietu, kur mani gaida palīdzība un līdzekļi, ieņēmuši mani ienaidnieki.

— Ģenerālis Monks nevarēja atrast dārgumus, par kuriem es stāstu jūsu majestātei.

— Pieņemsim, ka tā. Bet vai patiešām man jānodod sevi Monka rokās, lai iegūtu dārgumus? Kā jūs redzat, grāf, jāatsakās no cīņas ar likteni. Tiklīdz es paceļu galvu, tas mani atkal notriec zemē. Ko mēs abi ar Parī varam izdarīt? Monks jau vienreiz padzina Parī. Nē, grāf, padosimies šim pēdējam likteņa triecienam.!

— Bet vai es nevaru pamēģināt izdarīt to, kur jūs ar Parī esat bezspēcīgi?

— Jūs, grāfa kungs!

— Es došos jums līdz, — Atoss paklanīdamies teica, — ja jūsu majestāte to vēlas.

— Jūs taču šeit jūtaties tik laimīgs!

— Es nevaru justies laimīgs, kamēr mani nomāc neizpildīts pienākums, jo karalis, jūsu tēvs, man lika parūpēties par jūsu likteni un izmantot naudu atbilstoši viņa gribai. Es esmu gatavs doties ceļā pēc pirmā jūsu majestātes mājiena.

— Ak, grāf! — karalis iesaucās un, aizmirsis etiķeti, apkampa Atosu. — Jūs esat dzīvs pierādījums, ka Dievs vēl ir debesīs un sūta savus vēstnešus nelaimīgajiem cietējiem uz zemes.

Atoss, ko bija satraucis šis jaunā karaļa jūtu uzplūdums, pateicās viņam, piegāja pie loga un uzsauca:

— Grimo, zirgus!

— Kā, vai jūs gribat jāt tūlīt pat? — karalis apvaicājās. — Ak, grāf, jūs esat apbrīnojams cilvēks.

— Jūsu majestāte, — Atoss atbildēja, — man vissvarīgākais ir pakalpot jums. Bez tam, — viņš pasmaidīja, — šis paradums man ir vēl no tiem laikiem, kad es kalpoju jūsu tantei karalienei un jūsu tēvam karalim. Kā tad es varu to neatcerēties tad, kad jākalpo jūsu majestātei?

— Kāds lielisks cilvēks! — karalis čukstēja.

Pēc neilgām pārdomām viņš ieteicās:

— Bet, grāfa kungs, es taču nevaru pakļaut jūs tādām briesmām, ja nekā nevaru jūsu pūles atalgot.

— O, — Atoss smaidīdams teica, — jūsu majestāte smejas par mani. Jums ir vesels miljons. Ja man būtu kaut vai tikai puse no šīs naudas, es jau sen būtu rezervējis veselu pulku. Par laimi, man vēl ir daži stienīši zelta un daži ģimenes briljanti. Ceru, ka jūsu majestāte dalīsies tajos ar savu padevīgo kalpu?

— Nevis ar kalpu, bet ar draugu. Piekrītu, grāf, bet tikai ar norunu, ka pēc tam mans draugs dalīsies ar mani manā īpašumā.

— Jūsu majestāte, — Atoss teica, atslēgdams lādīti un ņemdams ārā no tās naudu un dārglietas, — tagad mēs esam bagāti. Par laimi, mēs būsim četri, ja uzbruks laupītāji.

Kārļa II bālie vaigi sārtojās priecīgā satraukumā. Viņš ieraudzīja, ka jau ceļojuma drānās tērptais Grimo pie mājas lieveņa pieved divus zirgus.

— Blezuā, nodod šo vēstuli vikontam de Braželonam. Saki visiem, ka es devos uz Parizi. Es tev uzticu uzraudzīt māju.

Blezuā palocījās, atvadījās no Grimo un aizslēdza vārtus viņiem aiz muguras.

Pēc Atosa aizbraukšanas, kurš bija devies prom pa Parīzes ceļu tā, lai Blezuā to redzētu, vēl nebija pagājušas ne divas stundas, kad kāds jātnieks uz lieliska zirga apstājās pie vārtiem un skaļi uzsauca zirgu- puišiem, kas kopā ar dārznieku drūzmējās ap Blezuā, kurš parasti zināja visus jaunumus. Izdzirdis labi pazīstamu balsi, Blezuā pagrieza galvu un iesaucās:

— D'Artanjana kungs!.. Skrieniet ātrāk un atveriet viņam vārtus!

Kādi astoņi cilvēki metās pie režģotajiem vārtiem un atrāva tos vaļā

tik viegli kā pūciņu. Visi zemu klanījās d'Artanjana priekšā, jo zināja, ka grāfs šo draugu uzņem sevišķi laipni, bet to kalpi vienmēr pamana.

— Nu, — d'Artanjans ar laipnu smaidu teica, stāvēdams kāpšļos, lai varētu nolēkt no zirga, — kur tad ir mans dārgais grāfs?

— Ak, kungs, kāda neveiksme, — Blezuā sūkstījās, — kā grāfs nožēlos, kad uzzinās, ka jūs bijāt šeit! Tā sagadījies, ka grāfs aizjāja prom pirms divām stundām.

D'Artanjanu šī ziņa nepārsteidza.

— Labi, — viņš atteica, — es redzu, ka tu joprojām runā visskaidrākajā franču valodā; tu man pasniegsi gramatikas un daiļrunības stundas, kamēr es gaidīšu tava kunga atgriešanos.

— Kungs, tur nekas nevar iznākt, — Blezuā iebilda. — Jums vajadzēs gaidīt pārāk ilgi. «•

— Vai tad viņš šodien neatgriezīsies?

— Ne rit, ne parit: grāfs devās tālā ceļojumā.

— Ceļojumā! — d'Artanjans izbrinits atkārtoja. — Kādas blēņas tu tur mels?

— Kungs, tā ir skaidra patiesiba. Grāfs man uzticēja uzraudzīt māju un piebilda: „Saki visiem, ka es devos uz Parīzi".

— A, viņš aizjājis uz Parīzi! — d'Artanjans iesaucās. — Vairāk man neko nevajag zināt... Ar to arī vajadzēja sākt, pļāpa!.. Viņš aizjāja pirms divām stundām?..

— Tieši tā.

— Es viņu ātri panākšu. Vai viņš ir viens?

— Nē, kungs.

— Kas tad ir kopā ar viņu?

— Kāds augstmanis, kuru es nepazīstu, bez tam vēl kāds vecis un mūsu Grimo.

— Viņš nevar auļot kā es... Ardievu, es steidzos.

— Vai jūs, kungs, mani neuzklausītu? — Blezuā teica, pieturēdams zirgu aiz pavadas.

— Tikai tādā gadījumā, ja tu aizmirsīsi savu daiļrunību un runāsi ātrāk.

— Lūdzu, kungs. Man liekas, ka grāfs Parīzes vārdu minēja tīšām.

— Oho, — d'Artanjans domīgi novilka.

— Jā, kungs. Es esmu pārliecināts, grāfs nedevās uz Parīzi. Es pat esmu gatavs to apzvērēt.

— Klausies, Blezuā, tu zini, ka es neesmu ziņkārīgs... Man noteikti jāsatiek tavs kungs. Vai tu nevari... dot mājienu... vienu vienīgu vārdiņu, tu tik labi runā. Pasaki tikai vienu vārdu... Pārējo es sapratīšu.

— Zvēru pie sava goda, kungs, es nevaru... Es no tiesas nezinu, kurp grāfs devās. Es neesmu paradis klausīties pie durvīm, tas mums ir stingri aizliegts.

— Ak, mans draugs, — d'Artanjans atbildēja, — cik slikts iznākums! Vai tu vismaz zini, kad grāfs atgriezīsies?

— Arī to nezinu.

— Atceries, Blezuā, sasprindzini savu atmiņu!

— Jūs neticat manam godīgumam?... Jūs mani ievainojat pašā sirdī!

— Velns parāvis viņa puķaino valodu! — d'Artanjans noburkšķēja. — Labāk būtu saticis vienkāršu zemnieku, tas man pateiktu visu, kas vajadzīgs... Paliec sveiks!

— Man ir tas gods, kungs, veltīt jums vispazemīgāko sveicienu.

„Ka tevi piķis! — d'Artanjans nodomāja. — Neciešamais pļāpa!"

Viņš pēdējo reizi paskatījās uz sarkano māju, apgrieza zirgu un aizjāja ar bezrūpīgu izteiksmi sejā.

Aizjājis līdz mūra galam, kas viņu aizsedza visiem nevēlamajiem skatieniem, viņš svarīgi nopūtās un noteica:

— Apspriedīsim situāciju. Vai Atoss bija mājās? Nē. Visi tie sliņķi, kas stāvēja pagalma vidū, rokas plātīdami, skraidītu ķā apsviluši, ja viņus redzētu saimnieks. Atoss ceļo?.. Neaptverami. Viņam pārāk patīk noslēpumainība. Galu galā tāds cilvēks man nemaz nav vajadzīgs. Man vajag viltīgu un iecietīgu prātu. Mans varonis dzīvo Melīnā, pazīstamajā baznīcas namā. Četrdesmit pieci ljē! Četrarpus dienas! Lai, es esmu brīvs un laiks ir lielisks. Pieveiksim šo ceļu.

Viņš palaida zirgu rikšos pa Parīzes ceļu. Pēc četrām dienām viņš ieradās Melīnā.

D'Artanjans nemēdza nevienam jautāt ceļu. Viņš vienmēr paļāvās uz savu vērīgumu, kas viņu nekad nepievīla, uz savu trīsdesmit gadus ilgo pieredzi un seno paradumu pēc ārējā izskata raksturot namus un cilvēkus.

Melīnā d'Artanjans uzreiz atrada baznīcas māju, skaistu, apmestu ķieģeļu celtni. Vīnogulāji vijās gar notekcaurulēm, bet uz jumta stāvēja akmenī kalts krusts. No nama apakšējā stāva zāles skanēja saruna vai, pareizāk sakot, balsu dūkoņa, kas līdzinājās putnēnu čiepstieniem, kad tie tup ligzdā zem mātes spārniem. Viena balss skaļi sauca alfabēta burtus. Otra — sulīga un dziedoša, balss rāja draiskuļus un laboja skolēnu kļūdas.

D'Artanjans šo balsi pazina. Logs bija vaļā, viņš pieliecās, starp vīnogu stīgām ieskatījās mājā un uzsauca:

— Bazēn! Sveicināts, mīļo Bazēn!

Mazs resnītis ar plakanu seju un tā izcirptiem matiem, ka izveidojās kaut kas līdzīgs tonzūrai, ar mazu, melnu samta micīti galvā, piecēlās, izdzirdis d'Artanjana balsi, jāsaka gan, nevis piecēlās, bet pielēca kājās, apgāzdams tabureti. Skolnieki metās to pacelt, un sākās kauja, kas neatpalika no tās, ko izcīnīja grieķi, lai atņemtu trojiešiem Patrokla ķermeni. No Bazēna rokām izkrita arī ābece un lineāls.

— Jūs šeit! — viņš iesaucās. — Jūs, d'Artanjana kungs!

— Jā, tas esmu es. Kur ir Aramiss... es gribēju teikt ševaljē d'Erblē?... Ek, atkal kļūdījos! Kur ir galvenā vikāra kungs?

— Kungs,— Bazēns cienīgi pavēstīja, — viņa svētība ir savā bīskapijā.

— Ko tas nozīmē? — d'Artanjans brīnījās. — Tātad viņš ir bīskaps?

— No kurienes jūs esat ieradies, ja to nezināt? — Bazēns bez sevišķas godbijības teica.

— Dārgo Bazēn, mēs, karavīri, esam ķeceri un zinām tikai to, kad kādu paaugstina par pulkvedi, ģenerāli vai feldmaršalu; bet par bīskapiem un pāvestu, velns lai parauj, ziņas līdz mums nonāk tikai tad, kad trīs ceturtdaļas pasaules to jau zina.

— Kuš! Kuš! — Bazēns bažīgi sacīja. — Nesabojājiet man bērnus, kuriem es gribu iepotēt labas manieres.

Zēni patiešām pētīja d'Artanjanu, jūsmoja par viņa zirgu, garo zobenu un kareivīgo izskatu. Sevišķi viņus sajūsmināja skaļā balss un, kad viņš izmeta savu iemīļoto izteicienu, visa skola iebļāvās: „Velns parāvis!", pavadīdama to ar baismīgiem spiedzieniem, smiekliem un kāju dauzīšanu. Musketieris pasmīnēja, bet vecais skolotājs galīgi pazaudēja galvu.

— Vai jūs būsiet klusu, palaidņi! — viņš iekliedzās. — Ak, d'Artanjana kungs, ieradāties jūs, un ardievu, mani labie tikumi!.. Ar jums kopā kā vienmēr, ierodas nekārtība!.. Kā pie Bābeles torņa!... Kas par neciešamiem puikām!

Cienījamais Bazēns sāka izdāļāt dunkas uz visām pusēm, un no tām viņa skolnieki sāka kliegt vēl skaļāk, bet tikai jau citās balsīs.

— Kur tad ir Aramisa bīskapija? — d'Artanjans apvaicājās.

— Viņa svētība Renē ir bīskaps Vanē.

— Kas viņam izgādāja šo vietu?

— Mūsu kaimiņš, finansu superintendants.

— Kas? Fukē kungs?

— Protams, viņš.

— Tad jau Aramisam ir labas attiecības ar viņu?

— Bīskapa kungs katru svētdienu noturēja mesu superintendanta kunga kapelā; viņi kopā ari medīja.

— Vai viņu jau sen iesvētīja?

— Jau pirms mēneša.

— Nu, tad vēl nav pagājis tik ilgs laiks. Es vēl nevarēju ievajadzēties Aramisam. Un kāpēc tu, Bazēn, nebrauci kopā ar viņu?

— Es nevarēju, kungs, man šeit ir darīšamas.

— Ābeces mācīšana?

— Un mana draudze.

— Kā! Tu esi abats un pieņem grēksūdzes?

— Gandrīz. Tas ir mans aicinājums.

— Bet vai tu esi bijis arī zemākajās pakāpēs?

— O, — Bazēns pašpārliecināti teica, — tagad, kopš mans kungs ir bīskaps, man tas nav vajadzīgs.

Viņš pašapmierināti saberzēja rokas.

„Tas nu ir skaidrs, ka ar šo nekas nav iesākams", — d'Artanjans nodomāja.

— Bazēn, liec, lai man pasniedz ēdienu.

— Labprāt, kungs.

— Cāli, buljonu un pudeli vīna.

— Šodien ir sestdiena un gavēnis, — Bazēns aizrādīja.

— Man atļauts, — d'Artanjans iebilda.

Bazēns aizdomīgi paskatījās uz viņu.

— Ak, tu, liekuli! — d'Artanjans iesaucās. — Tātad tu, Aramisa sulainis, ceri saņemt atļauju strādāt savas briesmonības pat bez zemāko pakāpju apgūšanas, bet man, viņa draugam, nav atļauts sestdienā ēst, ko gribu? Bazēn, ja tu nebūsi pret mani laipns, tad, zvēru pie Dieva, es sūdzēšos karalim, un tu uz visiem laikiem zaudēsi tiesības pieņemt grēksūdzes. Tu taču zini, ka bīskapus apstiprina karalis? Karalis ir manā pusē, tātad es esmu varenāks par jums.

Bazēns aizdomīgi pasmīnēja.

— O, bet mūsu pusē ir superintendanta kungs!

— Tātad karalis tev neko nenozīmē?

Bazēns neko neatbildēja, bet viņa smaids bija visai daiļrunīgs.

— Sāksim vakariņot! — d'Artanjans ierosināja. — Drīz būs septiņi.

Bazēns pagriezās un pavēlēja vecākajam skolēnam aiziet pie virtu-

venes. Pa to laiku d'Artanjans apskatīja māju.

— Bīskapa kungs diez kā vis nedzīvo, — viņš nievājoši noteica.

— Viņam ir pils Vo, — Bazēns teica.

— Tā varbūt ir tikpat bagāta kā Luvra? — musketiera jautājumā skanēja izsmiekls.

— Tā ir daudz labāka, — Bazēns aukstasinīgi atbildēja.

— Ak, tā? — d'Artanjans atteica.

Varbūt viņš būtu sācis strīdēties un aizstāvēt Luvras pārākumu, bet pamanīja, ka viņa zirgs vēl joprojām stāv piesiets pie vārtiem.

— Velns parāvis! — viņš nošķendējās. — Liec, lai parūpējas par manu zirgu. Tavam kungam droši vien tāda nav.

Bazēns šķībi paskatījās uz zirgu un atteica:

— Superintendanta kungs mums uzdāvināja četrus zirgus no sava staļļa, un katrs no tiem ir vērts četrus tādus kā jūsu.

D'Artanjana galvā iesitās asinis un ieniezējās rokas. Viņš paskatījās uz Bazēna galvu un apsvēra, ka labāk belzt ar dūri. Šis dusmu uzplūds gan tūlīt pārgāja, d'Artanjans nomierinājās un tikai noteica:

— Velns parāvis! Es labi darīju, ka atstāju karaļa dienestu. Pasaki man, krietnais Bazēn, cik musketieru ir superintendanta kungam?

— Par savu naudu viņš var nopirkt visus, cik vien viņu ir Francijā, — Bazēns atbildēja, tad aizvēra grāmatu un ar sava lineāla sitieniem palīdzēja skolēniem ātrāk atstāt zāli.

— Velns parāvis! — d'Artanjans pateica pēdējo reizi.

Viņam paziņoja, ka vakariņas ir gatavas. D'Artanjans sekoja virtu- venei, kas ieveda viņu ēdamistabā, kur gaidīja uzklāts galds.

D'Artanjans apsēdās pie galda un apņēmīgi devās uzbrukumā ceptam cālim. „Man sāk likties, — viņš domāja, iecirzdams zobus cālī, kuru acīmredzot bija aizmirsuši barot, — ka es veltīgi toreiz nepiekritu kalpot šim kungam. Droši vien superintendants ir varens un ietekmīgs augstmanis. Patiešām, mēs, dzīvodami galmā, nekā nezinām. Saules mirdzums traucē saskatīt lielās zvaigznes, bet tās ir tādas pat saules, tikai mazliet tālāk no zemes, un tā ir vienīgā atšķirība".

Savienojot patīkamo ar lietderīgo, d'Artanjanam patika likt cilvēkiem runāt par to, kas viņu interesēja. Tāpēc viņš nelika mierā Bazēnu, bet viss veltīgi: Bazēns izturējās piesardzīgi un no viņa neizdevās izspiest neko citu kā vienīgi vienveidīgus un pārspīlētus superintendanta cildinājumus. Neapmierināts d'Artanjans palūdza, lai viņu aizved uz guļvietu tūlīt pēc vakariņām.

Bazēns ieveda d'Artanjanu neomulīgā istabā, kur viņš ieraudzīja nelāga izskata gultu. Musketieris nebija izvēlīgs. Bazēns viņam pastāstīja, ka Aramiss paņēmis līdz visu pārējo istabu atslēgas. D'Artanjanu tas nemaz nepārsteidza, jo viņš zināja, ka Aramiss bieži slēpj pie sevis lietas, kas nav domātas svešai acij. Tāpēc d'Artanjans tuvojās cietajai gultai ar tādu pat apņēmību kā iepriekš bija uzbrucis sīkstajam cālim. Gulēt viņam gribējās tāpat kā pirms tam ēst, un tāpēc viņš iemiga tikpat ātri, cik ātri bija apgrauzis cāļa kauliņus.

D'Artanjans bija sev apsolījis, ka, aizgājis no dienesta, viņš tagad gulēs tik cieši, cik agrāk bija gulējis caurā miegā. Šis solījums gan bija dots no sirds un ar ciešu apņemšanos to noteikti izpildīt, bet tomēr drīz pēc pusnakts viņu pamodināja ekipāžu troksnis un zirgu pakavu klabēšana... Pēkšņi viņa istabā atspīdēja gaisma. Viņš izlēca no gultas un vienā kreklā pieskrēja pie loga.

„Vai patiešām karalis nolēmis griezties atpakaļ? — berzēdams acis, viņš nodomāja. — Tāda svīta var pavadīt vienīgi karali..."

— Lai dzīvo superintendanta kungs! — no apakšējā stāva loga kāds kliedza vai drīzāk auroja.

D'Artanjans pazina Bazēna balsi. Bazēns blāva pilnā kaklā un ar vienu roku vicināja lakatiņu, otrā turēdams sveci.

D'Artanjana acu priekšā pirmās karietes logā pazibēja diženais augstmanis. Karietē atskanēja skaļi smiekli, kas droši vien attiecās uz Bazēna dīvaino figūru. Svīta arī uzjautrinājās.

— Man vajadzēja nojaust, ka tas nav karalis, — d'Artanjans pie sevis teica. — Kad jāj garām viņa augstība, neviens tā no sirds nesmejas.

— Hei, Bazēn! — viņš uzsauca savam kaimiņam, kas bija izkāries pa logu, lai ilgāk varētu redzēt karieti. — Pasaki, kas tas bija?

— Fukē kungs, — Bazēns cienīgi atbildēja.

— Un visi tie cilvēki?

— Fukē kunga galms.

— Oho! — d'Artanjans nomurmināja. — Ko teiktu Mazarīni, ja to dzirdētu?

Viņš atkal apgūlās uz iegrima pārdomās, jautādams sev, kā tas var būt, ka Aramisu vienmēr atbalsta visspēcīgākie augstmaņi.

„Vai viņam ir lielāka laime nekā man? Vai arī es esmu dumjāks par viņu?.. Ek!.."

Šo vārdiņu d'Artanjans, kļuvis uz vecumu gudrāks, tagad piemetināja katras domas vai frāzes galā. Agrāk viņš pievienoja: „Velns parāvis!" kā piecirzdams piešus zirgam. Tagad viņš bija novecojis un čukstēja tikai filozofisko „ek", pievilkdams pavadu visām kaislībām.

Pārliecinājies, ka galvenā vikāra d'Erblē kunga nav mājās un viņu nevar atrast ne Melīnā, ne tuvākajā apkārtnē, d'Artanjans bez sevišķas nožēlas šķīrās no Bazēna un tikai garāmejot uzmeta skatienu lieliskajai Vo pilij, kura jau sāka lepoties ar savu diženumu, kas vēlāk kļuva par tās posta cēloni.

Kodīdams lūpas kā cilvēks, ko nomāc aizdomas un neuzticība, viņš teica, piecirzdams piešus savam dārgajam zirgam:

— Gan jau Pjerfonā es atradīšu kā<ļu labāku cilvēku un pilnāku lādi. Tas ir viss, kas man vajadzīgs, jo man radusies kāda ideja.

Mēs neatstāstīsim visus d'Artanjana ceļojuma prozaiskos sīkumus. Pjerfonā viņš ieradās trešajā dienā. No tālienes viņš ieraudzīja Portosa pili, pie kuras bija liels dīķis un turpat netālu lielisks mežs.

D'Artanjans skatījās uz skaistajiem kokiem, vēroja, kā maija saule zeltīja zaļos pakalnus un ēnainos mežus, kas stiepās līdz Kompjēnai, un pēkšņi pamanīja milzīgu kasti uz riteņiem; divi sulaiņi stūma to no aizmugures un divi vilka. Kastē atradās kaut kas dīvains zaļā un zeltītā krāsā. No tālienes tas šķita pilnīgi bezveidīgs; tuvāk pienākot, likās, ka tā ir muca, kas apvilkta ar zaļu audeklu un apšūta tresēm; pavisam tuvumā izrādījās, ka tas ir cilvēks, kura ķermenis piepildīja gandrīz visu kasti. Tas bija Musketons, bet šausmīgi izplūdis un novecojis, sirmiem matiem un sarkanu seju kā klaunam.

— Zvēru, — d'Artanjans iesaucās, — tas taču ir mūsu vecais, labais Musketons!

— Ā! — resnis savukārt iekliedzās. — Kāds prieks! Kāda laime! D'Artanjana kungs!... Stāviet, muļķi!

Pēdējie vārdi attiecās uz sulaiņiem, kas viņu vilka. Kaste apstājās, un visi četri sulaiņi kareivīgā brašumā uzreiz norāva tresotās cepures un nostājās ierindā aiz kastes.

— Ak, d'Artanjana kungs! — Musketons sūrojās. — Kā es gribētu noslīgt pie jūsu kājām! Bet, kā jūs redzat, es nevaru pārvietoties.

— Kas tev kaiš? Vai tas ir no vecuma?

— O, nē dārgais kungs, nevis no vecuma, bet no slimībām un sirdēstiem!

— Sirdēstiem? — d'Artanjans pārjautāja, pieiedams pie kastes. — Vai tu esi jucis, mans draugs? Paldies Dievam, tu esi stiprs kā trīssimt- gadīgs ozols.

— Jā, bet manas kājas, d'Artanjana kungs, manas nabaga kājas? — uzticamais sulainis žēlojās.

— Kas tad tām kaiš?

— Kājas mani nevar panest.

— Ak, nepateicīgais! Tu droši vien tās ļoti labi baro, Musketon?

— Kungs, ak, vai, jā! Šai ziņā tās par mani nevar sūdzēties, — Musketons nopūzdamies teica. — Es vienmēr esmu darījis visu iespējamo sava ķermeņa labā; es taču neesmu egoists, — Musketons atkal nopūtās.

„Ko viņš tā pūš? Varbūt arī grib kļūt par baronu", — d'Artanjans nodomāja.

— Ak, Dievs! — Musketons turpināja, atguvies no sava domīguma. — Monsenjors būs tik priecīgs, kad uzzinās, ka jūs viņu esat atcerējies.

— Lāga Portoss! — d'Artanjans izsaucās. — Es degu nepacietībā viņu apskaut!

— O, — Musketons izjusti teica. — Protams, es viņam par to aizrakstīšu.

— Aizrakstīsi! Kāpēc? Vai tad viņa šeit nav? Kur viņš ir?

— Nezinu!.. Nezinu! — Musketons atkārtoja.

— Velns parāvis! — musketieris iekliedzās, piecirzdams kāju. — Man galīgi neveicas! Portoss taču vienmēr sēdēja mājās.

— Jums taisnība, kungs. Neviens cilvēks tā nav pieķēries savai mājai kā monsenjors. Un tomēr... paklausot sava drauga, cienījamā d'Erblē kunga lūgumam...

— Tātad Portosu aizveda Aramiss?

— Lūk, kā tas notika. D'Erblē kungs atsūtīja monsenjoram vēstuli un pie tam tādu, ka te viss sagriezās ar kājām gaisā...

— Izstāsti man visu, esi tik laipns. Tikai vispirms aizsūti prom sulaiņus.

Musketons uzkliedza: «Pazūdiet, stulbeņi!" tik varenā balsī, ka, šķiet, ar vienu elpas pūtienu varēja visus sulaiņus nogāzt no kājām. D'Artanjans piemetās uz kastes malas un sagatavojās klausīties.

Musketons iesāka:

— Kā es jums jau teicu, monsenjors saņēma vēstuli no galvenā vikāra d'Erblē kunga pirms astoņām vai deviņām dienām, kad mums bija lauku prieku diena, tātad trešdiena.

— Ko nozīmē, — d'Artanjans vaicāja, — Jauku prieku diena"?

— Paskatieties apkārt un jūs redzēsiet, ka uz šīs brīnišķīgās zemes mums ir tik daudz prieku, ka tie jau sāk nogurdināt. Tāpēc mēs nolēmām tos sadalīt.

— Un kā tad jūs tos sadalījāt? Stāsti! — d'Artanjans mudināja.

— Gari jāstāsta, kungs.

— Tik un tā stāsti, mums laika pietiek.

— Ak, vai, d'Artanjana kungs, — Musketons sērīgi atbildēja. — Kopš monsenjors aizbraucis, visi prieki beigušies! Ar kādu dienu lai sāku stāstīt?

— Protams, ar svētdienu!

5 3aK. 164 kh. 2

— Svētdienā mums ir dievbijīgie prieki: monsenjors iet uz kapelu, izdala svētīto maizi, klausās sprediķi un sava abata pamācības. Tas nav sevišķi jautri, bet mēs gaidām kādu mūku no Parīzes; stāsta, ka viņš prot apbrīnojami labi runāt. Tas mūs izklaidēs, jo mūsu abata runas vienmēr uzdzen miegu. Pirmdienās mēs ejam vizītēs un pieņemam viesus; spēlējam arfu, dejojam, saceram pantus ar vajadzīgajām atskaņām un, vārdu sakot, visādi iztopam mūsu dāmām.

— Velns parāvis! Tas tik ir galanti! — musketieris iesaucās, ar pūlēm valdīdamies, lai nesāktu smieties.

— Otrdien ir zinātniskie prieki.

— Bravo! — d'Artanjans noteica. — Pastāsti man par tiem sīkāk, krietno Musketon.

— Monsenjors nopirka lielu lodi, es jums to parādīšu; tā aizņem visu lielā torņa augšējo stāvu. Virs tās ir galerija, ko monsenjors pavēlēja uzbūvēt. Saule un mēness karājas diegos un stieplē. Tas viss kustas - neaprakstāms skats! Monsenjors rāda man tālas zemes un jūras, un mēs solāmies viens otram nekad turp nebraukt. Tas ir tik aizraujoši!

— Jā, patiešām ļoti aizraujoši, — d'Artanjans atteica. — Un trešdien?

— Trešdien ir lauku prieki, kā man bija tas gods jums ziņot. Mēs apskatām monsenjora aitas un kazas; liekam ganītēm dejot stabules skaņu pavadībā — tā aprakstīts vienā grāmatā, kas monsenjoram ir bibliotēkā. Bet tas vēl nav viss. Mēs makšķerējam zivis mazā kanālā un pēc tam pusdienojam ar puķu vainagiem galvā. Lūk, tā mēs priecājamies trešdien.

— Jā, trešdienu jūs neesat atstājuši novārtā. Bet kas tad palicis nabaga ceturtdienai?

— Tā arī nav apieta, kungs, — Musketons smaidīdams atbildēja. — Ceturtdienās ir olimpiskie prieki. Ja jūs zinātu, cik tas ir lieliski! Mēs saaicinām visus monsenjora jaunos vasaļus un liekam viņiem skriet, cīnīties, mest diskus. Monsenjors pats gan vairs neskrien, un es arī ne. Toties disku monsenjors met vislabāk, bet, ja viņš liek lietā savu dūri, tad ir slikti!

— Slikti? Kāpēc?

— Jā, monsenjoram nācās atteikties no cīņas. Viņš pārsita galvas, sadragāja žokļus, salauza ribas. Jautra spēlīte, bet tikai neviens vairs tajā negribēja piedalīties.

— Tad jau viņa dūre...

— Ir vēl spēcīgāka nekā agrāk. Monsenjora kājas ir palikušas mazliet vārgākas, viņš pats to atzīst, toties viss spēks pārgājis rokās, un viņš...

— Tāpat kā agrāk nosit vērsi?

— Nē, kungs, vēl vairāk: salauž sienas. Nesen, kad viņš vakariņoja pie kāda no saviem fermeriem, — jūs jau zināt, cik lielu vienkāršās tautas mīlestību viņš bauda, — monsenjors nolēma pajokot un lika ar dūri pa sienu. Siena sagāzās, jumts arī; nosita trīs zemniekus un piedevām vēl veceni.

— Ak, Dievs! Un pats viņš palika vesels?

— Tikai mazlietiņ savainoja galvu! Mēs apslapinājām ar ūdeni, ko mums sūta mūķenes... Toties dūrei nenotika nekas.

— Pie velna tās olimpiskās izpriecas. Tās maksā pārāk dārgi, ja pēc viņām paliek atraitnes un bāreņi.

— Tas nekas, kungs, mēs viņiem piešķiram pensiju: tam paredzēta monsenjora ienākumu desmitā daļa.

— Pāriesim pie piektdienas!

— Piektdienā ir cildeni un kareivīgi prieki. Mēs dodamies medībās, apmācām medību vanagus, iejājam zirgus. Pēdējā — sestdiena — tiek veltīta garīgiem priekiem: mēs bagātinām prātu ar jaunām zināšanām, skatāmies monsenjora gleznas un statujas, dažreiz rakstām un zīmējam plānus, bet citreiz šaujam no monsenjora lielgabaliem.

— Zīmējat plānus! Šaujat no lielgabaliem!

— Jā, kungs.

— Mans draugs, — d'Artanjans teica, — baronam di Valonam ir vissmalkākais un cēlākais prāts; bet ir tādas baudas, kuras, kā man šķiet, jūs esat aizmirsuši...

— Kādas tad? — Musketons nemierīgi apvaicājās.

— Miesas baudas.

Musketons nosarka.

— Kā jūs to domājat? — viņš jautāja, nodūris acis.

— Labus ēdienus, vīnu un jautras sarunas pie pudeles.

— Kungs, visas šīs lietas neskaitās: tās mēs baudām katru dienu.

— Krietnais Musketon, — d'Artanjans turpināja, — piedod man, bet mani tā aizrāva tavs stāsts, ka es aizmirsu par pašu galveno — ko tad d'Erblē kungs uzrakstīja baronam?

— Tiesa gan, kungs, izpriecas novirzīja mūs no galvenā. Tad klausieties. Trešdien pienāca vēstule. Es pazinu rokrakstu un tūlīt atdevu vēstuli barona kungam.

— Un tālāk?

— Monsenjors izlasīja un iekliedzās: „Zirgus! Ieročus! Ātrāk!"

— Ak, Dievs! — d'Artanjans iesaucās. — Droši vien atkal divkauja!

— Nē, kungs, vēstulē bija teikts: „Dārgais Portos, dodies tūlīt pat ceļā, ja gribi ierasties pirms equinoxe*. Gaidu".

— Velns parāvis, — d'Artanjans domīgi čukstēja. — Droši vien kaut kas ļoti steidzams!

— Jā, droši vien. Monsenjors, — Musketons turpināja, — kopā ar savu sekretāru aizjāja tai pašā dienā, lai pagūtu ierasties laikā.

— Un paguva?

— Ceru. Monsenjors ne no viena nebaidās, kā jūs pats zināt, bet toreiz viņš nepārtraukti atkārtoja: „Velns parāvis, kas ir tas ekvinokss? Vienalga, tas būs brīnums, ja viņš pagūs ierasties pirms manis".

— Tu domā, ka Portoss ieradās agrāk? — d'Artanjans jautāja.

— Es par to esmu pārliecināts. Lai cik tas ekvinokss būtu bagāts, viņam noteikti nav tādu zirgu kā monsenjoram.

D'Artanjans apspieda smieklus tikai tāpēc, ka Aramisa vēstules la- konisms viņam lika pārdomāt.

Equinoxe (lat.)

Viņš devās uz pili kopā ar Musketonu, pareizāk sakot, sekodams viņa ratiem; tad apsēdās pie galda un nobaudīja karalisku mielastu. No Musketona viņš vairāk neko neuzzināja — uzticamais kalps tikai apraudājās, un tas bija viss.

— ekvinokcija; vienāds dienas un nakts garums.

Nogulējis mīkstā gultā visu nakti, d'Artanjans sāka domāt par to, kas slēpās Aramisa vēstulē. Kāds sakars ekvinokcijai ar Portosa darīšanām? Neko nesaprazdams, viņš nolēma, ka droši vien aiz tā slēpjas kāda jauna bīskapa mīlas intriga, un tāpēc ir svarīgi, lai dienas un naktis būtu vienāda garuma.

D'Artanjans aizjāja no Pjerfonas pils tāpat kā no Melīnas un grāfa de Lafēra pils.

Viņš šķita mazliet domīgs, bet tas nozīmēja, ka viņam ir ļoti slikts garastāvoklis. Nolaidis galvu, sastingušu skatienu, viņš bija iegrimis domās, no kurām reizēm dzimst daiļrunība, un runāja pats ar sevi:

— Ne draugu, ne nākotnes, nekā!.. Mani spēki izsīkuši, tāpat kā izirušas senās draudzības saites. Tuvojas aukstais un nepielūdzamais vecums. Tas pārvelk ar melnu krēpu visu, kas bija spožs un svaigs manā jaunībā; un beidzot tas uzveļ šo saldo nastu sev plecos un aiznes uz nāves bezdibeni...

Lai cik gaskonis bija stingrs un vīrišķīgs cīņā ar dzīves likstām, te viņa sirds ietrīsējās; dažus mirkļus mākoņi viņam likās melni, bet zeme mikla un slidena kā kapsētā.

— Kurp lai es dodos? — viņš jautāja pats sev. — Ko es darīšu? Viens... pavisam viens... bez ģimenes... bez draugiem... Eh! — viņš pēkšņi iesaucās un piecirta piešus. — Uz Parīzi!

Nākamajā dienā viņš bija Parīzē.

Viss ceļojums prasīja viņam desmit dienas.

Leitnants nokāpa no zirga Lombarda ielā pie kādas bodītes ar nosaukumu „Zelta piestiņa".

Labsirdīga izskata cilvēks baltā priekšautā, kas ar tuklo roku glaudīja savas iesirmās ūsas, priekā iekliedzās, pamanījis jātnieku.

— Vai tas patiešām esat jūs, leitnanta kungs? — viņš iesaucās.

— Sveiks, Planšē, — d'Artanjans pieliecās, lai ieietu bodītē.

— Ātrāk, — Planšē pavēlēja, — paņemiet d'Artanjana kunga zirgu. Sagatavojiet kungam istabu un vakariņas!

— Pateicos, Planšē. Esiet sveicināti, mani draugi, — d'Artanjans teica pārdevējiem, kas rosījās apkārt.

— Vai jūs man neatļautu nosūtīt kafiju, sīrupu un rozīnes? — Planšē lūdza. — Tas ir superintendanta kunga virtuves pasūtījums.

— Sūti vien!

— Pēc mirkļa viss būs kārtībā, un pēc tam vakariņosim.

— Iekārto tā, lai mēs vakariņotu vieni, — d'Artanjans teica. — Man ar tevi jāparunā.

Planšē skatiens, kuru tas veltīja savam bijušajam kungam, bija ļoti daiļrunīgs.

— O, vari nebaidīties, — musketieris piebilda. — Nav nekādu nepatikšanu.

— Jo labāk! Jo labāk!

Planšē atviegloti uzelpoja, bet d'Artanjans bez garām ceremonijām apsēdās tirgotavā uz maisa ar korķiem un sāka skatīties apkārt.

Tā bija bagāta tirgotava; gaisā virmoja ingvera, kanēļa un maltu piparu smaržas, no kurām d'Artanjans sāka šķaudīt.

Planšē saņēma naudu, rakstīja rēķinus un tai pat laikā paguva apbērt ar laipnībām savu bijušo saimnieku. Pret pircējiem Planšē izturējās lepni, runāja aprauti, kā jau bagāts tirgonis, kurš gan visiem gatavs pārdot, bet ne no viena nav atkarīgs.

To pamanījis, d'Artanjans jutās apmierināts. Viņam bija savi iemesli, kurus mēs vēlāk paskaidrosim sīkāk.

Pamazām tuvojās nakts. Beidzot Planšē ieveda viņu kādā apakšstāva istabā, kur starp dažādiem saiņiem un kastēm stāvēja klāts galds divām personām.

D'Artanjans izmantoja šo mirkli, lai mierīgāk pavērotu Planšē seju, ko viņš nebija redzējis ilgāk par gadu.

Planšē bija mazliet apvēlies, arī seja bija izplūdusi. Viņa dziļi iegrimušās acis joprojām bija tikpat dzīvas un mirdzošas, un tauku kārtiņa, kas izlīdzina sejas formu, vēl nebija skārusi ne viņa raksturīgos vaigu kaulus, kas pauda viltību un mantkārību, ne arī aso zodu, kas vēstīja par blēdīgumu un pacietību.

Planšē sēdēja pie galda tikpat cēli kā savā bodītē; savam kungam viņš nepiedāvāja sevišķi bagātīgas vakariņas, bet toties tās bija īsta parīzieša gaumē: cepetis ar dārzeņiem, kas bija cepts kaimiņu maiznieka krāsnī, un salātus un desertu no paša bodītes. D'Artanjana sirds iesila, kad tirgotājs no malkas grēdas izvilka pudeli Anžū vīna, kas d'Artan- janam garšoja vislabāk.

Planšē ar labsirdīgu smaidu teica:

— Agrāk es dzēru jūsu vīnu; jūtos laimīgs, ka šodien jūs dzerat manu.

— Ar Dieva palīdzību, mans draugs Planšē, es to dzeršu ilgi, jo tagad es esmu pilnīgi brīvs.

— Saņēmāt atvaļinājumu?

— Uz visiem laikiem!

— Kā! Jūs aizgājāt no dienesta? — Planšē izbrīnījies vaicāja.

— Jā, aizgāju atpūtā.

— Bet karalis? — iesaucās Planšē, kurš bija pārliecināts, ka karalis nevar iztikt bez tāda cilvēka kā d'Artanjans.

— Karalis sameklēs kādu citu... Tagad mēs esam labi paēduši, un tu mani mudini, lai es tev visu izstāstu... Nu tad saspicē ausis!

— Jau saspicēju.

Planšē smiekli skanēja drīzāk labsirdīgi nekā viltīgi, un viņš attaisīja nākamo baltvīna pudeli.

— Pasaudzē manu galvu.

— O, kamēr jūs, kungs, pazaudēsiet galvu...

— Tagad man ir skaidra galva, un es vairāk kā jebkad esmu noskaņots to tādu saglabāt. Vispirms parunāsim par finansēm... Kā klājas mūsu naudai?

— Lieliski. Divdesmit tūkstošus liru, ko es saņēmu no jums, es laidu apgrozībā; tie man ienes deviņus procentus. Jums es atdodu septiņus procentus, tā kā es vēl nopelnu.

— Un vai tu esi apmierināts?

— Pilnīgi. Vai jūs atvedāt vēl naudu?

— Nē, bet kaut ko labāku... Vai tad tev vēl vajadzīga nauda?

— O, nē! Tagad katrs gatavs man aizdot. Par ko tad jūs gribējāt runāt?

— Tas, Planšē, ir garš un grūts stāsts.

— Tomēr pastāstiet.

D'Artanjans sāka plūkāt ūsas kā cilvēks, kurš nav īsti izlēmis, vai uzticēties sarunu biedram vai nē.

— Kas tas ir? Kāds tirdzniecības pasākums? — Planšē jautāja.

— Jā.

— Izdevīgs?

— Jā, četrsimt procentu.

Planšē tik stipri iezvēla ar dūri pa galda virsmu, ka pudeles salēcās kā izbīlī.

— Patiešām?

— Domāju, ka var iegūt arī vairāk, — d'Artanjans aukstasinīgi teica. — Labāk solīt mazāk...

— Velns parāvis! — Planšē piebīdīja savu krēslu tuvāk. — Tā ir vienreizēja lieta!... Vai tajā var ieguldīt daudz naudas?

— Katrs dod divdesmit tūkstošus liru.

— Tas ir viss jūsu kapitāls. Un uz cik ilgu laiku?

— Uz vienu mēnesi.

— Un mēs saņemsim...

— Katrs pa piecdesmit tūkstošiem skaidrā naudā.

— Apbrīnojami!... Un vai par tādiem procentiem man daudz būs jācīnās?

— Jā, protams, būs mazliet jāpacīnās, — d'Artanjans teica tikpat mierīgi kā iepriekš. — Bet tagad mēs esam divi, Planšē, un es uzņemos visus triecienus.

— Nē, es tam nevaru piekrist...

— Planšē, tu tajā nedrīksti nepiedalīties. Tev vajadzētu pamest tirgotavu...

— Tātad šī lieta nav saistīta ar Parīzi?

— Nē, ar Angliju.

— Ar šo spekulantu zemi? — Planšē sacija. — Es to ļoti labi pazīstu... Atļaujiet tomēr painteresēties: kas tā ir par lietu, kungs?

— Restaurācija...

— Pieminekļu?

— Jā, mēs restaurēsim Vaitholu.

— OhoL Un jūs cerat to paveikt mēneša laikā?

— Es uzņemos visu atbildību.

— Ja jūs, kungs, atbildat par visu, tad, protams...

— Tev taisnība... man šī lieta ir zināma... Tomēr man nav nekas pretī apspriesties ar tevi...

— Pārāk liels gods. Bez tam es galīgi neko nesaprotu no arhitektūras.

— Planšē, tu maldies: tu esi lielisks arhitekts tāda veida celtniecībai, nē sliktāks par mani.

— Pateicos...

— Atzīstos, ka vispirms es mēģināju piedāvāt šo lietu saviem draugiem, bet izrādījās, ka neviens no viņiem nav mājās. Žēl, ka nav vairs drosmīgu un veiklu cilvēku.

— Ak, tā! Tātad būs konkurence, un pasākums būs jāaizstāv?

— Jā...

— Es degu nepacietībā uzzināt sīkāk.

— Labi. Tikai aizslēdz durvis un piesēdies tuvāk.

Planšē trīsreiz apgrieza atslēgu.

— Atver logu. Soļu un pajūgu trokšņi traucēs mūs sadzirdēt, ja kāds gribētu noklausīties.

Planšē atvēra logu, un istabā ielauzās ielas trokšņi. Ratu rībēšana, kliedzieni, soļu klaudzoņa, suņu riešana apdullināja pašu d'Artanjanu. Viņš izdzēra glāzi baltvīna un iesāka:

— Planšē, man radās kāda doma...

— Ā, kungs, tādu es jūs atkal pazīstu, — atteica no uztraukuma trīcošais bodnieks.

Pēc īsa klusuma brīža, kurā d'Artanjans paguva apcerēt ne vienu domu vien, bet sakoncentrēt visas, viņš apvaicājās:

— Mīļais Planšē, tu droši vien esi dzirdējis par Anglijas karali Kārli I?

— Protams, kungs. Jūs taču atstājāt Franciju, lai viņam palīdzētu. Viņš tomēr gāja bojā, un sev līdz gandrīz aizrāva nāvē arī jūs.

— Tieši tā. Es redzu, ka tev ir laba atmiņa, dārgais Planšē.

— Kaut ko tādu nevar aizmirst arī ar sliktu atmiņu. Man Grimo kungs stāstīja — un viņu nevar pieskaitīt pļāpām, — kā noripoja Kārļa I galva, kā jūs gandrīz veselu nakti pavadījāt uz kuģa, kas bija pilns ar pulveri, un kā uzpeldēja mīlīgā Mordaunta kunga līķis ar apzeltītu nazi krūtīs. Vai tad to var aizmirst?

— Tomēr ir cilvēki, kas to visu ir aizmirsuši.

— To var vienīgi tie, kas neko nav redzējuši vai arī nav dzirdējuši Grimo stāstu.

— Jo labāk, ja tu to visu atceries. Man vajadzēs tev atgādināt tikai, ka karalim Kārlim I palika dēls.

— Atļaujiet piebilst, ka viņam bija pat divi dēli, — Planšē iebilda. — Jaunāko, Jorkas hercogu, es redzēju Parīzē todien, kad viņš devās uz Palērojālu, un man teica, ka viņš ir Kārļa I otrais dēls. Kas attiecas uz vecāko, tad man ir tas gods pazīt viņu tikai vārda pēc, bet redzējis es viņu nekad neesmu.

— Par viņu es arī runāju, Planšē, par vecāko dēlu, kuru agrāk sauca Velsas princis, bet tagad Anglijas karalis Kārlis II.

— Karalis bez karalistes, — pamācoši noteica tirgonis.

— Tad klausies, — d'Artanjans iesāka. — Šis Velsas princis, karalis bez karalistes, ka tu pareizi atzīmēji, mani ieintereseja. Es redzēju, kā viņš lūdza palīdzību skopulim Mazarīni un Ludviķim XIV, šim bērnam, un, tā kā es esmu pieredzējis tādās lietās, man šķita, ka gāztā karaļa gudrās acis un cildenums, ko viņš saglabājis par spīti visām savām nelaimēm, liecina, ka viņš ir drosmīgs cilvēks un spēj būt karalis.

Planšē klusēja un piekrītoši māja. Tas viss tomēr viņam nenoskaidroja d'Artanjana ideju.

D'Artanjans turpināja:

— Lūk, ko es no tā secināju. Klausies uzmanīgi, Planšē, jo mēs jau tuvojamies lietas būtībai.

— Klausos.

— Karaļi nemaz tā neaug no zemes griezdamies, lai tautas tos varētu atrast visur, kur tie vajadzīgi. Pēc manām domām, šis karalis bez karalistes ir labi saglabājies grauds un, ja uzmanīga un stipra roka to laikus iestādīs zemē, tas dos labus asnus.

Planšē joprojām piekrītoši māja, vēl nesaprazdams, kāda tam visam ir jēga.

— „Nabaga karaliskais graudiņš", es nodomāju pavisam aizkustināts, bet tieši tāpēc man ienāca prātā doma, vai tikai es neiedomājos muļķības; tā nu es nolēmu apspriesties ar tevi, mans draugs.

Planšē pat nosarka no lepnuma un prieka.

— Nabaga karaliskais graudiņš! — d'Artanjans turpināja. — Vai nepaņemt tevi un nepārstādīt labā augsnē?

— Ak, Dievs! — Planšē teica un uzmeta savam bijušajam saimniekam tik vērīgu skatienu, it kā šaubītos, vai viņš ir pie pilnas saprašanas.

— Kas tev ir?

— Nekas, kungs.

— Vai tu sāc saprast?

— Baidos, ka sāku.

— Ā! Tu saproti, ka es gribu atdot Kārlim II troni?

Planšē salēcās krēslā.

— Ā. tad, lūk, ko jūs saucat par restaurāciju! — viņš pārbijies teica.

— Vai tad to tā nesauc?

— Tiesa, tiesa! Bet vai jūs esat labi pārdomājis?

— Ko?

— To, kas tur notiek.

— Kur?

— Anglijā.

— Kas tad? Pastāsti, Planšē!

— Atvainojiet, kungs, es ielaižos spriedelēšanā, kas nemaz neattiecas uz manu tirdzniecību. Bet jūs man piedāvājāt tirdzniecisku darījumu... Jūs taču man to piedāvājāt, vai ne?

— Un pie tam ļoti izdevīgu!

— Tātad, ja jūs man piedāvājat tirdzniecisku darījumu, tad es to varu apspriest.

— Apspriedīsim, Planšē; tas palīdzēs noskaidrot patiesību.

— Ar jūsu atļauju, kungs, es teikšu, ka, pirmkārt, tur ir parlaments.

— Un vēl?

— Armija.

— Labi. Vai nav vēl kaut kas?

— Tauta.

— Tas ir viss?

— Tauta nogāza un sodīja ar nāvi karali, šī karaļa tēvu. Tad jau droši vien tā nepieņems arī šo.

— Mans draugs Planšē, — d'Artanjans atbildēja, - tu spried tā, it kā tev būtu siera galva... Tautai jau apnikuši šie kundziņi, kas saucas kaut kādos barbariskos vārdos un gaudo psalmus. Dārgais Planšē, es esmu ievērojos, ka tauta dod priekšroku jokiem, nevis baznīcas dziesmām. Atceries Frondu: kā tai laikā dziedāja! Tie bija jauki laiki!

— Ne visai! Mani gandrīz pakāra!

— Jā, bet tomēr nepakāra! Iedzīvoties mantā tu arī sāki šo dziesmu pavadībā.

— Jums taisnība, bet tagad atgriezīsimies tomēr pie armijas un parlamenta.

— Es jau teicu, ka paņemšu Planšē kunga divdesmit tūkstošus liru un tādu pat summu došu arī pats; par šiem četrdesmit tūkstošiem es nolīgšu karaspēku.

Planšē sasita rokas.

Redzēdams, ka d'Artanjans runā nopietni, viņš sāka domāt, ka leitnants galīgi sajucis.

— Karaspēku?.. Ak, kungs! — viņš teica, laipni smaidīdams, jo baidījās saniknot jukušo un izraisīt viņā trakuma lēkmi. — Karaspēku! Kādu tad?

— Četrdesmit cilvēkus.

— Četrdesmit pret četrdesmit tūkstošiem? Tā kā par maz! Es esmu pilnīgi pārliecināts, ka jūs viens pats esat tūkstoš cilvēku vērts; bet kur jūs atradīsiet vēl trīsdesmit deviņus, kas līdzinātos jums? Pat ja atradīsiet, kas jums dos naudu, lai viņiem samaksātu?

— Nav slikti teikts, Planšē!.. Velns lai parauj, tu sāc glaimot!

— Nē, kungs, es saku to, ko domāju; es ļoti baidos, ja jūsu četrdesmit cilvēkiem nāksies iet izšķirošajā kaujā...

— Tāpēc es nekādā izšķirošā kaujā neielaidīšos, mans krietnais Planšē, — gaskonis smaidīdams atteica. — Jau senatnē bija daudz lielisku piemēru, kā prasmīgi manevrēt, lai izvairītos no pretinieka, nevis lai uzbruktu. Tev, Planšē, tas jāzina; tu taču komandēji parīziešus tai dienā, kad tiem bija jācīnās ar musketieriem. Toreiz tu tik labi izplānoji manevrus, ka neizgāji no Karaļu laukuma.

Planšē iesmējās.

— Tiesa, — viņš teica, — ja jūsu četrdesmit cilvēki tikai slēpsies un rīkosies viltīgi, tad var cerēt, ka viņus neviens nesakaus. Bet jūs taču gribat sasniegt kādu mērķi!

— Protams. Klausies, kā es domāju ātri atdot karalim Kārlim II troni.

— Kā? — Planšē iesaucās un sagatavojās klausīties ar divkāršu uzmanību. — Izstāstiet jūsu plānu. Man tomēr šķiet, ka mēs kaut ko aizmirsām.

— Ko?

— Nav vērts runāt par tautu, kas dod priekšroku jautrām dziesmām nevis psalmiem, un par armiju, ar kuru mēs necīnīsimies, bet vēl paliek parlaments, un tas vis nedzied.

— Bet arī necīnās. Planšē, kā gan tu, gudrs cilvēks, vari uztraukties par šo bļāvēju baru, ko dēvē par līdzskrējējiem un par skeletu bez miesas! Parlaments mani neuztrauc.

— Nu, ja jau tā, tad nerunāsim par to.

— Labi. Pāriesim pie galvenā. Planšē, vai tu atceries Kromvelu?

— Es esmu daudz dzirdējis par viņu.

— Viņš bija kārtīgs karavīrs!

— Un briesmīgs rīma.

— Kā tā?

— Viņš vienā paņēmienā aprija Angliju.

— Labi, Planšē; bet, ja nu dienu pirms Anglijas aprīšanas kāds būtu aprijis viņu pašu?

— Kungs, tad tas būtu kāds lielāks par viņu. Tā māca elementārā matemātika.

— Labi. Te nu mēs esam nonākuši pie mūsu darīšanām.

— Kromvels taču ir miris. Viņu aprija kaps.

— Dārgais Planšē, es priecājos, ka tu esi kļuvis ne tikai par matemātiķi, bet arī par filozofu.

— Tirgotavā es patērēju pārāk daudz apdrukātu papīru; tie mani izglīto.

— Bravo! Tātad tu zini, — tu nevarētu apgūt matemātiku un filozofiju, ja kaut nedaudz nezinātu vēsturi, — ka pēc diženā Kromvela parādījās otrs, niecīgāks?

— Jā, viņu sauca Ričards, un viņš izdarīja to pašu, ko jūs, d'Artanjana kungs: aizgāja no dienesta.

— Labi! Ļoti labi! Pēc diženā, kurš nomira, un pēc niecīgā, kurš aizgāja, parādījās trešais. Viņu sauc Monks. Viņš ir ļoti prasmīgs ģenerālis, jo nekad neiesaistās kaujās; viņš ir teicams diplomāts, jo nekad neko nerunā, bet, ja grib pateikt cilvēkam: «Sveicināts", tad pārdomā to divpadsmit stundas un beidzot saka: «Ardievu", un visi atpleš mutes, tāpēc ka viņa vārdi ir pašā laikā.

— Tas nemaz nav slikti, — Planšē piebilda. — Es zinu vēl kādu politiķi, kas ļoti līdzinās viņam.

— Vai tikai tas nav Mazarīni?

— Kā tad, ka viņš.

— Tev taisnība. Mazarīni vienīgi nepretendē uz Francijas troni; bet tas, kā redzi, visu maina. Tātad Monks, kam pasniedz uz šķīvīša visu

Angliju gluži kā cepeša gabalu, ir gatavs to aprit un Kārļa II piekritējiem un pašam Kārlim II paziņot: „Nescio vos"... *

— Es nesaprotu angļu valodu, — Planšē pārtrauca viņu.

— Toties es saprotu, — d'Artanjans atbildēja. — „Nescio vos" nozīmē: es nepazīstu jūs... Tad, lūk, šo pašu Monku, kurš būs svarīgākais cilvēks Anglijā pēc tam, kad viņš to aprīs...

— Kas tad būs?

— Mans draugs, es došos uz Angliju, ar saviem četrdesmit pavadoņiem, nolaupīšu viņu, sasiešu un atvedīšu uz Franciju. Tālāk manām sajūsminātajām acīm rādās divas iespējas.

— Man arī! — Planšē sajūsmināts iesaucās. — Mēs viņu ietupināsim būrī un rādīsim par naudu!

— Par šo trešo iespēju es nebiju iedomājies. To atradi tu, Planšē!

— Vai nav labi izdomāts?

— Lieliski. Bet manas ieceres ir vēl labākas.

— Runājiet, un tad paskatīsimies.

— Pirmkārt, es no viņa saņemšu izpirkuma naudu.

— Cik?

— Tāds vīrs noteikti ir simt tūkstoš ekiju vērts.

— O, protams!

— Vai arī, vēl labāk, es Monku atdošu karalim Kārlim II. Ja karalim vairs nebūs jābaidās ne no brašā ģenerāļa, ne slavenā diplomāta, gan jau viņš pats atradīs iespēju, kā atgūt savu troni, bet pēc tam noskaitīs man šos simt tūkstošus ekiju. Lūk, kāda ir mana ideja! Ko tu par to teiksi, Planšē?

— Kungs, tā ir vērtīga ideja! — Planšē iesaucās, drebēdams sajūsmā. — Kā jums tā ienāca prātā?

— Tā man iešāvās prātā kādā rītā Luāras krastā, kad mūsu lāga karalis Ludviķis XIV raidīja nopūtas, vezdams zem rociņas Mariju Mančīni.

— Kungs, varu apliecināt, ka jūsu ideja ir vienreizēja, bet...

Nepazīstu jus (lat.).

— Ā, tu saki „bet"?

— Atļaujiet!.. Tā līdzinās tai milzīgajai lāčādai, kuru vajadzēja pārdot, bet vispirms, ja atceraties, nodīrāt no dzīva lāča. Sagūstīt Monku nav nekāda joka lieta.

— Bez šaubām, bet es nolīgšu karaspēku.

— Jā, jā, es saprotu. Jūs gribat pārsteigt viņu nesagatavotu. Tādā gadījumā panākumi nodrošināti, jo to neviens nespēs izdarīt labāk par jums.

— Man patiešām tādās lietās veicas, — d'Artanjans atbildēja lepnā vienkāršībā. — Ja kopā ar mani būtu mans mīļais Atoss, bezbailīgais Portoss un viltīgais Aramiss, tad mēs to paveiktu ātri vien. Bet viņi ir kaut kur pazuduši, un neviens nezina, kur viņus atrast. Tāpēc es ķeršos pie šīs lietas viens pats. Pasaki man tikai: vai tā ir izdevīga? Vai var riskēt ar kapitālu?

— Pārāk izdevīga.

— Kā tā?

— Tik lieliskas lietas reti kad izdodas.

— Šī noteikti izdosies, un pierādījums ir tas, ka pie lietas ķēros es. Tev tas būs izdevīgi un man arī. Teiks: „Lūk, ko d'Artanjana kungs vēl vecumdienās paveica". Par mani stāstīs leģendas. Planšē, es iekļūšu vēsturē! Es alkstu pēc slavas!

— Ak, kungs! — Planšē iesaucās. — Ja es iedomājos, ka te starp manu sīrupu, žāvētajām plūmēm un kanēli tiek apspriests tik grandiozs plāns, tad mans veikaliņš sāk man likties kā pils!

— Tikai sargies, Planšē, sargies! Ja kāds kaut ko saodīs, tad mūs abus gaida Bastīlija. Mans draugs, piesargies, jo mēs kaldinām sazvērestību pret ministriem: Monks ir Mazarīni sabiedrotais. Uzmanies!

— Kam ir tas gods kalpot jums, tas ne no kā nebaidās; bet, ja ir tā laime kārtot ar jums finansu darīšanas, tad jāprot klusēt.

— Labi. Tas vairāk attiecas uz tevi nekā uz mani. Es jau pēc nedēļas būšu Anglijā.

— Brauciet, kungs, un, jo ātrāk, jo labāk.

— Nauda būs sagatavota?

— Rīt būs: jūs to saņemsiet no manis. Vai jūs vēlaties zeltā vai sudrabā?

— Zeltā ir izdevīgāk. Padomā tikai, kā mēs to visu noformēsim?

— Ļoti vienkārši: jūs man iedosiet parādzīmi, un viss.

— Nē, nē, - d'Artanjans strauji iebilda. — Es mīlu kārtību visās lielās.

— Es arī; bet jums...

— Ja nu es tur nomirstu, vai mani ķer musketes lode, vai arī es pārdzeros alu?

— Ak! Ticiet man, tādā gadījumā es būšu tik satriekts par jūsu nāvi, ka .aizmirsīšu par naudu.

— Pateicos, Planšē, bet kārtība pirmajā vietā. Tūlīt mēs uzrakstīsim nolīgumu, ko varētu nosaukt par mūsu kompānijas dibināšanas aktu.

Planšē atnesa papīru, spalvu un tinti.

D'Artanjans paņēma spalvu, iemērca tintē un uzrakstīja:

«Atvaļinātais karaļa musketieru leitnants d'Artanjana kungs, kas patlaban dzīvo Tiktonas ielā viesnīcā "Kaziņa", un tirgotājs Planšē kungs, kas dzīvo Lombarda ielā tirgotavā «Zelta picstiņa", noslēdz līgumu par sekojošiem nosacījumiem.

Tiek dibināta kompānija ar četrdesmit tūkstoš livru kapitālu d'Artanjana kunga idejas realizācijai. Planšē kungs, iepazinies ar šo ideju un pilnībā to atbalstīdams, izsniedz d'Artanjana kungam divdesmit tūkstošus livru. Viņš nedrīkst izvirzīt prasības ne par kapitāla atdošanu, ne procentu izmaksu līdz tam laikam, kamēr d'Artanjana kungs neatgriezīsies no Anglijas, uz kurieni patlaban dodas.

No savas puses d'Artanjana kungs apņemas pievienot savus divdesmit tūkstošus livru naudai, kas saņemta no Planšē kunga. D'Artanjana kungs šo summu četrdesmit tūkstoš livru apmērā izmanto pēc saviem ieskatiem, bet uzņemas izpildīt sekojošus nosacījumus.

Kad d'Artanjana kungs jebkurā veidā ir atdevis viņa majestātei Kārlim II Anglijas troni, viņam jāizmaksā Planšē kungam pavisam..."

— Pavisam simt piecdesmit tūkstošu livru, — redzēdams, ka d'Artanjans apstājies, Planšē naivi pateica priekšā.

— Nekā, velns parāvis! — d'Artanjans iebilda. — Peļņu nedrīkst dalīt uz pusēm, tas nebūs taisnīgi.

— Kungs, mēs taču piedalāmies darījumā ar vienādām daļām, — Planšē bikli ieteicās.

— Tas gan, bet, dārgais Planšē, uzklausi nākošo punktu: ja tas tev neliksies ļoti taisnīgs, mēs to izsvītrosim.

D'Artanjans uzrakstīja:

„Tā kā d'Artanjana kungs ziedo kompānijai ne tikai kapitālu divdesmit tūkstoš livru apmērā, bet arī savu laiku, prasmi un savu ādu, un visi tie, sevišķi pēdējais, viņam ir ļoti dārgi, d'Artanjana kungs no trīsdesmit tūkstošiem livru patur sev divdesmit tūkstošus, tas ir, viņam pienākas divas trešdaļas no kopējās summas".

— Ļoti labi, — Planšē piekrita.

— Ir taisnīgi?

— Pilnīgi.

— Tevi apmierinās simt tūkstoši?

— Un kā vēl! Apžēlojieties! Par divdesmit tūkstošiem dabūt simt tūkstošus livru!

— Vienā mēnesī, saproti?

— Kā! Mēneša laikā?

— Jā, es tev lūdzu tikai uz vienu mēnesi.

— Kungs, — Planšē aukstsirdīgi teica, — es jums dodu sešas nedēļas.

— Pateicos, — musketieris lepni atbildēja.

Abi kompanjoni vēlreiz pārlasīja līgumu.

— Lieliski, kungs, — Planšē sacīja. — Pat nelaiķis Koknāra kungs, ~ baroneses di Valonas pirmais vīrs, nebūtu varējis sastādīt dokumentu labāk.

— Ja tā, tad parakstīsim to.

Abi parakstīja līgumu.

— Tagad, — d'Artanjans noteica, — es nevienam neko nebūšu parādā.

— Es gan būšu jūsu parādnieks, — atbildēja Planšē.

— Kas to var zināt! Es gan ļoti rūpējos par savu ādu, bet tik un tā varu to pazaudēt Anglijā, un tad tu, Planšē, visu pazaudēsi. Starp citu, es atcerējos vēl vienu, visvajadzīgāko un vissvarīgāko punktu. Dod, es to pierakstīšu.

„Ja d'Artanjana kungs iet bojā šai pasākumā, tad kompānija tiek likvidēta, un Planšē kungs jau iepriekš piedod d'Artanjana kunga garam tos divdesmit tūkstošus livru, ko viņš, Planšē, ieguldījis augstāk minētās kompānijas kasē".

Pie pēdējā punkta Planšē sadrūma, bet, paskatījies sava kompanjona mirdzošajās acīs, uz muskuļainajām rokām un stipro ķermeni, viņš kļuva mundrāks un bez žēlabām droši parakstīja pēdējo punktu. D'Artanjans izdarīja to pašu.

— Tagad, — Planšē teica, pieliedams d'Artanjanam pēdējo glāzi vīna, — esiet tik laipns un liecieties gulēt.

D'Artanjans paņēma sveci, iegāja savā istabā un apgūlās.

D'Artanjans visu nakti tik cītīgi domāja, ka no rīta viņam bija gatavs plāns.

— Lūk, — viņš teica, sēdēdams gultā, balstīdamies pret ceļgalu un atspiedis zodu rokā, — lūk, ko es izdarīšu! Es sameklēšu četrdesmit uzticamus un izturīgus cilvēkus; es tos atradīšu starp cilvēkiem, kas var būt iejaukti aizdomīgās lietās, bet tomēr ir pieraduši pie disciplīnas. Es viņiem apsolīšu, ka katrs saņems piecsimt livru, ja atgriezīsies Francijā dzīvs; bet, ja neatgriezīsies, tad neko... vai arī pusi no apsolītās summas mantiniekiem. Ar šo vienību es ieradīšos pie ģenerāļa Monka. Viņš mani pieņems; es iekarošu viņa uzticību un, cik drīz vien iespējams, izmantošu to ļaunprātīgi.

Šajā vietā d'Artanjans apstājās un pakratīja galvu.

— Nē, — viņš teica, — Atosam es par to neuzdrošinātos teikt; tātad šis ceļš nav īsti labs. Jārīkojas ar spēku, — viņš piemetināja, — jā, protams, jārīkojas ar spēku, neaptraipot savu godu. Ar šiem četrdesmit kareivjiem es karošu kā partizānis... Jā, bet, ja nu es satikšu pat ne četrdesmit tūkstošus angļu, kā teica Planšē, bet tikai četrdesmit, tad mani noteikti sakaus, jo starp maniem karavīriem noteikti būs visamz desmit gļēvuļu un desmit stulbeņu, kuri aiz muļķības ļaus sevi nogalināt. Jā, nav iespējams savākt četrdesmit pilnīgi uzticamus cilvēkus... tik daudz vispār pasaulē nav. Jāapmierinās ar trīsdesmit... Ja man būs tikai trīsdesmit, es varēšu izvairīties no cīņas ar pretinieku, aizbildinādamies ar nelielo vienību; bet ja nu tomēr būs jācīnās, tad par trīsdesmit cilvēkiem var vairāk galvot kā par četrdesmit. Bez tam, tā es ietaupīšu piectūkstoš franku, bet tā ir astotā daļa no mana kapitāla... tas nav nekāds joks! Izlemts, ņemšu tikai trīsdesmit cilvēkus! Sadalīšu tos trīs nodaļās, un mēs izklīdīsim pa Angliju ar pavēli satikties noteiktā brīdi; pārvietojoties grupās pa desmit cilvēkiem, mēs nevienam neliksimies aizdomīgi un visur tiksim cauri nepamanīti. Jā, jā trīsdesmit — tas ir īstais skaits!.. Ak, es, nelaimīgais! — d'Artanjans piepeši iekliedzās. — Vēl taču vajag trīsdesmit zirgus! Tā jau var izputēt! Velns viņu zina, kur man bija galva! Bet bez zirgiem uz tādiem varoņdarbiem nav ko iet! Labi, ko vajag, to vajag; zirgus mēs dabūsim Anglijā; starp citu, tur tie nemaz nav slikti... Velns parāvis! Es aizmirsu vēl kaut ko: trim nodaļām vajag trīs komandierus. No tiem viens man jau ir, tas esmu es pats; bet pārējie divi izmaksās gandrīz tikpat daudz, cik visa vienība. Nē, noteikti vajadzīgs tikai viens leitnants. Tādā gadījumā es samazināšu vienību līdz divdesmit vīriem. Protams, divdesmit karavīru ir maz; bet, ja jau es ar trīsdesmit cilvēku vienību nolēmu izvairīties no tikšanās ar ienaidnieku, tad ar divdesmit cilvēkiem es to nemaz nemeklēšu. Divdesmit ir apaļš skaitlis; bez tam arī zirgu skaits samazināsies par desmit, bet to nedrīkst neņemt vērā; un tad ar labu leitnantu... Velns lai parauj! Redz, ko nozīmē pacietība un aprēķini! Es gribēju doties uz Angliju ar četrdesmit vīriem, tagad ierobežoju skaitu līdz divdesmit, bet rezultāts būs tāds pats. Var ieekonomēt desmit tūkstošus un justies simtkārt mierīgāks, lūk, kas par lietu! Tagad atliek tikai sameklēt leitnantu! Tas nebūs viegli: viņam jābūt drosmīgam un godīgam, vārdu sakot, līdzīgam man. Jā, bet leitnantam būs jāatklāj mans noslēpums, un tā kā tas ir miljonu vērts, taču es maksāšu savam leitnantam tikai tūkstoš livru, vai, augstākais, pusotru tūkstoti, tad viņš pārdos manu noslēpumu ģenerālim Monkam. Pie velna ar leitnantu! Pat, ja viņš ciestu klusu kā Pitagora māceklis, gan jau nodaļā viņam radīsies mīlulis, kas kļūs par seržantu un atklās sava leitnanta noslēpumu arī tad, ja viņš būs godīgs un negribēs to pārdot. Tad ne tik godīgais un mazāk godkārīgais seržants pārdos noslēpumu par kādiem piecdesmit tūkstošiem livru. Nē, tas neder! Izlemts, nekāds leitnants nav vajadzīgs! Tādā gadījumā vienību nevar dalīt divās nodaļās un nevar vienlaicīgi darboties divās vietās, jo ja jau man nebūs otra komandiera... Bet kādēļ gan jādarbojas divās vietās, ja jāsagūsta tikai viens cilvēks? Kāpēc novājināt vienību, sadalot to divās daļās: te labā, te kreisā? Lai būtu vienība paša d'Artanjana vadībā un viss! Kaut gan, ja visi divdesmit jās vienkopus, viņi visur liksies aizdomīgi: nē, divdesmit jātnieki nedrīkst pārvietoties barā. Tas beigsies ar to, ka pretī iesūtīs rotu, kas noprasīs paroli un redzot, ka ar atbildi neviens nesteidzas, nošaus d'Artanjana kungu un viņa līdzgaitniekus kā zaķus. Tāpēc man pietiks ar desmit cilvēkiem; tā būs daudz vienkāršāk. Man taču jārīkojas piesardzīgi: tādā lietā piesardzība jau ir puse no panākumiem; liela vienība vēl varētu mani iekārdināt izdarīt kādu muļķību. Desmit zirgus varēs viegli nopirkt vai kaut kur dabūt. Cik veiksmīga doma! Tā mani uzreiz nomierināja. Nekādu aizdomu, paroļu, briesmu... Var likties, ka šie desmit ir vai nu sulaiņi, vai tirgoņi. Desmit cilvēkiem var būt desmit zirgi ar precēm, un viņus visur laipni uzņems... Varbūt viņi atgādina kontrabandistus, nu un kas par to! Kontrabanda nav daudzsievība, par to nevienu nepakārs. Varbūt konfiscēs mūsu preces: tas ir ļaunākais, kas var notikt. Lai jau konfiscē preces, tā nav nekāda nelaime! Lieliski, brīnišķīgs plāns! Ņemu desmit cilvēkus; tiem jābūt tik brašiem kā četrdesmit un jāizmaksā ne vairāk kā četriem. Lai būtu drošāk, es viņiem nebildišu ne vārda par savu nodomu. Pateikšu tikai: „Mani draugi, ir i/devīgs darījums!" Velns būs bijis ārkārtīgi izmanīgs, ja šādos apstākļos izstrādās ar mani kādu joku. No divdesmit tūkstošiem ietaupīti piecpadsmit. Vienreizēji!

Savu prasmīgo aprēķinu uzmundrināts, d'Artanjans nolēma palikt pie šī plāna un vairs neko tajā nemainīt. Viņa bagātajā atmiņā jau bija ierakstīti desmit brašu piedzīvojumu meklētāju vārdi, desmit cilvēki, pret kuriem liktenis vai tiesa nebija bijusi labvēlīga.

Tā izlēmis, d'Artanjans piecēlās un tūlīt pat devās tos meklēt, pateicis, lai Planšē negaida viņu ne brokastis, ne pusdienās. Pusotru dienu viņš skraidīja pa visiem Parīzes kaktiem un pēc pārrunām ar katru piedzīvojumu meklētāju bija savācis lielisku baismīgu viepļu kolekciju, kuri franciski prata tikai mazliet labāk nekā angļu valodu, kurā tiem vajadzēs runāt.

Lielākā daļa no viņiem bija kareivji, kuru labās īpašības d'Artanjanam bija izdevība novērot dažādās situācijās. Dzeršana, nelaimīgs zobena cirtiens, negaidīts kāršu vinnests vai Mazarīni ekonomiskās reformas bija piespiedušas viņus meklēt vientulību un dzīves ēnas pusi — nesaprasto un aizvainoto dvēseļu abus lielos mierinātājus.

Viņu sejās un apģērbā varēja saskatīt pārciesto nelaimju zīmes. Dažiem bija sadauzītas sejas; visiem bez izņēmuma drēbes bija pārvērtušās skrandās. D'Artanjans ar kompānijas naudu aizbāza lielākos caurumus. Taisnīgi sadalījis nelielo summu, lai vienība iegūtu daudzmaz pieklājīgu izskatu, d'Artanjans nozīmēja saviem rekrūšiem tikšanos Francijas ziemeļos starp Bergu un Sentomēru. Termiņš bija sešas dienas; d'Artanjans labi pazina šo spožo varoņu labo gribu, jautro dabu un sava veida godīgumu, tāpēc bija pārliecināts, ka viņi visi ieradīsies.

Devis visas vajadzīgās pavēles, viņš ai/jāja atvadīties no Planšē, kas viņam apjautājās, ko dara viņu karaspēks.

D'Artanjans neuzskatīja par vajadzīgu informēt viņu par pārmaiņām armijas skaitliskajā sastāvā, baidīdamies, ka kompānija zaudēs viņam uzticību.

Planšē ļoti nopriecājās, uzzinājis, ka armija jau savākta un viņš pats — kaut kas līdzīgs paju karalim —, sēdēdams uz sava troņa — pie rakstāmpults, piedalās karaspēka vienības apgādē, un šī vienība dosies pret viltīgo Albionu, visu krietno francūžu mūžīgo ienaidnieku.

Planšē noskaitīja d'Artanjanam savu daļu — divdesmit tūkstošus livru — jaunajos dubultbridoros un pēc tam tādos pat jaunajos dubultbridoros izmaksāja viņa paša naudu. D'Artanjans iebēra naudu divos maisiņos un, pasvārstījis tos rokās, teica:

— Zini, Planšē, šī nauda ir diezgan apgrūtinoša. Te droši vien ir vairāk nekā trīsdesmit mārciņu.

— Nu, jūsu zirgs to nesīs kā spalviņu.

D'Artanjans pašūpoja galvu.

— Tā vis nesaki, Planšē. Zirgs, kas bez jātnieka un bagāžas nes vēl trīsdesmit mārciņas, nevar viegli pārpeldēt upi, pārlēkt pār mūri vai grāvi, bet ja to nevar zirgs, tad nevar arī jātnieks. Tu gan to nezini, Planšē, jo tu visu mūžu esi dienējis kājniekos.

— Ko tad lai dara? — Planšē samulsis jautāja.

— Vai zini, — d'Artanjans atteica, — es samaksāšu algu mūsu armijai pēc atgriešanās Francijā. Es atstāšu pie tevis savus divdesmit tūkstošus livru un tos pagaidām tu laid apgrozībā.

— Bet manu daļu?.. — Planšē jau iesāka.

— To es ņemu līdzi.

— Es lepojos ar jūsu uzticību, — Planšē teica. — Un, ja nu jūs neatgriežaties?

— Varbūt arī neatgriežos, kaut gan es tā nedomāju. Iedod man spalvu, es uzrakstīšu testamentu, gadījumā, ja iešu bojā.

D'Artanjans paņēma spalvu un papīru un uzrakstīja:

„Es, apakšā parakstījies, trīsdesmit trīs dienesta gados, kamēr kalpoju Viņa Majestātei Francijas karalim, esmu sakrājis divdesmit tūkstošus livru. No tiem es novēlu piecus tūkstošus Atosam, piecus tūkstošus Por- tosam un piecus tūkstošus Aramisam, lai viņi tos atdotu manā un savā vārdā manam jaunajam draugam Raulam vikontam de Braželonam. Atlikušos piecus tūkstošus novēlu Planšē kungam, lai viņš ar mazāku nožēlu atdotu pārējos piecpadsmit tūkstošus maniem draugiem.

Pašrocīgi parakstos d'Artanjans.

Planšē acīmredzami ļoti vēlējās izlasīt, ko d'Artanjans uzrakstīja.

— Ņem, izlasi, — musketieris atļāva.

Pie pēdējām rindiņām Planšē jutās tik aizkustināts, ka gandrīz sāka raudāt.

— Jūs domājat, ka bez šīs dāvanas es neatdotu naudu? Es neņemšu jūsu piecus tūkstošus livru.

D'Artanjans pasmaidīja:

— Ņem vien, Planšē; tā tu pazaudēsi tikai piecpadsmit tūkstošus nevis divdesmit un nesāksi meklēt līdzekļus, kā varētu neizpildīt tava bijušā kunga un drauga gribu un neko nepazaudēt.

Cik labi mūsu brašais d'Artanjans pazina cilvēka sirdi un jo sevišķi tirgoņa sirdi!

Tie, kas dēvēja donu Kihotu par vājprātīgu, tāpēc ka viņš devās iekarot valsti ar vienu vienīgu ieroču nesēju Sančo; tie, kas sauca Sančo par traku, tāpēc ka viņš sekoja savam kungam šai karagājienā, — tie neapšaubāmi būtu tādās pat domās par d'Artanjanu un Planšē.

Tomēr d'Artanjans spožajā Francijas galmā bija ieguvis slavu ar savu aso prātu. Planšē pelnīti bija visprātīgākā lietišķā cilvēka reputācija starp Lombarda ielas bodniekiem, bet Lombarda iela ir galvenā tirdzniecības iela Parīzē un tātad arī visā Francijā.

Ja šos divus cilvēkus un tos līdzekļus, ar kuriem tie gribēja uzcelt atkal tronī izraidīto karali, vērtētu no parastā redzes viedokļa, tad, protams, pat pašos netālredzīgākajos cilvēkos leitnanta pašpaļāvība un viņa biedra muļķība izraisītu sašutumu.

Par laimi, d'Artanjans pilnīgi nepievērsa uzmanību tam, ko pļāpā par viņu un kā vērtē viņa rīcību. Viņa devīze bija: rīkojies labi un lai runā, ko grib. Planšē izvēlējās devīzi: lai dara ko grib, klusēsim. Pie tam abi, kā jau visi gudrākie prāti, sirds dziļumos bija pārliecināti, ka taisnība ir^. viņiem, nevis tiem, kas viņus peļ.

D'Artanjans uzsāka savu ceļu lieliskā laikā, kad debesīs nebija neviena mākonīša un tikpat saulainas bija viņa domas. Viņš bija jautrs, mundrs, mierīgs un pilns apņēmības. Viņš atkal, tāpat kā sen pagājušos laikos, jāja pa piedzīvojumiem bagāto ceļu uz Buloņd. Šo ceļu viņš veica jau ceturto reizi un šķita, ka ceļš vēl atceras viņa soļus, tāpat kā viesnīcas

durvis viņa dūru triecienus. SpHgtā atmiņā atausa jaunība, kuru, neskatoties uz pagājušajiem trīsdesmit gadiem, viņš vēl bija sagalabājis savā cēlsirdībā un dzelžaino dūru spēkā.

Daba šo cilvēku bija bagātīgi apveltījusi. Viņam piemita visas kaislības, visi trūkumi, visas vājības, prāts, kas nevairījās no pretrunām un spēja visas viņa nepilnības pārvērst priekšrocībās.

D'Artanjana nemierīgā iztēle varēja likt viņam satrūkties no ēnas, bet, kaunēdamies par savām izbailēm, viņš devās pretī šai ēnai un veica apbrīnojami drosmīgus darbus, ja radās reālas briesmas. Viņš pilnībā bija savas sirds un jūtu varā. D'Artanjans ļoti mīlēja cilvēku sabiedrību, bet nekad negarlaikojās, būdams vienatnē ar sevi; dažreiz varēja redzēt, kā viņš vienatnē smejas par jokiem, ar kuriem izklaidēja pats sevi, vai par kaut ko uzjautrinošu, ko viņa iztēle bija uzbūrusi mirklī pirms sāka uzmākties garlaicība.

D'Artanjans būtu vēl jautrāks, ja Kalē viņu gaidītu daži kārtīgi biedri nevis desmit trakulīgi bandīti. Šādas pārdomas gan viņu nomāca ne biežāk kā reizi dienā; šī drūmā dieviete apmeklēja viņu tikai kādas piecas reizes, pirms viņš sasniedza Buloņu jūras krastā, un pat tad viņas apmeklējumi nebija sevišķi ilgstoši.

Tiklīdz d'Artanjans saprata, ka pienācis laiks rīkoties, viņam tūlīt izgaisa visas pārējās jūtas, palika tikai viena — ticība sev. No Buloņas viņš gar krastu devās uz Kalē.

Kalē bija nozīmēta likšanās. Visiem saviem algotņiem d'Artanjans lika apmesties lētā viesnīcā „Dižais monarhs", kur parasti pusdienoja matroži un apkārt klejojoši karavīri dabūja vietu, kur apmesties, ēdienu un visus pārējos dzīves priekus par trīsdesmit sū dienā.

D'Artanjans vēlējās nepamanīts pavērot savus rekrūšus un pēc pirmā iespaida izlemt, vai uz viņiem var paļauties kā uz labiem biedriem vai nē.

Viņš ieradās Kalē ap puspieciem vakarā

Viesnīca „Dižais monarhs" atradās ielā, kas gāja paralēli ostai; tās abas savienoja vairākas šķērsielas kā pārnēsājamo trepju pakāpieni. D'Artanjans aizgāja līdz ostai, iegriezās vienā no šķērsielām un atradās viesnīcas „Dižais monarhs" priekšā.

Brīdis bija labi izraudzīts; d'Artanjanam tas atgādināja viņa debiju viesnīcā «Krietnais dzirnavnieks" Mengā.

Matroži kauliņu spēlē bija saķildojušies un trakā niknumā draudēja viens otram. Traktiernieks, viņa sieva un divi kalpi bažīgi vēroja saniknotos spēlmaņus, starp kuriem, kā šķita, tūlīt sāksies neganta cīņa ar nažiem un cirvjiem.

Spēle tomēr turpinājās.

Uz akmens sola sēdēja divi cilvēki un novēroja visus, kas ienāca pa durvīm. Vēl astoņi cilvēki aizņēma četrus galdus kopējās zāles dibenā. Pie galdiem un uz sola sēdošie nepiedalījās ne spēlē, ne ķildā.

Šajos desmit aukstasinīgajos un vienaldzīgajos skatītājos d'Artanjans pazina savus kareivjus.

Ķilda iekvēlojās aizvien vairāk. Katrai kaislībai, tāpat kā jūrai, ir savi uzplūdi un atplūdi. Kāds no matrožiem zaudēja pašsavaldību un apgāza galdu ar naudu.

Klātesošie tūlīt metās uzlasīt aizripojošās monētas, un, kamēr matroži kāvās, dažas sudraba monētas ieslīdēja kabatās.

Drausmīgajā troksnī un naudas šķindoņā mieru saglabāja vienīgi viesi, — kas sēdēja uz sola un pie atsevišķajiem galdiem un, acīmredzot, nebija savstarpēji pazīstami. Divi no viņiem tikai paspēra ar kāju tālāk kaušļus, kad tie cīniņā paripoja zem viņu galda.

Divi citi, nevēlēdamies piedalīties šai cīniņā, izgāja no zāles, rokas sabāzuši kabatās; vēl divi uzkāpa uz galda kā cilvēki, kurus pārsteiguši plūdi un kuri baidās noslīkt.

— Malači! — d'Artanjans pie sevis noteica, ievērojis visus aprakstītās cīņas sīkumus. — Mana kolekcija ir ko vērts. Piesardzīgi, mierīgi, pieraduši pie trokšņiem un kautiņiem. Velns parāvis! Man ir laimīga roka!

Pēkšņi viņa uzmanību piesaistīja viens zāles kakts.

Matroži salīga mieru un tagad sāka lamāt tos, kas ar kāju aizspēra kaušļus tālāk.

Kāds pa pusei piedzēries matrozis nikni apvaicājās vienam no tiem, kas viņam devis tiesības spert Dieva radībai, kura nav nekāds suns. Lai pastiprinātu savu jautājumu, matrozis pabāza zem nepazīstamā deguna pamatīgu dūri.

D'Artanjana rekrūtis nobāla, bet nevarēja saprast, vai no bailēm vai niknuma. Matrozis, to pamanījis, nolēma, ka ienaidnieks kļuvis bāls no bailēm un atvēzēja dūri ar acīmredzamu nodomu gāzt nepazīstamajam pa galvu. D'Artanjana rekrūtis gandrīz nepakustējās, bet tomēr deva matrozim tādu sitienu pa vēderu, ka tas, neganti kliegdams, aizripoja līdz pat durvīm. Tai pašā mirklī neuzvarētā biedri draudzīgi metās virsū uzvarētājam, lai ar to izrēķinātos.

Uzvarētājs tikpat aukstasinīgi un saprātīgi kā iepriekš neķērās pie ieročiem, bet satvēra alus krūzi ar alvas vāciņu un ar to gāza diviem vai trim ienaidniekiem. Redzēdami, ka viņš viens pats nevar pieveikt tādu baru uzbrucēju, septiņi klusējošie viesi, kuri līdz tam bija nekustīgi sēdējuši, saprata, ka viņiem pašiem klāsies ļauni, un metās palīgā.

Šai laikā divi, kas vienaldzīgi bija sēdējuši uz soliņa pie durvīm, apgriezās. Viņu sarauktās uzacis rādīja, ka viņi nolēmuši uzbrukt ienaidniekam no muguras, ja uzbrukums nerimsies.

Saimnieks, kalpi un divi naktssargi, kas gāja garām, savā ziņkārībā bija piegājuši pārāk tuvu kaušļiem un tika ierauti cīniņā.

Parīzieši kāvās kā ciklopi, apbrīnojami vienoti un izturēti; kad beidzot viņi bija spiesti piekāpties skaitliskajam vairākumam, viņi nostiprinājās aiz liela galda. Četri no viņiem pacēla galda dēli, abi pārējie apbruņojās ar galda pamatni un ar šī draudīgā ieroča palīdzību nogāza zemē uzreiz astoņus matrožus.

Ievainotie vāļājās putekļos uz grīdas, zālē skanēja kliedzieni, bet d'Artanjans, apmierināts ar šo pārbaudījumu, lauzās uz zāles vidu ar kailu zobenu rokā un, belzdams ar zobena rokturi pa galvām, kas gadījās pa rokai, tik skaļi iekliedzās: „Pietiek!", ka no tā visi apklusa un pašķīda kur kurais. D'Artanjans palika viens kā uzvarētājs.

— Kas te notiek? — viņš apvaicājās ar tik dižmanīgu izskatu, ar kādu Neptūns varētu teikt: „Onos ego!" *.

Tiklīdz atskanēja d'Artanjana balss, viņa rekrūši pazina savu pavēlnieku un nometa savus ieročus.

Ieraudzījuši, ka ienaidniekiem palīgā pienācis kareivīga izskata cilvēks, kas acīmredzot pieradis pavēlēt un kura prasmīgā roka tur garu, no maksts izrautu zobenu, matroži sāka savākt savus ievainotos.

Parīzieši noslaucīja sviedrus un pienāca apsveicināties ar savu komandieri. „Dižā monarha" saimnieks vai apbēra d'Artanjanu ar cieņas apliecinājumiem. D'Artanjans tos pieņēma kā pašus par sevi saprotamus un paziņoja, ka līdz vakariņām aiziet pastaigāties pa ostu.

Rekrūši saprata šo uzaicinājumu, un visi kā viens paņēma savas cepures, notīrīja apģērbu un devās pakaļ d'Artanjanam.

D'Artanjans pastaigājās un pie viena pētīja, kas notiek visapkārt, bet tomēr sargājās apstāties kaut kur ceļā. Viņš izgāja tukšajā krastā, un viņa desmit rekrūši, ko satrauca negaidītā kompānija pa labi, pa kreisi un vēl aizmugurē, sekoja viņam, mezdami drūmus skatus viens uz otru.

Tikai vistuksnesīgākajā vietā uz krasta d'Artanjans apstājās, pasmīnēja un pasauca viņus.

— Nu, nu, puiši, — viņš teica, — nav ko lūrēt vienam uz otru kā vilkiem: jums jādzīvo mierā un saskaņā visiem kopā, nevis jāplēšas vienam ar otru!

Neuzticība pagāja kā nebijusi, viņi labsirdīgi paskatījās viens uz otru un uz savu komandieri, kurš labi zināja, kā apieties ar tādiem cilvēkiem. D'Artanjans īsta gaskoņa daiļrunībā teica sekojošu runu:

— Kungi, jūs visi zināt, kas es esmu. Es jūs nolīgu, jo pazīstu kā" drosminiekus un gribēju dot jums iespēju piedalīties slavenā karagājienā.

„Es jums gan!" (lat.) — draudi, ar kuriem saniknotais Neptūns Vergīlija „Eneīdā" vēršas pie nepadevīgajiem Vējiem.

Varat uzskatīt, ka, kalpojot man, jūs . kalpojat karalim. Tikai brīdinu: ja jūs kaut kādā veidā liksiet to manīt, tad es būšu spiests vainīgo novākt tādā veidā, kas man liksies vispiemērotākais. Droši vien jūs zināt, ka valsts noslēpumi ir kā nāvi nesoša inde: kamēr inde ir pudelē, un pudele aizkorķēta, tā neko ļaunu nevar izdarīt; turpretim izkļuvuši no pudeles, tā nogalina. Tagad pienāciet man tuvāk, un jūs uzzināsiet, ko es vēlos jums teikt.

Visi ziņkārīgi sadrūzmējās ap viņu.

— Nāciet vēl tuvāk, — d'Artanjans turpināja, — tā, lai jūs nedzird ne putns, kas lido virs mūsu galvām, ne trusītis, kas lēkā pa kāpām, ne arī zivs, ja tā izlec virs ūdens. Mums jānoskaidro, kādu ļaunumu angļu kontrabanda nes franču tirgotājiem, un pēc tam jāpaziņo finansu superintendanta kungam. Es visur tikšu cauri un visu apskatīšu. Mēs būsim nabadzīgi Pikardijas zvejnieki, ko vētra piedzinusi malā. Mēs, protams, pārdosim zivis kā īsti zvejnieki. Tomēr kāds var uzminēt, kas mēs patiesībā esam; var sākt mūs traucēt; tātad mums jāprot aizsargāties. Tāpēc es izvēlējos tik gudrus un drosmīgus cilvēkus kā jūs. Mēs dzīvosim jautri, un nekādas nopietnas briesmas mums nedraud, jo mums ir spēcīgs aizstāvis, un, pateicoties viņam, mūs negaida lielas grūtības. Ir tikai viens sarežģījums, bet ceru, ka jūs man palīdzēsiet izkļūt no šīm grūtībām. Lūk, kāda lieta: airēšanai man jāņem līdz īstos muļķa zvejniekus; tāda komanda mums traucēs. Ja kāds no jums jau būtu braucis jūrā...

— O, tas nav grūti! — viens no rekrūšiem atsaucās. — Es trīs gadus pavadīju gūstā pie Tunisijas pirātiem un pazīstu jūras manevrus ne sliktāk par admirāli.

— Padomājiet tikai, — iesaucās d'Artanjans, — tā nu gan ir apbrīnojama nejaušība!

To teikdams, d'Artanjans liekuļoja.

Viņš ļoti labi zināja, ka šis jūras laupītāju nabaga upuris pats bija vecs pirāts: tāpēc viņš to bija salīdzis. Tomēr d'Artanjans nekad nerunāja vairāk kā nepieciešams.

— Toties man ir tēvocis, darbu uzraugs Larošelas ostā, — teica otrs kareivis. — Jau bērnībā es spēlējos uz kuģiem, tāpēc protu rīkoties ar airiem un burām ne sliktāk par jebkuru matrozi.

Arī šis nemeloja: viņš bija sešus gadus airējis uz viņa majestātes ga- lerām Vidusjūrā.

Divi citi bija atklātāki: nekaunēdamies viņi atzinās, ka izcietuši sodu uz kara kuģa. Tā d'Artanjans kļuva par sešu kareivju un četru matrožu komandieri; viņam bija divi pulki — sauzsemes un jūras. Ja to zinātu Planšē, viņš būtu ļoti lepns.

D'Artanjans pavēlēja saviem karavīriem gatavoties doties uz Hāgu: vieni jās gar krastu caur Breskepsu, citi pa lielo ceļu uz Antverpeni.

Kad bija aprēķināts ceļojumam nepieciešamais laiks, norunāja tikties tieši pēc divām nedēļām uz Hāgas galvenā laukuma.

D'Artanjans lika saviem ļaudīm jāt pa divi un izvēlēties pašiem savu ceļabiedru. Viņš pats izvēlējās divus vismazāk atbaidošos kareivjus, kurus pazina jau agrāk un kuriem bija tikai divi trūkumi: dzeršana un kāršu spēle. Šie abi vēl nebija aizmirsuši pagātni un zem mundiera viņu sirdis atkal iepukstējās kā agrāk. Lai citos nemodinātu skaudību, d'Artanjans vispirms aizsūtīja ceļā visus citus. Savus izraudzītos pavadoņus viņš apģērba no savas garderobes un kopā ar viņiem devās ceļā.

Abiem brašuļiem, kuriem šķita, ka viņi bauda īpašu uzticību, d'Artanjans atklāja svarīgu noslēpumu, lai nodrošinātu pasākuma izdošanos. Viņš atzinās, ka galvenais nav vis noskaidrot, cik daudz angļu kontrabanda traucē franču tirdzniecību, bet gan to, kā franču kontrabanda kaitē angļu tirdzniecībai. Abi d'Artanjana izredzētie tam labprāt noticēja. D'Artanjans bija pārliecināts, ka jau pirmajā iedzeršanā kaut viens no viņiem dzērumā noteikti izpļāpās svarīgo noslēpumu visam baram.

Kad bija pagājušas divas nedēļas pēc tikšanās Kalē, visa kompānija sapulcējās Hāgā.

D'Artanjans ievēroja, ka visi viņa ļaudis paguvuši visai veikli nomas- kēties par matrožiem, kas cietuši vētrās.

D'Artanjans nometināja viņus pa nakti kādā attālā pilsētas kvartālā, bet pats noīrēja sev ērtu istabu pie Lielā kanāla.

Viņš uzzināja, ka Kārlis II atgriezies pie sava Holandes sabiedrotā Vilhelma II.

Vēl viņš noskaidroja, ka Ludviķa XIV atteikums nedaudz vājinājis atbalstu, kas sniegts nelaimīgajam karalim, un tāpēc pēdējais apmeties mazā namiņā Ševeningenes ciemā, kas atrodas jūras krastā netālu no Hāgas.

Kā vēstīja baumas, nelaimīgais trimdinieks pavadīja laiku ar visai viņa ģimenei raksturīgo melanholiju, vērodams bezgalīgo Ziemeļjūru, kas viņu šķīra no dzimtās Anglijas, tāpat kā kādreiz tā šķīra Mariju Stjuarti* no Francijas.

Reiz d'Artanjans aizgāja līdz Ševeningenei, lai pats pārliecinātos, cik daudz patiesības ir baumās par karali. Viņš ieraudzīja, ka Kārlis II viens pats iznāk pa vārtiņiem birzī un domīgs sāk staigāt pa krastu, vērodams saulrietu.

Neviens nepievērsa viņam uzmanību, pat zvejnieki, kas vilka krastā laiyas.

Tai pašā vakarā d'Artanjans par tūkstoš livriem noīrēja kuģi, kas bija ne mazāk kā četru tūkstošu vērts.

Vienu tūkstoti viņš samaksāja vēlreiz, bet pārējos trīs tūkstošus atstāja pilsētas galvam par ķīlu.

Pēc tam nakts tumsas aizsegā slepus uzsēdināja uz kuģa savu sauszemes karaspēku sešu cilvēku sastāvā, un trijos no rīta kuģis izgāja jūrā četru matrožu vadībā.

D'Artanjans tā paļāvās uz bijušā galeru verga prasmi, it kā tas būtu Hāgas ostas labākais locis.

Marija Stjuarte — Skotijas karaliene; no 1558. gada viņa bija Francijas karaļa Franciska II sieva; pēc viņa nāves (1560.g.) atgriezās Skotijā. No turienes viņa bija spiesta bēgt uz Angliju, kur kļuva par Anglijas karalienes Elizabetes gūstekni un pēc 19 gadus ilga ieslodzījuma tika sodīta ar nāvi (1587.g.).

Kamēr karaļi un visi pārējie noņēmās ar Angliju, kura pārvaldīja pati sevi, cilvēks, kas bija liktens izraudzīts un kam bija lemts ierakstīt savu vārdu vēsturē, visu acu priekšā turpināja savu noslēpumaino un drosmīgo varoņdarbu. Viņš virzījās uz priekšu, bet neviens nesaprata, kurp viņš iet, kaut gan ne tikai Anglija, bet ari Francija un visa' Eiropa redzēja, ka viņš soļo droši, ar lepni paceltu galvu. Tūlīt izstāstīsim, kas par šo cilvēku bija zināms.

Monks paziņoja, ka aizsargās papluinīto parlamentu jeb līdzskrējēju baru, kā to toreiz saukāja, — parlamentu, kuru Lamberts turēja tik stingrā blokādē, ka neviens parlamenta loceklis nevarēja pat iziet no parlamenta ēkas, jo Lamberts, būdams Kromvela sekotājs, centās to atdarināt un uzspiest parlamentam savu gribu.

Lamberts un Monks — šie vārdi izsaka visu. Pirmais bija despotisma iemiesojums, bet otrais — republikānisma ideja tās tīrākajā izpausmē. Vienīgi viņi abi pārstāvēja revolūcijas politiku, kurā karalis Kārlis I zaudēja vispirms kroni un pēc tam ari galvu.

Lamberts neslēpa savus mērķus: viņš gribēja izveidot militāru valdību un kļūt par tās galvu.

Godīgais republikānis Monks, kā daži uzskatīja, gribēja saglabāt tiesībās ierobežoto parlamentu, kas tomēr bija revolūcijas bērns, kaut arī samaitāts. Pēc citu pārliecības, varaskārais Monks, šķietami aizstāvēdams parlamentu, patiesībā gribēja to padarīt par drošu pakāpienu savā ceļā — uz troni, kas stāvēja tukšs kopš brīža, kad Kromvels gāza karali, bet vēl neiedrošinājās apsēsties uz šī troņa pats.

Tā Lamberts, kas vajāja parlamentu, un Monks, kas to aiztāvēja, kļuva par ienaidniekiem.

Monks un Lamberts sāka ar to, ka nolēma katrs'sev izveidot armiju: Monks — Skotijā, kur dzīvoja prezbiterāņi un rojālisti, tas ir, neapmierinātie; Lamberts — Londonā, kur kā vienmēr atradās visspēcīgākā opozīcija.

Monks nodibināja Skotijā mieru, izveidoja armiju un savas armijas apsardzībā apmetās tur. Viņš zināja, ka vēl nav pienācis laiks apvērsumam; tāpēc likās, ka viņa zobens ieaudzis makstī. Savā mežonīgajā, kalnainajā Skotijā Monks ne no kā nebaidījās; viņa rīcībā bija vienpadsmit tūkstoši pieredzējušu karavīru, ar kuriem viņš, ģenerālis un pavēlnieks, jau ne reizi vien bija guvis uzvaras. Viņš zināja par Londonas intrigām daudz vairāk nekā Lamberts, kura karaspēks atradās Londonā.

Tāds bija Monka stāvoklis, kad, atrazdamies simt ljē attālumā no Londonas, viņš pasludināja sevi par parlamenta aizstāvi.

Kā jau mēs teicām, Lamberts bija Londonā. Viņš koncentrēja visu savu darbību tur un sapulcināja ap sevi atbalstītājus un salašņas, kas vienmēr bija gatavi piedalīties cīņā pret pastāvošo varu.

Londonā Lamberts uzzināja, ka Monks, atrazdamies uz Skotijas robežas, palīdz parlamentam. Viņš saprata, ka nedrīkst zaudēt laiku, jo Tvīda nav nemaz tik tālu no Temzas, lai armija laba komandiera vadībā nevarētu atsoļot no vienas upes līdz otrai. Bez tam viņš saprata — Monka armija, iekļuvusi Anglijas sirdī, augs kā sniega lavīna.

Tādēļ Lamberts sapulcināja savu karaspēku, kas bija iespaidīgs gan sastāva, gan skaita ziņā, un devās pretim Monkam, kurš virzījās lēni kā pieredzējis jūrasbraucējs rifos, uzmanīgi sekodams visiem vējiem, kādi pūta Londonā.

Abas armijas satikās pie Ņūkāslas. Lamberts ieradās pirmais un ieņēma pilsētu. Vienmēr piesardzīgais Monks apmetās pie Tvīdas Koldstrī- mā.

Ieraudzījusi Lambertu, Monka armija noskaņojās cīņai; turpretim Lamberta armija, ieraudzījusi Monku, zaudēja cīņas sparu.

Tā vien likās, ka Lamberta bezbailīgie kareivji, kas Londonas ielās uzvedās tik varonīgi, bija cerējuši nevienu nesatikt; tagad, redzēdami armiju, kas aizstāvēja ne tikai savu karogu, bet arī republiku, šie karavīri, šķiet, sāka pārdomāt, ka viņi nav tik patiesi republikāņi kā Monka armija, kas tomēr aizstāvēja parlamentu, turpretim Lamberts neaizstāvēja neko, pat ne parlamentu.

6 3<ik. 164 kh. 2

Par pašu Monku varētu teikt, ka viņš laikam gremdējās skumjās pārdomās: vēsture stāsta, — bet, kā zināms, šī cienījamā dāma nekad nemelo, — ka viņa ierašanās dienā visā Koldstrīmā veltīgi meklēja kaut vienu aunu.

Ja Monks komandētu angļu armiju, tad tā noteikti būtu izklīdusi. Skoti šai ziņā nelīdzinās angļiem, kam katrā ziņā vajadzīga svaiga gaļa. Nabadzīgie un pieticīgie skoti var iztikt ar miežu plāceņiem, ko cep uz sakarsēta akmens.

Dabūjuši savu miežu porciju, skoti nenieka neraizējās, vai Koldstrīmā ir gaļa vai nav.

Monkam, kas nebija pieradis pie miežu plāceņiem, gribējās ēst, viņa štābs bija tikpat izbadējies kā viņš pats un bažīgi ostīja gaisu, pūlēdamies noskaidrot, ko gatavo vakariņās.

Monks bija aizsūtījis pa priekšu izlūkus. Viņi ieradās pilsētā, kur nevienu nesatika un atklāja, ka visas bodītes ir tukšas; uz miesniekiem un maizniekiem nebija ko cerēt. Koldstrīmā neatradās pat kviešu maizes gabaliņš ģenerāļa galdam.

Monks bija tikpat izsalcis kā viņa štābs, bet tomēr nodemonstrēja savu pilnīgo vienaldzību pret gaļas trūkumu; viņš nogrieza košļājamās tabakas gabalu puspirksta biezumā un sāka to zelēt, iegalvodams saviem leitnantiem, ka bads ir tīrās iedomas un nevar justies izsalcis, ja ir kaut kas, ko var košļāt.

Daļu šis joks apmierināja. Izlika sardzes posteņus, izsūtīja patruļas, un ģenerālis vaļējā teltī turpināja savas trūcīgās vakariņas.

Starp abām ienaidnieku nometnēm atradās senatnīgā Ņūkāslas abatija. Tā bija uzcelta plašā laukā, ko gan no ielejas, gan no upes puses iekļāva purvs. Ar zāli, grīsli un niedrēm apaugušu gabalu vidū bija arī stingras zemes joslas, kur atradās abatijas sakņu dārzs, parks un dārzs. Abatija atgādināja milzīgu jūras zirnekli ar pilnīgi apaļu ķermeni, no kura — uz visām pusēm stiepjas dažāda garuma kājas. Visgarāko kāju veidoja sakņu dārzs, kas stiepās līdz pat Monka nometnei. Par nelaimi, bija tikai jūnija sākums, un pamestajā dārzā nekas vēl nebija izaudzis.

Monks pavēlēja šo vietu apsargāt, jo tā bija vispiemērotākā negaidītam uzbrukumam. Aiz abatijas varēja saskatīt ienaidnieka nometnes ugunis, bet starp šīm ugunīm un abatiju zaļu ozolu ēnā vijās Tvīda.

Monks lieliski pārzināja Ņūkāslas izvietojumu un tās apkārtni, jo tā jau ne reizi vien bija viņam kalpojusi par galvenās mītnes vietu. Viņš zināja, ka dienā pretinieki sāks izlūkošanu, un pie abatijas var nolikt sadursme, bel naktī nākt šurp viņi neuzdrošināsies. Tāpēc Monks jutās drošībā.

Kareivji nakts lampas un mēness gaismā, kas bija parādījusies pie horizonta, varēja redzēt, kā viņš pēc vakariņām, tas ir, pazelējis savu tabaku, aizmiga, sēdēdams krēslā, kā Napoleons pirms Austerlicas kaujas.

Bija apmēram pusdesmit.

Pēkšņi Monka snaudienu, ko viņš varbūt tikai tēloja, iztraucēja kareivju bara kāju dipoņa un priecīgie kliedzieni.

Ģenerālis tūdaļ pat atvēra acis.

— Kas noticis, mani bērni? — Monks apvaicājās.

— Ģenerāl, laba ziņa.

— Ā! Varbūt Lamberts atsūtījis vēsti, ka rīt būs kauja?

— Nē, bet mēs notvērām zvejniekus, kas veda zivis uz Ņūkāslas nometni.

— Tas bija veltīgi, mani draugi. Londonas kungi ir smalki ļaudis un mīl labi paēst. Jūs viņiem sagādāsiet vilšanos un noskaņosiet pret mums. Prātīgāk būtu aizsūtīt Lambertam zivis un zvejniekus, ja tikai...

Ģenerālis kļuva domīgs.

— Sakiet man, kas tie ir par zvejniekiem?

— Pikardijas jūrnieki. Viņi zvejoja zivis pie Francijas un Holandes krastiem; šurp viņus atdzinusi vētra.

— Viņu vecākais runāja ar mums angliski.

Ģenerāli aizvien vairāk pārņēma aizdomas.

— Labi, — viņš teica, — es gribu redzēt šos cilvēkus. Atvediet viņus pie manis.

Virsnieks devās pakaļ zvejniekiem.

— Cik viņu ir? — Monks iztaujāja. — Kāds ir viņu kuģis?

— Tur ir desmit vai divpadsmit cilvēku, ģenerāl; mums šķita, ka viņiem ir holandiešu zvejas kuģis.

— Un jūs sakāt, ka viņi veda zivis uz Lamberta nometni?

— Jā, liekas, ka viņiem gadījies labs loms.

— Paskatīsimies, paskatīsimies, — Monks noteica.

Atgriezās virsnieks, vezdams sev līdzi zvejnieku vecāko, apmēram piecdesmit vai piecdesmit piecus gadus vecu, brašu un spēcīgu cilvēku. Viņš bija vidēja auguma, biezā vilnas jakā; cepure bija uzbīdita uz pieres. Aiz jostas bija aizbāzts liels nazis. Viņam bija parastā matrožu gaita, kas uz sauszemes bija mazliet nedroša, bel toties tik spēcīga, it kā ar katru soli viņš iedzītu pāli.

Monks pievērsa zvejniekam viltīgu skatienu un ilgi un vērīgi viņu nopētīja. Zvejnieks smaidīja pa pusei blēdīgi, pa pusei nekautrīgi kā to mēdz darīt franču zemnieki.

— Vai tu runā angliski? — Monks jautāja labā' franču valodā.

— Ļoti slikti, milord, — zvejnieks atbildēja.

Atbilde izskanēja ātri un aprauli, kā runā provincēs aiz Luāras, nevis lēni un stiepti kā Francijas rietumu un ziemeļu provincēs.

— Bet tomēr runā? — Monks pārjautāja vēlreiz, lai labi ieklausītos zvejnieka izrunā.

— Mēs, jūrnieki, mazliet runājam visās valodās, — atteica zvejnieks.

— Tātad tu esi matrozis?

— Tagad es esmu zvejnieks, milord, — un tīri labs zvejnieks! Es noķēru trīsdesmit mārciņas jūras asaru un daudz sīko zivju. No tām iznāk labas vakariņas.

— Man liekas, ka tu biežāk esi zvejojis Gaskonas līcī nevis Lamanša šaurumā?— Monks pasmaidīdams vaicāja.

— Tiesa gan, es esmu no Francijas dienvidiem. Vai tad tāpēc es nevaru būt labs zvejnieks, milord?

— O, nē, un es pērku no tevis visu lomu. Pasaki atklāti: uz kurieni tu vedi zivis?

— Milord, es teikšu taisnību: es devos uz Ņūkāslu. Mana liellaiva- gāja gar krastu, kad mūs pamanīja jūsu kavalēristi un, draudot ar mus- ketēm, pavēlēja piestāt pie jūsu nometnes. Man nebija ieroču, — zvejnieks piebilda un pasmīnēja, — tāpēc nācās paklausīt.

— Kāpēc tu devies pie Lamberta nevis pie manis?

— Es to neslēpšu, milord, ja atļaujat runāt atklāti.

— Atļauju un pat pavēlu.

— Es devos pie Lamberla tādēļ, ka Londonas kungi ēd labi un maksā ari labi, bet jūs, skoti, prczbitcrāņi, puritāņi, nezinu, kā jūs īsti sauc, ēdat slikti un maksājat vēl sliktāk.

Monks paraustīja plecus un ar pūlēm apspieda smaidu.

— Pastāsti man, kā tu, dienvidnieks būdams, nonāci mūsu malā?

— Es biju tāds muļķis, ka apprecējos Pikardijā.

— Pikardija tomēr nav Anglija.

— Milord! Cilvēks iestūrē kuģi jūrā, bet tālāk to vada vējš un Dievs, kur pašiem patīk.

— Tātad tu nevēlējies nokļūt šeit?

— Nenāca ne prātā!

— Bet kur tad?

— Mēs atgriezāmies no Ostendes, kur jau sākās makreļu zveja, bet pēkšņi spēcīgs dienvidu vējš aizdzina mūs prom no krasta. Ar vēju nav ko strīdēties; mēs stūrējām, kurp tas mūs nesa. Lai zivis nesabojātos, tās vajadzēja pārdot tuvākajā Anglijas ostā. Vistuvāk bija Ņūkāsla. Tas bija izdevīgs gadījums: baumoja, ka gan nometnē, gan pilsētā ir milzums ļaužu, un muižnieki ir izsalkuši. Tā nu es devos uz Ņukāslu.

— Kur ir tavi biedri?

— Viņi palika uz kuģa; viņi taču ir vienkārši matroži un neko nezina.

— Un tu zini? — Monks jautāja.

— O, jā! — jūrnieks smaidīdams pamāja. — Es daudz klaiņoju pa pasauli kopā ar nelaiķa tēvu un protu visās Eiropas valodās pateikt, kā sauc ekiju, luidoru un dubultluidoru. Ekipāža klausās manī kā orākulā un paklausa tā, it kā es būtu admirālis.

— Tātad tu pats izvēlējies Lambertu, jo viņš labi maksā?

— Protams. Milord, liekot roku uz sirds, atļaujiet pajautāt: vai tad es kļūdījos?

— Gan jau redzēsi.

— Bet jebkurā gadījumā, milord, ja es arī esmu kļūdījies, tad vainīgs esmu es, bet ne mani biedri.

„Viņš nav dumjš", — Monks nodomāja. Viņš paklusēja dažas minūtes, turpinādams pētīt zvejnieku, un tad pavaicāja:

— Vai tu nāc tieši no Ostendes?

— Taisnā ceļā.

— Tātad tu zini, kas te pie mums notiek? Droši vien Francijā un Holandē runā par mūsu lietām? Ko dara cilvēks, kas sevi dēvē par Anglijas karali?

— Ak, milord, — zvejnieks skaļi iesaucās jautrā atklātībā, — tas tik ir izdevies jautājums! Jūs esat trāpījuši īsto cilvēku. Es jums varu visu izstāstīt. Milord, iedomājieties tikai, kad iegriezos Ostendē pārdot mūsu lomu, es pats savām acīm redzēju bijušo karali: viņš staigāja pa krastu un gaidīja zirgus, kas viņu aizvedīs uz Hāgu. Tāds garš, bāls, tumšiem matiem, bet seja ne visai laipna. Viņš laikam nav īsti vesels; droši vien Holandes gaiss viņam ne visai patīk.

Monks uzmanīgi klausījās zvejnieka ātro un izpušķojumiem bagāto runu svešā valodā; par laimi; kā mēs jau teicām, ģenerālis labi prata franciski. Zvejnieka runā sajaucās visdažādākie vārdi — gan franču, gan angļu, brīžiem pat gaskoņu.

Starp citu, viņa acis runāja tik daiļrunīgi, ka, arī nesaprotot vārdus, nevarēja nesaprast izteiksmīgos skatienus.

Ģenerālis acīmredzot pamazām nomierinājās.

— Droši vien tu esi dzirdējis, kāpēc šis bijušais karalis, kā tu viņu sauc, dodas uz Hāgu?

— Skaidrs, ka esmu.

— Kāpēc?

— Tā paša viena dēļ, — zvejnieks atteica. — Viņam ir tikai viena doma: atgriezties Anglijā.

— Tas tiesa, — Monks domīgi nočukstēja.

— Turklāt Vilhelms II — jūs taču viņu pazīstat, milord? — zvejnieks piemetināja.

— Nu un kas tad ir?

— Palīdz viņam kā vien var.

— Tu par to kaut ko esi dzirdējis?

— Nē, bet es tā domāju.

— Man šķiet, ka tu esi lietpratējs politikā? — Monks apvaicājās.

— Ak, milord, mums, jūrniekiem, ir darīšana ar ūdeni un gaisu, divām visnepastāvīgākajām stihijām; tāpēc mēs reti kļūdāmies arī ar pārējo.

— Paklausies, — Monks mainija sarunas tematu, — saka, tu mūs labi pabarošot?

— Pacentīšos, milord.

— Cik tu prasi par savu lomu?

— Es neesmu tāds muļķis, lai noteiktu cenu.

— Kāpēc?

— Manas zivis jau tik un tā pieder jums.

— Ar kādām tiesībām?

— Ar stiprākā tiesībām.

— Es tomēr gribu tev samaksāt.

— Jūs esat ļoti laipns, milord.

— Un pat tik daudz, cik tās maksā.

— Es tik daudz nemaz neprasu.

— Cik tad?

— Es lūdzu tikai vienu — atļauju doties prom.

— Kurp? Pie ģenerāļa Lamberta?

— Nē! — zvejnieks iesaucās. — Kāpēc gan lai es tagad dotos un Ņūkāslu, ja man vairs nav zivju.

— Vismaz uzklausi mani. Es tev došu padomu.

— Ko? Milords grib man samaksāt un vēl dot labu padomu? Cik žēlsirdīgi!

Monks vērīgi paraudzījās uz zvejnieku, jo tas viņam vēl joprojām radīja aizdomas.

— Jā, es gribu tev samaksāt un dot padomu, jo tie abi ir saistīti. Paklausies, ja tu dosies pie ģenerāļa Lamberta...

Zvejnieks paraustīja plecus it kā gribētu teikt: „Labi, ja jau jūs tik ļoti vēlaties".

— Neej caur purvu, — Monks turpināja. — Tev līdz būs nauda, bel es tur esmu novietojis vairākas skotu vienības. Skoti nav viesmīlīgi, bez tam viņi slikti saprot valodu, kādā tu runā, kaut arī man likās, ka tā sastāv no vismaz trim dialektiem. Viņi var tev atņemt to, ko es iedošu, un tad tu, atgriezies mājās, stāstīsi, ka ģenerālim Monkam ir divas rokas — viena skotu, bet otra angļu, un to, ko viņš devīgi iedod ar angļu roku, to atņem ar skotu roku.

— Ģenerāli, es iešu pa lo ceļu, pa kuru pavēlēsiet, — zvejnieks teica ar pārspīlētām izbailēm. — Vislabprātāk gan es paliktu šeit, ja jūs man atļautu.

— To es ticu, — Monks tikko manāmi pasmaidīja. — Es tomēr nevaru tevi atstāt šeit, manā personīgajā teltī.

— Es par to neuzdrošinātos ne domāt, milord, un lūdzu jūs tikai pateikt, kur man pavēlēts apmesties. Varat neraizēties: jūrniekiem nakts paiet ātri.

— Tad es pavēlēšu aizvest tevi atpakaļ uz tavu barku.

— Kā jums tīk, milord. Es būtu jums ļoti pateicīgs, ja jūs atsūtītu man līdz galdnieku.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka jūsu kareivji lauvā vilka manu barku pret straumi, un tā u/triccās piekrastes klintīm. Tagad tajā ir ūdens divu pēdu dziļumā.

— Tātad tev jāparūpējas par savu kuģi?

— Tieši tā, milord, — zvejnieks atbildēja. — Tagad es izkraušu zivju grozus tur, kur jūs pavēlēsiet; pēc tam jūs man samaksāsiet, ja jums labpatiks, un atlaidīsiet, ja būsiet tik žēlīgs. Ar mani ir viegli vienoties.

— Labi, labi, tu esi lāga puisis, — Monks sacīja, jo ar visu savu vērīgumu viņš nevarēja saskatīt neko aizdomīgu zvejnieka skaidrajās acīs. — Hei, Digbij!

Ienāca adjutants.

— Pavadiet šo cilvēku un viņa biedrus uz mazajām teltīm purva malā, kur apmetušies markitanli; tur viņi būs tuvu savai barkai, un tomēr viņiem nebūs jānakšņo uz ūdens... Spithed. ko tu gribi?

Seržants Spitheds, kas bija ienācis ģenerāļa teltī bez uzaicinājuma, ziņoja:

— Milord, priekšējos posteņos ir kāds franču muižnieks, un viņš vēlas jūs noteikti satikt.

Kaut gan abi runāja angliski, zvejnieks sarāvās; Monks. aizņemts sarunā ar seržantu, to nepamanīja.

— Kāds muižnieks? — Monks jautāja.

— Milord, — Spitheds atteica, — viņš man pateica savu vārdu, bet tie nolādētie franču vārdi skota rīklei ir pārāk grūti izrunājami; tāpēc es lo neatceros. Sargkareivji man teica, ka tas ir tas pats muižnieks, kurš ieradies vakar un kuru jūs nevēlējāties pieņemt.

— Jā, jo man tobrīd bija kara padome.

— Ko pavēlēsiet tagad?

— Atved viņu šurp.

— Vai jāievēro piesardzība?

— Kāda?

— Nu, piemēram, vai viņam jāaizsien acis?

— Kāpēc? Viņš ieraudzīs tikai to, ko es gribētu, lai redz visi, tas ir, ka man ir vienpadsmit tūkstoši drosmīgu kareivju, kas alkst izliet savas asinis par parlamentu, Skotiju un Angliju.

— Un ko lai dara ar viņu? — Spitheds vaicāja, rādīdams uz zvejnieku, kurš visu sarunas laiku bija nekustīgi stāvējis kā jau cilvēks, kas visu redz, bet neko nesaprot.

— Jā, es biju piemirsis, — sacīja Monks.

Viņš pievērsās zvejniekam:

— Uz redzēšanos, draugs; es tev atradu, kur apmesties. Digbij, aizvediet viņu. Neuztraucies, tev tūlīt samaksās.

— Pateicos, milord, — zvejnieks atbildēja.

Viņš paklanījās un izgāja kopā ar Digbiju.

Nogājis kādus simt soļus, viņš ieraudzīja savus biedrus. Tie dedzīgi sačukstējās un, šķiet, no kaut kā baidījās; viņš deva tiem zīmi, un viņi mazliet nomierinājās.

— Ei, jūs! — viņš iesaucās. — Nāciet šurp! Ģenerālis Monks ir tik devīgs, ka maksā mums par zivīm, un tik laipns, ka sola naktsmājas.

Zvejnieki pienāca pie sava vadoņa, un Digbija pavadībā visi devās uz markitantu teltīm, kur viņiem ierādīja mītni.

Pa ceļam zvejnieki tumsā sastapa kareivi, kurš pavadīja franču muižnieku.

Muižnieks jāja, ietinies platā apmetnī, tāpēc zvejnieks nevarēja viņu labi apskatīt, kaut arī ļoti pūlējās. Muižnieks, savukārt, nezināja, ka jāj garām tautiešiem, un nepievērsa viņiem ne mazāko uzmanību.

Adjutants nometināja viesus diezgan kārtīgā teltī, no kuras izdzina iru markitanti. Viņa kopā ar saviem sešiem bērniem devās meklēt naktsmājas kaut kur citur. Telts priekšā sakūra lielu ugunskuru; tas meta sarkanīgu atspīdumu ūdenszālēm pieaugušajos purva ūdeņos.

Ierādījis zvejniekiem telti, adjutants atvadījās no viņiem un, jau prom iedams, piezīmēja, ka no telts var redzēt viņu barkas mastu, kas šūpojās Tvīdas ūdeņos; tātad tā vēl nav nogrimusi. Šķiet, ka tas ļoti iepriecināja zvejnieku vadoni.

Franču muižnieks, par kuru Spitheds bija ziņojis Monkam, pagāja garām vairākiem sargposteņiem, pat nepaskatījies uz tiem, lai neliktos pārāk ziņkārīgs. Paklausot pavēlei, viņu ieveda tieši ģenerāļa teltī.

Tur viņš gaidīja Monku. Tas ieradās, vispirms gan no saviem kareivjiem ievācis ziņas par atnācēju un nopētījis viņa seju caur telts aizkariem.

Droši vien cilvēki, kas pavadīja franču muižnieku, bija pastāstījuši ģenerālim par viņa taktiskumu. Varbūt tādēļ nepazīstamajam likās, ka Monks uzņem viņu daudz labāk nekā varētu gaidīt tik trauksmainā laikā un no tik neuzticīga cilvēka kā Monks.

Tomēr, nonācis aci pret aci ar nepazīstamo, ģenerālis pa paradumam pievērsa viņam vērīgu skatienu. Viņš to izturēja bez mazākā mulsuma un bailēm.

Pēc dažām sekundēm ģenerālis deva mājienu, ka viņš gaida, ko teiks nepazīstamais.

— Milord, — nepazīstamais iesāka labā angļu valodā, — es lūdzu tikšanos ar jums sevišķi svarīgā lietā.

— Mans kungs, — Monks atbildēja franciski, — jūs esat francūzis, bet lieliski runājat mūsu valodā. Lūdzu atvainojiet, es uzdošu jums diezgan nekautrīgu jautājumu: vai jūs franciski runājat tikpat labi?

— Nav nekāds brīnums, milord, ka es brīvi runāju angliski: jaunībā es ilgi dzīvoju Anglijā, un arī pēc tam vēl divreiz biju atbraucis šurp.

Šie vārdi tika pateikti vistīrākajā franču valodā, kas tūlīt atklāja, ka runātājs ir no Turīnas.

— Kādā Anglijas novadā jūs dzīvojāt, cienītais kungs?

— Milord, jaunībā es dzīvoju Londonā. Pēc tam tūkstoš sešsimt trīsdesmit piektajā gadā es devos izpriecas braucienā uz Skotiju. Tūkstoš sešsimt četrdesmit astotajā gadā es kādu laiku dzīvoju Ņūkāslā, tai pašā klosterī, kura dārzu tagad ieņēmusi jūsu armija.

— Lūdzu atvainojiet mani, kungs, bet es domāju, ka jūs saprotat, kādēļ es uzdodu šos jautājumus.

— Milord, es justos pārsteigts, ja jūs man to nejautātu.

— Tagad, mans kungs, pasakiet, ko jūs vēlaties no manis?

— Tūlīt, milord. Tikai vai mēs šeit esam vieni?

— Pilnīgi vieni, izņemot, protams, sargkareivi. >

To teikdams, Monks pacēla telts aizsegu un parādīja viesim sargkareivi, kas stāvēja desmit soļu attālumā, lai pēc aicinājuma tūlīt varētu ierasties palīgā.

— Tādā gadījumā, — franču muižnieks teica tik mierīgi, it kā viņu un ģenerāli saistītu senas draudzības saites, — nekas netraucē man runāt ar jums, jo es uzskatu jūs par godīgu cilvēku. Noslēpums, ko es jums atklāšu, parādīs, cik dziļi es jūs cienu, milord.

Monku pārsteidza šis ievads, kas it kā nostādīja nepazīstamo vienā pakāpē ar viņu. Viņš pameta vērīgu skatienu uz sarunu biedru un teica ar ironiju, ko gan varēja sajust tikai balss intonācijā, jo sejā nenotrīcēja ne vaibsts:

— Kungs, pateicos jums. Bet atļaujiet uzzināt, ar ko man ir tas gods runāt?

— Mani sauc grāfs de Lafērs, — Atoss palocīdamies teica.

— Grāfs de Lafērs! — Monks atkārtoja, acīmredzot cenzdamies atcerēties. — Atvainojiet, kungs, bet man liekas, ka es šo vārdu dzirdu pirmoreiz. Vai jums ir kāds postenis Francijas galmā?

— Nē. Es esmu vienkāršs muižnieks.

— Vai jums ir kādi apbalvojumi?

— Karalis Kārlis I iecēla mani par Bikšu Lences ordeņa kavalieri. Karaliene Austrijas Anna apbalvoja ar Svētā Gara ordeņa lentu. Citu apbalvojumu man nav, cienītais kungs.

— Bikšu Lences ordenis! Svētā Gara ordenis! Jūs esat abu šo ordeņu kavalieris?

— Jā.

— Par kādiem nopelniem jūs apbalvoja?

— Par pakalpojumiem, ko es izdarīju viņu majestātēm.

Monks izbrīnā skatījās uz cilvēku, kas viņam šķita tikpat vienkāršs, cik cildens. Pēc tam, it kā atteicies izdibināt to, kas slēpās aiz šīs vienkāršības un cildenuma un par ko nepazīstamais klusēja, viņš turpināja:

— Tātad tas bijāt jūs, kas vakar ieradāties priekšējos posteņos?

— Jā, un mani neielaida.

— Daudzi ģenerāļi nevienu neielaiž nometnē, sevišķi jau pirms kaujas. Es tā nerīkojos. Vakar es jūs nepieņēmu tikai tāpēc, ka man bija kara padome. Šodien es esmu brīvs un gatavs jūs uzklausīt.

— Ļoti labi, milord, ka jūs mani pieņēmāt, jo vairāk tāpēc, ka manām darīšanām nav nekā kopīga ne ar kauju, ne ar jūsu nometni. Es galvoju, ka pat novērsos, lai neredzētu jūsu kareivjus, un aizvēru acis, lai nevarētu saskaitīt jūsu teltis.

— Runājiet taču, mans kungs.

— Milord, man jau bija tas gods jums teikt, ka es Kārļa I laikos dzīvoju Ņūkāslā, kad skoti nelaimīgo karali izdeva Kromvelam.

— Zinu, — Monks vēsi noteica.

— Tai laikā man bija līdz ievērojama summa zeltā un pirms kaujas, jau paredzēdams nākošās dienas notikumus, es to paslēpu Ņūkāslas klostera lielajā pagrabā, zem troņa, kura augšējo daļu jūs mēness gaismā varat no šejienes redzēt. Mani dārgumi noslēpti tur, un es atnācu lūgt, lai jūs atļautu man tos paņemt, pirms šāviņš vai kaut kas cits nav saārdījis ēku un izmētājis manu zeltu vai to atsedzis, un tas kļuvis par kareivju laupījumu.

Monks pazina cilvēkus. Grāfa sejā viņš saskatīja tā enerģiju, prātu un piesardzību. Tāpēc franču augstmaņa rīcību viņš varēja izskaidrot tikai ar tā cēlsirdīgo uzticēšanos, un tā viņu aizkustināja.

— Mans kungs, — viņš teica, — jūs neesat manī kļūdījies. Bet vai jūsu manta ir tik liela, ka tās dēļ vērts pakļaut sevi briesmām? Vai jūs esat pārliecināts, ka tā vēl ir lai pašā vielā?

— Bez šaubām tā vēl tur ir.

— Labi, uz vienu jautājumu jūs esat atbildējis. Tagad otrs... Es jums jautāju: vai dārgumu ir tik daudz, ka to dēļ vērts riskēt?

— Jā, milord, ļoti daudz; divās muciņās es paslēpu miljonu zeltā.

— Miljonu! — iesaucās Monks, no kura Atoss nenolaida sasprindzinātu skatienu.

Ģenerāli pārņēma agrākā neuzticība. „Šis cilvēks laikam grib mani piekrāpt", — viņš nodomāja.

Skaļi viņš teica:

— Tātad jūs gribat paņemt šo naudu?

— Ja jūs atļausiet, šovakar pat to apsvērumu dēļ, kurus es jau minēju.

— Kungs, — Monks iebilda, — ģenerālis Lamberts ar savu nomelni atrodas tādā pat attālumā no abatijas, kurā glabājas jūsu nauda. Kāpēc tad jūs negriezāties pie viņa?

— Tāpēc ka svarīgās lietās galvenais ir uzticēties savam instinktam. Ģenerālis Lamberts nam neiedveš tādu uzticību kā jūs.

— Labi. Es došu jums iespēju sameklēt naudu, ja tā vēl atrodas turpat, var taču gadīties, ka tās tur vairs nav. Kopš tūkstoš sešsimt četrdesmit astotā gada pagājuši divpadsmit gadi. kuros daudz kas noticis.

Monks to uzsvēra ar nodomu, viņam gribējās pārliecināties, vai grāfs neizmantos šo ieganstu, lai atteiktos no meklējumiem. Atoss nepakustināja ne uzaci.

— Milord, es esmu pilnīgi pārliecināts, — viņš stingri teica, — ka abas muciņas atrodas turpat un nav mainījušas saimnieku.

Šī atbilde novērsa vienas Monka aizdomas, toties izraisīja citas.

Droši vien francūzis ir uzsūtīts, lai uzpirku parlamenta aizstāvi; muciņas ar zeltu ir tukšas izdomas; varbūt ar tām grib viņā izraisīt mantkārību. Droši vien nekāda zelta nav. Monks gribēja atmaskot franču muižnieka viltīgos melus un izmantot savā labā ienaidnieka izliktos slazdus. To visu apsvēris, Monks viesim teica:

— Ceru, ka jūs neatteiksieties dalities ar mani vakariņās?

— Labprāt, — Atoss palocīdamies pateicās. — Jūs man parādāt godu, kuru es uzdrošinos pieņemt, jo jūtu pret jums īpašas simpātijas.

— Lūdzu jūs būt iecietīgam: pavāru man ir maz, un tie paši ir ļoti slikti, bet mans provianta sagādnieks atgriezās ar tukšām rokām. Ja nometnē nejauši neieklīstu franču zvejnieks, tad ģenerālis Monks šovakar liktos gulēt bez vakariņām. Man ir zivis, — ja var ticēt, piegādātājam, tad svaigas.

— Milord, man pietiks ar baudu pavadīt kopā ar jums vēl dažas minūtes.

Pēc apmaiņas ār šīm laipnībām, kuru laikā Monks neaizmirsa par piesardzību, pasniedza vakariņas. Monks uzaicināja grāfu de Lafēru sēsties pie galda un pats apsēdās viņam pretī. Ēdiens no vārītām zivīm, ko piedāvāja abiem sarunas biedriem, varēja gan apmierināt izsalkušu kuņģi, bet ne izsmalcinātu gaumi.

Vakariņodams un uzdzerdams zivīm virsū sliktu elu, Monks klausījās par pēdējiem ar Frondu saistītajiem notikumiem, par prinča Kondē un karaļa samierināšanos, par gaidāmajām Ludviķa kāzām ar infanti Mariju Terēzi.

Bet viņš nejautāja, un Atoss ne vārda nebilda par tām politiskajām interesēm, kas tobrīd vienoja vai, pareizāk sakot, šķīra Angliju, Franciju un Holandi.

Klausīdamies Atosā un vērodams viņu, Monks nosprieda, ka viņš nevar būt ne slepkava, ne spiegs.

Tai pat laikā viņš Atosā saskatīja asu prātu un noteiktību un nosprieda, ka viņš ir sazvērnieks.

Kad viņi piecēlās no galda, Monks jautāja:

— Tātad jūs nopietni ticat savām bagātībām?

— Pilnīgi, nopietni.

— Un domājat, ka atradīsiet īsto vietu?

— Uzreiz.

— Ja tā, tad es aiz ziņkārības esmu gatavs jūs pavadīt. Bez tam man ir jāpavada jūs. Jūs nevarat jāt cauri nometnei, ja es Vai kāds no maniem virsniekiem jūs nepavada.

— Ģenerāl, es nepieļautu, ka jūs tā apgrūtināt sevi, ja jūsu klātbūtne man nebūtu nepieciešama; atzīstos, ka tā man ir ne tikai glaimojoša, bet arī vajadzīga, tāpēc es pieņemu jūsu priekšlikumu.

— Vai paņemt līdz arī kareivjus? — Monks apvaicājās.

— Es domāju, ka tas ir lieki, ja jums viņi nav vajadzīgi. Divi cilvēki un zirgs — tas ir viss, kas vajadzīgs, lai nogādātu abas muciņas uz burinieka, kas mani atveda šurp.

— Vajadzēs rakt zemi, pārvietot akmeņus. Jūs taču pats to neda- rīstiet, vai ne?

— Ne zemi rakt, ne pārvietot akmeņus nevajag. Bagātība ir noslēpta klostera kapenēs. Zem plāksnes ar dzelzs gredzenu ir paslēptas trepes ar četriem pakāpieniem, tur arī atrodas abas mučeles. Tās stāv blakus un pārlietas ar ģipsi izskatās pēc zārka. Plāksni var pazīt pēc uzraksta. Ja jau mūsu attiecības balstās uz uzticību, tad es neslēpšu un pateikšu jums arī šo uzrakstu:

Lic jacet venerabilis Petrus Guillelmus Scott, Canon. Honorab. Con- ventus Novi Castelli. Giit quatra et decima die Feb. Ann. Dom. MCCVIII Requiscat in pace. *

Monks klausījās ar sasprindzinātu uzmanību. Viņš apbrīnoja vai nu šī cilvēka nepārspējamo viltību un prasmi, ar kādu viņš tēloja savu lomu, vai arī vaļsirdību, kā viņš izteica savu lūgumu. Runa taču bija par miljonu.

Šo miljonu bija jāpaņem visu kareivju acu priekšā, kuri to varētu uzskatīt par zādzību un, ilgi nedomājot, izrēķināties ar dunča dūriena palīdzību.

— Labi, — viņš teica, — es iešu kopā ar jums. Piedzīvojums man šķiet tik apbrīnojams, ka es pats gribu nest lāpu.

Šeit dus cienījamais Pīters Viljams Skots, godajamā Ņūkāslas klostera kanoniķis. Miris 1208. gada 14. februārī. Lai dus mierā.

Viņš aplika īsu zobenu un aiz jostas aizbāza pistoli; pie šīm kustībām viņš tīšām atrāva vaļā kamzoli un parādīja tērauda bruņukreklu, kas viņu aizsargāja no algotu slepkavu dunčiem.

Pēc tam viņš kreisajā rokā paņēma skotu dirku,* pagriezās pret Ato- su un jautāja:

— Es esmu gatavs, bet jūs?

Pretēji Monkam Atoss izņēma savu dunci un nolika uz galda; tad noņēma zobena lentu un pievienoja zobenu duncim; un beidzot, atpogājis kamzoli kā kabatas lakatu meklējot, parādīja, ka zem smalkā batista krekla viņa krūtis nekas neaizsargā.

«Apbrīnojams cilvēks! — Monks nodomāja. — Viņam nav ieroču, bet tur droši vien ir slēpnis."

— Ģenerāl, — Atoss teica, it kā būtu uzminējis Monka domas, — jūs gribat, lai mēs būtu tikai divatā? Bet liels karavadonis nedrīkst nepiesardzīgi sevi pakļaut riskam. Patlaban ir tumšs, iet pār purvu ir bīstami, paņemiet konvoju.

— Jums taisnība, — Monks piekrita.

Viņš iesaucās:

— Digbij!

Adjutants ienāca.

— Piecdesmit cilvēkus ar zobeniem un musketēm!

Viņš paskatījās uz Atosu. Tas teica:

— Tas ir pārāk maz, ja draud briesmas, un pārāk daudz, ja briesmu

nav.

— Tādā gadījumā es iešu viens, — Monks izlēma. — Digbij, man neviens nav vajadzīgs. Iesim, kungs.

Dirks — skotu kalniešu duncis.

Izgājuši no nometnes un dodamies Tvidas virzienā, Atoss un Monks gāja pa to pašu ceļu, pa kuru Digbijs veda zvejniekus no Tvidas uz nometni.

Šis vietas izskats un pārmaiņas, ko te bija radījuši cilvēki, spēcīgi ietekmēja jūtīgā Atosa iztēli. Visa viņa uzmanība bija pievērsta šai tuksnesīgajai vietai, tāpat kā visa Monka uzmanība — Atosam.

Atoss gāja, pārdomās iegrimis un nopūzdamies, te paceldams acis pret debesīm, te nodurot tās zemē.

Digbijs, ko bija satraukusi ģenerāļa pēdējā pavēle un jo sevišķi balss, kādā tā tika izteikta, kādus pārdesmit soļus sekoja naksnīgajiem gājējiem. Ģenerālis pagriezās pret viņu, it kā brīnītos, kāpēc netiek izpildītas viņa pavēles, un adjutants, saprazdams, ka bijis uzmācīgs, atgriezās teltī.

Viņš nosprieda, ka ģenerālis grib slepus pārlūkot nometni, kā parasti pirms kaujas dara visi pieredzējuši karavadoņi.

Atosa klātbūtni Digbijs centās izskaidrot tā, kā parasti padotie mēģina sev noskaidrot priekšnieku noslēpumaino rīcību. Viņš uzskatīja Ato- su par spiegu, kas ieradies pie ģenerāļa ar ziņām.

Minūtes desmit viņi gāja starp teltīm un posteņiem, kuru pie galvenās mītnes bija ļoti daudz. Tad Monks izgāja uz šķembām bruģēta ceļa, kas sazarojās trīs virzienos. Kreisais atzars veda uz upi, vidējais — cauri purvam uz Ņūkāslas abatiju, bet labais stiepās gar Monka nometnes priekšējām līnijām, kas atradās vistuvāk Lamberta armijai. Aiz upes stāvēja Monka armijas priekšpostenis, kas novēroja pretinieka pārvietošanos; tajā bija simt piecdesmit skotu.

Šajā upes krastā, kādus piecdesmit soļus no vecās abatijas, bija ierādīta mītne zvejniekiem starp bezgalīgi daudzām mazām teltīm, kuras bija uzcēluši tuvējo kalnu kareivji, kas bija atveduši sev līdz sievas un bērnus.

Monks un Atoss nonāca līdz trīs ceļu krustojumam. Te viņš apstājās un, vērsdamies pie sava ceļabiedra, vaicāja:

— Kungs, vai jūs zināt ceļu?

— Ja es nemaldos, ģenerāl, tad vidējais ceļš ved tieši uz abatiju.

— Pareizi; bet mums būs vajadzīga uguns, kad nokāpsim pazemē.

Monks pagriezās.

— Man šķiet, ka aiz mums nāca Digbijs, — viņš teica. — Jo labāk: viņš mums sameklēs uguni.

— Jā, ģenerāl, lūk, tur kāds cilvēks jau sen mums seko.

— Digbij! — Monks pasauca. — Digbij! Nāciet šurp!

Taču ēna tā vietā, lai paklausītu, it kā pārsteigta metās sāņus pa kreisi un pazuda pa ceļu, kas veda uz zvejnieku naktsmītnes vietu.

— Acīmredzot, tas tomēr nebija Digbijs, — viņš noteica.

Abi ar acīm sekoja ēnai, līdz tā izgaisa.

Cilvēks, kas ap vienpadsmitiem klīst pa nometni, kur apmetušies desmit tūkstoši kareivju, nav nekas neparasts: Monks un Atoss nepievērsa tam sevišķu uzmanību.

— Tomēr mums noteikti jādabū uguns — lāpa vai kaut kas tamlīdzīgs; citādi mēs nezināsim, kurp iet. Jāpameklē, — Monks sacīja.

— Ģenerāl, pirmais kareivis, ko satiksim, var mums apgaismot ceļu.

— Nē, — Monks iebilda, gribēdams pārliecināties, vai grāfs de Lafērs nav uz vienu roku ar zvejniekiem. — Vienkāršāk ir paņemt līdz vienu no franču zvejniekiem, kuri šodien man atveda zivis. Viņi rīt dodas prom, tātad labāk glabās noslēpumu. Ja skotu armijā paklīdis baumas, ka Ņūkāslas abatijā atrod apslēptas bagātības, tad mani kalnieši var vēl iedomāties, ka zem katras kapa plāksnes guļ pa miljonam, un tad tur nepaliks ne akmens.

— Kā vēlaties, ģenerāl, — Atoss bezrūpīgi atteica. Varēja redzēt, ka viņam bija vienalga, kas ies viņiem līdz: zvejnieks vai kareivis.

Monks sāka iet pa ceļu, kur bija pazudusi ēna, ko viņš noturēja par" Digbiju. Te viņš satika patruļu, kas apstaigāja teltis un devās uz štābu. Patruļa apturēja ģenerāli un viņa ceļabiedru. Viņš pateica paroli, un viņiem abiem ļāva iet. Izdzirdējis soļu troksni, viens no guļošajiem kareivjiem pacēla galvu.

— Pajautājiet viņam, kur ir zvejnieki, — Monks teica Atosam. — Ja es jautāšu, viņš mani pazīs.

Atoss piegāja pie kareivja, un tas parādīja viņam telti. Monks un Atoss devās turp.

Ģenerālim likās, ka, viņiem pienākot pie telts, pazibēja jau iepriekš redzētā ēna. Iegājis teltī, viņš pārliecinājās, ka kļūdījies, jo tur visi gulēja.

Atoss palika pie telts ieejas, baidīdamies, ka viņu var noturēt par franču līdzzinātāju.

— Hci! — Monks franciski uzsauca. — Celieties!

Paslējās divi vai trīs cilvēki.

— Man vajadzīgs cilvēks, kas apgaismotu ceļu, — Monks turpināja.

Visi sakustējās. Daži zvejnieki pielēca kājās, citi uzslējās sēdus.

Pirmais piecēlās zvejnieku vadonis.

— Varat paļauties uz mums, — viņš teica balsī, kuru izdzirdis, Atoss sarāvās. - Kur jāiet?

— Tad jau redzēsi. Paņem lāpu! Ātrāk!

— Tūlīt, milord. Vai vēlaties, lai es jūs pavadu?

— Tu vai kāds cits, vienalga. Lai tikai kāds man apgaismo ceļu.

«Dīvaini, — Atoss domāja. — Cik šim zvejniekam pazīstama balss!"

— Ei, dodiet uguni! — zvejnieks uzsauca. — Kustieties ātrāk!

Pēc tam viņš iečukstēja savam kaimiņam ausī:

— Ej, Menvil, apgaismo viņam ceļu un esi gatavs uz visu.

Viens no zvejniekiem uzšķīla uguni, aizdedzināja posa gabaliņu un iededza lukturi.

Visa telts tūlīt kļuva gaiša.

— Kungs, vai jūs esat gatavs? — Monks vaicāja Atosam, kas bija novērsies, lai lukturis neapgaismotu viņa seju.

— Jā, gatavs, viņš atbildēja.

— Ā, tas ir franču muižnieks! — klusu pie sevis noteica zvejnieku vadonis. — Labi, ka es uzticēju šo darbu tev, Menvil. Viņš varbūt mani pazītu! Gaismo!

Viņi sarunājās telts dziļumā un tik klusi, ka Monks neko nedzirdēja: viņš runāja ar Atosu. Menvils pa to laiku posās ceļā — pareizāk sakot, uzklausīja sava komandiera pavēles.

— Vai tu drīz nāksi? — Monks jautāja.

— Es esmu gatavs, — zvejnieks atbildēja.

Monks, Atoss un zvejnieks izgāja no telts.

„Tas nevar būt! — Atoss nodomāja. — Kā man varēja iešauties prātā tik aplama doma!"

— Ej pa vidējo ceļu mums pa priekšu un ātrāk! — Monks komandēja zvejnieku.

Viņi vēl nebija nogājuši ne desmit soļu, kad no telts izslīdēja vēl viena ēna un, slēpdamās aiz ceļa malās iedzītajiem stabiem, sāka sekot ģenerālim.

Visi trīs pazuda naktī. Viņi devās uz Ņūkāslu, kuras baltie akmeņi tālumā spīdēja kā kapu pieminekļi.

Pastāvējuši mirkli pie vārtiem, viņi iegāja pagalmā. Vārti bija salauzti ar cirvi. Te, juzdamies drošībā, gulēja četri sargi — tik spēcīga bija pārliecība, ka no šīs puses uzbrukums nav gaidāms.

— Vai sargi mums netraucēs? — Monks apvaicājās Atosam.

— Gluži otrādi, viņi var palīdzēt pārvietot muciņas, ja jūs atļausiet.

— Jums taisnība.

Miegainie kareivji uztrūkās, izdzirdējuši divu nācēju soļus biezajā krūmājā pie vārtiem. Monks pateica paroli un iegāja abatijā; zvejnieks ar lukturi gāja pa priekšu. Monks turējās aizmugurē un vēroja katru, pat vissīkāko Atosa kustību; piedurknē viņš slēpa dirku, lai pie pirmās aizdomīgās francūža kustības varētu to nodurt. Atoss stingri un pārliecināti gāja pa pagalmu uz bijušajām ēkas zālēm.

Ēkai nebija ne durvju, ne logu. Dažās vietās aizdedzinātās durvis no apakšas bija pārogļojušās, bet uguns bija apdzisusi, nespēdama pievārēt masīvo ozolkoku, kas bija sastiprināts ar dzelzs naglām. Logiem visi stikli bija izsisti, un pa tiem izlidoja nakts putni, ko bija izbiedējusi luktura gaisma. Ap atnācējiem bez mazākā troksnīša laidelējās sikspārņi; lukturis izgaismoja to ēnas uz augstajām sienām. Skats varēja nomierināt cilvēku,- kas prata spriest. Monks secināja, ka klosterī neviena nav, jo cilvēku ierašanās aizbiedēja putnus.

Izspraucies cauri drupām, Atoss iegāja kapenēs, kas atradās zem galvenās zāles un savienojās ar kapliču. Te viņš apstājās.

— Mēs esam atnākuši, ģenerāl, — viņš pateica.

— Tātad šeit ir īstā plāksne?

— Jā.

— Patiešām, es saskatu gredzenu... Bet tas blīvi piekļaujas plāksnei.

— Mums vajadzīga kāda svira.

— To nav grūti atrast.

Paskatījušies apkārt, Atoss un Monks pamanīja nelielu kļavu trīs collu diametrā; tā bija izaugusi stūrī pie sienas un izstiepusies līdz logam, aizsegdama to ar saviem zariem.

— Vai tev ir nazis? — Monks vaicāja zvejniekam.

— Ir.

— Nu tad nogriez šo koku.

Zvejnieks paklausīja, kaut gan viņa nazis šai operācijā cieta.

No kļavas tika pagatavota svira, un visi trīs nokāpa pazemē.

— Stāvi šeit, — Monks norādīja zvejniekam uz kapeņu kaktu. — Mēs gribam paņemt pulveri, un tava lāpa mums ir bīstama.

Zvejnieks iztrūcies atkāpās un nekustējās ne soli prom no norādītās vietas. Monks un Atoss aizgāja aiz kolonnas; mēness stars apspīdēja plāksni, kuras dēļ grāfs de Lafērs bija veicis tik tālu ceļojumu.

— Te tā ir, — Atoss norādīja Monkam uz uzrakstu latīņu valodā.

— Jā, redzu, — Monks atteica.

Tad viņš piemetināja, vēlēdamies dot francūzim vēl pēdējo iespēju atteikties no meklējumiem:

— Vai jūs pamanījāt, ka kapenēs ir bijuši cilvēki? Daudzas statujas ir sadauzītas.

— Droši vien, milord, jūs zināt, ka skoti reliģisku apsvērumu dēļ bieži uztic kapa pieminekļiem sargāt visas nelaiķu bagātības. Kareivji droši vien domāja, ka zem šo statuju pamatnēm slēpjas kādi dārgumi. Tādēļ viņi sadauzīja statujas un to pamatnes; bet uz pazemīgā kanoniķa atdusas vietas statujas nav. Tā ir pavisam vienkārša. Bez tam to sargā arī māņticīgās bailes, ko jūsu puritāņi izjūt pret kapu apgānīšanu. Skatieties, tā nemaz nav cietusi.

— Tas tiesa, — Monks piekrita.

Atoss ķērās pie svirām.

— Vai gribat, es jums palīdzēšu? — Monks piedāvāja.

— Pateicos, milord, bet es nevēlos, lai jūs piedalītos pasākumā, kuru jūs varbūt neatzītu, ja zinātu tā sekas.

Monks pacēla galvu.

— Ko jūs ar to gribat teikt? — viņš jautāja.

— Es gribu teikt... Bet šis cilvēks...

— Pagaidiet, — Monks sacīja. — Es saprotu, no kā jūs baidāties, un tūlīt viņu pārbaudīšu.

Monks pagriezās pret zvejnieku, kurš stāvēja sāniski, un kuru pilnībā apspīdēja luktura gaisma.

— Panāc šurp, puis, — viņš tēica angliski pavēlošā komandiera balsī.

Zvejnieks pat nepakustējās.

— Labi, — Monks turpināja, — viņš nesaprot angliski. Runājiet angliski, kungs, ja vēlaties.

— Milord, Atoss atbildēja, — man bieži nācies redzēt cilvēkus, kuri tik labi valda pār sevi, ka neatbild pat uz jautājumiem, kas uzdoti dzimtajā valodā. Varbūt zvejnieks ir daudz gudrāks nekā mēs domājam. Atlaidiet viņu, milord, es jūs lūdzu.

Monks nodomāja: «Skaidrs, viņš grib palikt ar mani aci pret aci šais kapenēs. Vienalga, jāiet līdz galam. Viens cilvēks nav daudz spēcīgāks par otru, bet mēs šeit esam tikai divi."

— Mans draugs, — viņš skaļi teica zvejniekam, — nokāp pa trepēm, pa kurām mēs nācām, un sargā, lai mūs neviens netraucē.

Zvejnieks gribēja izpildīt pavēli.

— Atstāj lukturi šeit, — Monks piebilda. — Tas var atklāt tavu atrašanās vietu, un tu riskē saņemt musketes šāvienu.

Acīmredzot zvejnieks prata novērtēt šo padomu, jo nolika lukturi zemē un pazuda uz trepēm. Monks paņēma lukturi un pieslēja to pie kolonnas.

— Klausieties, — viņš teica, — vai patiešām šajās kapenēs paslēpta nauda?

— Jā, milord, un pēc piecām minūtēm jūs vairs par to nešaubīsieties.

To teikdams, Atoss spēcīgi iesita pa alabastru, un tas ieplīsa; parādījās plaisa.

Atoss iebāza plaisā sviru, un drīz vien alabastra gabali viens pēc otra sāka atdalīties.

— Milord, — Atoss teica, — es jums stāstīju par alabastra vāku.

— Jā, bet muciņas es vēl neredzu, — Monks iebilda.

— Ja man būtu duncis, — Atoss teica, skatīdamies apkārt, — tad jūs tās ieraudzīti drīz vien. Par nelaimi, es atstāju savu jūsu teltī.

— Es jums dotu savējo, — Monks atbildēja, — bet baidos, ka tā asmens nav pietiekoši izturīgs šādam darbam.

Atoss sāka meklēt visapkārt kādu priekšmetu, kas varētu aizstāt trūkstošo darba rīku. Monks uzmanīgi vēroja katru viņa kustību un katru izmaiņu acu izteiksmē.

— Paprasiet nazi zvejniekam, — Monks deva padomu. Atoss piegāja pie trepēm.

— Draugs, — viņš uzsauca zvejniekam, — pamet man savu nazi: man tas vajadzīgs.

Nazis nošķindēja uz pakāpieniem.

— Ņemiet to, — Monks sacīja. — Man šķiet, tas nav slikts instruments. Spēcīga roka to var ļoti labi izmantot.

Acīmredzot Atoss uztvēra Monka vārdus tieši. Viņš pat nepamanīja, ka Monks atkāpās, palaizdams viņu garām, un uzlika kreiso roku pistoles rokturim, bet labajā joprojām turēja dirku.

Atoss ķērās pie darba, uzgriezis Monkam muguru un uzticējis viņam savu dzīvību. Viņš tik veikli un precīzi cirta pa alabastru, ka pēc īsa brītiņa izsita tajā caurumu. Monks ieraudzīja divas blakus stāvošas muciņas.

— Milord, — Atoss teica, — kā redzat, priekšnojauta mani nav pievīlusi.

— Jā gan, un es ceru, ka jūs esat apmierināts?

— Protams. Es smagi sajustu šīs naudas zaudējumu; bet es biju pārliecināts, ka Dievs nepieļaus, lai pazustu zelts, kam jākalpo taisnīgas lietas uzvarai.

— Zvēru pie sava goda, jūs esat tikpat noslēpumains vārdos kā darbos, — Monks sacīja. — Es tikai ne visai labi sapratu jūsu vārdu nozīmi, kad jūs teicāt, ka negribat, lai es piedalos lietā, kuru neatzīstu.

— Man bija savi iemesli tā teikt.

— Milord, — grāfs de Lafērs sāka runāt, — jūs esat dižciltīgs anglis, jūs esat godīgs cilvēks un runājat ar dižciltīgu francūzi, kas arī ir godīgs. Es neteicu jums taisnību: zelts, kas atrodas šais muciņās, nepieder man. Pirmo reizi mūžā es sameloju. Zelts pieder karalim Kārlim II, kas ir izdzīts no savas dzimtenes un savas pils, kas vienlaicīgi zaudēja gan tēvu, gan troni, karalim, kuram liegts viss, pat skumjais mierinājums noslīgt ceļos un noskūpstīt akmeni, uz kura nelietīgā slepkavas roka atstājusi vienkāršu uzrakstu, kas mūžam aicina uz taisnīgu atriebību: „Šeit apglabāts Kārlis I".

Monks mazliet nobālēja; pār viņa seju pārslīdēja tikko manāmas trīsas, un sirmās ūsas saslējās.

Atoss turpināja:

— Es, grāfs de Lafērs, vienīgais un pēdējais nelaimīgā, atstātā karaļa piekritējs, apsolīju viņam doties pie cilvēka, no kura tagad atkarīgs karaļa varas liktenis Anglijā. Tā nu es atbraucu, nostājos šī cilvēka priekšā, neapbruņots nodevu sevi viņa rokās un saku viņam: „Milord, šis te zelts ir prinča pēdējā cerība, prinča, kurš pēc Dieva gribas ir jūsu pavēlnieks un pēc savas izcelsmes karalis; tikai no jums atkarīga viņa dzīve un turpmākais liktenis. Vai jūs vēlaties izlietot šo naudu, lai Anglija atgūtos no visām nelaimēm, ko atnesusi anarhija, citiem vārdiem, vai jūs vēlaties palīdzēt Kārlim II vai vismaz netraucēt viņam rīkoties? Šeit jūs esat pavēlnieks, karalis, neierobežots valdnieks. Es esmu vienatnē ar jums, milord: ja jūs negribat dalīties panākumos, ja mana piedalīšanās jūs traucē, —- jums ir ierocis, un te ir gatavs kaps. Ja jūsu iesāktā lieta jūs aizrauj, ja jūs esat tieši tāds, kāds izliekaties, ja jūsu darbos jūsu roka klausa prātam, bet prāts — sirdij, jums ir iespēja uz visiem laikiem pazudināt jūsu ienaidnieku Kārli Stjuartu: nogaliniet cilvēku, kas stāv jūsu priekšā, citādi viņš aizbrauks ar zeltu, ko nelaiķa karalis Kārlis f viņam uzticēja; nogaliniet un paturiet zeltu, kas var ļaut turpināt varu.

Milord, jūs dzirdējāt, ko es teicu.. Ja mani klausītos mazāk cēlsirdīgs cilvēks, es tam teiktu: „Jums trūkst naudas, karalis piedāvā jums šo miljonu kā ķīlu lielam darījumam; ņemiet to un kalpojiet Kārlim II tāpat kā es kalpoju Kārlim I." Bet slavenajam ģenerālim Monkam, kura cēl- sirdibu es, kā man liekas, esmu iepazinis, es tikai teikšu: „Milord, jums ir spoža vieta valstu un karaļu vēsturē, jūs iegūsiet mūžīgu slavu, ja nesavtīgi kļūsiet par sava karaļa atbalstu, lai nestu labumu savai dzimtenei un lai triumfētu taisnīgums. Ir bijuši daudzi, kas iekaro vai nolaupa troni. Jūs, milord, daudzinās par tikumu un nesavtību. Jūs turat kroni rokās, bet, neuzliekot to savā galvā, atdosiet tam, kam tas pieder. O, milord! Izdariet to, un jūs atstāsiet pēctečiem slavenu vārdu, ko tie atcerēsies ar lepnumu."

Atoss apklusa.

Kamēr viņš runāja, Monks neizrādīja ne mazāko pamudinājumu vai nosodījumu. Šīs kaislīgās runas laikā pat viņa skatiens saglabāja pilnīgu vienaldzību. Grāfs de Lafērs skumji paskatījās uz viņu; vērodams šo stingro seju, viņš jutās dziļi vīlies. Beidzot Monks nedaudz atdzīvojās un lēni un svinīgi sāka runāt:

— Es jums atbildēšu, kungs, ar jūsu paša vārdiem. Jebkuram citam es atbildētu ar izsūtījumu, cietumu vai vēl ko ļaunāku. Jūs mēģināt mani iekārdināt, vēl vairāk, jūs mēģināt man uzspiest savu gribu. Tomēr jūs piederat cilvēkiem, pret kuriem neviļus jūt cieņu. Jūs esat cildens cilvēks, es to redzu, bet es pazīstu cilvēkus. Jūs teicāt, ka saņēmāt no Kārļa I bagātību, ko viņš uzdeva jums atdot savam dēlam. Vai jūs neesat viens no tiem francūžiem, kuri, kā man stāstīja, gribēja nolaupīt karali no Vaitholas?

— Jā, milord, es stāvēju zem ešafota nāves soda laikā. Es nespēju izglābt Kārli I, bet mani apšļāca mocekļa karaļa asinis, un es dzirdēju viņa pēdējo vārdu. Man viņš teica: „Atceries!", domādams par dārgumiem, kas tagad guļ pie jūsu kājām, milord.

— Kungs, es esmu daudz par jums dzirdējis, — Monks sacīja, — un priecājos, ka tagad varu jūs novērtēt personīgi, nevis pēc citu spriedumiem. Tāpēc es jums pateikšu to, ko neesmu nevienam teicis, un jūs redzēsiet, ka es jūs izceļu no visiem pārējiem, kuri līdz šim sūtīti pie manis.

Atoss palocījās un sagatavojās klausīties, alkatīgi tverot Monka sacīto; viņš bija skops vārdos, bet tāpēc teiktais bija tik vērtīgs kā rasa tuksnesī.

Monks turpināja:

—Jūs runājat par karali Kārli II, bet sakiet man, lūdzu, kāda man daļa par šo šķietamo karali? Es esmu novecojis, darbodamies politikā un kara laukā, bet tagad karš un politika tik cieši savijušies, ka katram karavīram jābūt personīgi ieinteresētam un jācīnās par savām tiesībām vai savām tieksmēm, nevis akli jāpaļaujas komandierim, kā parasti karā. Varbūt es vēlētos, bet baidos no daudz kā. Ar karu saistīta Anglijas un katra angļa neatkarība. Patlaban es esmu neatkarīgs, bet jūs vēlaties, lai es pats ļauju ārzemniekam uzlikt sev iemauktus. Kārlis II man nav nekas vairāk kā ārzemnieks. Viņš, šķiet, izcīnīja dažas kaujas, un tās zaudēja; tātad viņš ir slikts karavadonis. Viņam neizdevās sarunas; tātad viņš ir slikts diplomāts. Viņš lūdza palīdzību visiem Eiropas galmiem; tātad viņš ir mazdūšīgs un vāja rakstura cilvēks. No šī prāta, kurš grib pārvaldīt pasaulē lielāko impēriju, mēs vēl neesam pieredzējuši neko dižu un spēcīgu. Es šo cilvēku pazīstu tikai no vissliktākās puses, un jūs gribat, lai es, saprātīgs cilvēks, brīvprātīgi atdodu sevi verdzībā kādam, kas ir daudz zemāks par mani kara lietās, politikā un pat pēc sava sabiedriskā stāvokļa. Nē, kungs, tikai tad, kad kāds dižens un cēls varoņdarbs liks man pārvērtēt uzskatus par Kārli Stjuartu, varbūt es atzīšu viņa tiesības uz troni, no kura mēs gāzām viņa tēvu, kam arī pietrūka to pašu īpašību, kas dēlam. Pašlaik es atzīstu tikai savas tiesības. Revolūcija iecēla mani par ģenerāli, bet mans zobens iecels mani par protektoru, ja es gribēšu. Lai Kārlis ierodas, iesaistās atklātā cīņā un it īpaši lai neaizmirst, ka viņš ir no tiem cilvēkiem, no kuriem tiek prasīts vairāk^kā no citiem. Beigsim par to runāt, es nepieņemu jūsu priekšlikumu un arī neatceros: es nogaidu.

Atoss redzēja, ka Monks zina pārāk daudz par visu, kas saistās ar Kārli Iljun tāpēc saprata, ka tālāka pierunāšana ir veltīga. Ne laiks, ne vieta nebija tam piemērota.

— Milord, — viņš sacīja, — man atliek vienīgi jums pateikties.

— Par ko? Vai par to, ka jūs uzminējāt, kā es rīkošos, un es tā ari izdarīju? Par to nav ko pateikties. Šis zelts, ko jūs aizvedīsiet Kārlim, būs viņam pārbaudījums. Paskatīsimies, ko viņš ar to izdarīs, un varbūt es mainīšu savas domas par viņu.

— Bet jūsu augstība var sev kaitēt, izlaižot no rokām naudu, kas dos iespēju jūsu pretiniekam darboties pret jums.

— Jūs sakāt, manam pretiniekam? Man, kungs, nav pretinieku. Es kalpoju parlamentam, kas man pavēl cīnīties ar ģenerāli Lambertu un karali Kārli! Viņi ir parlamenta, nevis mani ienaidnieki. Pēc tā pavēles es ar viņiem cīnos. Ja parlaments man pavēlētu izrotāt ar karogiem Londonas ostu un nostādīt kareivjus krastā, lai sagaidītu karali Kārli II...

— Tad jūs tam paklausītu? — Atoss priecīgi iesaucās.

— Atvainojiet mani, — Monks smaidīdams atteica, — es, sirmgalvis, gandrīz pateicu bērnišķīgu muļķību.

— Tātad jūs neklausītu parlamenta pavēli? — Atoss jautāja.

— Es nesaku arī to. Vissvarīgākais ir glābt dzimteni. Dievam labpaticies dot man spēku, un mans pienākums ir izlietot to visu labā, bet tāpat viņš devis man arī spriešanas spējas. Tāpēc, ja parlaments dotu man tādu pavēli, es vēl padomātu.

Atoss noskuma.

— Es redzu, jūsu augstība, ka jūs esat pret karali Kārli II.

— Jūs visu laiku uzdevāt man jautājumus; atļaujiet, grāf, man pajautāt kaut ko arī jums.

— Lūdzu, kungs, es jums atbildēšu uz visiem jautājumiem tikpat atklāti kā jūs man.

— Kad jūs aizvedīsiet šo miljonu jūsu princim, ko jūs ieteiksiet ar to darīt?

Atoss lepni un apņēmīgi paskatījās uz Monku.

— Milord, — viņš teica, — citi izmantotu šo naudu uzpirkšanai. Es ieteikšu karalim savervēt divus pulkus, ierasties Skotijā, kuru jūs nomierinājāt, un dot tautai brīvību, ko tai solīja revolūcija, bet vēl nav devusi. Es viņam ieteikšu pašam komandēt šo nelielo armiju, kas, ticiet man, ātri pieaugs, un meklēt nāvi ar karogu rokās, neizvelkot zobenu no maksts un saucot: „Angļi! No jūsu rokas kritīs trešais karalis! Sargieties! Ir augstākā taisnība!"

Monks nodūra galvu un kļuva domīgs.

— Bet ja nu viņš gūs panākumus, - viņš jautāja tālāk, — kas gan nav sevišķi ticams, bet nav arī neiespējams, jo šai pasaulē nav nekā pilnīgi neiespējama, — ko tad jūs viņam ieteiksiet?

— Ieteikšu atcerēties, ka liktenis atņēma viņam troni, bet ar kārtīgu cilvēku palīdzību izdevās to atgūt.

Monks izsmējīgi pasmīnēja.

— Diemžēl, — viņš bilda, — karaļi ne vienmēr seko labiem padomiem.

— Ak, milord, Kārlis II nav karalis, — Atoss arī pasmaidīja, tikai citādi.

— Grāf, beigsim šīs pārrunas... Jūs arī vēlaties to pašu, vai ne?

Atoss paklanījās.

— Es pavēlēšu aiznest šīs divas muciņas, kurp vēlaties. Kur jūs dzīvojat?

— Priekšpilsētā pie upes ietekas.

— O, es zinu šo vietu: visā priekšpilsētā ir piecas vai sešas mājas.

— Pilnīgi pareizi. Es esmu apmeties pirmajā. Ar mani kopā dzīvo divi zvejnieki; viņi mani atveda Šurp savā zvejas laivā.

— Un kur jūsu kuģis ir patlaban?

— Stāv noenkurots jūrā un gaida mani.

— Bet jūs taču tūlīt neaizbrauksiet?

— Milord, es vēlreiz pamēģināšu pārliecināt jūsu gaišību.

— Tas jums neizdosies, — Monks atteica. — Jums jāatstāj Ņūkāsla tā, lai neizraisītu nekādas aizdomas, kas varētu kaitēt jums vai man. Mani virsnieki domā, ka Lamberts rīt uzbruks. Es varu galvot, ka viņš nekustēsies no vietas. Lamberts vada armiju, kas ir ļoti neviendabīga, bet tāda nevar pastāvēt. Maniem kareivjiem ir mērķis. Ja es iešu bojā, kas ir ļoti iespējams, mana armija tūlīt nesabruks; ja es atstāšu nometni, kā reizēm tas notiek, tajā nebūs ne mazāko nemieru vai nekārtību. Es esmu kā magnēts, kas pievelk visus angļus. Es pievelku visus šķēpus, kas vērsti pret mani. Lamberts pašlaik komandē astoņpadsmit tūkstošus dezertieru. Kā jūs saprotat, saviem virsniekiem es par to neminēju ne vārda. Armijai ir derīgi justies kā kaujas priekšvakarā: visi ir piesardzīgi un uzmanīgi. Es jums to stāstu, lai jūs dzīvotu mierīgi un nesteigtos atgriezties dzimtenē. Pēc nedēļas būs jaunumi — vai nu kauja, vai ari miers. Tā kā jūs uzskatijāt mani par kārtīgu cilvēku un uzticējāt savu noslēpumu, tad man jāattaisno jūsu uzticība. Es aizsūtīšu pēc jums. Vēlreiz lūdzu jūs: neaiz- brauciet, neparunājies ar mani.

— Apsolu jums palikt! — Atoss iesaucās, un viņa acīs pazibēja prieks.

Monks to uztvēra un apslāpēja ar mēmu smaidu; tā viņš prata atņemt cerību tiem, kas jau uzskatīja, ka ir viņu pārliecinājuši.

— Ko lai es daru šīs nedēļas laikā?

— Ja būs kauja, lūdzu, nepiedalieties tajā. Es zinu, ka francūžiem patīk tāda veida izklaidēšanās. Jūs var ķert kāda nomaldījusies lode; mūsu skoti šauj slikti, un es negribu, lai tik cienījamam muižniekam būtu jāatgriežas Francijā ievainotam. Es negribu arī, lai jūsu atstātais miljons man pašam būtu jāsūta jūsu princim; tad pilnīgi pamatoti varēs teikt, ka es maksāju troņa pretendentam, lai viņš karo ar parlamentu. Ejiet, kungs, un ievērosim abi mūsu vienošanos.

— Ak, milord, — Atoss teica, — es būtu sajūsmā, ja man pirmajam izdotos atklāt cēlās sirds noslēpumu, kura pukst šī rupjā apmetņa segtajās krūtīs.

— Tātad jūs vēl joprojām domājat, ka man ir noslēpumi? — Monks teica, nemainot mazliet izsmējīgo sejas izteiksmi. — Kādi noslēpumi var slēpties zaldāta vienkāršajās smadzenēs? Bet ir jau vēls, lukturis dziest; laiks pasaukt mūsu jūrnieku. Hei, zvejniek! — Monks franciski sauca, piegājis pie trepēm.

Nosalušais zvejnieks atsaucās aizsmakušā balsī:

— Ko vēlaties?

— Aizej līdz postenim, — Monks pavēlēja, — un pasaki seržantam, ka viņu sauc ģenerālis Monks.

Uzdevums nebija grūts. Seržantu ļoti interesēja, kāpēc ģenerālis ieradies tukšajā abatijā, tāpēc viņš visu laiku bija pamazām tuvojies un tagad stāvēja dažus soļus no zvejnieka.

Izdzirdis ģenerāļa pavēli, viņš tūlīt pat pieskrēja pie tā.

Monks sacīja:

— Paņem zirgu un divus kareivjus.

— Zirgu un divus kareivjus, — seržants atkārtoja.

— Jā, un būtu labi, ja tu varētu dabūt nastu nesēju zirgu ar groziem.

— Varu. Tie ir skotu nometnē kādus simt soļus no šejienes.

— Nokāp lejā.

Seržants nokāpa pazemē pie Monka.

— Paskaties uz to pusi, kur stāv šis muižnieks. Vai redzi divas muciņas?

— Redzu.

— Vienā no tām ir pulveris, otrā lodes. Tās jāpārved uz apmetni upes krastā. Rīt es to ieņemšu ar divsimt cilvēkiem. Tu saproti, ka šis uzdevums ir slepens. Varbūt no tā ir atkarīga mūsu uzvara. Piesien abas mučeles zirgam sānos un divu kareivju apsardzībā aizved līdz šī muižnieka, mana drauga, mājai. Pielūko, lai neviens neko neuzzinātu. Klausi mana drauga rīkojumiem, — Monks vēl piemetināja.

— Oho, kas par smagām muēelēm! — seržants noteica, pūlēdamies vienu no tām pacelt.

— Katrā pa četrsimt mārciņām, ja to saturs ir tāds, kā paredzēts, vai ne, kungs? — Monks apvaicājās.

— Jā, gandrīz, — Atoss atbildēja.

Seržants aizgāja pēc zirga un kareivjiem.

— Atstāju jūs kopā ar šiem cilvēkiem, — Monks teica, kad izdzirda pakavu klaboņu, — un pats atgriežos nometnē. Jūs esat drošībā.

— Tātad es jūs vēl sastapšu?

— Noteikti; tas man sagādās patiesu prieku.

Monks paspieda Atosa roku.

— O! Ja vien jūs gribētu! — Atoss nočukstēja.

— Klusu. Mēs taču norunājām, ka par to vairs ne vārda, — Monks apsauca.

Viņš paklanījās Atosam un sāka kāpt augšup pa trepēm. Tur viņš satikās ar kareivjiem, kuri kāpa lejup pazemē. Viņš vēl nebija pagājis ne divdesmit soļus, kad tālumā atskanēja garš svilpiens.

Monks ieklausījās; tā kā vairs nekas nebija ne redzams, ne dzirdams, viņš turpināja savu ceļu. Viņš atcerējās par zvejnieku un sāka ar acīm to meklēt, bet zvejnieks bija pazudis. Ja Monks ieskatītos vērīgāk, tad ieraudzītu, ka tas līda, pieplaeis zemei kā čūska un slēpdamies miglā, kas cēlās no purva. Cauri miglai viņš redzētu arī zvejnieku laivas mastu, kas tagad atradās citā vietā pie paša krasta.

Monks neko neieraudzīja un, domādams, ka nav no kā baidīties, soļoja pa tukšo ceļu, kas veda uz nometni. Zvejnieka pazušana viņam tomēr likās dīvaina, un viņu atkal pārņēma aizdomas. Viņš bija aizsūtījis pie Atosa kareivjus, kuri varēja viņu pašu pavadīt. Līdz nometnei bija vesela jūdze.

Visapkārt bija tik bieza migla, ka desmit soļu attālumā neko nevarēja saskatīt.

Monkam likās, ka viņš dzird labajā pusē purvā apslāpētu airu troksni.

— Kas nāk? — viņš uzkliedza.

Atbildes nebija. Monks uzvilka pistoles gaili, izņēma zobenu no maksts un klusēdams paātrināja soli. Viņš uzskatīja, ka nav viņa cienīgi saukt palīgā, ja nav briesmu.

Bija septiņi no rīta, kad pirmie saules stari sāka apspīdēt dīķus. Atoss pamodās, atvēra savas istabas logu un kādu piecpadsmit soļu attālumā ieraudzīja seržantu un kareivjus — savus vakardienas pavadoņus. Iepriekšējā vakarā viņi nogādāja muciņas uz Atosa māju un atgriezās nometnē.

„Kāpēc šie cilvēki atkal ieradušies?" — tāds bija pirmais jautājums, ko Atoss sev uzdeva.

Seržants bija pacēlis galvu un, šķiet, gaidīja nepazīstamā parādīšanos, lai uzdotu kādu jautājumu. Atoss nevarēja noslēpt savu neizpratni.

— Tur nav ko brīnīties, — seržants atbildēja. — Ģenerālis vakar man pavēlēja jūs apsargāt, un es pildu viņa pavēli.

— Vai ģenerālis ir nometnē? — Atoss vaicāja.

— Protams. Vakar, atvadoties no viņa, jūs taču redzējāt, ka viņš dodas uz nometni.

— Lieliski. Es tūlīt aiziešu turp un pateikšu, ka jūs precīzi izpildījāt viņa rīkojumu, un pie viena paņemšu savu zobenu, ko es aizmirsu ģenerāļa teltī uz galda.

— Ļoti labi, — seržants teica, — mēs jau gribējām jums ko lūgt.

Atoss rūpīgi aizslēdza durvis un atdeva atslēgu savam uzticamajam

Grimo, kurš bija apmeties istabiņā zem trepēm. Pa tām varēja nokāpt pagrabā, kur bija paslēptas muciņas. Seržants pavadīja grāfu de Lafēru līdz nometnei. Tur viņus sagaidīja citi sargi, kas bija nomainījuši četrus kareivjus, kuri pavadīja Atosu.

Šo sardzi komandēja adjutants Digbijs. Gājiena laikā viņš meta uz Atosu tik nelaipnus skatienus, ka francūzis netika skaidrībā, kāpēc gan šodien viņam izrāda tādu .stingrību un neuzticību, ja vakar ļāva pilnīgu brīvību.

Tomēr viņš neko neteica un gāja uz ģenerāļa telti. Tajā viņš ieraudzīja trīs virsniekus: Monka leitnantu un divus pulkvežus. Atoss redzēja savu zobenu: tas atradās uz galda turpat, kur vakar viņš to atstāja.

Neviens no virsniekiem iepriekš nebija redzējis Atosu. Monka leitnants apvaicājās, vai tas ir tas pats muižnieks, ar kuru kopā ģenerālis izgājis no telts.

— Tas pats, — seržants atbildēja.

— Man šķiet, es to neesmu noliedzis, — Atoss augstprātīgi atteica. — Tagad arī es savukārt atļaušos jums pavaicāt: ko nozīmē jūsu jautājumi un sevišķi tonis, kādā tos izsakāt?

— Mans kungs, — Monka leitnants atcirta, — mēs jums uzdodam jautājumus tāpēc, ka mums ir tiesības to darīt, un, ja tos izsakām tādā tonī, tad varat ticēt, ka tam ir pamats.

— Cienījamie kungi, — Atoss sacīja, — jūs mani nepazīstat, bet varu jums teikt, ka es vienīgi ģenerāli Monku šeit atzīstu par līdzīgu sev. Kur viņš ir? Aizvediet mani pie viņa! Ja viņš vēlas man kaut ko jautāt, es viņam atbildēšu un ceru, ka atbilde viņu apmierinās. Es vēlreiz jautāju: kur ir ģenerālis?

— Velns parāvis! Jūs labāk zināt, kur viņš ir! — leitnants iekliedzās.

— Es?

— Protams, ka jūs.

— Es jūs nesaprotu, — Atoss iebilda.

— Tūlit sapratīsiet. Es tikai lūdzu jūs runāt mierīgāk. Ko ģenerālis jums vakar teica?

Atoss nicīgi pasmīnēja.

— Smaids nav nekāda atbilde! — viens no pulkvežiem iekliedzās, aizsvilies dusmās. — Lūdzu jūs atbildēt!

— Bet es jūs brīdinu, ka atbildēšu tikai ģenerāļa klātbūtnē.

— Jūs pats taču zināt, ka prasāt neiespējamo, — tas pats pulkvedis sacīja.

— Jau otro reizi jūs atsakaties izpildīt manu lūgumu. Vai tad ģenerāļa šeit nav?

Atosa jautājums izskanēja tik patiesi un ar tādu izbrīnu, ka virsnieki saskatījās. Tad ierunājās leitnants, it kā būtu saņēmis abu pārējo virsnieku mēmu piekrišanu.

— Kungs, — viņš iesāka, — vai jūs ar ģenerāli šķīrāties vakar pie abatijas?

— Jā.

— Kurp jūs devāties?

— Ne jau man jāatbild uz šo jautājumu, bet maniem pavadoņiem. Pavaicājiet saviem kareivjiem.

— Bet ja nu mēs to gribam uzzināt no jums?

— Es atkārtoju, ka šeit es nevienam nepakļaujos. Es pazīstu vienīgi ģenerāli un atbildēšu tikai viņam.

— Kārtību šeit nosakām mēs. Mēs. sasauksim kara padomi, un, kad jūs stāvēsiet tiesas priekšā, jums būs lai jāatbild.

Virsnieki domāja, ka Atosu šie draudi izbiedēs; viņa seja pauda tikai izbrīnu un nicinājumu.

— Angļi vai skoti tiesās mani, Francijas karaļa pavalstnieku, kas atrodas Britānijas goda prāta aizstāvībā! Jūs esat neprātīgi, mani kungi! — Atoss paraustīja plecus.

Virsnieki vēlreiz saskatījās.

— Tātad jūs apgalvojat, — viņi teica, — ka nezināt, kur patlaban atrodas ģenerālis?

7 3aK. 164 kh. 2

— Es jau jums atbildēju uz šo jautājumu.

— Bet jūsu atbilde nav ticama.

— Un tomēr es teicu patiesību. Manas kārtas cilvēki nemēdz melot. Es jau jums teicu, ka esmu muižnieks, un, ja man ir pie rokas zobens — to es vakar aiz taktiskuma atstāju šeit uz galda — tad neviens lai neuzdrošinās teikt man kaut ko tādu, ko es nevēlos dzirdēt. Pašlaik es esmu neapbruņots. Jūs apgalvojot, ka esat mani tiesneši? Tad tiesājiet mani. Bet, ja jūs esat bendes, tad nogaliniet.

— Atļaujiet... — Atosa lepnuma un aukstasinības pārsteigtais leitnants sāka runāt pieklājīgāk.

— Kungs, es pilnībā uzticējos jūsu ģenerālim un ierados, lai pārrunātu ar viņu ārkārtīgi svarīgas lietas. Viņš mani uzņēma tā, kā nemēdz uzņemt daudzus; varat pajautāt saviem kareivjiem. Ja viņš mani tā uzņēma, tātad atzina, ka man ir tiesības uz šādu cieņu. Es ceru, jūs nedomājat, ka es atklāšu savus vai viņa noslēpumus?

— Kas bija tajās muciņās?

— Vai jūs par to nevaicājāt kareivjiem? Ko viņi jums atbildēja?

— Ka tur ir pulveris un lodes.

— No kā kareivji to uzzināja? Droši vien viņi to pateica?

— Viņi teica, ka uzzinājuši to no ģenerāļa; tikai mēs neesam tik lētticīgi.

— Piesargieties, jūs apšaubāt nevis manus vārdus, bet sava priekšnieka teikto.

Virsnieki atkal saskatījās.

Atoss turpināja:

— Jūsu kareivju klātbūtnē ģenerālis lūdza mani nedēļu pagaidīt: pēc nedēļas viņš man dos atbildi. Vai tad es bēgu? Nē, es gaidu.

— Viņš jūs lūdza pagaidīt nedēļu! — leitnants iekliedzās.

— Jā, lūdza, un te būs pierādījums: upes grīvā noenkurots mans kuģis; es varēju vakar uz tā uzkāpt un aizceļot. Es tomēr paliku, lai izpildītu ģenerāļa vēlēšanos: viņš lūdza, lai es neaizbraucu, pirms neesmu saticies ar viņu, un nozīmēja tikšanos pēc nedēļas. Es atkārtoju jums, ka gaidu to.

Leitnants pagriezās pret pulkvežiem un pusbalsī noteica:

— Ja šis muižnieks runā patiesību, tad cerības vēl nav zaudētas. Varbūt ģenerālim ir kādas tik slepenas sarunas, par kurām viņš aiz piesardzības nepateica pat mums. Iespējams, ka viņš atgriezīsies pēc nedēļas.

Vērsdamies pie Atosa, viņš vēl piebilda:

— Kungs, jūsu liecība ir ārkārtīgi svarīga un nozīmīga; vai jūs to varat apzvērēt?

— Kungs, — Atoss atbildēja, — es vienmēr esmu dzīvojis starp cilvēkiem, kur mans vārds jau nozīmē vissvētāko zvērestu.

— Patlaban ir ārkārtīgi apstākli. Runa ir par veselas armijas glābšanu. Apsveriet labi: ģenerālis ir pazudis, un mēs viņu meklējam. Vai viņš aizbraucis pēc savas gribas? Vai arī te slēpjas noziegums? Vai mums jāturpina meklējumi? Vai arī pacietīgi jāgaida? Šai mirklī viss ir atkarīgs no jūsu vārdiem, kungs.

— Ja jūs tā man jautājat, tad es esmu gatavs atklāt jums visu, — Atoss atbildēja. — Es atbraucu, lai slepeni pārrunātu ar ģenerāli Monku dažus jautājumus; ģenerālis man nevarēja dot atbildi pirms kaujas, kuru šeit gaida; viņš lūdza mani vēl kādu laiku uzturēties mājā, kur es esmu apmeties, un apsolīja satikties ar mani pēc nedēļas. Es zvēru pie Dieva, ka viss manis teiktais ir patiesība.

Šos vārdus Atoss izteica tik cildeni un svinīgi, ka visi trīs virsnieki jutās gandrīz pārliecināti. Viens no pulkvežiem tomēr mēģināja vēl pēdējo reizi.

— Kungs, — viņš sacīja, — kaut arī mēs esam pārliecināti, ka jūs runājat patiesību, te tomēr ir kāds nesaprotams noslēpums. Ģenerālis ir pārāk saprātīgs un piesardzīgs cilvēks, lai tā pamestu armiju kaujas priekšvakarā, pat nebrīdinot par to kādu no mums. Kas attiecas uz mani, es uzskatu, ka ģenerāļa pazušana ir mīklaina. Vakar šeit ieradās ārzemnieki, zvejnieki, lai pārdotu zivis; viņus pa nakti nometināja skotu nometnē, tātad pa ceļam, kur ģenerālis kopā ar jums devās uz abatiju un nāca atpakaļ. Ģenerāli pavadīja viens no zvejniekiem ar lukturi. Bet šorīt zvejnieki ir pazuduši kopā ar savu kuģi.

— Man šķiet, — leitnants iebilda, — te nav nekā pārsteidzoša: zvejnieki nebija gūstekņi.

— Tas tiesa, bet viens no viņiem rādīja gaismu pazemē, bet Digbijs apgalvoja, ka ģenerālis izturējies pret šiem cilvēkiem ar aizdomām. Kas var galvot, ka zvejnieki nav mūsu viesa sabiedrotie? Varbūt viņš, būdams neapšaubāmi drosmīgs cilvēks, palicis šeit, lai ar savu klātbūtni mūs nomierinātu un mēs nesāktu meklējumus?

Šī runa iespaidoja abus pārējos virsniekus.

— Kungs, — Atoss teica, — atļaujiet iebilst, ka jūsu viedoklis, kas gan no pirmā acu uzmetiena ir pamatots, tomēr attiecībā uz mani neatbilst patiesībai. Jūs sakāt, ka es esmu palicis šeit, lai novērstu aizdomas; gluži pretēji, es arī sāku uztraukties tāpat kā jūs, un tāpēc saku jums: „Kungi, nevar būt, ka ģenerālis devies prom kaujas priekšvakarā un nav teicis nevienam ne vārda. Jā, tajā visā slēpjas kaut kas dīvains. Neesiet bezrūpīgi, negaidiet, izmantojiet visu savu enerģiju un saprātu. Es esmu jūsu gūsteknis, ko saista vai nu goda vārds vai arī, kā jūs vēlaties. Mans gods prasa, lai jūs uzzinātu, kur ir ģenerālis Monks." Pat, ja jūs atlaistu mani, es atbildētu: „Nē, es palieku". Ja jūs jautātu manu viedokli, tad es jums teiktu: „Ģenerālis ir kļuvis par sazvērestības upuri, jo, ja viņš būtu atstājis nometni, tad droši vien būtu mani brīdinājis. Pārmeklējiet visu zemi un jūru. Ģenerālis nav aizbraucis, bet, ja tas noticis, tad pret viņa gribu."

Leitnants deva kādu zīmi pulkvežiem.

— Nē, kungs, jūs ejat pārāk tālu. Ģenerālis nekad nepakļaujas apstākļiem; gluži otrādi, parasti viņš tos nosaka. Monks jau reizēm ir rīkojies tāpat kā tagad. Tātad mēs veltīgi uztraucamies; varbūt viņš nebūs prom ilgi. Ģenerālis to uzskatīs par noziegumu, ja mēs aiz gļēvuma izpaudīsim par viņa prombūtni, jo šī ziņa var satraukt visu armiju. Ģenerālis devis mums savas uzticēšanās lielāko pierādījumu; būsim tā cienīgi. Kungi, šim notikumam jāpaliek visdziļākajā noslēpumā; mēs turēsiiņ mūsu viesi arestā ne jau tāpēc, ka mēs šaubītos par viņa nevainīgumu noziegumā, bet gan tādēļ, lai ģenerāļa pazušana paliktu mūsu noslēpums. Līdz turpmākajam rīkojumam, kungs, jūs paliksiet štāba mītnē.

— Jūs aizmirstat, — Atoss iebilda, — ka ģenerālis vakar uzticēja manā glabāšanā mantas, un es par tām esmu atbildīgs. Lieciet mani apsargāt, kam vien jūs vēlaties, kaut vai piekaliet mani pie sienas, bet tikai rīkojiet man cietumu namā, kur es dzīvoju. Kad ģenerālis atgriezīsies, viņš jums pārmetīs, ka jūs pārkāpāt viņa pavēli; es jums dodu savu muižnieka goda vārdu.

Virsnieki apspriedās, un leitnants teica:

— Labi, kungs; varat atgriezties mājās.

Atosam līdz viņi nosūtīja piecdesmit cilvēku sardzi. Kareivjiem pavēlēja ieslēgt viņu mājā un nenolaist no viņa acis.

Noslēpumu neviens neuzzināja. Gāja stundas, pagāja dienas, bet ģenerālis neatgriezās. Par viņu nebija nekādu ziņu.

Divas dienas pēc notikumiem, par kuriem mēs tikko stāstījām, tai laikā, kad nometnē gaidīja ģenerāli Monku, bet viņš joprojām neatgriezās, pie Ševeningenes lielgabala šāviena attālumā no krasta noenkurojās neliels holandiešu burinieks ar desmit cilvēku ekipāžu. Bija pāri pusnaktij un dziļa tumsa: izdevīgs brīdis, lai izsēdinātu pasažierus un izkrautu preces. Tiklīdz burinieks izmeta enkuru, no tā nolaida laivu. Laivā bija astoņi matroži un kaut kāds garens priekšmets, kas atgādināja lielu kasti vai saini.

Krasts bija tukšs: vietējie zvejnieki jau bija devušies pie miera. Vienīgais krasta sargs (piekrasti neapsargāja stingri, jo lielie kuģi te nevarēja piestāt) zvejnieku piemēram nevarēja sekot visā pilnībā; viņš gulēja sēdus savā būdiņā, bet tikpat cieši kā viņi mājās. Krastā svilpoja tikai vējš, šūpodams kāpu viršus. Tomēr cilvēki laivā izturējās ļoti piesardzīgi: šīs vietas tukšums un klusums viņus nenomierināja. Laiva, kas šķita kā melns punktiņš okeānā, slīdēja bez trokšņa; jūrnieki centās netrokšņot ar airiem, lai nepievērstu uzmanību un varētu pēc iespējas tuvāk pieiet krastam nepamanīti.

No laivas izlēca cilvēks un kaut ko aprauti pavēlēja balsī, kas bija pieradusi komandēt. Ūdenī vāji atspīdēja dažu musketu stobri, un garenais sainis, domājams, kontrabanda, ļoti piesardzīgi tika pārnests uz krastu.

Cilvēks, kas bija izteicis pavēles, tūlīt pat strauji devās uz Scvenin- genu gar tuvāko mežmalu. Aiz kokiem viņš atrada pieticīgo māju, kurā patlaban mitinājās karalis, tā sauktais Anglijas Kārlis.

Tāpat kā visur, arī šeit visi gulēja; tikai milzīgais suns, ar kādiem zvejnieki ved savas zivis ratiņos uz Hāgu, sāka skaļi riet, kad pie loga atskanēja soļi. Šāda modrības izpausme nepazīstamo drīzāk iepriecināja, nevis izbiedēja. Viņa saucieni vien varbūt mājas iemītniekus nebūtu pamodinājuši, bet tagad viņam nemaz nevajadzēja atvērt muti. Nepazīstamais pagaidīja, lai suņa rejas kādu pamodina, bet pēc tam uzsauca pats. Izdzirdējis nepazīstamu balsi, suns sāka riet vēl skaļāk, kamēr beidzot mājā sāka viņu apsaukt. Kad viņš apklusa, kāda vārga, aizlūzusi balss pieklājīgi apvaicājās:

— Ko jūs vēlaties?

— Man jāsatiek viņa majestāte karalis Kārlis II, — nepazīstamais atbildēja.

— Kas jūs esat?

— Velns parāvis! Jūs man uzdodat pārāk daudz jautājumu. Man nepatīk sarunāties caur durvīm.

— Pasakiet tikai savu vārdu.

— Man nepatīk izkliegt savu vārdu visos vējos.

— Jūs laikam esat atvedis kādas ziņas? — vaicāja tā pati vecīgā balss.

— Jā, es atvedu ziņas, un pie tam vēl kādas! Tādas jūs negaidījāt! Atslēdziet taču durvis!

— Kungs, — vecais turpināja, — es lūdzu, atbildiet man godīgi — vai jūsu ziņu dēļ ir vērts modināt karali?

— Dieva dēļ, atveriet ātrāk; zvēru, ka jūs to nenožēlosiet. Manas ziņas ir tik daudz zelta vērtas, cik sveru es pats.

— Es tomēr nevaru atslēgt durvis, iekams jūs man nepateiksiet savu vārdu.

— Labi... Bet es jūs brīdinu, ka mans vārds jums neko neizteiks. Es esmu d'Artanjans.

— Ak dievs! — aiz durvīm atskanēja sauciens — D'Artanjana kungs! Kāda laime! Tāpēc man jau likās, ka dzirdu pazīstamu balsi!

— Oho! — d'Artanjans nobrīnījās. — Te pazīst manu balsi! Tas man glaimo.

— Jā, protams, pazīst, — vecais atbildēja, slēgdams vaļā durvis. — Te jums būs pierādījums.

Viņš ielaida d'Artanjanu.

Luktura gaismā d'Artanjans savukārt pazina savu ietiepīgo sarunu biedru.

— Parī! — viņš iesaucās. — To man vajadzēja uzminēt uzreiz.

— Jā, jā, es esmu Parī, d'Artanjana kungs! Cik es esmu priecīgs, ka redzu jūs!

— Jā, šoreiz varat priecāties! — d'Artanjans teica, spiezdams vecajam roku. — Piesakiet mani karalim.

— Bet karalis atpūšas...

— Velns parāvis! Pamodiniet viņu, un es galvoju, ka viņš nedusmosies.

— Vai jūs nesūtīja grāfs?

— Kāds grāfs?

— De Lafērs.

— Atoss? Nē, nē! Es nāku pats. Nu, Parī, ātrāk, man jāsatiek karalis.

Parī ilgāk nestrīdējās. Viņš zināja, ka uz d'Artanjanu vienmēr var

paļauties, kaut gan viņš ir gaskonis. Viņš izgāja pagalmā, nomierināja suni un pieklauvēja pie slēģiem mazā paviljona apakšējā stāvā.

— Kas tur ir? — karalis no guļamistabas atbildēja.

— D'Artanjana kungs, viņš jums atvedis ziņas.

Istabā bija dzirdams troksnis, tad atvērās durvis un dārzā ieplūda spilgtas gaismas šalts.

Karalis strādāja lampas gaismā. Uz galda mētājās papīri; viņš rakstīja vēstuli, un daudzie labojumi liecināja, ka tā viņam prasa lielas pūles.

— Nāciet iekšā, ševaljē, — viņš teica un pagriezās. Ieraudzījis zvejnieku, viņš piebilda:

— Ko tu teici, Parī? Kur tad ševaljē d'Artanjans?

— Viņš stāv jūsu majestātes priekšā, — d'Artanjans atbildēja.

— Šādā tērpā?

— Ieskatieties mani, valdniek. Jūs mani redzējāt Bluā, karaļa Ludviķa XIV priekštelpā. Vai jūs mani patiešām nepazīstat?

— Pazistu un ari atceros, ka esmu jums pateicību parādā.

D'Artanjans paklanījās.

— Es rīkojos, kā prasīja mans pienākums, tiklīdz uzzināju, ka tas esat jūs, jūsu majestāte.

— Jūs man atvedāt kādas ziņas?

— Jā, valdniek.

— Droši vien no Francijas karaļa?

— Nē, jūsu majestāte. Jūs jau pamanījāt, ka karalis Ludviķis ir aizņemts pats ar savām darīšanām.

Kārlis pacēla acis pret debesīm.

— Nē, nē, jūsu majestāte, — d'Artanjans turpināja. — Es atvedu ziņas, kas atliecas tieši uz jums. Uzdrošinos cerēt, ka jūsu majestāte uzklausīs tās labvēlīgi.

— Runājiet.

— Valdniek, ja nemaldos, jūs Bluā daudz stāstījāt par savu slikto stāvokli Anglijā.

Kārlis nosarka.

— Kungs, — viņš pārtrauca, — es par to stāstīju tikai Francijas karalim...

— O, jūsu majestāte kļūdās, — musketieris vēsi atteica. — Es protu runāt ar karaļiem nelaimē. Vēl vairāk: karaļi ar mani runā tikai tad, kad viņi ir nelaimē; tiklīdz viņiem uzsmaida laime, viņi tūlīt pat par mani aizmirst. Pret jūsu majestāti es izjūtu ne tikai patiesu cieņu, bet arī dziļu padevību, un ticiet, ka man tas nozīmē daudz. Klausīdamies, kā jūs sūdzaties par likteni, es nolēmu, ka esat cēls, augstsirdīgs un ar cieņU protat pārciest savas nelaimes.

— Man jāatzīst, — Kārlis pārsteigts teica, — es pats nezinu, kas man patīk vairāk: jūsu drosmīgā atklātība vai jūsu cieņa.

— Tūlīt jūs varēsiet izvēlēties, — d'Artanjans atbildēja. — Jūs savam brālēnam Ludviķim XIV sūdzējāties, ka bez karaspēka un bez komandas jums būs grūti atgriezties Anglijā un atgūt troni.

Kārlis nepacietīgi sakustējās.

— Un vēl jūs teicāt, — d'Artanjans turpināja, — ka galvenais šķērslis ir kāds ģenerālis, kas komandē parlamenta armiju un grib kļūt par otru Kromvelu. Vai tad jūs to neteicāt?

— Jā, bet es atkārtoju, ka to visu es teicu tikai karalim.

— Majestāte, jūs redzēsiet, cik labi, ka jūsu vārdus dzirdēja karaļa musketieru leitnants. Galveno šķērsli jūsu ceļā uz panākumiem sauc ģenerālis Monks, vai ne?

— Jā, kungs. Bet kāpēc visi šie jautājumi?

— Jūsu majestāte, es jau zinu, ka stingrā etiķete aizliedz uzdot karaļiem jautājumus. Ceru, ka jūsu majestāte man piedos atkāpšanos no šīs prasības. Vēl jūsu majestāte teica, ja jums izdotos satikt Monku aci pret aci un parunāt ar viņu, tad jūs šo vienīgo nopietno šķērsli, kas stāv jūsu ceļā, pārliecinātu par savu taisnību vai arī pārvarētu ar spēku.

— Tas tiesa. No šī cilvēka atkarīgs mans liktenis, vai es palikšu nevienam nezināms,vai iegūšu slavu. Bet kāpēc jūs tas interesē?

— Lūk, kāpēc: ja jau ģenerālis Monks jums tā traucē, tad derētu jūs no viņa atbrīvot vai arī pārvērst viņu par jūsu majestātes sabiedroto.

— Karalis, kam nav ne armijas, ne naudas, man nav ko slēpt, ja jau jūs dzirdējāt manu sarunu ar Ludviķi XIV, neko nevar izdarīt tādam cilvēkam kā Monks.

— Jā, jūsu majestāte, es zinu, ka jūs tā domājat. Par laimi jums, man ir cits viedoklis.

— Ko tas nozīmē?

— Lūk ko: bez armijas un bez miljona es paveicu to, kā dēļ jūsu majestātei vajadzēja armiju un veselu miljonu.

— Ko jūs runājat?.. Ko jūs izdarījāt?

— Ko es izdarīju?.. Es devos turp un sagūstīju cilvēku, kas traucēja jūsu majestātei.

— Jūs sagūstījāt Anglijā Monku?

— Vai tad es rīkojos nepareizi?

— Jūs droši vien esat jucis?

— Nudien ne.

— Jūs saņēmāt gūstā Monku?

— Jā. Viņa paša nometnē.

Karalis nepacietīgi sakustējās un paraustīja plecus.

— Es notvēru Monku pa ceļam uz Ņūkāslu, — d'Artanjans vienkārši stāstīja, — un atvedu viņu jūsu majestātei.

— Atvedāt man! — iekliedzās karalis, ko bija saniknojis šis stāsts, kuru viņš uzskatīja par izdomātu.

— Jā, atvedu viņu jums, — d'Artanjans tikpat vienkārši turpināja. — Viņš atrodas lielā kastē. Tās vākā izurbti caurumiņi, lai viņš nenosmaktu.

— Mans Dievs!..

— Nomierinieties, par viņu ļoti rūpējas. Viņš ir atgādāts šurp dzīvs un vesels. Vai jūsu majestāte vēlas viņu redzēt un parunāt ar viņu, vai arī pavēlēsiet iemest viņu ūdenī?

— Mans Dievs! Mans Dievs! — Kārlis atkārtoja. — Vai jūs runājat patiesību? Vai tas nav tikai nepiedienīgs joks, lai mani apvainotu? Vai jūs patiešām esat veicis šo nedzirdēti drosmīgo varoņdarbu? Nevar būt!

— Vai jūsu majestāte neatļaus atvērt logu? — d'Artanjans lūdza, jau vērdams logu vaļā.

Karalis nepaguva neko atbildēt, kad d'Artanjans nakts klusumā skaļi un gari trīsreiz iesvilpās.

— Tūlīt jūsu majestātei viņu atnesīs, — viņš teica.

Karalis nespēja atgūties no izbrīna: viņš skatījās te uz musketieri, te uz tumšo logu. Viņš vēl nebija attapies, kad d'Artanjana astoņi matroži (divi palika sargāt burinieku) atnesa garenu priekšmetu, kurā šobrīd slēpās Anglijas nākotne. Parī tos sagaidīja.

Pirms aizbraukšanas no Kalē d'Artanjans tur bija pasūtījis zārkam līdzīgu kasti, kas bija pietiekoši plaša, lai cilvēks tajā varētu brīvi apgriezties. Kastes apakša un sāni bija mīksti polsterēti, tā ka veidoja ērtu gultu, kurā cilvēkam nekas nedraudēja pat pie kuģa viļņošanās. Nelielais režģītis, kuru d'Artanjans pieminēja karalim, atgādināja bruņinieka sej- segu un atradās iepretim gūstekņa sejai. Tas bija tā ielikts, ka pie mazākā kliedziena, uzspiežot tam, varēja apklusināt kliedzēju vai pat to nosmacēt.

D'Artanjans labi pazina gan savu ekipāžu, gan gūstekni un ceļā baidījās tikai no divām lietām: ka ģenerālis labāk izvēlēsies nāvi nekā šo neparasto gūstu un, mēģinādams runāt, piespiedīs sevi nosmacēt, vai arī, ka sargus iekārdinās gūstekņa solījumi, un viņi Monka vietā kastē iesēdinās viņu pašu.

Tāpēc d'Artanjans viens pats nosēdēja pie kastes divas dienas un divas naktis, piedāvādams ģenerālim vīnu un ēdienus, no kuriem ģenerālis stūrgalvīgi atteicās. D'Atanjans centās viņu nomierināt un pārliecināt, ka šai savdabīgajā gūstā ar viņu nenotiks nekas ļauns. D'Artanjana priekšā gulēja divas pistoles un zobens, kas viņu pasargāja no matrožu ziņkārības.

Ieradies Šveningenē, viņš vairs neuztraucās. Viņa matroži nepavisam nevēlējās ielaisties darīšanās ar vietējiem iedzīvotājiem. Bez tam viņa pusē bija Menvils, kuru viņš bija iecēlis par savu palīgu. Menvils bija izcili saprātīgs, un viņa sirdsapziņa bija tīrāka kā pārējiem. Viņš cerēja, ka, kalpodams d'Artanjanam, varēs nodrošināt savu nākotni, un tāpēc bija gatavs drīzāk mirt, nekā pārkāpt komandiera pavēli. Nokļuvis krastā, d'Artanjans uzticēja viņam kasti un reizē arī ģenerāļa dzīvību. Menvilam bija pavēlēts, lai viņš kopā ar septiņiem matrožiem atnes kasti, tiklīdz izdzirdēs trīs svilpienus. Mēs redzējām, ka leitnants šo pavēli izpildīja.

Kad kasti ienesa karaļa namā, d'Artanjans ar laipnu smaidu atlaida savus ļaudis un teica:

— Kungi, jūs izdarījāt svarīgu pakalpojumu viņa majestātei Kārlim II, kas pēc pusotra mēneša būs Anglijas karalis. Jūs saņemsiet divkāršu maksu. Ejiet un gaidiet mani pie laivas.

Matrožu sajūsma izpaudās tik skaļi, ka izbiedēja pat suni.

D'Artanjns pavēlēja ienest kasti karaļa priekšistabā, ar lielāko rūpību aizslēdza durvis, tad atvēra kasti un sacīja ģenerālim:

— Ģenerāl, es tūkstoškārt atvainojos jums par apiešanos, kas nav jūsu cienīga. Es to saprotu; bet man vajadzēja, lai jūs mani noturētu par vienkāršu zvejnieku. Bez tam Anglijā kravu pārvadāšana sagādā lielas neērtības. Ceru, ka jūs to ņemsiet vērā. Tagad, ģenerāļa kungs, — viņš vēl piemetināja, — jūs varat piecelties un pastaigāt.

Viņš atraisīja ģenerāļa rokas. Monks piecēlās un apsēdās ar tādu izskatu, it kā gaidītu, ka viņu tūlīt pat nonāvēs. D'Artanjans atvēra durvis uz Kārļa II kabinetu un pieteica:

— Jūsu majestāte, te ir jūsu ienaidnieks, ģenerālis Monks; es zvērēju, ka izdarīšu jums šo pakalpojumu. Tas ir izdarīts, tagad es gaidu jūsu pavēles. Kungs, — viņš piebilda, pagriezdamies pret ģenerāli, — jūs stāvat viņa majestātes Kārļa II, Liebritānijas monarha priekšā.

Monks pacēla pret princi stoieisku un vēsu skatienu un noteica:

— Es nepazīstu nekādu Anglijas karali. Te nav pat neviena, kas būtu cienīgs saukties par muižnieku, tāpēc ka Kārļa II sūtnis, kuru cs uzskatīju par godīgu cilvēku, ievilināja mani apkaunojošās lamatās. Es tajās iekritu — jo ļaunāk man. Tagad jūs abi — iedvesmotājs (tas attiecās uz karali) un izpildītājs (Monks pagriezās pret d'Artanjanu) — neaizmirstiet, ko es jums teikšu. Mans ķermenis pieder jums, jūs varat mani nogalināt; es pat iesaku jums to darīt, jo jūs nekad neiegūsiet ne manu dvēseli, ne gribu. Vairāk negaidiet no manis ne vārda, jo no šī brīža es neatvēršu muti, pat lai iekliegtos. Tas ir viss.

Viņa runā izskanēja nelabojama puritāņa drūmā un nelokāmā apņēmība; d'Artanjans paskatījās uz savu gūstekni kā cilvēks, kas prot novērtēt katru vārdu un balss noskaņu, kādā tie i/teikti.

— Ģenerālim patiešām ir stingra griba, — viņš klusu teica karalim. — Divās diennaktīs viņš neapēda ne kumosu maizes un neizdzēra ne piliena vīna. No šī brīža jūsu majestāte izlemj viņa likteni; es mazgāju rokas, kā teica Pilāts.*

Bāls, sakrustojis rokas uz krūtīm, Monks padevīgi gaidīja savu likteni.»

D'Artanjans pievērsās viņam.

Poncijs Pilāts — Romas ieceltais Jūdejas pārvaldnieks (26. — 36. m.ē.), kurš, kā teikts Bībelē, apstiprināja Jēzus Kristus nāves sodu.

— Jūs ļoti labi saprotat, — viņš teica ģenerālim, — ka jūsu pati par sevi lieliskā runa tomēr neapmierina nevienu, pat ne jūs pašu. Viņa majestāte gribēja ar jums parunāt; jūs atteicāties ar viņu tikties. Kāpēc tad tagad, kad jūs ar karali esat saticies aci pret aci, kad šo tikšanos ir panācis no jums neatkarīgs spēks, kāpēc jūs spiežat mūs rīkoties tādā veidā, ko es uzskatu par veltīgu un bezjēdzīgu? Runājiet taču, velns parāvis! Sakiet kaut vai „nē"!

Monks neteica ne vārda, tikai domīgi glaudīja ūsas, un viņa izskats pauda, ka viņš apzinās savu grūto stāvokli.

Kārlis II bija iegimis dziļās pārdomās. Viņš pirmo reizi tikās ar Monku — ar cilvēku, ko tik ļoti gribēja redzēt — un tagad ar savu vērīgo skatienu pūlējās iespiesties viņa sirds dziļumos.

Viņš pārliecinājās, ka Monks nolēmis drīzāk mirt nekā sākt runāt. Tas nebija nekas negaidīts, ja ņem vērā, cik smagi aizvainots jutās šis ievērojamais cilvēks. Tai pašā brīdī Kārlis II pieņēma vienu no tiem lēmumiem, kas liek vienkāršam cilvēkam riskēt ar savu dzīvību, ģenerālim — ar uzvaru, karalim — ar viņa valsti.

— Mans kungs, — viņš vērsās pie Monka, — daļēji jums ir taisnība. Es neprasu, lai jūs man atbildētu, es lūdzu vienīgi uzklausīt mani.

Uz mirkli iestājās klusums. Karalis skatījās uz Monku, bet tas palika bezkaislīgs.

— Kungs, jūs man izteicāt rūgtus pārmetumus, — karalis atkal ierunājās. — Jūs esat pārliecināts, ka es pie jums uz Ņūkāslu aizsūtīju cilvēku, kurš jūs ievilināja slazdā; starp citu, atzīmēšu, ka d'Artanjana kungs par viņu neko nezināja. Es esmu patiesi pateicīgs d'Artanjana kungam par viņa augstsirdīgo un cildeno uzticību.

D'Artanjans godbijīgi paklanījās. Monks stāvēja nekustīgi.

— D'Artanjana kungs, — ņemiet vērā, Monka kungs, ka es nebūt nevēlos jums atvainoties, — tātad d'Artanjana kungs kā īsts muižnieks devās uz Angliju pats pēc savas gribas, pilnīgi nesavtīgi, bez pavēles, bez cerības, lai pakalpotu nelaimīgajam karalim un pievienotu saviem daudzajiem dižajiem darbiem arī šo apbrīnojamo varoņdarbu.

D'Artanjans mazliet pietvīka un ieklepojās, lai slēptu mulsumu. Monks joprojām nekustējās.

— Monka kungs, jūs neticat maniem vārdiem, — karalis turpināja. — Es saprotu jūsu neuzticību: tāda padevība sastopama tik reti, ka tai grūti noticēt.

— Ģenerālis maldās, ja netic jūsu majestātei! — d'Artanjans iesaucās. — Jūs teicāt taisnību, visīstāko patiesību, ja, acīmredzot, es esmu rīkojies nepareizi, sagūstot ģenerāli: tas, šķiet, ir nelaikā. Ja tā ir, es jūtos izmisis!

— Ševaljē d'Artanjan, — karalis saņēma musketiera roku. — Es esmu jums pateicīgs vairāk, nekā ja jūs man būtu nodrošinājis uzvaru: jūs man likāt ieraudzīt vēl nezināmu draugu, kam es būšu mūžam pateicīgs un ko mūžīgi mīlēšu...

Karalis draudzīgi paspieda d'Artanjana roku un, palocījies Monkam, piebilda:

— Un arī ienaidnieku, kuru kopš šī brīža es vērtēšu pēc nopelniem.

Puritāņa acis kaut kas uzzibsnīja, bet tūlīt arī apdzisa, un viņš atkal

kļuva tikpat drūmi bezkaislīgs kā iepriekš.

— Lūk, kāds bija mans plāns, d'Artanjana kungs, — karalis turpināja. — Grāfs de Lafērs, kuru jūs, šķiet, pazīstat, devās uz Ņūkāslu...

— Atoss! — iesaucās d'Artanjans.

— Jā, liekas, ka tā viņu sauc kauju biedri... Grāfs de Lafērs devās uz Ņūkāslu, un varbūt viņam izdotos pierunāt ģenerāli uzsākt sarunas ar mani vai kādu no maniem atbalstītājiem. Bet te vardarbīgi iejaucāties jūs.

— Velns lai parauj! — d'Artanjans noteica. — Droši vien tas bija viņš, kas ieradās nometnē tai pašā vakarā, kad tur iekļuvu es ar zvejniekiem!

Tikko manāma Monka uzacu sakustēšanās atklāja d'Artanjanam, ka viņš nav kļūdījies.

— Jā, jā, — viņš turpināja, — man jau likās, ka tas ir viņa stāvs un " viņa balss. Ak, cik žēl! Piedodiet, jūsu majestāte, es domāju, ka rīkojos pareizi.

— Nav noticis nekas slikts, — karalis atbildēja, — vienīgi ģenerālis apvaino mani nodevībā, kurā es nemaz neesmu vainīgs. Nē, ģenerāl, ar tādiem ieročiem es negribu ar jums cīnīties. Drīz jūs to redzēsiet. Bet līdz tam ticiet man, es zvēru jums pie sava muižnieka goda! Tagad, d'Artanjana kungs, atļaujiet jums kaut ko pateikt.

— Es klausos, jūsu majestāte.

— Jūs esat man uzticīgs? Vai ne?

— Jūsu majestāte redzēja manu bezgalīgo uzticību.

— Labi. Pietiek ar vienu vienīgu vārdu no tāda cilvēka mutes kā jūs. Bez tam vārdiem vienmēr seko darbi. Ģenerāl, lūdzu jūs nākt man līdz. Jūs arī nāciet kopā ar mums, d'Artanjana kungs.

D'Artanjans bija mazliet apjucis, bet paklausīja. Kārlis II izgāja ārā, aiz viņa Monks, kam sekoja d'Artanjans. Kārlis devās uz priekšu pa to pašu ceļu, pa kuru bija nācis d'Artanjans, un visu trīs naksnīgo gājēju sejās saka pūst jūras vējš. Kārlis atslēdza vārtiņus, un viņi nepaguva noiet ne piecdesmit soļus, kad ieraudzīja okeānu, kas bija beidzis viļņoties un tagad rāmi elpoja kā noguris briesmonis.

Kārlis II gāja galvu nodūris un iegrimis pārdomās, lēni berzēdams ar roku zodu. Monks gāja aiz viņa, nemierīgi skatīdamies atpakaļ. Aizmugurē sekoja d'Artanjans, turēdams roku pie zobena roktura.

— Kur atrodas laiva, ar kuru jūs atbraucāt? — Kārlis noprasīja musketierim.

— Lūk, tur; tajā mani gaida septiņi karavīri un virsnieks.

— A, redzu! Laiva izvilkta krastā. Bet jūs taču ar to neatbraucāt no Ņūkāslas?

— O, nē! Es par savu naudu noīrēju burinieku, un tas ir noenkurots lielgabala šāviena attālumā no krasta.

— Kungs, jūs esat brīvs, — karalis teica Monkam.

Par spīti savai rakstura stingrībai Monks tomēr nespēja apspiest izsaucienu. Karalis apstiprinoši pamāja ar galvu un turpināja:

— Mēs pamodināsim kādu no vietējiem zvejniekiem. Viņš sagatavos kuģi vēl šonakt un aizvedīs jūs turp, kur pavēlēsiet. D'Artanjana kungs jūs pavadīs. Es uzticu d'Artanjana kungu jūsu godaprātam, Monka kungs.

Monks izbrīnā izsaucās, bet d'Artanjans smagi nopūtās. Karalis izlikās, ka neko nav pamanījis un pieklauvēja pie pašā jūras krastā dzīvojošā zvejnieka mājas žoga.

— Hei, Keizer! — viņš uzsauca. — Mosties!

— Kas tur ir? — zvejnieks atsaucās.

— Es, karalis Kārlis.

— Ak tas esat jūs, milord! — Keizcrs iesaucās, izlīzdams no buras, kurā viņš bija ietinies un neizģērbies gulēja kā šūpulī. — Ko jūs vēlaties?

— Keizer, — karalis pavēlēja, — tev tūlīt jāiziet jūrā. Šis ceļotājs noīrē tavu barku; tev labi samaksās. Kalpo viņam kā nākas.

Karalis atkāpās dažus soļus, lai Monks varētu netraucēti sarunāties ar zvejniekiem.

— Es gribu nokļūt pāri jūrai uz Angliju, — Monks ar grūtībām teica holandiski.

— Ko tur, — zvejnieks atteica, — es varu pārvest.

— Vai mēs varam drīz doties ceļā?

— Pēc pusstundas, milord. Mans vecākais dēls jau paceļ enkuru; mēs grasījāmies trijos doties zvejā.

— Nu, vai sarunājāt? — Kārlis, pienācis klāt, apvaicājās.

— Jā, jūsu majestāte, visu, izņemot maksu, — zvejnieks atbildēja.

— Maksu tu saņemsi no manis, — karalis sacīja. — Tas ir mans draugs.

Izdzirdējis Kārļa vārdus, Monks sarāvās un paskatījās uz karali.

— Labi, milord, — Keizers bija ar mieru.

Šai brīdī Kcizera vecākais dēls deva signālu.

— Laiks doties ceļā, kungi! — karalis mudināja.

— Jūsu majestāte, veltiet man vēl dažas sekundes, — d'Artanjans lūdza. — Es nolīgu cilvēkus. Tā kā es aizbraucu viens, man viņi vismaz jābrīdina.

— Uzsvilpiet viņiem, — teica Kārlis smaidīdams.

D'Artanjans iesvilpās: tūdaļ parādījās četri cilvēki Menvila vadībā.

— Te jums būs daļa no maksas, — d'Artanjans sacīja, sniegdams • viņiem maku, kurā bija divtūkstoš piecsimt livru zeltā. — Dodieties uz Kalē un gaidiet mani. Jūs jau zināt, kur.

To teicis, d'Artanjans ar smagu nopūtu ielika maku Menvila rokā.

— Kā! Jūs mūs atstājat? — matroži iesaucās.

— Varbūt uz pavisam īsu laiciņu, bet varbūt arī -uz ilgu. Kas to lai zina? Jūs jau saņēmāt divtūkstoš piecsimt livru. Tagad es jums samaksāju tikpat daudz. Tātad mes esam norēķinājušies. Palieciet sveiki, mani drau- gi!

D'Artanjans pagriezās pret Monku un teica viņam:

— Es gaidu jūsu pavēles, jo mēs kopā dodamies ceļā, ja vien jums mana sabiedrība nav nevēlama.

— Ne mazākā mērā, — Monks atteica.

— Laiks iekāpt! — sauca Keizera dēls.

Kārlis ar cieņu paklanījās ģenerālim un teica viņam:

— Es ceru, ka jūs piedosiet jums sagādātās neērtības, kad pārliecināsieties, ka es tajās neesmu vainīgs.

Monks neko neatbildēja, tikai zemu palocījās. Kārlis tīšām neteica neko d'Artanjanam, vienīgi skaļi piebilda:

— Vēlreiz pateicos jums, ševaljē, par jūsu pakalpojumu. Dievs jums to atdarīs, bet rūgtos pārbaudījumus, ceru, atstās tikai man.

Monks devās uz laivu. Iedams aiz viņa, d'Artanjans murmināja:

— Mans nabaga Planšē! Man šķiet, ka mēs sākām sliktu darījumu!

Brauciena laikā Monks ar d'Artanjanu runāja tikai tad, kad no tā nebija iespējams izvairīties. Tā piemēram, kad francūzis vilcinājās ķerties pie trūcīgajām pusdienām, kurās bija sālītas zivis, sausiņi un džins, Monks viņu sauca:

— Nāciet pie galda, kungs.

Un vairāk ne vārda. D'Artanjans pats sarežģītos apstākļos parasti runāja maz, tāpēc viņam likās, ka Monka klusēšana ir ļaunu vēstoša. Tā kā viņam bija daudz brīva laika, viņš lauzīja galvu, pūlēdamies uzminēt, kā Atoss saticies ar Kārli II, kā viņi izplānojuši šo braucienu un kā galu galā Atoss iekļuvis Monka nometnē? Nabaga musketieru leitnants katru reizi izrāva pa matam no ūsām, kad iedomājās, ka Atoss droši vien bija tas pats cilvēks, kas pavadīja Monku slavenajā nolaupīšanas naktī.

Pēc divām diennaktīm Keizers, klausīdams Monka pavēlei, piestāja krastā ģenerāla norādītajā vietā, kur atradās Atosa māja.

Tuvojās vakars. Saule kā sakaitēts tērauda vairogs jau līdz pusei bija pazudusi aiz horizonta zilās līnijas. Burinieks brauca augšup pa upi, kas sākumā vēl bija plata. Nepacietīgais Monks tomēr pavēlēja piestāt, un Keizers izsēdināja viņu kopā ar d'Artanjanu dūņainā, niedrēm apaugušā krastā.

D'Artanjans bija nolēmis paklausīt un tāpēc sekoja Monkam kā lācis, ko saimnieks ved ķēdē. Tas tomēr aizskāra viņa lēpnumu un pie sevis viņš ņurdēja, ka nav vērts kalpot karaļiem, jo pat labākais no tiem ne velnam neder.

Monks gāja ātri. Šķita, ka viņš vēl nevar īsti noticēt, ka atkal atrodas uz angļu zemes. Tālumā jau vīdēja jūrnieku un zvejnieku mājas, kas bija izkaisītas gar nožēlojamo ostu.

Pēkšņi d'Artanjans iekliedzās:

— Ak, Dievs! Māja deg!

Monks pacēla acis. Patiešām, vienā no mājām bija sācies ugunsgrēks. Dega šķūnis, kas stāvēja blakus mājai, un liesmas jau sāka laizīt jumtu. Spirgts vakara vējiņš palīdzēja ugunij pieņemties spēkā.

Abi ceļinieki paātrināja gaitu un, pienākuši tuvāk, izdzirda briesmīgus kliedzienus un ieraudzīja kareivjus, kas vicināja ieročus un draudēja ar dūrēm kādam degošajā mājā. Savu dusmu pārņemti, viņi nepamanīja burinieku.

Monks apstājās un pirmo reizi ietērpa vārdos, ko bija visu laiku domājis.

— Ek, — viņš teica, — varbūt tie vairs nav mani kareivji, bet gan* Lamberta.

Viņa vārdos skanēja skumjas, bažas, pārmetums, ko d'Artanjans ļoti labi saprata. Ģenerāļa prombūtnes laikā Lamberts varēja uzbrukt, uzvarēt, izklīdināt parlamenta piekritējus un ieņemt tās pašas pozīcijas, kuras pirms tam ieņēma Monka armija, kas bija pazaūdējusi savu vadoni. D'Artanjans nojauta, par ko Monks domā un secināja:"Notiks viens no diviem: vai nu Monks ir uzminējis, un tad šeit neviena nav, izņemot lam- bertistus, tātad viņa ienaidniekus, un tie uzņems mani atplestām rokām, jo ir parādā par savu uzvaru man; vai ari nekādas pārmaiņas nav notikušas, Monks būs priecīgs, ka atradis nometni iepriekšējā stāvoklī, un neatriebsies man pārāk bargi."

Iegrimuši pārdomās, mūsu ceļinieki soļoja uz priekšu un nonāca jūrnieku bariņā, kuri žēli skatījās uz degošo māju, bet aiz bailēm no kareivjiem neuzdrošinājās neko teikt. Monks vienam no jūrniekiem pajautāja:

— Kas te notiek?

— Kungs, šajā namā dzīvoja kāds ārzemnieks, un kareivji sāka viņu turēt aizdomās, — jūrnieks atbildēja, jo viņš nepazina Monku, kas bija ietinies apmetnī. — Kareivji gribēja ieiet pie viņa,.aizbildinoties, ka viņu jāved uz nometni; viņš nenobijās un paziņoja, ka nogalinās pirmo, kas spers kāju pār viņa nama slieksni. Kāds drosminieks metās uz priekšu, un francūzis tūlīt pat viņu nošāva ar pistoli.

— Ā, tas ir francūzis? — d'Artanjans, rokas berzēdams, priecājās. — Lieliski!

— Kāpēc lieliski? — jūrnieks brīnījās.

— Nē, nē, es pateicu aplam, es to negribēju teikt... Turpiniet!

— Pārējie kareivji kļuva nikni kā zvēri un izšāva kādas simt reizes uz māju, bet francūzi aizsargāja siena. Ja mēģina pieiet pie durvīm, šauj viņa sulainis un ļoti trāpīgi! Bet ja iet pie loga, nokļūst pa šāvienam viņa kunga pistolei. Re, kur guļ jau septiņi nošautie.

— Ā, mans tautietis ir drosmīgs! — d'Artanjans iesaucās. — Pag, pag! Es iešu viņam palīgā, un divatā mēs šos draņķus pieveiksim.

— Atļaujiet man, kungs, — Monks teica. — Pagaidiet.

— Un vai ilgi būs jāgaida?

— Ļaujiet man uzdot vēl vienu jautājumu.

Monks pagriezās pret jūrnieku un, nespēdams noslēpt uztraukumu, neskatoties uz savu stingrību, apvaicājās:

— Mans draugs, kas tie ir par kareivjiem?

— Protams, tā trakā Monka.

— Tātad kauja vēl nav bijusi?

— Kāpēc gan būtu jācīnās? Lamberta armija kūst kā aprīļa sniegs. Visi bēg pie Monka, gan virsnieki, gan kareivji. Pēc nedēļas Lambertam vairs nebūs ne piecdesmit vīru.

Jūrnieka stāstījumu pārtrauca jauna zalve pa degošo māju. Par atbildi no mājas atskanēja pistoles šāviens, un lode trāpīja drošākajam uzbrucējam. Kareivji saniknojās vēl vairāk.

Liesmas cēlās aizvien augstāk, un virs mājas pacēlās dūmu un uguns mutuļi. D'Artanjans vairs nespēja ilgāk valdīties.

— Velns parāvis! — viņš teica Monkam un uzmeta tam naidīgu skatienu. — Jūs esat ģenerālis, bet atļaujat saviem kareivjiem dedzināt mājas un nogalināt cilvēkus! Jūs to visu mierīgi vērojat, sildīdams rokas pie uguns. Velns lai parauj! Jūs esat necilvēks!

— Pacietieties! — Monks smaidīdams teica.

— Paciesties! Nogaidīt līdz brīdim, kamēr šis drosmīgais cilvēks galīgi izcepsies?

D'Artanjans metās uz māju.

— Stāviet! — Monks pavēloši teica un devās arī pats uz to pusi. Tai brīdī pie mājas pienāca virsnieks un uzsauca aplenktajam:

— Māja deg. Pēc stundas tu pārvērtīsies pelnos. Vēl ir laiks. Ja tu mums pateiksi visu, ko zini par ģenerāli Monku, mēs tev uzdāvināsim dzīvību. Atbildi, vai arī, zvēru pie svētā Patrika...

Aplenktais neko neatbildēja. Viņš droši vien no jauna pielādēja pistoli.

— Drīz mums ieradīsies papildspēki, — virsnieks turpināja. — Pēc piecpadsmit minūtēm pie mājas būs simt cilvēku.

Francūzis uzsauca:

— Es atbildēšu, ja visi aizies; es gribu brīvi iziet no šejienes un viens pats doties uz nometni. Ja ne, nogaliniet mani tepat.

— Velns parāvis, — d'Artanjans iekliedzās, — tā taču ir Atosa balss! Nelieši tādi!

Viņš izrāva zobenu no maksts, un tas iezibējās vakara gaismā.

Monks viņu atturēja, izgāja pats priekšā un skaļā balsī noprasīja:

— Kas te notiek? Digbij, kas tas par ugunsgrēku? Kāpēc tā klaigā?

— Ģenerālis! — Digbijs iekliedzās, izmezdams no rokām zobenu.

— Ģenerālis! — kareivji atkārtoja.

— Kas tur ko brīnīties? — Monks mierīgi vaicāja. Kad visi apklusa, viņš pajautāja:

— Kas aizdedzināja māju?

Kareivji nodūra galvas.

— Kā! Es jautāju un nesaņemu atbildi! — Monks uzkliedza. — Es apsūdzu, un neviens netaisnojas! Un vēl nav nodzēsts ugunsgrēks!

Kareivji tūdaļ metās pēc spaiņiem un āķiem un sāka dzēst ugunsgrēku tikpat sparīgi kā pirms tam bija veicinājuši degšanu. D'Artanjans pirmais pieslēja pie mājas kāpnes un uzsauca:

— Atos! Tas esmu es, d'Artanjans! Nešaujiet uz mani, dārgais draugs!

Pēc mirkļa viņš jau apkampa grāfu. Pa to laiku, Grimo apakšējā stāvā jauca nost aizsprostojumu tikpat aukstasinīgi kā vienmēr un, atvēris durvis, mierīgi nostājās uz sliekšņa un sakrustoja rokas uz krūtīm. Izdzirdis d'Artanjana balsi, viņš tomēr nespēja apvaldīt savu izbrīnu.

Pabeiguši dzēst ugunsgrēku, samulsušie kareivji ar Digbiju priekšgalā piegāja pie ģenerāļa.

— Ģenerāļa kungs, piedodiet mums, — viņš lūdza. — Mēs to izdarījām aiz mīlestības pret jums, jo domājām, ka jūs esat pazudis.

— Jūs esat jukuši prātā! Pazudis! Vai tad tādi kā es pazūd? Vai es nedrīkstu atstāt nometni, nevienam neziņojot par saviem nodomiem? Varbūt jūs mani uzskatāt par parastu pilsētnieku? Vai tad drīkst uzbrukt un draudēt ar nāvi muižniekam, manam draugam un viesim, tikai tāpēc, ka uz viņu kritušas aizdomas? Zvēru pie debesīm, es pavēlēšu nošaut visus, kurus šis drosmīgais muižnieks vēl nav aizsūtījis uz viņu sauli!

— Ģenerāļa kungs, — Digbijs pazemīgi teica, — mēs bijām divdesmit astoņi. Astoņi ir gājuši bojā! <■

— Es ļaušu grāfam de Lafēram pievienot šiem astoņiem arī pārējos divdesmit, — Monks teica, sniegdams Atosam roku. — Ejiet visi uz nometni. Digbij, jums mēnesis aresta.

— Ģenerāļa kungs!..

— Tā jums būs mācība citreiz sekot tikai manām pavēlēm.

— Leitnants man pavēlēja...

— Leitnantam nevajadzēja jums dot tādas pavēles. Viņš tiks arestēts jūsu vietā, ja patiešām pavēlēja jums sadedzināt šo muižnieku.

— Viņš to nepavēlēja, ģenerāļa kungs: viņš pavēlēja atvest grāfu uz nometni, bet viņš negribēja nākt.

— Es nevēlējos, lai aplaupa manu māju, — Atoss teica, izteiksmīgi skatīdamies uz Monku.

— Un pareizi darījāt. Marš, uz nometni!

Kareivji, galvas nokāruši, aizgāja.

— Tagad, kad mēs esam vieni paši, — Monks vaicāja Atosam, — sakiet man lūdzu, grāf, kāpēc jūs katrā ziņā gribējāt palikt šeit? Jūsu kuģis taču ir tik tuvu...

— Ģenerāl, es gaidīju jūs. Vai tad tas nebijāt jūs, kas man nozīmēja tikšanos pēc nedēļas?

D'Artanjana daiļrunīgais skatiens apliecināja Monkam, ka abi drosmīgie un godīgie draugi nebija sarunājuši viņu nolaupīt. Monks jau to zināja.

— Kungs, — viņš teica d'Artanjanam, — jums bija pilnīga taisnība. Atļaujiet man pateikt dažus vārdus grāfam de Lafēram.

D'Artanjans izmantoja šo brīdi, lai pieietu un sasveicinātos ar Grimo.

Monks palūdza atļauju ieiet viņa istabā. Tā vēl bija dūmu un drupu pilna. Vairāk kā piecdesmit lodes pa logu bija ielidojušas istabā un sacaurumojušas sienas. Istabā atradās galds, uz tā stāvēja tintnīca un visi rakstāmpiederumi. Monks paņēma spalvu, uzrakstīja vienu rindiņu, parakstījās, salocīja papīru, aizzīmogoja to ar savu gredzenu un atdeva vēstuli Atosam.

— Grāf, — viņš teica, — esiet tik laipns un aizvediet šo vēstuli karalim Kārlim II. Dodieties ceļā tūlīt, ja nekas jūs neaiztur.

— Bet muciņas? — Atoss jautāja.

— Zvejnieki, kas mani atveda šurp, aiznesīs tās uz kuģi. Pacentieties izbraukt ne vēlāk kā pēc stundas.

— Labi, ģenerāl.

— D'Artanjana kungs! — Monks pa logu uzsauca.

D'Artanjans tūlīt pat ienāca istabā.

— Apskaujiet jūsu draugu un atvadieties no viņa. Viņš atgriežas uz Holandi.

— Uz Holandi! — d'Artanjans iesaucās. — Bet es?

— Jūs esat brīvs un varat aizbraukt, bet es ļoti lūdzu jūs palikt. Vai patiesi jūs man atteiksiet?

— O nē! Es esmu jūsu rīcībā, ģenerāl.

D'Artanjans ātri atvadījās no Atosa. Monks vēroja viņus abus. Tad viņš pats parūpējās, lai viss tiktu sagatavots aizbraukšanai un lai muciņas nogādātu uz kuģa. Kad tas atstāja krastu, viņš paņēma apmulsušo un satraukto d'Artanjanu zem rokas un aizveda viņu uz Ņūkāslu. Iedams roku rokā ar Monku, d'Artanjans pie sevis čukstēja: „Nu, nu, šķiet, ka „Planšē un Co" akcijas ceļas!"

Kaut gan tagad d'Artanjans ticēja veiksmei, tomēr viņš vēl īsti visu nesaprata. Atosa brauciens uz Angliju, karaļa un Atosa vienošanās, kā arī viņa paša likteņa dīvainā savīšanās ar grāfa de Lafēra likteni deva viņam bagātīgu vielu pārdomām. Viņam likās, ka vislabākais būs paļauties uz likteni. Viņš bija izturējies nepiesardzīgi, un, kaut arī viss izdomātais bija izdevies, no tā nekas labs neiznāca. Viss bija pagalam, tātad vairs nebija ko zaudēt.

D'Artanjans kopā ar Monku ienāca nometnē. Ģenerāļa atgriešanās visiem likās kā brīnums, jo viņi uzskatīja Monku par mirušu. Monka bargā seja un ledainais skatiens it kā vaicāja iepriecinātajiem virsniekiem un sajūsminātajiem kareivjiem par šādas līksmības cēloni. Leitnants sagaidīja Monku un pastāstīja viņam, kādu nemieru visos izraisījusi viņa prombūtne.

— Par ko jūs īsti uztraucāties? — Monks jautāja. — Vai tad man par visu jums jāatskaitās?

— Bet, ģenerāl, aitas bez sava gana var izbīties.

— Izbīties! — Monks atkārtoja savā stingrajā un spēcīgajā balsī. — Ir nu gan vārds!.. Velns parāvis! Ja manām aitām nav zobu un nagu, tad es negribu būt to gans! Jūs izbijāties...

— Par jums, ģenerāl!

— Labāk nodarbojieties ar savām lietām. Ja man arī nav tāda prāta, kādu Dievs piešķīra Oliveram Kromvelam, tad tomēr man ir savs prāts, un es esmu ar to mierā, lai cik niecīgs tas arī nebūtu.

Virsnieks neiebilda, un visi nolēma, ka Monks paveicis kādu svarīgu darbu vai arī vienkārši viņus pārbaudījis. Kā redzams, viņi maz pazina šo piesardzīgo prātu. Ja Monks būtu tikpat īsts puritānis kā viņa sabiedrotie, tad tagad viņam būtu karsti jāpateicas savam svētajam par atbrīvošanos no d'Artanjana kastes.

Kamēr tas viss norisinājās, mūsu musketieris pie sevis nemitīgi atkārtoja: „Lai Dievs dod, ka Monks neizrādītos tik patmīlīgs kā es. Ja mani kāds ietupinātu kastē zem režģa un kā telēnu aizvestu pāri jūrai, man būtu tik nepatīkamas atmiņas par savu nožēlojamo stāvokli kastē, un es tā dusmojos uz to, kas mani tur iesprostoja, tā baidītos ieraudzīt viņa sejā indīgu smīnu vai arī viņa pozā izsmējīgu atgādinājumu par manu stāvokli kastē, ka... Velns lai parauj! Es viņam iegrūstu kaklā dunci pateicībā par viņa režģiem un iemestu viņu īstā zārkā, lai salīdzina ar to, kurā es nīku divas dienas".

D'Artanjans, to teikdams, bija atklāts; mūsu gaskonis izcēlās ar jūtīgumu. Par laimi, Monku nodarbināja citas domas. Viņš nebilda ne pušplēsta vārda par bijušo savam samulsušajam uzvarētājam, gluži otrādi — izrādīja viņam lielu uzticību, vadāja sev līdz uz armijas skatēm, lai iegūtu d'Artanjana atzinību, kuru viņam, acīmredzot, ļoti gribējās saņemt. D'Artanjans izturējās kā prasmīgs lišķis: viņš jūsmoja par Monka taktiku, par kārtību viņa nometnē un vilka uz zoba Lambertu.

Tūlīt pēc atgriešanās Monks piekrita tikties ar Lambertu, ko pēdējais bija lūdzis iepriekšējā dienā, bet ko Monka leitnanti bija noraidījuši, aizbildinādamies ar ģenerāļa slimību. Tikšanās nebija sevišķi ilgstoša un interesanta. Lamberts gribēja uzzināt sava pretinieka domas. Monks atbildēja, ka piekrīt vairākuma viedoklim. Lamberts jautāja: vai labāk nevarētu atrisināt sadursmi, izveidojot savienību nevis ejot kaujā? Monks palūdza nedēļu pārdomām. Lamberts neuzdrošinājās noraidīt viņa lūgumu, kaut gan, dodamies karagājienā, bija lielījies, ka uzreiz iznīcinās Monka armiju.

Kad šai sarunai, kuru Lamberta atbalstītāji bija nepacietīgi gaidījuši, nesekoja ne miera līgums, ne kauja, Lamberta dumpīgā armija deva priekšroku kaut arī ierobežotam, bet parlamentam (kā d'Artanjans jau bija paredzējis), nevis sava ģenerāļa krāšņajām, bet neauglīgajām iecerēm.

Lamberta karavīri atcerējās bagātīgās Londonas pusdienas, elu un he- resu, ar ko pilsētnieki cienāja savus draugus karavīrus. Armija ar šausmām skatījās uz rupjo maizi, Tvīdas duļķaino ūdeni, kas bija pārāk sāļš dzeršanai,. bet. nepietiekoši sāļš ēdiena gatavošanai, un domāja: ,.Varbūt otrā pusē mums būs labāk? Varbūt Londonā cepas gaļa Monka karavīriem?"

No tā brīža galvenais sarunu temats bija bēgšana no Lamberta armijas.

Monks aizstāvēja parlamentu, Lamberts tam uzbruka. Monks vēlējās atbalstīt parlamentu tikpat maz kā Lamberts, bet viņš to bija ierakstījis savos karogos, tāpēc pretējai pusei gribot negribot savējos bija jāraksta sacelšanās lozungs, kas puritāņiem nebūt nepatika. Tādēļ karavīri plūda no Lamberta pie Monka kā grēcinieki dotos no Belccbula pie Dieva.

Monks jau bija izrēķinājis: ja dienā būs tūkstotis dezertieru, tad Lamberts noturēsies divdesmit dienas. Tomēr, jebkuram ķermenim krītot, ātrums vienmēr pieaug: pirmajā dienā bija simt bēgļu, otrajā piecsimt, trešajā tūkstotis. Monks jau domāja, ka tas būs vidējais skaits, bet no tūkstoša bēgļu skaits palielinājās līdz diviem tūkstošiem, tad uz četriem, un pēc nedēļas Lamberts, juzdams, ka vairs nav spējīgs cīnīties, ja izraisās kauja, pieņēma saprātīgu lēmumu naktī atstāt nometni, atgriezties Londonā, lai aizsteigtos priekšā Monkam un izveidotu spēcīgu armiju no palikušajiem atbalstītājiem.

Monks, ne no kā nebaidīdamies, uzvaroši devās tieši uz Londonu, uzsūcot savā armijā pat visus tos, kas paši nezināja, kādai partijai viņi pieder. Monka armija apmetās Bārnetā, četras jūdzes no galvaspilsētas. Parlaments līksmoja, iztēlodamies, ka atradis sev aizstāvi. Tauta gaidīja, lai slavenais karavadonis sevi parāda un lai tad varētu spriest par viņu. Pat d'Artanjans nespēja izprast Monka nodomus. Viņš visu vēroja un jūsmoja par Monku. Monks nevarēja ieiet Londonā bez brāļu kara. Viņš vilcinājās.

Negaidīti Monks padzina no Londonas kara partiju un parlamenta vārdā ieņēma pilsētu.

Kad pilsoņi jau sašuta par Monka rīcību un pat kareivji sāka pārmest savam komandierim, viņš, iepriekš pārliecinājies, ka ir spēcīgākais, paziņoja līdzskrējēju parlamentam, ka tam ir laiks nolikt pilnvaras un atbrīvot vietu patiesai, nevis pabiru valdībai. Monks to paziņoja, balstīdamies uz piecdesmit tūkstošiem zobenu, kuriem tajā pašā vakarā ar vētrainu sajūsmu pievienojās slavenās Londonas pilsētas piecsimt tūkstoši iedzīvotāju.

Un šai brīdī, kad tauta pēc trokšņainajiem svētkiem un ielu dzīrēm sāka domāt, kam lai piešķir varu, visi pēkšņi uzzināja, ka no Hāgas izgājis kuģis, uz kura atrodas Kārlis II.

— Kungi, — Monks teica saviem virsniekiem, — es dodos sagaidīt likumīgo valdnieku. Kas mani mīl, lai seko man!

Viņa vārdus saņēma ar vētrainiem izsaucieniem. D'Artanjanam no prieka ietrīsējās sirds, kad viņš tos izdzirdēja.

— Velns parāvis! — viņš teica Monkam. — Tas nu gan ir drosmīgi!

— Vai jūs dosieties turp kopā ar mani?

— Bez šaubām, ģenerāl!.. Bet es jūs lūdzu, pasakiet man, ko jūs uzrakstījāt vēstulē, kuru nosūtījāt ar Atosu, tas ir, ar grāfu de Lafēru?.. Atcerieties... mūsu ierašanās dienā?

— Man nav noslēpumu no jums, — Monks atbildēja. — Es uzrakstīju tikai vienu teikumu: „Gaidu jūsu majestāti pēc sešām nedēļām Duvrā".

— Tādā gadījumā es neteikšu, ka tas ir drosmīgi, bet gan, ka tas ir smalki izspēlēts.

— Tādās lietās jūs esat lietpratējs, — Monks atteica.

Tas bija vienīgais ģenerāļa mājiens par viņa ceļojumu uz Holandi.

Anglijas karalis ar vislielāko greznību ieradās Duvrā un pēc tam Londonā. Viņš ataicināja brāļus un atveda sev līdz māsu un māti. Anglija bija tik ilgi pamesta savā vaļā, tas ir, padota tirānijai, vai arī nožēlojamu un nesaprātīgu cilvēku varai, tāpēc Kārļa II atgriešanās (kuru, starp citu, angļi pazina tikai kā cilvēku, kura tēvam nocirta galvu) bija svētki visās trijās karalistēs. Tautas sajūsmas pilnie saucieni jauno karali tā pārsteidza, ka viņš savam jaunākajam brālim Jorkas hercogam pie auss pačukstēja:

— Acīmredzot, mēs paši esam vainīgi, ka tik ilgi neatgriezāmies zemē, kur mūs tā mīl.

Karali ielenca lieliska svīta. Jaukais laiks arī sekmēja svētkus. Kārlis bija kļuvis it kā jaunāks un bija jautrs; likās, ka tas ir paviam cits cilvēks. Visi, pat saule, viņam uzsmaidīja. Galma lišķu krāšņumā un trokšņainajā pūlī, kas acīmredzot bija aizmirsuši, ka viņi pavadīja uz ešafotu jaunā karaļa tēvu, cilvēks karaļa musketieru leitnanta mundierī ar smaidu smalkajā, gudrajā sejā vēroja gan aurojošo pūli, gan Kārli II: karalis izlikās aizkustināts un cītīgi klanījās dāmām, kas meta puķu pušķus zem viņa zirga kājām.

— Nav slikti būt par karali! — šis cilvēks pats sev teica, kad bija palaidis garām visu svītu un visa redzētā pārņemts, iegrima dziļās pārdomās un apstājās uz ceļa. — Lūk, karalis, kurš nokaisīts ar zeltu un briljantiem kā ķēniņš Zālamans un zaigo visās varavīksnes krāsās kā pļava pavasarī; tagad viņš varēs grābt saujām no lādēm, kur viņa uzticamie pavalstnieki, kas visi kādreiz nodevuši viņu, ir sakrājuši zeltu. Tagad viņu tā apveltī ar puķu pušķiem, ka tajos var noslīkt; ja būtu parādījies šeit pirms diviem mēnešiem, viņam veltītu tikpat daudz ložu un lielgabalu lādiņu. Jā, nav slikti būt par karali!

Gājiens virzījās uz priekšu. Kliedzienu viļņi vēlās pakaļ karalim uz pili; musketieri vēl joprojām stipri grūstīja.

— Velns parāvis! — mūsu filozofs turpināja. — Visi šie cilvēki kāpj man uz kājām un neliekas par mani ne zinis, jo viņi ir angļi, bet es esmu francūzis. Ja viņiem pajautās: „Kas ir d'Artanjans?" — viņi atbildēs: „Ne- zinām!" Bet, ja viņiem teiks: „Lūk, karalis! Lūk, Monks!" — tad viņi tūlīt auros pilnā balsī: „Lai dzīvo karalis! Lai dzīvo Monks!" Tomēr, — viņš turpināja, viltīgi un mazliet no augšas skatīdamies uz steidzīgo pūli, — apsveriet vismaz, labie ļaudis, ko izdarīja Kārlis II, ko paveica Monks un pie viena atcerieties, ko izdarīja nepazīstamais, vārdā d'Artanjans. Tiesa, jūs nezināt, ko viņš izdarīja, jūs nepazīstat arī viņu pašu, un tas varbūt jums traucē pareizi spriest. Bet velns ar jums! Nekas nekavē Kārli II būt par dižu karali, kaut gan viņš ir divpadsmit gadus pavadījis trimdā, bet Monku — būt par slavenu karavadoni, kaut arī viņš aizbrauca uz Holandi kastē. Nu, ja jau ir atzīts, ka viens ir dižens karalis, bet otrs — slavens karavadonis, tad sauksim: „Urā karalim Kārlim II! Urā ģenerālim Mon- kam!"

Viņa balss saplūda ar tūkstošiem citu, uz mirkli pārspēdama tās visas. Lai uzsvērtu savu padevību, viņš noņēma cepuri un vicināja to. Kad viņš ar vislielāko dedzību tā izpauda savas uzticīgā pavalstnieka jūtas, kāds pēkšņi saķēra viņa roku.

— Atos? — d'Artanjans iesaucās. — Jūs šeit!

Draugi apskāvās.

— Jūs esat šeit, — musketieris turpināja, — un nevis karaļa svītā, cienījamo grāf? Kā tā! Jūs — svētku vaininieks — nejājat blakus viņa majestātei pie kreisās rokas kā Monks pie labās? Atzīstos, ka es nesaprotu ne jūs, ne arī karali, kas jums tik daudz pateicības parādā.

— Jūs vienmēr jokojat, dārgais d'Artanjan, — Atoss atbildēja. — „ Vai patiešām jūs nekad neatmetīsiet šo nelāgo ieradumu?

— Kāpēc tad jūs neesat svītā?

— Es neesmu svītā tāpēc, ka to nevēlos.

— Un kāpēc jūs nevēlaties?

— Tāpēc, ka es neesmu nedz Francijas karaļa vēstnesis, nedz sūtnis, nedz arī pārstāvis, un neklājas būt citas valsts karaļa svītā.

— Velns parāvis! Un tomēr jūs bijāt viņa tēva nelaiķa karaļa...

— Tas bija citādi: viņš gāja preti nāvei.

— Taču jūsu pakalpojumi Kārlim II...

— Es izpildīju tikai savu pienākumu. Jūs zināt, ka man nepatīk spožums. Lai karalis Kārlis II atstāj mani mierā un ēnā, ja es viņam neesmu vajadzīgs; tas ir viss, ko es lūdzu.

D'Artanjans nopūtās.

— Kas jums noticis? — Atoss jautāja. — Varētu domāt, ka jūs skumdina karaļa laimīgā atgriešanās Londonā. Bet jūs taču viņa majestātes labā esat izdarījis vismaz tikpat daudz, cik es.

— Vai ne? — d'Artanjans savā gaskoņa manierē nosmējās. — Es taču ari daudz paveicu viņa majestātes labā, kaut arī neviens to nenojauš?

— Jā, jā! — Atoss atbildēja. — Un karalis to zina, ticiet man, draugs.

— Zina! — musketieris rūgti atkārtoja, — Velns parāvis, es par to nešaubījos, bet nu pacentīšos aizmirst!

— Es esmu pārliecināts, ka viņš gan neaizmirsīs!

— Atos, jūs tā runājat, tikai lai mierinātu mani!

— Kāpēc gan?

— Velns parāvis! Bet mani izdevumi? Es esmu izputējis, mans draugs, pilnīgi izputējis šī prinča dēļ, kurš nupat te aizlēkšoja garām zirgā.

— Karalis nezina, ka jūs esat izputējis, bet viņš zina, ka ir jums daudz pateicības parādā.

— Kas man no tā tiek, Atos, padomājiet! Es taisnīgi novērtēju jūsu nopelnus: jūs izdarījāt visu, ko varējāt. Taču tieši es ļāvu jūsu iecerēm piepildīties, kaut arī pirmajā brīdī liekas, ka es tikai traucēju. Es spriežu tā: ne jūsu argumenti, ne lēnprātība droši vien ģenerāli Monku nepārliecinātu; bet es ar viņu apgājos tik stingri, ka devu iespēju jūsu princim paspīdēt ar savu cēlsirdību. Tikai, pateicoties manai kļūdai, viņš varēja parādīt augstsirdību; par to Monks Kārlim atmaksāja, atdodot viņa troni.

— Tas viss ir tīra patiesība, mans draugs, — Atoss atteica.

— Nu un tālāk? Kaut arī tā tīra patiesība, tik un tā es atgriežos mājās, saņēmis Monka labvēlību, kurš mani nepārtraukti sauc par dārgo kapteini, kaut gan es viņam neesmu ne dārgs, ne arī kapteinis, un ieguvis karaļa mīlestību, kurš jau ir aizmirsis manu vārdu. Mani nolād kareivji, kuriem es sasolīju bagātīgu atalgojumu un nolādēs lāga Planšē, kam es nolaupīju daļu viņa īpašuma.

— Kā tā? Kāds te sakars ar Planšē?

— Lūk, kāds. Monks iedomājas, ka ataicinājis šo uzpucēto, smaidīgo, visu dievināto karali; jūs iedomājaties, ka esat viņu atbalstījis; es domāju, ka esmu viņam nodrošinājis uzvaru; tautai liekas, ka viņš to ir atkarojis; viņš pats domā, ka sasniedzis mērķi sarunu ceļā. Tas viss nav taisnība: Kārlim II, Anglijas, Skotijas un Īrijas karalim, troni atcļcva franču bodnieks, kas dzīvo Lombarda ielā un kuru sauc Planšē. Lūk, ko nozīmē diženums! Viss ir niecība! — kā teikts svētajos rakstos.

Atoss negribot pasmaidīja.

— Dārgais d'Artanjan, — viņš teica, draudzīgi paspiezdams musketiera roku, — vai tad jūs vairs neesat filozofs? Vai jūs nespēj mierināt doma, ka jūs izglābāt man dzīvību, laimīgas nejaušības dēļ ierazdamies abi ar Monku tobrīd, kad nolāpītie parlamenta piekritēji grasījās mani dzīvu sadedzināt?

— Pa daļai jūs bijāt pelnījis šo sodu, dārgo grāf.

— Par ko? Vai par to, ka izglābu viņa majestātei karalim Kārlim piederošo miljonu?

— Kādu miljonu?

— Ak, jā, mans draugs, jūs taču par to nekā nezināt! Nedusmojieties uz mani; tas nebija mans noslēpums. Vārds „remembcr!", ko Kārlis I teica uz ešafota...

— Un kas nozīmē „atceries"L

— Tieši tā. Šis vārds nozīmēja: «Atcerieties, ka Ņūkāslas pagrabos ir paslēpts miljons, un ka šis zelts pieder manam dēlam".

— Ā, tagad es saprotu!.. Es saprotu arī, — un tas ir visļaunākais, — ka katru reizi, kad Kārlis II iedomājas par mani, viņš sev saka: „Šī cilvēka dēļ es tik tiko nezaudēju troni. Par laimi es biju garā cildens un augstsirdīgs". Lūk, ko par mani domā jaunais augstmanis melnajā, apnēsātajā tērpā, kas Bluā pili ar cepuri rokā lūdza mani ielaist viņu Francijas karaļa kabinetā.

— D'Artanjan, d'Artanjan! — Atoss uzlika roku musketierim uz pleca. — Jūs esat netaisnigs.

— Man uz to ir tiesības.

— Nē, jo jūs nezināt nākotni.

D'Artanjans vērīgi paskatījās uz draugu un sāka smieties.

— Ak, dārgais Atos, — viņš teica, — jūsu runā atgadās lieliski izteicieni. Tādus es esmu dzirdējis tikai no jums un no kardināla Mazarīni.

Atoss protestēdams sakustējās.

— Mans draugs, atvainojiet, ja es jūs aizvainoju, — d'Artanjans ar smaidu turpināja. — Nākotne! Cik brīnišķīgi ir tādi daudzsološi vārdi. Cik patīkami ir tos zelēt, kad nav ko ēst! Velns parāvis! Es esmu dzirdējis kādu vārdu, kas pildītu solījumu! Bet lai nu tas paliek, — d'Artanjans mainīja tēmu. — Ko jūs šeit darāt, dārgo Atos? Vai jūs esat karaļa mantzinis?

— Ko? Mantzinis? Kāpēc? — Kā gan citādi? Karalim ir miljons, tātad viņam vajadzīgs mantzinis. Francijas karalim nav nekā, toties viņam ir finansu superintendants Fukē kungs. Starp citu, jāatzīst, ka Fukē kungam gan ir daži miljoniņi.

— O, mūsu miljons jau sen ir iztērēts, — Atoss teica un savukārt pasmējās.

— Saproti: to iztērēja par samtu, atlasu, briljantiem un visu veidu un krāsu spalvām. Visai ģimenei bija ārkārtīgi nepieciešami skroderu un veļas šuvēju pakalpojumi. Atcerieties, Atos, cik daudz mēs iztērējām La- rošelas kauju laikā, kad vajadzēja iejāt pilsētā? Divus vai trīs tūkstošus livru. Bet karaļa apģērbam vajag vairāk auduma, tur noteikti var iztērēt miljonu... Vismaz pasakiet, Atos, ja arī jūs neesat mantzinis, vai jums ir ietekme galmā?

— Zvēru pie sava goda, es pats to nezinu, — Atoss vienkārši atbildēja.

— Patiešām nezināt?

— Nē, es pēc Duvras karali neesmu saticis.

— Ā, viņš ir aizmirsis arī par jums! Velns parāvis! Tas tik ir labi!

— Viņa majestātei ir tik daudz darīšanu!

— O! — d'Artanjans iesaucās ar tikai sev piemītošo smalko izsmieklu. — Goda vārds, es sāku atkal mīlēt monsenjoru Džūlio Mazarīni. Tātad karalis nav jūs saticis, vai ne?

— Nē.

— Un jūs nedusmojaties?

— Par ko? Dārgo d'Artanjan, jūs laikam domājat, ka es tā rīkojos karaļa dēļ? Es taču viņu nemaz nepazīstu. Es to darīju viņa tēva dēļ, un tas, ja atceraties, bija īsts bruņinieks un cildens cilvēks.

— Patiešām, viņš bija lielisks un labs cilvēks. Viņš dzīvoja draņķīgi, bet nomira kā nākas.

— Tad saprotiet jel, dārgais d'Artanjan, ka es nelaiķa karalim viņa dzīves pēdējā minūtē zvērēju godīgi glabāt noslēpumu par apraktajiem dārgumiem, kuri man bija jānodod viņa dēlam, lai vajadzības gadījumā viņam palīdzētu. Jaunais princis ieradās pie manis. Viņš manī saskatīja it kā iemiesotas atmiņas par savu tēvu un izstāstīja man par savu nabadzību. Kārļa II labā es izdarīju tikai to, ko biju solījis Kārlim I, un ne vairāk. Tas nozīmē, ka mani neinteresē, vai viņš ir pateicīgs, vai ne. Es izdarīju pakalpojumu nevis viņam, bet sev, jo atbrīvojos no dotā solījuma.

— Es vienmēr esmu teicis, — d'Artanjans izdvesa ar smagu nopūtu, — nesavtība — tas ir kaut kas nepārspējams.

— Un tātad, dārgais draugs, — Atoss piezīmēja, — jūs esat tādā pat stāvoklī kā es. Ja es pareizi sapratu jūsu vārdus, tad jūs aizkustināja jaunā prinča ciešanas. Jūs rīkojāties daudz cildcnāk nekā es: jūs bojā gājušā karaļa dēlam neko nebijāt parādā, turpretim man bija jāizpilda savs pienākums. Jūsu dzinulis bija tikai sirds — cēla un laba sirds, kas slēpjas aiz jūsu skepticisma un dzēlīgā izsmiekla čaulas. Jūs izmantojāt šim nolūkam uzticīgā kalpa naudu un varbūt — es pat esmu par to pārliecināts — arī savu naudu. Un tagad netiek atzīti jūsu nopelni! Kas par to? Jūs vēlaties atdot Planšē naudu?... Es saprotu jūsu vēlēšanos, mans draugs: ja muižnieks aizņēmies naudu no sava kalpa, viņam neklājas to neatdot, pie tam ar procentiem. Zināt, es varu 'pārdot Lafēru pili vai arī, ja tas ir par daudz, kādu mazāku fermu. Jūs norēķināsieties ar Plan- šē, un varat būt pārliecināts, ka manās klētīs joprojām paliks pietiekoši daudz, lai mēs abi un Rauls varētu iztikt. Tad, dārgais draugs, jūs būsiet parādā tikai sev pašam, un — es jūs labi pazīstu — jums būs ļoti patīkami domāt: „Tas biju es, kas Anglijas karalim atdeva troni." Vai tad tā nav?

— Ak, Atos, — d'Artanjans domīgi teica, — es jau kādreiz jums sacīju, ka tad, kad jūs kļūsiet par abatu, es iešu klausīties jūsu sprediķus. Ja jūs man pateiksiet, ka elle pastāv, velns lai parauj, es sākšu baidīties no uguns un pannas. Jūs esat labākais no cilvēkiem. Man piemīt tikai viena laba īpašība, un to es atzīstu: es neesmu skaudīgs. Visi pārējie grēki man piemīt pārpārēm.

— Es turpretim nezinu nevienu, kas varētu līdzināties d'Artanjanam, — Atoss iebilda. — Bet nemanot esam nonākuši līdz mājai, kurā es dzīvoju. Vai nevēlaties ienākt pie manis, dārgais draugs?

— O, tā taču, šķiet, ir viesnīca „Brieža rags"! — d'Artanjans iesaucās.

— Atzīstos, ka es to izvēlējos tīšām. Es mīlu vecus paziņas; man patīk sēdēt tai pašā krēslā, kur es pārguris un izmisis nokritu trīsdesmit pirmā janvāra vakarā, kad jūs atgriezāties.

— Tad, kad bijām atklājuši maskotā bendes slēptuvi? Jā, tā bija drausmīga diena.

— Iesim iekšā, — Atoss aicināja.

Viņi iegāja agrākajā kopējā zālē. Gan visu viesnīcu, gan kopējo zāli bija skārušas lielas pārmaiņas.

Agrākais saimnieks bija iedzīvojies bagātībā, slēdzis viesnīcu un zāli bija pārvērtis par pārtikas preču noliktavu. Pārējās istabas viņš izīrēja iebraucējiem.

Neizsakāmā uztraukumā d'Artanjans atpazina visas pirmā stāva mēbeles; viņš pazina sienu pārvilkumu, aizkarus un pat ģeogrāfijas karti, ko Partoss tik cītīgi bija pētījis brīvajā laikā.

— Pagājis vienpadsmit gadu! — d'Artanjans iesaucās. — Velns parāvis! Man šis laiks liekas kā mūžība!

— Bet man — kā viena diena, — Atoss teica. — Mans draugs, ja jūs zinātu, kā es priecājos, ka jūs esat šeit kopā ar mani, un es varu

8 3aK. 164 kh. 2 paspiest jūsu roku, nomest zobenu un dunci un bez bažām ķertis pie šis heresa pudeles. Mans prieks būtu vēl lielāks, ja pie galda sēdētu ari abi mūsu draugi, bet mans mīļais Rauls stāvētu uz sliekšņa un skatītos uz mums ar savām platajām, maigi mirdzošajām acim.

— Jā gan, — d'Artajans satraukti teica, tas tiesa. Es jums pilnīgi piekrītu, sevišķi attiecībā uz sākuma daļu: patīkami uzjautrināties, sēžot turpat, kur mēs bažīgi gaidījām, ka durvīs parādīsies Mordaunts.

Šai brīdī atvērās durvis, un d'Artanjans, par spiti savai drosmei, sarāvās.

Atoss viņu saprata un smaidīdams sacīja:

— Tas ir mūsu saimnieks, viņš man nes kaut kādu vēstuli.

— Jā, milord, -- viesnīcnieks atteica, es patiešām atnesu jūsu gaišībai vēstuli.

— Pateicos, — Atoss teica un paņēma vēstuli, pat nepaskatījies uz

to.

— Pasakiet man, krietno saimniek: vai jūs gadījumā nepazīstat manu viesi?

Vecais pacēla galvu un uzmanīgi apskatīja d'Artanjanu.

— Nē, nepazīstu.

— Viņš ir viens no tiem draugiem, par kuriem es jums stāstīju; pirms vienpadsmit gadiem viņš te apmetās kopā ar mani.

— Te ir bijuši tik daudzi ārzemnieki! — vecais teica.

— Bet mēs šeit bijām tūkstoš sešsimt četrdesmit devītā gada trīsdesmitajā janvārī, — Atoss piebilda, tā cerēdams atsvaidzināt krodzinieka kūtro atmiņu.

— Var jau būt, - tas atbildēja, - bet tas bija tik sen!

Viņš paklanījās un izgāja.

— Pateicos! — d'Artanjans noteica. Te nu bija — vari veikt varoņ-. darbus un valsts apvērsumus un kaut vai iecirst savu vārdu akmeņos vai varā; ir kaut kas, kas ir vēl cietāks par dzelzi, varu un akmeņiem un atceras vēl mazāk: tas ir bagātību ieguvuša viesnīcnieka pakausis. Viņš mani nepazīstot! Bet es pazīstu viņu...

Atoss pasmaidīja un atplēsa vēstuli.

— Ā, tā ir vēstule no Parī, — viņš teica.

— Oho! — d'Artanjans atsaucās. — Lasiet, mans draugs, lasiet! Tajā droši vien ir pēdējie jaunumi.

Atoss pašūpoja galvu un izlasīja:

„Dārgo grāf,

Viņa Majestāte karalis ar visdziļāko nožēlu ievēroja, ka jūs nebijāt kopā ar viņu šai triumfa dienā. Karalis pavēlēja man jums uzrakstīt un lūgt, lai jūs atceraties viņu.

Viņa Majestāte gaida jūs šovakar no deviņiem līdz vienpadsmitiem Sentdžeimsas pilī.

Ar patiku un cieņu palieku jūsu padevīgais kalps

Parī."

— Redziet nu, dārgais d'Artanjan, nevajag šaubīties par karaļu labvēlību.

— Jums taisnība, nešaubieties, — d'Artanjans atteica.

— Ak, mans mīļais, dārgais draugs, piedodiet man, — lūdza Atoss, kam nepaslīdēja gar ausīm rūgta pieskaņa d'Artanjana vārdos. — Vai es negribot esmu apvainojis savu labāko draugu?

— Ko jūs, Atos! Es pat pavadīšu jūs uz pili, protams, tikai līdz vārtiem, un pie viena pastaigāšos.

— Jūs nāksiet iekšā kopā ar mani. Es gribu pastāstīt viņa majestātei...

— Nevajag! — d'Artanjans iesaucās neliekuļotā lepnumā. — Nav labi lūgt žēlastības dāvanas; bet vēl sliktāk, ja tās lūdz ar citu starpniecību. Iesim, draugs, mums būs jauka pastaiga; pa ceļam es jums parādīšu ģenerāļa Monka māju, kurš mani nomitinājis pie sevis. Kārtīga māja! Vai zināt, daudz izdevīgāk ir būt vienkāršam ģenerālim Anglijā nekā maršalam Francijā.

Atosu apbēdināja drauga tēlotā jautrība.

Visa pilsēta bija priecīgi uzbudināta.

Pa ceļam Atoss un d'Artanjans sarunājās maz, varbūt tāpēc, ka viņiem vajadzēja pārrunāt pārāk daudz.

Atoss domāja, ka d'Artanjans var saklausīt viņa teiktajos vārdos šķietamu prieku, un tas aizskars musketieri, turpretim d'Artanjans baidījās, ka viņa sacītajā noteikti izpaudīsies rūgtums, un tas samulsinās krietno Atosu.

Viena prieks un otra rūgtums it kā sacentās klusuciešanā.

Beidzot pirmais neizturēja un ierunājās d'Artanjans, kam vienmēr kņudēja mēle.

— Atos, vai jūs atceraties, — viņš iesāka, — d'Obiņjē* piezīmēs ir vieta, kur šis uzticīgais muižnieks — gaskonis, tāpat kā es, nabadzīgs, tāpat kā es un — es gandrīz vai pateicu: drosmīgs tāpat kā es — stāsta par Indriķa IV skopumu? Es labi atceros, ka tēvs man bieži tika teicis, ka d' Obiņjē kungs ir melis. Tomēr pavērojiet, kā dižā Indriķa pēcteči šai ziņā līdzinās viņam.

— Apžēliņ, d'Artanjan! Francijas karaļi ir skopi? — Atoss iesaucās. Jūs esat jucis!

D'Artanjans nerimās:

— Ak, jūs nekad neredzat citu trūkumus, tāpēc ka jums pašam tie nepiemīt. Indriķis IV patiešām bija skops. Viņa dēls Ludviķis XIII arī bija skops; mēs abi par to kaut ko zinām, vai ne? Orleānas hercogam šis netikums piemita vislielākajā mērā; par to viņu ienīda visi, kas kalpoja viņam.

Nabaga Henriete bija skopa pret savu gribu. Viņa nepusdienoja katru dienu un savas istabas nekurināja katru ziemu; tādu piemēru viņa rādija savam dēlam Kārlim II, dižā Indriķa IV mazdēlam, un viņš ir divkārši skops — kā māte un kā vectēvs. Nu kā, vai es labi parādīju skopuma ciltskoku?

— D'Artanjan, jūs esat pārāk stingrs pret Burboniem.

— Ā, es vēl piemirsu labāko no viņiem... bearnieša otru mazdēlu,. Luiju XIV, manu bijušo pavēlnieku. Es domāju, ka tas arī ir skops: viņš

Teopdors Agripa d'Obiņjē (1550 — 1630) — franču dzejnieks un vēsturnieks, pārliecināts hugenots. Pirms nāves d'Obiņjē nosauca Indriķi IV par diženāko karali, kādu jebkad pazinusi Francija.

taču negribēja dot miljonu savam brālēnam Kārlim. Nu labi, es redzu, ka jūs sākat dusmoties... Starp citu, mēs esam atnākuši līdz manai mājai vai, pareizāk sakot, līdz mana drauga Monka mājai.

— Dārgais d'Artanjan, es nedusmojos, bet jūs mani apbēdināt. Vienmēr ir skumji, kad cilvēks neieņem to vietu, kādu ir pelnījis; jūsu vārdam būtu jāskan gluži tāpat kā visslavenāko karavīru un izcilāko diplomātu vārdiem.

Vai gan Luiņī, Belegardi un Basompjēri * pelnījuši bagātību un slavu vairāk par jums? O, jums ir taisnība, mans dārgais draugs, tūkstoškārt taisnība!

D'Artanjans smagi nopūtās un ieveda savu draugu ģenerāļa Monka mājā.

— Atļaujiet, es atstāšu mājās savu maku, — viņš teica. — Ja slavenie Londonas blēži, kurus daudzina pat Parīzē, man pulī nozags pēdējo naudu, tad man nebūs par ko atgriezties Francijā... Es aizbraucu no Francijas ar jautru prātu un atgriežos vēl priecīgāks, jo mans senais naids pret Angliju ir atdzimis un vēl vairāk nostiprinājies.

Atoss nekā neatbildēja.

— Mīļais draugs, pagaidiet mazliet, es tūdaļ iešu jums līdz. Zinu, ka jūs steidzaties saņemt balvu, bet ticiet, ka es tikpat nepacietīgi alkstu dalīties jūsu priekā... kaut vai pa gabalu... Pagaidiet mani.

D'Artanjans jau bija izgājis cauri vārtiem, kad musketieri apturēja pa pusei kareivis, pa pusei sulainis, kas pie Monka kalpoja par vārtsargu, un angliski teica:

Šarls d'Albērs Luiņī (1578 — 1621) — hercogs, Ludviķa XIII favorīts, kas pakļāva viņu savai ieteķmei, kad Ludviķis vēl bija do- fins. Viņš iemācīja Ludviķim dresēt žagatas un tā ieguva viņa labvēlību. Rožē de Senlarī Belegards (1565 — 1646) — hercogs, Francijas pērs, Karaļa Indriķa IV piekritējs un mīlulis. Fransuā Ba- sompjērs (1579 — 1646) — hercogs, Francijas maršals, Indriķa IV galmā parādījās 1602.gadā un iekaroja karaļa labvēlību. Kardināls Rišeljē ieslodzīja viņu uz divpadsmit gadiem Bastīlijā, un tur viņš uzraķstīja interesantus memuārus.

— Atvainojiet, milord d'Artanjan.

— Kas tad tas? Varbūt arī ģenerālis mani padzen? Tā tikai vēl trūktu.

Franciski teiktie vārdi ne mazākā mērā neiespaidoja to, kam tie bija domāti: vārtsargs runāja tikai angliski un pie tam ar krietnu skotu izloksnes pieskaņu.

Toties tie sāpīgi iedzēla Atosam, jo likās, ka d'Artanjana vārdi sāk piepildīties.

Anglis pasniedza d'Artanjanam vēstuli un pateica:

— No ģenerāļa.

— Nu lieliski, viņš mani padzen, — gaskonis sacīja. — Vai lasīt vēstuli, Atos?

— Droši vien jūs kļūdāties, — Atoss atbildēja. — Vai patiešām pasaulē vairs nav palicis godīgu cilvēku, izņemot mūs abus?

D'Artanjans paraustīja plecus un atplēsa vēstuli; nesatricināmais anglis pielika tuvāk lukturi, lai musketierim būtu gaišāks.

— Kas jums notika? — vaicāja Atoss, redzēdams, ka d'Artanjans izmainās sejā.

— Izlasiet pats.

Atoss paņēma vēstuli un izlasīja:

„D'Artanjana kungs,

karalis ļoti nožēlo, ka jūs nepavadījāt viņu uz Sv. Pāvila katedrāli. Viņa Majestāte apgalvo, ka viņam jūs ļoti pietrūkāt, — tāpat kā man, dārgo kapteini. Ir tikai viens veids, kā to izlabot. Viņa majestāte gaida mani deviņos Sentdžeimsas pilī. Vai jūs nevēlaties tur ierasties vienā laikā ar mani? Karalis nozīmējis šo laiku jūsu audiencei."

Vēstuli bija parakstījis Monks.

— Nu, ko jūs teiksiet tagad? — Atoss ar maigu pārmetumu iesaucās, kad bija izlasījis Monka vēstuli d'Artanjanam.

— Ko? — musketieris atkārtoja, pietvīcis no prieka un mazliet arī kaunēdamies, jo bija pārāk pasteidzies apvainot karali un Monku. — Parasta pieklājība, tā neuzliek nekādus pienākumus, kaut gan, protams, pieklājība tā ir.

— Es neticēju, ka jaunais karalis būs tik nepateicīgs, — Atoss sacīja.

— Jāsaka gan, ka viņam vēl nav bijis laika, lai aizmirstu pagātni, — d'Artanjans atteica. — Bet līdz šim viss runāja par labu maniem uzskatiem.

— Es piekrītu, dārgais draugs. Nu, lūk, jūs kļuvāt līksmāks. Jūs neticēsiet, kā es priecājos.

— Tātad, — d'Artanjans sacīja, — karalis pieņem Monku deviņos, bet mani pieņems desmitos. Tā, droši vien, ir lielā audience, ko mēs Luvrā mēdzam saukt par svētā ūdens dalīšanu. Iesim, draugs, varbūt, ka mums ari uzpil kāda lāsīte.

Atoss neko neatbildēja, un abi devās uz Sentdžeimsas pili, kur vēl joprojām drūzmējās pūlis cerībā saskatīt logos galminieku ēnas vai karaļa siluetu.

Bija jau astoņi, kad abi draugi iegāja pils galerijā, kur drūzmējās galminieki un lūdzēji. Visi paslepus vēroja abu vienkāršā piegriezuma ārzemnieciskos tērpus un cēlās, izteiksmīgās sejas. Atoss un d'Artanjans pārlaida skatienu pūlim un turpināja savu sarunu.

Pēkšņi galerijas galā atskanēja troksnis: ienāca ģenerālis Monks un kopā ar viņu apmēram divdesmit virsnieku, kas centās iegūt viņa labvēlību. Galu galā vakar viņš vēl bija Anglijas pavēlnieks; varēja sagaidīt, ka cilvēku, kas atjaunoja Stjuartu dinastiju, gaida spoža nākotne.

— Kungi, — Monks, pagriezies pret viņiem, teica, — lūdzu, neaizmirstiet, ka es vairs nekas neesmu. Nesen es komandēju republikas galveno armiju; tagad tā pieder karalim, es nodevu viņam visu varu, kāda man bija.

Visu apkārtējo sejās atspoguļojās visdziļākais izbrīns; lišķu un lūdzēju pulciņš ap Monku pamazām kļuva retāks un saplūda ar pūli. Monks gatavojās gaidīt karali tāpat kā pārējie.

D'Artanjans nevarēja atturēties, nenorādījis to grāfam de Lafēram, kas sarauca uzacis.

Pēkšņi Kārļa II kabineta durvis atvērās, un parādījās jaunais karalis; viņam pa priekšu gāja divi galminieki.

— Esiet sveicināti, kungi, — viņš teica. — Vai ģenerālis Monks ir

šeit?

— Es esmu te, jūsu majestāte! — vecais ģenerālis atbildēja.

Kārlis strauji piegāja pie viņa un dedzīgi paspieda viņa rokas.

— Ģenerāli, — karalis skaļi teica, — es tikko parakstīju patentu: jūs esat Olbermelas hercogs, un es vēlos, lai jūs būtu bagātākais un varenākais karalistē, kurā, izņemot Montrozu, neviens nevar līdzināties jums uzticībā, drosmē un talantā. Kungi, es nozīmēju hercogu par sauszemes un jūras karaspēku virspavēlnieku; apsveiciet viņu.

Visi sadrūzmējās ap ģenerāli, kas pieņēma apsveikumus tikpat bezkaislīgi kā vienmēr.

D'Artanjans pa to laiku teica Atosam:

— Ja es iedomājos, ka šī hercogiste, sauszemes un jūras karaspēka pavēlniecība, vārdu sakot, viss šis diženums gulēja seša pēdas garā un trīs pēdas platā kastē...

— Mans draugs, — Atoss iebilda, — vēl lielākas slavenības nokļūst vēl mazākās kastēs un no tām jau vairs ārā netiek.

Monks pēkšņi pamanīja abus francūžus, kas stāvēja malā, gaidīdami, kamēr pūlis kļūs retāks. Viņš tūlīt pienāca pie viņiem šai filozofisko pārdomu degpunktā.

— Vai jūs runājat par mani? — viņš smaidīdams apvaicājās.

— Milord, — Atoss atteica, — mēs runājam ari par Dievu.

Monks uz brīdi kļuva domīgs, bet tad jautri teica:

— Parunāsim mazliet par karali, ja jums nav iebildumu; šķiet, jums ir nozīmēta audience? *

— Deviņos, — teica Atoss.

— Desmitos, — piebilda d'Artanjans.

Šai brīdi galerijas vidū parādījās karalis.

— Ā, te ir mani francūži! — viņš sacīja bezrūpīgā jautrībā, ko viņam bija izdevies saglabāt, neskatoties uz visām viņa nelaimēm. — Francūži ir mans mierinājums!

Atoss un d'Artanjans paklanījās.

— Hercog, pavadiet viņus uz manu darba kabinetu. Es tūlīt nākšu, kungi, — karalis franciski piebilda.

Viņš steidzīgi atlaida savu svītu, lai ātrāk varētu atgriezties pie saviem francūžiem, kā viņš tos bija nosaucis.

— Ševaljē d'Artanjan, — viņš teica, ienākdams kabinetā, — es ļoti priecājos, jūs redzot.

— Valdniek, es esmu sajūsmā, ka varu apsveikt jūsu majestāti $ent- džeimsas pilī.

— Jūs man izdarījāt sevišķi svarīgu pakalpojumu, un es esmu jums pateicību parādā. Ja es nebaidītos iejaukties mūsu armijas virspavēlnieka darīšanās, tad piedāvātu jums jūsu cienīgu vietu manā svītā.

— Jūsu majestāte, — d'Artanjans iebilda, — atstājot Francijas karaļa dienestu, es viņam apsolīju, ka nekalpošu nevienam citam karalim.

— Ļoti žēl, — Kārlis teica. — Es vēlētos izdarīt jūsu labā pēc iespējas vairāk; jūs man patīkat.

— Jūsu majestāte...

— Paskatīsimies, vai man neizdosies jūs pierunāt neturēt doto vārdu, — Kārlis smaidīdams turpināja. — Hercog, palīdziet man. Ja nu jums piedāvātu, es gribu teikt, ja es jums piedāvātu kļūt par manu musketieru galveno komandieri?

D'Artanjans paklanījās vēl zemāk nekā iepriekš.

— Es būtu nelaimīgs, ja man būtu jūsu majestātei jāatsaka, — viņš sacīja. - Muižniekam nav nekā svētāka par goda vārdu, bet, kā man jau bija tas gods teikt, es to devu Francijas karalim.

— Tad vairs par to nerunāsim, — karalis noteica, pievērsdamies Atosam.

D'Artanjanu atkal pārņēma rūgta vilšanās.

„Es jau to paredzēju! — musketieris čukstēja pie sevis. — Vardi! Vārdi! Svētais ūdens! Karalis vienmēr prot jums piedāvāt tieši to, par ko jau iepriekš zināms, ka jūs to nevarat pieņemt. Tā viņš parāda savu augstsirdību, ne ar ko neriskēdams! Es esmu muļķis, trīskārt muļķis, ka uz kaut ko cerēju!"

Kārlis saņēma Atosa roku.

— Grāf, — viņš teica, — jūs man esat kā otrs tēvs; pakalpojumu, ko jūs man izdarījāt, nav iespējams atmaksāt. Man tomēr gribētos jūs apbalvot. Mans tēvs jūs apbalvoja ar Bikšu lences ordeni; šis ordenis nav pat visiem Eiropas monarhiem. Valdošā karaliene apbalvoja jūs ar Svētā Gara ordeni: tas nav mazāk slavens. Es jūs apbalvoju ar Zelta Aunādas ordeni, ko man atsūtīja Francijas karalis: uz kāzām viņš saņēmis no sava sievastāva, Spānijas karaļa, divus patentus uz šo ordeni. Par to es lūgšu no jums kādu pakalpojumu.

— Jūsu majestāte, — Atoss samulsis teica. — Jūs man piešķirat Zelta Aunādas Ordeni! Francijā tas ir tikai karalim.

— Es gribu, lai jūs varētu būt kā līdzīgs pret līdzīgu ar visiem slavenākajiem cilvēkiem gan savā dzimtenē, gan visur citur, — Kārlis teica, noņemdams no krūtīm ķēdi. — Es esmu pārliecināts, grāf, ka tēvs pat no sava kapa mani atbalsta.

„Ir nu gan dīvaini, — pa to laiku, kamēr viņa draugs, nometies ceļos, saņēma slaveno ordeni, domāja d'Artanjans, — dīvaini un apbrīnojami — laimes lietus vienmēr līst uz visiem apkārtējiem, bet man no tā neuzpil ne pilīte. Zvēru pie sava goda, ja es būtu skaudīgs, man vajadzētu vai matus plēst."

Atoss piecēlās, un Kārlis viņu maigi apskāva.

— Ģenerāl! — karalis sacīja Monkam.

Viņš aprāvās, pasmaidīja un turpināja:

— Atvainojiet, es gribēju teikt, hercog... Es kļūdījos tikai tāpēc, ka hercoga vārds, pēc manām domām, ir pārāk īss... Es visu laiku meklēju garāku titulu. Es vēlos, lai jūs stāvētu tronim pēc iespējas tuvāk un lai es jūs varētu saukt tā pat kā karali Luiju par brāli! Atradu! Jūs būsiet man kā brālis, es jūs ieceļu par Īrijas un Skotijas vicekarali... Tagad es vairs nekļūdīšos.

Hercogs paspieda karaļa roku pēc sava paraduma bez sevišķas sajūsmas.

Tomēr šī pēdējā balva viņu aizkustināja. Kārlis savu cēlsirdību izpauda ar gudru ziņu, lai dotu hercogam iespēju izteikt kādu vēlēšanos, bet karalis viņam bija jau iedevis vairāk, nekā viņš varēja cerēt.

— Velns parāvis! — d'Artanjans nopurpināja pie sevis. — Līst aumaļām! Var vai prātā sajukt!

Viņš šķita tik nožēlojams un skumjš, ka karalis nespēja apvaldīt smaidu.

Monks gribēja atvadīties no Kārļa II.

— Kā, vai jūs, mans uzticamais draugs, jau aizejat? — karalis jautāja hercogam.

— Ar jūsu majestātes atļauju... Šīs dienas iespaidi mani ir ļoti nogurdinājuši. Man jāatpūšas.

— Bet es ceru, — karalis teica, — jūs neaiziesiet bez d'Artanjana kunga?

— Kāpēc? — vecais karavīrs vaicāja.

— Jūs pats zināt, kāpēc.

Monks izbrīnījies paskatījās uz karali.

— Piedodiet, jūsu majestāte, — viņš teica, — es neko nesaprotu...

— Iespējams. Bet, ja arī jūs esat aizmirsis, tad d'Artanjana kungs gan atceras.

Musketiera seja pauda izbrīnu.

— Atļaujiet pajautāt, hercog, - karalis sacīja, - vai jūs dzīvojat kopā ar d'Artanjana kungu?

— Jā, jūsu majestāte: man bija tas gods piedāvāt viņam savu viesmīlību.

— Citādi arī nevarēja būt... Gūsteknim vienmēr jābūt pie uzvarētāja.

Monks nosarka.

— Jā, jums taisnība, — viņš teica, — es patiešām esmu d'Artanjana kunga gūsteknis.

— Protams, Monk, jo jūs vēl neesat sevi izpircis. Tomēr neuztraucieties: es jūs atbrīvoju no d'Artanjana rokām, un es arī samaksāšu izpirkšanas maksu.

D'Artanjana acis iemirdzējās prieks. Gaskonis sāka saprast.

Kārlis piegāja pie viņa.

— Ģenerālis nav sevišķi bagāts, — viņš sacīja, — tāpēc nevar jums samaksāt tik daudz, cik vajadzētu. Es, protams, esmu bagātāks. Kaut gan tagad, kad viņš ir hercogs un gandriz karalis, varbūt ari es vairs nespēšu samaksāt par viņu. D'Artanjana kungs, esiet iecietigs. Cik es jums esmu parādā?

D'Artanjanu šāds notikumu pavērsiens bezgala iepriecināja, bet viņš neizrādīja savu sajūsmu.

— Jūsu majestāte veltīgi uztraucas, — viņš atbildēja. — Kad man smaidīja laime un es sagūstīju Monka kungu, viņš bija tikai ģenerālis; tātad man jāsaņem izpirkuma maksa par ģenerāli. Lai viņš atdod man savu zobenu, un es uzskatīšu, ka man ir pilnīgi samaksāts. Tikai ģenerāļa zobens ir viņa vērts.

— Odds fish* kā teica mans tēvs! — Kārlis II iesaucās. — Tā ir īsta augstmaņa cienīga runa, vai ne, hercog?

— Jā, jūsu majestāte, to prasa gods.

Viņš izvilka zobenu no maksts.

— Kungs, — viņš pievērsās d'Artanjanam, — te ir zobens, ko jūs lūdzat. Daudziem zobeniem bijuši labāki asmeņi; bet mans nekad neviena priekšā nav liecies, kaut arī ir ļoti vienkāršs.

D'Artanjans ar lepnumu saņēma zobenu, kas tikko bija cēlis tronī karali.

— Oho! Kārlis II iesaucās. — Kā tad tā! Zobens, kas man atdeva troni, aizceļos no Anglijas? Tas nebūs mūsu valsts dārgāko lielu skaitā? Nē, zvēru pie savas dvēseles, tas nenotiks! Kapteini d'Artanjan, es par šo zobenu dodu divsimt tūkstoš livru; ja tas ir par maz, tad nekautrējieties un droši sakiet...

— Jā, jūsu majestāte, tas ir par maz, — d'Artanjans atbildēja nepārspējamā nopietnībā. — Es to nemaz negribētu pārdot; bet jūsu majes-

Dīvains cilvēks, oriģinālis (angl.).

tāte to vēlas, un jūsu vēlēšanās man ir likums. Es paklausu. Tomēr aiz cieņas pret slaveno karavadoni, kas manī klausās, man tas jānovērtē vismaz par trešdaļu dārgāk. Es lūdzu par zobenu trīssimt tūkstošus vai arī esmu ar mieru atdot to jūsu majestātei par velti.

Viņš saņēma zobenu aiz asmens un pastiepa to karalim.

Kārlis II skaļi iesmējās.

— Tas tik ir cēls cilvēks un jautrs biedrs! Vai ne, hercog? Viņš man patīk, un es viņu mīlu. Te būs, ševaljē d'Artanjan, — viņš piebilda, — saņemiet.

Viņš piegāja pie galda, paņēma spalvu un uzrakstīja parādzīmi par trīssimt tūkstošiem livru.

D'Artanjans paņēma čeku, cienīgi pagriezās pret Monku un sacīja:

— Es zinu, ka saņēmu par zobenu pārāk maz; bet varat man ticēt, hercog, ka es drīzāk miršu nekā kļūšu par mantrausi.

Karalis atkal sāka smieties kā vislaimīgākais cilvēks valstī.

— Ševaljē, mēs vēl tiksimies ar jums līdz jūsu aizbraukšanai, — viņš teica. — Man nepieciešams uzkrāt jautrības rezerves, ja mani francūži aizbrauc.

— Jūsu majestāte, mana jautrība nav hercoga zobens: to es atdošu par velti, — ļoti apmierinātais d'Artanjans atbildēja.

— Jūs arī, grāf, atnāciet pie manis, — Kārlis piebilda, vērsdamies pie Atosa. — Man jums ir svarīgs uzdevums. Sniedziet man jūsu roku, hercog.

Monks paspieda karaļa roku.

— Palieciet sveiki, kungi, — Kārlis teica francūžiem, pastiepdams roku, ko viņi viens pēc otra noskūpstīja.

— Nu, kā ir tagad? — teica Atoss, kad viņi izgāja no pils. — Vai jūs esat apmierināts?

— Tss... — d'Artanjans priecīgi satraukts atbildēja. — Vēl jau es neesmu atgriezies no mantziņa... Pa ceļam var uzkrist uz galvas kāds ķieģelis.

Tiklīdz pieklājība atļāva doties pēc naudas, d'Artanjans nekavējoši aizgāja pie mantziņa.

Tur viņš ar prieku apmainīja diezgan sliktā rokrakstā aprakstīto papīra strēmeli pret veselu kaudzi tikko izkaltu zelta monētu ar Kārļa II attēlu.

D'Artanjans vienmēr prata savaldīties, bet šoreiz viņš nespēja apslēpt savu prieku. Lasītājs sapratīs un iecietīgi izturēsies pret cilvēku, kurš vēl nekad savā mūžā nebija redzējis tik daudz sainīšu ar zelta monētām, kuri kārtīgās rindās patiesi priecēja acis.

Mantzinis visus šos sainīšus salika maisos un katru aizzīmogoja ar Anglijas ģerboņa zīmogu; tādu godu mantziņi kuram katram vis neparāda. Pēc tam viņš bezkaislīgi, bet ar visu pieklājību, kāda pienācās karaļa draugam, pateica:

— Saņemiet savu naudu, kungs.

„Savu naudu!" No šiem vārdiem d'Artanjana dvēselē ietrīsējās stīgas, par kuru esamību viņš agrāk pat nenojauta.

Viņš pavēlēja ielikt maisiņus ratiņos un atgriezās mājās, dziļās pārdomās iegrimis. Cilvēks, kam ir trīssimt tūkstoš livru, nevar neraukt pieri; par katriem simttūkstoš livriem pa vienai grumbiņai — tas nemaz nav daudz.

D'Artanjans ieslēdzās savā istabā, neko neēda un nevienu pie sevis neielaida. Viņš aizdedza lampu, nolika uz galda pielādētu pistoli un visu nakti negulēja, domādams, kā lai pasargā šīs skaistās zelta monētas, kas no karaļa kases bija nonākušas viņa lādē, lai tās nenokļūtu kāda veikla zagļa kabatās.

Nākamajā dienā Atoss ienāca apciemot savu draugu un atrada viņu tik satrauktu, ka nespēja apslēpt savu izbrīnu.

— Kā? — Atoss brīnījās. — Jūs esat bagāts, bet nemaz nepriecājaties! Jūs taču tā sapņojāt par bagātību...

— Mans draugs, baudas, pie kurām mēs neesam pieraduši, uztrauc mūs vairāk nekā pierastie rūpesti. Lūdzu, dodiet man padomu. Jums taču vienmēr bijusi nauda. Ja ir nauda, ko ar to lai dara?

— Tas atkarīgs no īpašnieka.

— Ko jūs darāt ar savu naudu, lai nepārvērstos ne par skopuli, ne par izšķērdētāju? Skopums izkaltē sirdi, bet izšķērdība to gremdē... vai ne?

— Pat Fabrīcijs* nebūtu pateicis gudrāk. Atzīstos, ka mani nauda nekad nav apgrūtinājusi.

— Tad pasakiet: vai jūs to aizdodat uz procentiem?

— Nē. Jūs zināt, ka man ir diezgan laba māja, un tā ir mana īpašuma galvenā daļa.

— Vai ienākumus jūs kaut kur slēpjat?

— Nē.

— Ko jūs domājat par slēptuvi kaut kur sienā?

— Es nekad neesmu izmantojis slēptuves.

— Tātad jums ir pilnvarotais, kam jūs atdodat savu kapitālu, un viņš jums maksā procentus?

— Nē.

— Ko tad jūs darāt ar ienākumiem?

— Es iztērēju visu, ko saņemu; man nav liekas naudas, dārgais d'Artanjan.

— Tad, lūk, kā! Jūs dzīvojat kā augstmanis, un piecpadsmit vai sešpadsmit tūkstoši livru gadā jums izslīd caur pirkstiem. Bez tam jums ir dažādi pienākumi: jums noteikti jārīko pieņemšanas...

— Man liekas, ka jūs esat tāds pat augstmanis kā es, un jūsu naudas jums tik tikko pietiks.

— Trīssimt tūkstoši livru!.. Divas trešdaļas no tiem ir liekas!

— Atvainojiet, bet man likās, ka jūs teicāt... es dzirdēju... es iedomājos, ka jums ir kompanjons...

Kajs Lucīns Fabrīcijs — romiešu pulkvedis, kas kļuva slavens ar savu godīgumu un neuzpērkamību.

— Ā, velns parāvis! Patiešām! — d'Artanjans iesaucās un nosarka. — Vēl taču ir Planšē! Goda vārds, es aizmirsu par Planšē... Te arī aizplūdīs daļa manas naudas. 2ēl, tā bija apaļa summa un skaisti izskatījās. Jums taisnība, Atos, es nemaz neesmu tik bagāts. Jums nu gan ir atmiņa!

— Jā, paldies Dievam, laba!

— Lāga Planšē nebūs zaudējis, — d'Artanjans nomurmināja. — Nav slikts darījums, velns lai parauj! Nu, ko, ja reiz vārds dots, tad jātur!

— Cik liela ir viņa daļa?

— O, — d'Artanjans atteica, — viņš ir krietns puisis, un es norēķināšos ar viņu godīgi; neaizmirstiet, cik man bija daudz rūpju un izdevumu, to visu jaierēķina.

— Mans draugs, es par jums nešaubos, — Atoss mierīgi teica, — un nemaz nebaidos par lādzīgo Planšē. Jūsu rokās viņa nauda ir drošākā vietā nekā pie viņa paša. Bet tagad, kad mums šeit vairs nav ko darīt, ātrāk brauksim prom! Pateicieties viņa majestātei un dosimies ceļā. Pēc nedēļas mēs redzēsim Parīzes Dievmātes katedrāles torņus.

— Jā, draugs, man arī ļoti gribas braukt mājās. Es tūdaļ pat iešu atvadīties no karaļa.

— Bet es, — Atoss piebilda, — iešu satikties ar paziņām, un pēc tam es esmu jūsu rīcībā.

— Aizdodiet man jūsu Grimo.

— Lūdzu!.. Kādēļ viņš jums vajadzīgs?

— Es gribu, lai viņš izdara ļoti vienkāršu lietu, kas viņu nemaz neapgrūtinās: es palūgšu, lai viņš apsargā manas pistoles, kas stāv te uz galda, blakus lādei.

— Labi, — Atoss aukstasinīgi atbildēja.

— Vai viņš nekur neies?

— Viņš paliks šeit pie pistolēm.

— Tad es iešu pie karaļa. Uz redzēšanos!

D'Artanjans ieradās Sentdžeimsas pilī, bet Kārlis II šai laikā rakstīja vēstules un lika viņam gaidīt veselu stundu.

D'Artanjans staigāja pa galeriju no durvīm līdz logam un atpakaļ; pēkšņi viņš ievēroja, ka priekštelpā pavīd apmetnis, kas ļoti līdzinājās tam, ko nēsāja Atoss. D'Artanjans nepaguva paskatīties, kas tur ir, kad viņu aicināja pie karaļa.

Kārlis II bija labā garastāvoklī un uzklausīja musketiera pateicību.

— Ševaljē, jūs veltīgi man tā pateicaties, — viņš teica. — Es jums nesamaksāju ne ceturto daļu par šo notikumu ar kasti, kurā jūs iespundējāt mūsu drosmīgo ģenerāli... es gribēju teikt, mūsu mīļo Olbermelas hercogu.

Viņš sāka skaļi smieties.

D'Artanjans neuzskatīja par vajadzīgu pārtraukt viņa majestāti un pieticīgi klusēja.

— Starp citu, — Kārlis turpināja, - vai Monks jums patiešām ir piedevis?

— Es ceru...

— O jā, bet joks bija nežēlīgs... odds fish\ Anglijas karalistes pirmo personu iebāzt kā siļķi mucā! Jūsu vietā, ševaljē, es nebūtu tik mierīgs.

— Bet...

— Es zinu, ka Monks sauc jūs par savu draugu... Tomēr viņa acīs var lasīt, ka viņam ir laba atmiņa. Bez tam viņš ir ļoti lepns, to var redzēt pēc augstajiem uzacu Jokiem. Ziniet, liela superciJium.*

«Noteikti jāmācās latīņu valoda", d'Artanjans nodomāja.

— Klausieties! — Karalis jautri turpināja. — Man jūs abus jāsamierina; es pratīšu izdarīt tā, lai...

D'Artanjans sāka kodīt ūsas.

— Vai atļausiet runāt atklāti, jūsu majestāte?

— Runājiet, ševaljē.

— Jūsu majestāte mani ļoti biedē... Ja jūs gribēsiet nokārtot šo lietu, tad es esmu pagalam: hercogs liks mani nogalināt.

Karalis atkal sāka smieties; klausoties šajos smieklos, d'Artanjana bailes pārauga šausmās.

— Jūsu majestāte, esiet tik laipns un apsoliet, ka ļausiet man šo lietu nokārtot pašam. Ja es jums vairs neesmu vajadzīgs...

Supercilium (lat.) — divas nozīmes: uzacs un augstprātība.

— Nē, ševaljē. Jūs gribat aizbraukt? — Kārlis jautri apvaicājās.

Šī jautrība viesa musketierī aizvien lielāku nemieru.

— Ja jūsu majestāte man neko nepavēl...

Kārlis kļuva gandrīz nopietns.

— Man ir lūgums. Satiecieties ar manu māsu Henrieti. Vai viņa jūs pazīst?

— Nē, jūsu majestāte. Tāds vecs kareivis kā es nav nekāds interesantais objekts jaunai un jautrai princesei.

— Es gribētu, lai mana māsa iepazītos ar jums un vajadzības gadījumā varētu uz jums paļauties.

— Viss, kas jums ir dārgs, man ir svēts.

— Labi!.. Parī! Labais Parī!.. Ienāc.

Atvērās sāndurvis, un ienāca Parī. Viņš ļoti priecājās, ieraudzījis d'Artanjanu.

— Ko dara Ročesters? — karalis vaicāja.

— Viņš vizinās pa kanālu ar dāmām, — Parī atbildēja.

— Un Bekingems?

— Arī.

— Ļoti labi. Tu aizvedīsi d'Artanjana kungu pie Viljē, — tā sauc Bekingemas hercogu, ševaljē, — un palūgsi, lai viņš d'Artanjana kungu stāda priekšā lēdijai Henrietei.

Parī paklanījās karaļa priekšā un uzsmaidīja d'Artanjanam.

— Ševaljē, — karalis turpināja, — tā ir jūsu atvadu audience. Varat aizbraukt, kad vēlaties.

— Pateicos, jūsu majestāte.

— Tikai salīgstiet mieru ar Monku...

— Noteikti!

— Vai jūs zināt, ka esmu nodevis jūsu rīcībā kuģi?

— Jūfcu majestāte veltī man pārāk daudz uzmanības, es nevaru pieļaut, ka jūsu majestātes virsnieki speciāli rūpējas par mani.

Karalis uzsita d'Artanjanam uz pleca.

— Jūs nevienam nesagādāsiet rūpes, ševaljē, jo es sūtu uz Franciju vēstnesi, kuram, kā man liekas, jūs labprāt piebiedrosieties. Tas taču ir jūsu labs paziņa.

D'Artanjans izbrīnā paskatījās uz karali.

— Mans sūtnis ir kāds grāfs de Lafērs... tas pats, kuru jūs saucat par Atosu, — karalis piebilda un sarunas beigās sāka atkal smieties tikpat jautri kā sākumā. — Palieciet sveiks, ševaljē, palieciet sveiks! Mīliet mani, jo arī es jūs mīlu.

Karalis ar zīmēm apvaicājās Parī, vai blakus kabinetā viņu kāds negaida, un iegāja tur, atstājis d'Artanjanu brīnāmies par tādu dīvainu audienci.

Vecais Parī draudzīgi paņēma viņu zem rokas un izveda dārzā.

Pa kanālu, ko ietvēra jau laika zoba sagrauztas marmora apmales un ko pildīja duļķains zaļganīgas nokrāsas ūdens, cēli slīdēja gara laiva ar baldahīnu, rotāta ar Anglijas ģerboni un izklāta ar paklājiem, kuru bārkstis nokārās līdz pat ūdenim. Astoņi airētāji ritmiski cilāja airus, un laiva lēni slīdēja uz priekšu; tā izskatījās tikpat gracioza kā gulbji, kuri, izdzirdējuši troksni, no tālienes vēroja vareno svešinieku, kas bija ielauzies viņu apmetnē. Laivā sēdēja četri muzikanti un spēlēja uz lautām un ģitārām, bija arī divi dziedātāji un vairāki galminieki greznos, ar zeltu un dārgakmeņiem izšūtos tērpos. Galminieki smaidīja, cenzdamies iegūt daiļās lēdijas Stjuartes — Indriķa IV mazmeitas, Kārļa I meitas un Kārļa II māsas — labvēlību. Viņa sēdēja goda vietā zem baldahīna.

Mēs jau pazīstam jauno princesi: mēs viņu redzējām Luvrā kopā ar māti, kad viņām nebija ne maizes, ne malkas, un viņas baroja koadjutors un parlaments. Tāpat kā brāļi viņa bija aizvadījusi trūkuma pilnu jaunību; tad viņa pēkšņi pamodās no šī ilgā un drausmīgā sapņa uz troņa pakāpieniem, galminieku un glaimotāju ielenkumā.

Tāpat kā Marija Stjuarte pēc iznākšanas no cietuma, viņa baudīja dzīvi, brīvību, varu un bagātību.

Pieaugusi Henriete kļuva par skaistuli. Kad Stjuarti atkal atguva troni, viņas skaistums uzplauka vēl krāšņāk.

Lords Viljē Bckingems (tā lorda Bekingema dēls, kurš ieņem tik nozīmīgu vietu mūsu vēstījuma pašā sākumā) bija skaists jauneklis, gurdenas tvīksmes pilns, ja bija sieviešu sabiedrībā, jautrs, ja sarunājās ar vīriešiem, un Vilmots Ročesters, asprātis gan ar vīriešiem, gan sievietēm, stāvēja Henrietes prekšā, un abi centās izraisīt viņas smaidu.

Daiļā jaunā princese bija atspiedusies ar zeltu izšūtā samta spilvenā un, iegremdējusi vienu roku ūdenī, slinki klausījās muzikantus, neko nedzirdot, un ieklausījās abu galminieku tērzēšanā, izlikdamās, ka nemaz neklausās viņos.

Lēdija Henriete apvienoja sevī franču un angļu skaistuļu burvību. Viņa vēl nekad nebija mīlējusi un bija visai cietsirdīga, kad sāka koķetēt. Smaids, kas parasti naivi apliecina meitenes labvēlību, neapmirdzēja viņas seju un, kad viņa pacēla acis, tad raudzījās tik cieši uz vienu vai otru kavalieri, ka tie, neskatoties uz savu pārdrošību un prasmi apieties ar dāmām, negribot mulsa.

Pa to laiku laiva slīdēja uz priekšu. Muzikantiem sāka zust spēki, un arī galminieki nejutās daudz labāk. Princesei acīmredzot pastaiga likās pārāk garlaicīga, jo viņa pēkšņi nepacietīgi pacēla galvu un teica:

— Pietiek! Laiks doties mājup!

— Cik mēs esam nelaimīgi, — teica Bckingems, — mums tā arī neizdevās uzjautrināt jūsu augstību.

— Mani gaida māte, — atteica Henriete, — un godīgi atzīšos, ka man ir garlaicīgi.

Bckingems nikni iekoda lūpā, jo viņš patiešām bija iemīlējies lēdijā Henrietē un, kā jau iemīlējies, uztvēra katru viņas vārdu nopietni. Ročesters arī saknieba lūpas; bet, tā kā viņa prāts vienmēr valdīja pār jūtām, tad viņš to darīja tāpēc, lai atturētu dzēlīgus smieklus.

Princese bija novērsusies no galminiekiem un skatījās uz krastu, zāli un ziediem. Pēkšņi viņa tālumā ieraudzīja d'Artanjanu un Parī.

— Kas tur nāk? — viņa jautāja.

Abi kavalieri apsviedās zibens ātrumā.

— Tas ir Parī, — Bekingems atbildēja, — tikai Parī.

— Atvainojiet, — Ročesters iebilda, — man liekas, ka kopā ar viņu ir vēl kāds.

— Jā, tas ir pirmkārt, — princese gurdeni noteica, — bet, otrkārt, ko nozīmē vārdi „tikai Parī", pasakiet, lūdzu, milord?

— Tie nozīmē, — Bckingems apvainojies atbildēja, — ka uzticamais Parī, klīstošais Parī, mūžīgais Parī nav nekāds svarīgais putns.

— Jūs maldāties, hercog. Parī, klīstošais Parī, kā jūs viņu nosaucāt, vienmēr ir klīdis, kalpodams mūsu ģimenei, un man vienmēr ir ļoti patīkami redzēt viņu.

Lēdija Henriete izturējās tāpat kā visas citas daiļavas: no kaprīzēm viņa pārsviedās uz īgnumu. Mīlētājs jau bija paķļāvies viņas kaprīzēm; tagad galminiekam bija jāpacieš īgnums. Bekingems palocījās un neko neatbildēja.

— Tas tiesa, jūsu augstība, — Ročesters teica, arī paklanīdamies, — Parī ir uzticama kalpa paraugs. Tomēr viņš vairs nav jauns, bet mēs smejamies tikai, ja redzam jautrus cilvēkus. Vai tad večuks var būt jautrs?

— Pietiks, milord, — Henriete sausi aprāva viņu. — Man šī saruna ir nepatīkama.

Pēc tam, it kā runādama pati ar sevi, piebilda:

— Cik dīvaini un nesaprotami, ka mana brāļa draugi tik maz ciena viņa kalpus!

— Ak, jūsu augstība, — Bekingems izsaucās, — jūs caururbāt manu sirdi ar dunci, kas izkalts jūsu augstības rokām.

— Ko nozīmē šī pēc franču madrigālu parauga veidotā frāze? Es to nesaprotu.

— Jūsu augstība, tā nozīmē, ka jūs pati — labā, iecietīgā, žēlīgā — arī jūs reizēm smējāties, atvainojiet, es gribāju teikt, smaidījāt, klausīdamās lādzīgā Parī nesakarīgo pļāpāšanu, kuru jūs tagad tik dedzīgi aizstāvat.

— O, milord! Ja cs kādreiz tiktāl aizmirsos, tad jūs veltīgi man to atgādināt, — lēdija Henriete dusmīgi atbildēja. — Labais Parī, liekas, vēlas ar mani runāt. Ročester, lūdzu pavēliet, lai piestāj krastā.

Ročesters tūlīt pat nodeva tālāk princeses pavēli; pēc brīža laiva piestāja krastā.

— Izkāpsim krastā, — Henriete aicināja, atbalstīdamās pret Ro- čestera roku, kaut gan Bekingems stāvēja viņi tuvāk un piedāvāja savu roku.

Ročesters ar neslēptu lepnumu, kas sāpīgi ievainoja nabaga Bekin- gemu pašā sirdī, pārveda princesi pa tiltiņu, ko airētāji pārmeta no laivas uz krastu.

— Kurp jūs vēlaties doties, jūsu augstība? — Ročesters apjautājās.

— Jūs jau redzat, milord: pie labā Parī, kas vienmēr klīst apkārt, kā teica lords Bekingems. Viņa acis kļuvušas vājas no asarām, kuras viņš lējis mūsu ciešanu dēļ, un viņš nevar mani saskatīt.

— Ak, Dievs, — Ročesters atteica, — cik jūsu augstība šodien ir skumja! Mēs droši vien liekamies jums smieklīgi neprāši!

— Runājiet tikai par sevi, milord, — Bekingems drūmi piezīmēja. — Es viņas augstībai esmu tik neciešams, ka vispār viņai neeksistēju.

Ne Ročesters, ne princese viņam neatbildēja; Henriete tikai paātrināja soļus. Bekingems atpalika un, izmantodams savu vienatni, tik nikni uzbruka savam kabatas lakatiņam, ka pēc trīs rāvieniem no tā palika tikai skrandas.

— Parī, labais Parī, — princese aicināja savā apburošajā balsī, — Nāc šurp. Es redzu, ka tu mani meklē, un es tevi gaidu.

— Ak, jūsu augstība, — Ročesters iebilda, — ja Parī jūs neredz, tad tas cilvēks, kas viņu pavada, ir lielisks ceļvedis aklajam. Paskatieties tikai, kādas viņam ir ugunīgas acis — tās ir kā bākas lukturi.

— Jā, un tie apgaismo īsta karavīra seju, — atbildēja princese, nolēmusi runāt pretī katram vārdam.

Ročesters paklanījās.

— Tā ir viena no tām vīrišķīgajām sejām, kādas var redzēt tikai Francijā, — princese piebilda tik uzstājīgi kā sieviete, kas pārliecināta par savu nesodāmību.

Ročesters un Bckingems saskatījās, it kā jautādami viens otram: „Kas viņai noticis?" — Hercog Bekingem, — Henriete pavēlēja, — uzziniet, kāpēc Parī atnācis. Ejiet!

Jaunais hercogs uztvēra šo pavēli kā žēlastības izpausmi un kļuva možāks. Viņš aizskrēja pretī Parī, kas kopā ar d'Artanjanu lēni devās pie princeses. Parī gāja lēnām, jo bija vecs. D'Artanjans soļoja lēni un cienīgi, kā pienākas iet trešdaļas miljona īpašniekam — bez dižošanās, bet arī bez liekas kautrības. Kad Bekingems, kurš steidzās izpildīt princeses pavēli (princese bija pagājusi dažus soļus un apsēdusies uz soliņa), piegāja pie Parī, tas viņu pazina un sacīja:

— Vai jums, milord, nelabpatiktu izpildīt viņa majestātes vēlēšanos?

— Kādu, Parī kungs? — jaunais augstmanis apjautājās vēsi, kaut gan nedaudz mīkstināja toni, atcerēdamies par princesi.

— Viņa majestāte uztic jums stādīt priekšā šo kungu viņas augstībai lēdijai Henrietei.

— Ko tad? Kas ir šis kungs? — Bekingems augstprātīgi jautāja.

— Atvainojiet, kungs, bet es uzzināju tikai jūsu vārdu un neko vairāk.

— Ko tas nozīmē?

— Tas nozīmē, ka es jūs nepazīstu.

— Man veicies vairāk, kungs, — d'Artanjans sacīja. — Man bija tas gods pazīt jūsu ģimeni un sevišķi jūsu slaveno tēvu nelaiķa hercogu Be- kingemu.

— Manu tēvu!..Jā, es sāku atcerēties... Jūs sauc ševaljē d'Artanjans?

D'Artanjans palocījās.

— Varbūt jūs esat viens no tiem francūžiem, kas slepeni sazinājās ar manu tēvu?

— Jā, milord.

— Atļaujiet, kungs, man jums teikt: dīvaini, ka mans tēvs līdz pat nāvei vairs neko par jums nedzirdēja.

— Tiesa, bet viņš dzirdēja par mani savā nāves brīdī. Caur Austrijas Annas kambarsulaini es viņam sūtīju brīdinājumu par draudošajām briesmām; diemžēl, brīdinājums pienāca par vēlu.

— Vienalga, — Bekingems atteica, — tagad es saprotu. Jūs gribējāt pakalpot tēvam un tāpēc meklējat dēla atbalstu.

— Milord, pirmkārt, es nemeklēju nekādu atbalstu, — d'Artanjans flegmātiski atbildēja. — Viņa majestāte karalis Kārlis II, kuram man bija tā laime izdarīt dažus pakalpojumus — varu jums teikt, ka pakalpojumi karaļiem ir mana galvenā nodarbošanās, — tātad Kārlis II, kas bija man ļoti labvēlīgs, vēlējās, lai es stādos priekšā viņa māsai princesei Henrietei, jo kādreiz varu būt viņai noderīgs. Karalis zināja, ka jūs atrodaties kopā ar viņas augstību un atsūtīja mūs abus ar Parī pie jums. Tas arī ir viss. Es no jums neko nelūdzu, un, ja jūs nevēlaties mani stādīt priekšā princesei, tad, kaut gan ar nožēlu, bet es iztikšu bez jums un uzdrošināšos stādīties priekšā pats.

— Ceru, — ieinteresējies Bekingems turpināja sarunu, — jūs neatteiksieties kaut ko paskaidrot, ja jau jūs pats man to pateicāt.

— Es nekad neatsakos paskaidrot, — d'Artanjans atbildēja.

— Ja jūs slepus sazinājāties ar manu tēvu, tad jums jāzina daži sīkumi.

— Pagājis jau ilgs laiks, kopš šīs attiecības beigušās, jūs tad vēl pat nebijāt dzimis. Nav vērts uzvandīt senas atmiņas dažu nelaimīgu briljanta karuļu dēļ, kurus es saņēmu no viņa rokām un nogādāju Francijā.

— Kungs, — Bckingems strauji teica, pastiepdams d'Artanjanam roku, — tad tas bijāt jūs! Mans tēvs jūs tik neatlaidīgi meklēja! Jūs varējāt daudz sagaidīt no mums!

— Gaidīt! Tur es esmu meistars! Es visu savu dzīvi gaidu!

Pat to laiku princese, kurai bija apnicis gaidīt, kamēr nepazīstamais pienāks pie viņas, piecēlās no sola un devās pie runātājiem.

— Vismaz jums nevajadzēs ilgi gaidīt pakalpojumu, kuru jūs man lūdzat, — Bekingems teica d'Artanjanam.

Viņš pagriezās pret lēdiju Henrieti un paklanījies teica:

— Viņa majestāte karalis, jūsu brālis, vēlas, lai es stādu priekšā jūsū augstībai ševaljē d'Artanjanu.

— Lai jūsu augstībai vajadzības gadījumā būtu stingrs atbalsts un uzticams draugs, — Parī piemetināja. D'Artanjans palocījās.

— Vai neko citu jūs negribat piebilst? — princese jautāja vecajam kalpam un uzsmaidīja d'Artanjanam.

— Vēl karalis vēlas, lai jūsu augstība svēti glabā atmiņā d'Artanjana kunga vārdu un nopelnus, jo viņam, kā viņa majestāte saka, viņš var pateikties par savu atgriešanos Anglijā.

Bekingems, princese un Ročesters izbrīnā saskatījās.

— Tas arī ir mazs noslēpums, — d'Artanjans sacīja, — un es nesākšu ar to dižoties karaļa Kārļa II dēla priekšā tāpat kā es nelielījos, stāstīdams jums, hercog, par briljanta karuļiem.

— Jūsu augstība, — Bekingems teica, — ševaljē jau otro reizi atgādina man kādu notikumu. Tas mani tik ļoti interesē, ka es lūdzu jums atļauju uz mirkli nolaupīt d'Artanjana kungu, lai varētu ar viņu parunāt divatā.

— Lūdzu, milord, — princese atteica, — bet tikai neaizkavējiet viņu ilgi un atdodiet man pēc iespējas ātrāk draugu, kas ir tik padevīgs manam brālim.

Viņa sniedza roku Ročesteram.

Bekingems kopā ar d'Artanjanu pagāja sāņus.

— Ševaljē, — iesāka hercogs, — pastāstiet man visu šo notikumu ar briljantiem; Anglijā to neviens nezina, pat tā vīra dēls, kas bija šī notikuma galvenais varonis.

— Milord, tikai vienam cilvēkam pasaulē bija tiesības pastāstīt šo notikumu, kā jūs lūdzāt: tas bija jūsu tēvs. Viņš uzskatīja par vajadzīgu klusēt; lūdzu atjauju sekot viņa piemēram.

D'Artanjans paklanījās, un viņa izskats pauda, ka nekādi argumenti nespēs viņu pārliecināt.

— Ja tā, kungs, — Bekingems teica, — lūdzu piedodiet manu nekautrīgo jautājumu; un, ja es kādreiz došos uz Franciju...

Viņš pagriezās, lai vēlreiz paskatītos uz princesi; viņa šķietami nemaz nedomāja par viņu un bija aizrāvusies sarunā ar Ročesteru. Bekingems nopūtās.

— Kas tad būs? — d'Artanjans vaicāja.

— Es teicu, ja kādreiz došos uz Franciju...

— Jūs dosieties turp, milord, — d'Artanjans smaidīdams sacīja, es jums galvoju.

— Kāpēc?

— O, es esmu labs pareģis un reti kļūdos. Tātad, ja jūs dosieties uz Franciju?..

— Vai es drīkstēšu lūgt jums — jums, kura draudzība atdod karaļu troņus — vai drīkstēšu lūgt mazu daļiņu tās uzmanības, ko jūs veltījāt manam tēvam?

— Milord, — d'Artanjans atteica, — ticiet man, es jutīšos glaimots, ja jūs atcerēsieties, ka tikāties ar mani šeit. Bet tagad atļaujiet...

Viņš pagriezās pret princesi:

— Jūsu augstība, jūs esat franču princese, un tāpēc es ceru jūs redzēt Parīzē. Tā būs laimīgākā diena manā dzīvē, kad jūs vēlēsieties dot man kādu uzdevumu un tā pierādīt, ka jūs neesat aizmirsusi sava brāļa, valdnieka, padomu.

Viņš paklanījās princesei, un viņa ar karalisku žestu pastiepa viņam roku skūpstam.

— Ak, kas gan jādara, lai iegūtu no jūsu augstības tādu labvēlību? Bekingems nočukstēja.

— Pajautājiet ševaljē d'Artanjanam, — princese atbildēja, — viņš jums pateiks.

Karaļa vārdi par Monka aizskarto patmīlību bija ļoti satraukuši d'Artanjanu. Visu mūžu leitnants bija pratis izvēlēties ienaidniekus un, ja tie bija nelokāmi un neuzvarami cilvēki, tad viņš pats tā bija gribējis.

Tomēr gadiem ritot uzskati būtiski mainās: katrs gads nes izmaiņas domāšanas veidā.

Kad d'Artanjans kopā ar saviem desmit trakuļiem atstāja Kalē, tikšanās ar Goliātu, Nabuhodonosoru vai Olofernu* uztrauca viņu tik pat maz kā sadursme ar rekrūšiem vai strīds ar traktiera saimnieci. Viņš bija kā izsalcis ērglis, kas uzklūp jēram. Bads padara aklu. Turpretim, kad d'Artanjans uzvarēja un ieguva bagātību, veikdams ārkārtīgi grūtu uzdevumu, viņam zuda patika riskēt, un viņš sāka gudrot par iespējamajiem sarežģījumiem.

Atgriezdamies no audiences, viņš prātoja tikai par to, lai neaizskartu tik nozīmīgu personu kā Monks, kuru pat Kārlis II centās neaizvainot, kaut gan viņš bija karalis. Tā kā karalis savu troni bija atguvis tikko, tad viņam vēl bija nepieciešama aizstāvība, un, protams, viņš neatteiks savam aizstāvim par prieku izsūtīt d'Artanjanu, ietupināt viņu Midlseksas mūros vai arī noslīcināt, pārceļoties no Duvras uz Buloņu. Karaļi vienmēr ir gatavi pakalpot saviem vicekaraļiem.

Starp citu, ja Monks nolems atriebties, viņš iztiks arī bez karaļa palīdzības. Karalim vajadzēs tikai piedot savam Īrijas vicekaralim nodarījumus pret d'Artanjanu. Ar smejoties pateiktu: te absolvo** vai arī uz pergamenta uzkricelētu parakstu: „Karalis Kārlis" pilnīgi pietiktu, lai nomierinātu Olbermelas hercoga sirdsapziņu. Nabaga d'Artanjana bagātā iztēle viņam jau rādīja neizbēgamās bojāejas ainas, ja šie vārdi tiks pateikti vai uzrakstīti.

Bez tam mūsu tālredzīgais musketieris juta, ka šai gadījumā viņš ir pilnīgi viens: Atosa draudzība te nepalīdzēs. Ja runa būtu par zobena cirtieniem, musketieris varētu paļauties uz savu biedru; taču d'Artanjans pārāk labi pazina Atosu un bija pārliecināts, ka tik kutelīgā situācijā visu vainu varēs uzvelt nelaimes gadījumam, kas ļaus attaisnot Monku vai Kār-

Goliāts — pēc bībeles filistiešu cilts spēkavīrs, ko divkaujā uzvarēja Dāvids un pēc tam kļuva par Jūdejas valdnieku. Nabuhodonosors II_ (604 — 562/561 p.m.ē) — Babilonijas valdnieks, kas pakļāva Ēģipti, Sīriju, Feniķiju un Palestīnu, 586. g. p. m. ē. izpostīja Jeruzālemi.

Atbrīvoju tevi (lat.) — frāze, ko saka, atlaižot grēkus.

li II. Atoss noteikti aizstāvēs dzīvo godu un cēlsirdību un tikai notrausīs kādu asaru pie drauga kapa, sacerēdams lielisku epitāfiju.

— Noteikti, — gaskonis rezumēja, kad bija visu apsvēris, — jāpanāk Monka labvēlība un jāpārliecinās, ka viņš neuztraucas par notikušo. Ja tomēr, Dievs pasarg, viņš vēl joprojām skaišas un nav aizmirsis apvainojumu, tad es atdošu savu naudu Atosam un palikšu Anglijā, cik ilgi vien būs nepieciešams, lai novērotu ģenerāli; un tad, — manas acis ir redzīgas, bet kājas veiklas — ja es pamanīšu kaut mazākā naidīguma ēnu, es aizbēgšu un paslēpšos pie milorda Bekingema, kas man liekas kārtīgs puisis. Kā pateicību par viesmīlību es viņam izstāstīšu visu notikumu ar briljantiem. Tas var kaitēt tikai vecās karalienes reputācijai, bet tā kā viņa ir apprecējusi nelietīgo skopuli Mazarīni, tad varēs atzīties, ka jaunībā mīlēja skaisto Bekingcmu. Velns parāvis! Monkam neizdosies mani uzvarēt! Turklāt man radās vēl kāda doma.

Kā zināms, d'Artanjanam ideju netrūka. Sava monologa laikā viņš aizpogāja visas pogas līdz pat zodam, bet nekas tā neiedvesmoja viņa iztēli kā gatavošanās kaujai.

D'Artanjans iegāja Olbermclas hercoga mājā stipri uzbudināts.

Viņu ielaida pie vicekaraļa ar steigu, kas pierādīja, ka viņu uzskata par savu cilvēku. Monks sēdēja savā darba kabinetā.

— Milord, — d'Artanjans teica, uzbūris sejā vaļsirdīgu izteiksmi, kura viltīgajam gaskonim izdevās visā pilnībā, — es esmu atnācis lūgt jums padomu.

— Runājiet, mans draugs, — Monks mudināja.

Viņa seja šķita vēl atklātāka nekā d'Artanjanam.

— Milord, vispirms apsoliet, ka būsiet iecietīgs un cietīsiet klusu.

— Apsolu visu, ko vien vēlaties. Tikai pasakiet, kas par lietu.

— Lūk, kas, milord: es neesmu īsti apmierināts ar viņa majestāti karali.

— Patiešām? Kas tad jūs neapmierina, cienījamo leitnant?

— Viņa majestāte reizēm visai nekautrīgi joko par saviem uzticamajiem kalpiem, bet joki, milord, ir kā ierocis, kas var sāpīgi ievainot mūs, karavīrus.

Monks visiem spēkiem centās neatklāt savas domas, bet d'Artanjans tik uzmanīgi viņu vēroja, ka pamanīja viņa sejā tik tikko saskatāmu pietvī- kumu.

— Es gan nebūt neesmu pret jokiem, godājamais d'Artanjana kungs, — Monks atbildēja visdabiskākajā balsi. — Mani kareivji var jums pastāstīt, ka nometnē es bieži pat ar patiku klausījos satīriskās dziesmas, kas no Lamberta nometnes nokļuva manējā. Kādam stingrākam ģenerālim tās grieztos ausīs.

— Ak, milord, — d'Artajans sacīja, — es zinu, ka jūs esat pati pilnība. Zinu arī, ka jūs stāvat pāri visām cilvēciskajām vājībām. Tomēr joks no joka atšķiras. Mēdz būt tādi, kas mani vienkārši tracina.

— Vai es drīkstētu uzzināt, kādi tie ir, mans dārgais?

— Tie, kas vērsti pret maniem draugiem vai cilvēkiem, kurus es cienu.

Monks mazliet sarāvās, un d'Artanjans to ievēroja.

— Kā tad kniepadata, kas skrāpē citu, var durstīt jūsu ādu? Izstāstiet, un tad paskatīsimies.

— Milord, jums visu izskaidro viena frāze: runa bija par jums.

Monks piegāja pie d'Artanjana.

— Par mani?

— Jā, un, lūk, ko es nevaru izskaidrot. Varbūt es pārāk maz pazīstu karaļa raksturu. Kā gan karalis uzdrošinās smieties par cilvēku, kas viņam izdarījis tādus pakalpojumus? Kāpēc viņš grib sarīdīt jūs, lauvu, ar mani, mušu?

— Pagaidām es neredzu, ka viņš vēlētos mūs sarīdīt, — Monks iebilda.

— Jā, jā, viņš vēlas. Karalim vajadzēja mani atalgot, un viņš varēja iedot man šo atalgojumu kā karavīram, nesacerot nekādus jūs aizskarošus stāstus par izpirkumu.

— Tas mani nepavisam neaizskar, — Monks smaidīdams apgalvoja.

— Es saprotu, ka jūs nedusmojaties uz mani. Milord, jūs mani pazīstat un zināt, ka es protu tik stingri glabāt noslēpumus, ka tos atklās drīzāk kaps, nekā es. Un tomēr... Saprotiet, milord?

— Nē, — Monks stūrgalvīgi atteica.

— Ja kāds cits uzzinās noslēpumu...

— Kādu noslēpumu?

— Ak, milord! To nelaimīgo Ņūkāslas noslēpumu.

— Ā! Par grāfa de Lafēra miljonu?

— Nē, milord, nepavisam! Par uzbrukumu jums.

—Tas tika lieliski izpildīts, nav ko runāt. Jūs esat drosmīgs un viltīgs karavīrs, jūs apvienojat sevī Fābija un Hanibāla* īpašības. Jūs izmantojāt abas savas spējas — gan vīrišķību, gan viltību. Tur neko nevar iebilst, man vajadzēja parūpēties par savu drošību.

— Es to zinu, milord. To es arī sagaidīju no jums, jo jūs protat būt objektīvs, un, ja nekas vairāk par nolaupīšanu nebūtu bijis, tad velns parāvis!.. Bet šīs nolaupīšanas apstākļi...

— Kādi apstākļi?

— Milord, jūs taču zināt, ko es domāju.

— Nē taču, es zvēru jums!

— Ā... To ir tik grūti izteikt!..

— Ko tad?

— Tā nolādētā kaste!

Monks manāmi pietvīka.

— O, es par to pavisam biju aizmirsis!

— No priedes koka, — d'Artanjans turpināja, — ar caurumiem mutei un degunam. Atklāti sakot, milord, viss pārējais vēl nekas, bet šī kaste!.. Kaste!.. Tas nudien ir ļauns joks!

Monks samulsa. D'Artanjans turpināja:

— Tur nav nekā dīvaina, ka es, zaldāts un laimes meklētājs, to izdarīju. Manu vieglprātīgo rīcību attaisno svarīgais mērķis, un bez tam es esmu piesardzīgs un protu klusēt.

Maksiins Fābijs Kvints — ievērojams romiešu karavadonis, miris 203. g. p.m.ē. Viņš bija iesaukts par „kunktatoru" — „vilcinā- tāju". Kļuva slaveni ar savu lēno, bet meistarīgo cīņu ar Hani- bālu. Hanibāls (Anibāls) (247. — 183. g. p. m. ē.) — slavens kartāgiešu karavadonis.

— A, — Monks teica, — ticiet man, d'Artanjana kungs, es jūs labi pazīstu un cienu pēc nopelniem.

Kamēr ģenerālis runāja, d'Artanjans nenolaida no viņa acis un redzēja, kas notika viņa dvēselē.

— Galvenais te neesmu es, — sacīja musketieris.

— Kurš tad? — apvaicājās Monks, kurš sāka jau zaudēt pacietību.

— Karalis, kurš neprot klusēt.

— Ja viņš arī runās, kas par to? — noburkšķēja Monks.

— Milord, — d'Artanjans sacīja, — lūdzu jūs, neizliecieties manā priekšā. Es taču runāju pilnīgi atklāti. Jums ir tiesības dusmoties, neskatoties uz visu jūsu augstsirdību. Velns parāvis! Vīrs, kas ir tik nozīmīgs kā jūs, vīrs, kas spēlējas ar scepteriem un kroņiem kā čigāns ar bumbām, tāds vīrs nedrīkst nonākt kastē! Jūs taču neesat nekāds rets eksponāts vai akmens. Saprotiet, visi jūsu ienaidnieki vai plīsīs no smiekliem, bet nelabvēļu jums droši vien ir daudz, jo jūs esat cēls, augstsirdīgs un godīgs. Puse cilvēces sāks smieties, iedomādamās jūs kastē. Bel tā izsmiet otro personu karalistē ir galīgi nepiedienīgi.

Monks pavisam apjuka, domādams, kā viņu iztēlosies guļam kastē. Kā jau d'Artanjans bija paredzējis, izsmiekls ietekmēja ģenerāli tā kā nekad nebija iespaidojušas ne kara briesmas, ne dedzīgā godkāre, ne nāves bailes.

„Lieliski", gaskonis nodomāja, „es esmu glābts, jo viņš izbijās."

— O, — Monks teica, — kas attiecas uz karali, varat nebaidīties, godājamais d'Artanjana kungs. Karalis ar Monku nejokos, es jums zvēru!

D'Artanjans pamanīja viņa acīs kā zibens uzplaiksnījumu, kas tūlīt pat pazuda.

— Karalis ir taisnīgs un cildens, — Monks turpināja, — un nevēlēs ļaunu tam, kas viņam izdarījis labu.

— Un kā vēl, protams! — d'Artanjans izsaucās. — Es pilnīgi piekrītu jūsu domām par karaļa sirdi, bet ne par prātu; viņš ir labs, bet pārāk vieglprātīgs.

— Esiet mierīgs, karalis neizturēsies vieglprātīgi pret Monku.

— Tātad jūs esat mierīgs, milord?

— No šīs puses — pilnīgi.

— Bet ne no manas?

— Šķiet, es jums jau teicu, ka ticu jūsu godīgumam un prasmei klusēt.

— Jo labāk, bet tomēr atcerieties vēl kaut ko...

— Ko tad?

— Es taču nebiju viens: es biju kopā ar biedriem, un pie tam vēl kādiem!

— Jā, es viņus pazīstu.

— Par nelaimi arī viņi pazīst jūs.

— Un kas par to?

— Tas, ka viņi mani gaida tur, Buloņā.

— Un jūs baidāties?

— Baidos, ka manā prombūtnē... Velns parāvis! Ja es būtu kopā ar viņiem, tad varētu galvot par viņu klusēšanu!

— Tātad es teicu taisnību, ka briesmas nedraud vis no viņa majestātes puses, kaut arī viņam patīk jokot, bet gan no jūsu biedriem, kā jūs pats to atzīstat... Paciest karaļa izsmieklu — to vēl var, bet kaut kādu dienaszagļu... Velns lai parauj!

— Es saprotu, ka tas ir neciešami. Tāpēc es jums arī saku: vai jūs nedomājat, ka man jādodas uz Franciju pēc iespējas ātrāk?

— Ja jūs uzskatāt, ka jūsu klātbūtne...

— Apturēs šos slaistus?.. O, es neesmu pārliecināts par to.

— Bet jūsu klātbūtne nekavēs baumu izplatīšanos, ja tās jau radušās.

— O, milord, galvoju jums, ka noslēpums vēl nav izpausts. Katrā gadījumā ticiet, ka es esmu cieši apņēmies...

— Ko?

— Noraut galvu pirmajam, kurš par to iepīkstēsies, un pirmajam, kurš to uzzinās. Pēc tam es atgriezīšos Anglijā meklēt pie jums patvērumu un varbūt arī lūgt pieņemt mani dienestā.

— Atgriezties!

— Diemžēl, milord, es te nevienu, izņemot jūs, nepazīstu, un, ja es jūs neatradīšu vai jūs no saviem augstumiem aizmirsīsiet par mani...

— Paklausieties, d'Artanjana kungs, — Monks atteica, — jūs esat ļoti laipns, ārkārtīgi gudrs un drosmīgs cilvēks. Jūs esat pelnījis visus zemes labumus. Brauciet man līdz uz Skotiju, un es jums apsolu, ka tik labi iekārtošu jūs manā vicekaralistē, ka visi jūs apskaudīs.

— Ak, milord, patlaban tas nav iespējams. Man ir svēts pienākums aizsargāt jūsu labo slavu. Man jāaizkavē, lai kāds dumjš jokdaris neaptumšo jūsu spožo vārdu laikabiedru acīs, bet varbūt arī pēcteču priekšā.

— Pēcteču priekšā!

— Kā gan citādi! Pēcteči neko nedrīkst uzzināt par šī notikuma sīkumiem. Iedomājieties, ja nu par šo nelaimīgo notikumu ar priedes koka kasti uzzina pasaule — ko tad domās? Nodomās, ka jūs atjaunojāt karaļa varu nevis cēlu mērķu vārdā, nevis pēc savas sirds mudinājuma, bet gan, sekojot nolīgumam, ko jūs abi noslēdzāt Ševeningenā. Lai ko es arī nestāstītu, kā tas viss notika patiesībā, man neticēs: teiks, ka es arī esmu parāvis kādu gabalu no šī pīrāga un to notiesāju.

Monks sarauca uzacis.

— Slava, gods, godīgums! — viņš čukstēja. — Tukšas skaņas!

— Migla, — d'Artanjans piebilda, — migla, caur kuru neviens neko nevar skaidri saskatīt.

— Ja tā, brauciet uz Franciju, dārgais draugs, — Monks sacīja. — Brauciet un, lai jums būtu ērtāk un patīkamāk atgriezties Anglijā, pieņemiet manu atvadu dāvanu...

„Sen jau tā vajadzēja!" — d'Artanjans domāja.

— Klaidas krastā, — Monks runāja tālāk, — man ir namiņš koku paēnā; mēs to saucam par kotedžu. Pie mājas ir nedaudz zemes. Pieņemiet to no manis!

— Ak, milord...

— Jūs tur jutīsieties kā mājās; tas ir tieši tāds patvērums, par kādu jūs tikko runājāt.

— Kā! Jūs mani tik devīgi apveltāt! Man ir neērti to pieņemt!

— Nē, Monks iebilda, viegli pasmaidīdams, — nevis jūs būsiet man pateicību parādā, bet gan es jums.

Viņš paspieda musketiera roku un piebilda:

— Es likšu uzrakstīt dāvinājuma rakstu.

Viņš izgāja.

D'Artanjans noskatījās viņam pakaļ un kļuva domīgs: viņš bija aizkustināts.

9 3aK. 164 kh. 2

„Te nu beidzot ir godīgs cilvēks, — viņš domāja. — Tikai sāpīgi, ka viņš to dara nevis tāpēc, ka es viņam patīku, bet gan tāpēc, ka baidās no manis. O, es vēlos, kaut varētu viņam iepatikties!"

Pēc ilgākām pārdomām viņš pie sevis noteica: „Galu galā, kam man vajadzīga viņa mīlestība? Viņš taču ir anglis."

Viņš izgāja, mazliet noguris no šīs divkaujas.

„Tā nu man ir muiža, — viņš domāja. — Tikai, velns parāvis, kā šo kotedžu lai sadala ar Planšē? Varbūt atdot viņam zemi, bet sev paņemt māju, vai arī, lai viņš ņem māju, bet es ņemšu... Velns parāvis! Monks neļaus man dāvināt bodniekam māju, kurā viņš ir dzīvojis! Viņš ir pārāk lepns! Kaut gan, kāpēc Planšē par to jāsaka? Šo' muižu es neiegādājos par kompānijas naudu, bet gan ieguvu, pateicoties savam prātam: tātad tā pieder man vienam pašam."

Viņš devās pie grāfa de Lafēra.

„Man patiešām veicas, — d'Artanjans domāja, — Bet šoreiz es nebūšu pārgalvīgs un izmantošu gadījumu, — laiks taču nākt pie prāta."

Šaja vakarā viņš jautri vakariņoja kopā ar savu draugu Atosu, neteikdams ne vārda par saņemto dāvanu. Vakariņu laikā viņš tomēr nenoturējās un sāka izprašņāt draugu par sēju, pļauju un lauksaimniecību. Atoss kā vienmēr atbildēja labprāt. Viņam likās, ka d'Artanjans nolēmis kļūt par lauku muižnieku, un viņš ne vienreiz vien nožēloja sava vecā drauga kādreizējo kustīgumu un jautro dabu. Pa to laiku d'Artanjans uz šķīvja atdzisušajos taukos rakstīja ciparus un skaitīja kaut kādas neiedomājamas summas.

Vakarā viņi saņēma pavēli vai, pareizāk sakot, atļauju izbraukt. Kad grāfam iedeva šo papīru, cits sūtnis pasniedza d'Artanjanam dokumentu sainīti ar milzum daudz zīmogiem, ar kādiem Anglijā parasti apstiprina zemes īpašumu. Atoss pamanīja, ka d'Artanjans pārskata aklus, kas apliecina viņa īpašuma tiesības uz ģenerāļa ārpilsētas namiņu. Piesardzīgais vai, kā teiktu citi, devīgais Monks dāvinājumu bija pārveidojis par pirkumu un parakstījies, ka saņēmis par māju piecpadsmit tūkstošus livru.

Vēstnesis jau bija aizgājis. D'Artanjans vēl joprojām lasīja. Atoss smaidīdams skatījās uz viņu. Uztvēris viņa smaidu, d'Artanjans iebāza dokumentu paciņu kabatā.

— Atvainojiet, — Atoss teica.

— Nekas, nekas, mīļais draugs! — leitnants atbildēja. — Es jums pastāstīšu...

— Nē, es jūs lūdzu, nesakiet neko. Pavēles ir svēta lieta; par tām nedrīkst neko teikt ne brālim, ne tēvam. Es mīlu jūs vairāk kā brāli un vairāk par visiem citiem pasaulē...

— Izņemot Raulu?

— Es mīlēšu Raulu vēl vairāk, kad viņa raksturs izveidosies un viņš parādīs sevi darbos... kā jūs, dārgais draugs.

— Tātad, spriežot pēc jūsu vārdiem, jums arī dota pavēle, un jūs man par to neko neteiksiet?

— Jā, mans draugs.

Gaskonis nopūtās.

— Kādreiz, — viņš bilda, — jūs būtu uzlicis šo slepeno papīru uz galda un teiktu: „D'Artanjan, izlasiet šo skrīvējumu Portosam un Ara- misam."

— Taisnība... Tas bija jaunības un uzticēšanās laimīgais laiks, kad mēs sekojām savu kaislīgo asiņu aicinājumam!..

— Atos, vai varu jums ko teikt?

— Runājiet, mans draugs.

— Es nemaz nenožēloju to skarbo un laimīgo laiku, tās virmojošās asinis un visu pārējo. Tas ir tāpat kā skolas laiks... Es esmu saticis tik daudz muļķu, kas daudzina šo uzdevumu, rīkšu un rupjmaizes garozu laiku... savādi, bet mani tās" nekad nav vilinājušas un, kaut arī es biju ļoti darbīgs un pieticīgs (jūs to zināt, Atos), vienkāršs apģērbā, tomēr Portosa izšūtais kamzolis man patika nesalīdzināmi labāk par manu, 9* kas bija tā novalkāts, ka ziemā neaizsargāja mani no vēja, bet vasarā no karstuma. Mans draugs, ticiet, manī neizraisa uzticību cilvēks, kas dod priekšroku sliktākajam, bet agrākajos laikos man bija daudz kā slikta; katru mēnesi manā apģērbā un uz mana ķermeņa parādījās viens caurums vairāk un manā plānajā makā par ekiju mazāk. No šī draņķīgā un uztraukumu pilnā laika es nenožēloju neko, vienīgi mūsu draudzību... jo man ir sirds, un, kaut arī tas ir dīvaini, bet šī sirds nav izkaltusi vējos, kas pūta mana apmetņa caurumos vai ievainojumos, ko manā nelaimīgajā miesā atstāja dažādu meistaru zobeni!..

— Nenožēlojiet mūsu draudzību, — Atoss iebilda, — jo tā mirs tikai kopā ar mums. Galu galā draudzību veido atmiņas un pieradums; ja jūs nupat sākāt šaubīties par manu draudzību, tāpēc ka es nedrīkstu jums izstāstīt, ar kādu uzdevumu mani sūta uz Franciju...

— Es?... Mans Dievs!.. Mīļais draugs, ja jūs tikai zinātu, cik man tagad kļuvuši vienaldzīgi visi uzdevumi pasaulē! —To teikdams, viņš pataustīja papīrus savā apjomīgajā kabatā.

Atoss piecēlās no galda un pasauca saimnieku, grasīdamies maksāt.

— Kopš mēs esam draugi, — d'Artanjans sacīja, — es vēl ne reizes neesmu maksājis traktierī. Portoss maksāja bieži, Aramiss šad tad, bet gandrīz vienmēr pēc deserta maku izvilkāt jūs. Tagad es esmu bagāts un gribu pamēģināt, kādas sajūtas rada maksāšana.

— Lūdzu, — Atoss atbildēja, ielikdams maku kabatā.

Pēc tam abi draugi devās uz ostu, un pa ceļam d'Artanjans bieži atskatījās uz nesējiem, pie kuriem atradās viņa sirdij dārgais zelts.

Nakts pārlaida melnu plīvuru pār Temzas dzeltenīgajiem ūdeņiem; kā parasti pirms kuģu atiešanas grabēja mucas un šķindēja bloki. Viņi uzkāpa uz liela kuģa, kas gaidīja viņus Greivsendā. Kārlis II, kas vienmēr pievērsa uzmanību katram sīkumam, bija atsūtījis jahtu ar divpadsmit skotu gvardes kareivjiem, lai godinātu sūtni, kas devās uz Franciju.

Pusnaktī jahta pārveda pasažierus uz kuģi, bet astoņos no rīta kuģis nogādāja sūtni un viņa draugu Buloņā.

Kamēr grāfs de Lafērs kopā ar Grimo rūpējās par zirgiem, lai dotos tieši uz Parīzi, d'Artanjans aizsteidzās uz viesnīcu, kur saskaņā ar pavēli vajadzēja gaidīt viņa kareivjiem. Kad d'Artanjans ienāca, viņi patlaban ēda brokastīs austeres un zivis un uzdzēra tām aromātisku degvīnu. Visi bija ieskurbuši, bet neviens vēl nebija zaudējis galvu.

Viņi apsveica savu ģenerāli ar priecīgu „urā!".

— Te nu es esmu, — d'Artanjans iesāka. — Kampaņa ir beigusies. Es atvedu katram solīto atalgojumu.

Visu acis iespīdējās.

— Varu derēt, ka visbagātākajam no jums kabatā nav pat simt livru.

— Taisnība, — visi korī atbildēja.

— Kungi, — d'Artanjans teica, — man vēl jādod pēdējā pavēle. Tirdzniecības līgums tika noslēgts, pateicoties tam, ka mums izdevās notvert galveno Anglijas finansu pārzini. Tagad es jums varu pateikt, ka mums bija jānotver ģenerāļa Monka mantzinis.

Vārds „mantzinis" d'Artanjana kareivjiem iedvesa zināmu cieņu. Viņš pamanīja, ka vienīgi Menvils īsti netic viņam.

— Mantzini, — d'Artanjans turpināja, — es atvedu uz neitrālu zemi — Holandi. Tur viņš parakstīja līgumu. Pēc tam es pats aizvedu mantzini atpakaļ uz Ņūkāslu. Viņš palika apmierināts: priedes kastē viņam bija mierīgi, viņu pārvietoja uzmanīgi, un tāpēc man izdevās sarūpēt jums atalgojumu. Te tas ir.

Viņš uzmeta uz galda iespaidīga izskata maisu. Neapzināti visas rokas pastiepās pēc tā.

— Pagaidiet, mani draugi! — d'Artanjans iesaucās. — Ja ir ienākumi, tad ir arī izdevumi!

— Oho! — zālē atskanēja balsu rūkoņa.

— Mēs esam nonākuši stāvoklī, kas bīstams muļķiem. Teikšu skaidrāk: mēs atrodamies starp karātavām un Bastīliju.

— Oho! — koris atkārtoja.

— To nav grūti saprast. Vajadzēja paskaidrot ģenerālim Monkam, kā pazuda viņa mantzinis. Es sagaidīju izdevīgu brīdi, kad tronī atkal kāpa Kārlis II, ar kuru mēs esam draugi... — D'Artanjana lepnajam skatienam atbildēja armijas apmierinātās acis.

— Kad karalis bija atguvis troni, es atdevu Monkam viņa mantzini; gan diezgan samīcītu, bet toties sveiku un veselu. Ģenerālis Monks man piedeva, bet pateica sekojošus vārdus, kurus es lūgtu iegaumēt: „Kungs, jūsu joks nav slikts, bet es jokus nemīlu. Ja kādreiz jums vai jūsu biedriem paspruks kaut pušplēsts vārds (jūs saprotat, Menvila kungs? — d'Artanjans piebilda) par to, ko jūs izdarījāt, tad man Skotijā un Īrijā ir septiņsimt četrdesmit divas karātavas: tās visas ir no ozola, apkaltas ar dzelzi, un katru nedēļu tiek ieziestas ar eļļu. Es jums katram uzdāvināšu vienu tādu, un iegaumējiet labi, d'Artanjana kungs, (un iegaumējiet ari jūs, cienījamais Menvila kungs), ka man vēl paliek septiņsimt trīsdesmit viena manām sīkajām vajadzībām. Bez tam..."

— Ahā! — atskanēja dažas balsis. — Tātad tas vēl nav viss?

— ...palicis tikai sīkums: d'Artanjana kungs, es nosūtu Francijas karalim līgumu un lūdzu viņam vispirms iesēdināt Bāstīlijā un tad nosūtīt pie manis tos, kas piedalījās šajā ekspedīcijā: karalis droši vien izpildīs manu lūgumu."

Visi šausmās iekliedzās.

— Pagaidiet! — d'Artanjans turpināja. — Cienījamais ģenerālis Monks ir piemirsis tikai vienu: viņš nezina jūsu vārdus, tos zinu tikai es, bet es taču jūs nenodošu, saprotiet! Kāpēc lai es jūs nodotu! Jūs droši vien neesat tādi muļķi, lai nodotu paši sevi. Citādi karalis, lai nebūtu jātērē nauda par jūsu uzturu un naktsmītni, aizsūtīs jūs uz Skotiju, kur stāv septiņsimt četrdesmit divas karātavas. Man nav ko piebilst. Tas ir viss, kungi, ko man bija tas gods jums teikt. Ceru, ka jūs mani labi sapratāt? Vai ne, Menvila kungs?

— Pilnīgi, — Menvils atteica.

— Tagad par naudu, — d'Artanjans teica. — Aizveriet ciešāk durvis.

Viņš atsēja maisu un iedeva katram piecdesmit jaunas zelta monētas,

saņemdams pretī tik pat daudz laba vēlējumu, cik bija izdalīto monētu.

— Ak, — viņš nopūtās, — ja jūs varētu aprimt, kļūt par godīgiem un kārtīgiem pilsoņiem...

— Grūti! — kāda balss ieteicās.

— Kam tas vajadzīgs? — otrs apvaicājās.

— Tādēļ, lai tad, kad es atkal jūs sameklēšu, es varētu jūs aplaimot ar jauku dāvanu...

Viņš pamāja Menvilam, kurš to visu uzklausīja diezgan neticīgi.

— Menvil, iesim reizē. Palieciet sveiki, draugi; iesaku jums turēt mēli aiz zobiem.

Menvils sekoja d'Artanjanam. Viņus pavadīja priecīgi izsaucieni, kas mijās ar patīkamu zelta šķindoņu kabatās.

— Menvil, — d'Artanjans teica, kad viņi izgāja uz ielas, — jūs man nenoticējāt, bet skatieties, ka neiekrītat. Šķiet, ka jūs pārāk nebaida ģenerāļa Monka karātavas un pat viņa majestātes karaļa Ludviķa XIV Bastīlija. Tad bīstieties no manis. Ja jūs izpaudīsiet kaut vārdu, es nožmiegšu jūs kā cāli. Pāvests man jau devis grēku atlaidi.

— Cienījamais d'Artanjana kungs, varu jums apgalvot, ka es neko nezinu un pilnīgi ticu visam, ko jūs mums teicāt.

— Es biju pārliecināts par jūsu saprātīgumu, — musketieris atbildēja. — Es taču pazīstu jūs jau divdesmit piecus gadus. Te jums būs vēl piecdesmit zelta ekiji: redziet, cik augstu es jūs vērtēju. Saņemiet.

— Pateicos, — Menvils atbildēja.

— Ar šo naudu jūs patiešām varat kļūt par godīgu cilvēku, — d'Artanjans nopietni sacīja. — Jums būtu jākaunas: nelādzīgais dzīves veids kā rūsa saēdis jūsu prātu un pat vārdu, kuru jūs pat neiedrošināties minēt. Ja jūs dzīvosiet godīgi, Menvil, tad varēsiet izlikt ar šiem ekijiem gadu. Naudas pietiek : tās ir divreiz vairāk par virsnieka algu. Pēc gada noteikti atnāciet pie manis un — velns parāvis! — es no jums kaut ko iztaisīšu!

Menvils tāpat kā viņa biedri zvērēja, ka būs mēms kā zivs. Un tomēr kāds no viņiem izpļāpājās. Bez šaubām, ne jau tie deviņi cilvēki, kuri baidījās no karātavām; arī ne Menvils; varbūt un pat visticamāk, ka tas bija pats d'Artanjans; kā jau gaskonis viņš neprata turēt mēli aiz zobiem. Kas gan cits, ja ne viņš?

Kā tad lai izskaidro, ka mēs zinām caurumainās priedes kastes noslēpumu un zinām tik precīzi, ka varam izstāstīt visos sīkumos? Šīs detaļas parāda vienu Anglijas vētures nodaļu pavisam jaunā un negaidītā gaismā, ko vēsturnieki līdz šim netika ievērojuši.

Norēķinājies ar biedriem un devis viņiem savus padomus, d'Artanjans domāja tikai par to, kā ātrāk nokļūt līdz Parīzei. Atoss arī steidzās mājup, lai atpūstos. No Buloņas līdz Parīzei draugi jāja blakus, bet katrs bija iegrimis savās domās, un viņu sarunas bija tik nenozīmīgas, ka mēs neuzskatām par vajadzīgu lasītājam tās atstāstīt. Domājot par savām lietām un iztēlojoties katrs savu nākotnes ainu, viņi dzina zirgus, lai tā samazinātu ceļu līdz Parīzei.

Ceturtās dienas vakarā pēc aizjāšanas no Buloņas Atoss un d'Artanjans sasniedza Parīzes sargposteni.

— Kurp jūs dosieties, dārgais draugs? — Atoss apvaicājās. - Es jāju uz mājām.

— Bet es taisnā ceļā pie Planšē.

— Vai mēs satiksimies?

— Jā, ja jūs paliksiet Parīzē: es taču apmetīšos šeit.

— Nē, tiklīdz es būšu saticies ar Raulu, ko gaidu ierodamies, tūlīt došos uz Lafēras pili.

— Tad palieciet sveiks, dārgais draugs.

— Nē, labāk teiksim viens otram: „Uz redzēšanos!". Kāpēc jūs nevarētu apmesties Bluā kopā ar mani? Jūs tagad esat brīvs un bagāts. Vai gribat, lai es jums nopērku glītu muižiņu kaut kur pie Šavernī vai Brasjē? Vienā pusē jums būs brīnišķīgi meži, kas savienojas ar Šamboras mežiem, bet otrā — lieliski purvi. Jums patīk medības, un bez tam jūs esat dzej-v nieks, mans dārgais draugs. Tur jums būs fazāni, griezes un meža pīles; es nemaz nerunāju par saulrietiem un vizināšanos ar laivu, kas savaldzinātu pat Nimrodu vai pašu Apolonu. Kamēr muiža vēl nebūs nopirkta, jūs padzīvosiet Lafēras pilī, un mēs trenkāsim žagatas vīnogulājos, kā kādreiz darīja karalis Ludviķis XIII. Tā ir laba nodarbošanās tādiem večukiem kā mēs.

D'Artanjans satvēra Atosa rokas.

— Mīļo grāf, — viņš teica, — es neatbildu jums ne jā, ne nē. Ļaujiet man palikt Parīzē, kamēr es nokārtošu savas lietas un pieradīšu pie domas, kas mani gan nomāc, gan sajūsmina. Es esmu kļuvis bagāts un, kamēr es nepierādīšu pie savas bagātības, es būšu neciešams: es jau sevi pazīstu. Vēl es neesmu galīgi dumjš un negribu tāds izrādīties jūsu, drauga, acīs, Atos. Apģērbs ir brīnišķīgs un viscaur apzeltīts, bet pārāk jauns un spiež padusēs.

Atoss pasmaidīja.

— Labi, — viņš piekrita. — Starp citu, vai nevēlaties, lai es jums dodu padomu par šīm jaunajām drēbēm?

— Ļoti priecāšos.

— Jūs neapvainosieties?

— Nē taču.

— Kad bagātība pie cilvēka ierodas vēlu un negaidīti, tad, lai nesabojātu raksturu, viņam jākļūst vai nu skopam, tas ir, jātērē tikai nedaudz vairāk kā agrāk, vai arī jābūt izšķērdīgam, tas ir, jāsataisa pietiekoši daudz parādu, lai atkal kļūtu par nabagu.

— Dārgo filozof, jūsu vārdi ļoti līdzinās sofismam.

— Nedomāju vis. Vai gribat kļūt par skopuli?

— Nē, nē... Es jau biju skops, kad nebiju bagāts. Jāpamēģina kaut kas cits.

— Tad kļūstiet izšķērdīgs.

— To es arī negribu, velns lai parauj. Mani biedē parādi. Kreditori man atgādina velnus, kas cepina nelaimīgos grēciniekus uz pannas, bet, tā kā pacietība nav mans galvenais tikums, tad man vienmēr gribas iekaustīt šos velnus.

— Jūs esat pats gudrākais no maniem paziņām, un jums nemaz nav vajadzīgi padomi. Tie ir muļķi, kas iedomājas, ka var jūs pamācīt. Bet liekas, ka mēs jau esam Sentonorē ielā?

— Jā.

— Paskatieties, lūk, tur, pa kreisi tai mazajā baltajā namiņā es esmu apmeties. Ņemiet vērā, ka te ir tikai divi stāvi. Apakšējo aizņemu es; otro stāvu īrē virsnieks, kurš dienesta dēļ tur nedzīvo astoņus vai deviņus mēnešus gadā. Tā nu es dzīvoju tikpat kā savā mājā, tikai ar to atšķirību, ka man nav nekādu izdevumu mājas uzturēšanai.

— Jūs gan protat iekārtoties, Atos! Kāda devība un kārtība! Es arī gribētu tās apvienot. Bet ko lai dara! Tas ir no dzimšanas, pieredze te neko nedod.

— Glaimotājs!.. Ardievu, mīļais draugs, ardievu! Starp citu, nododiet no manis sveicienu cienījamajam Planšē. Vai viņš vēl joprojām ir tikpat saprātīgs?

— Tikpat saprātīgs un godīgs. Ardievu, Atos!

Viņi izšķīrās. Runādams d'Artanjans nenolaida acis no zirga, kurš grozos zem siena nesa maisiņus ar zeltu. Senmarī zvanu tornī nosita deviņus vakarā; Planšē kalpotāji aizslēdza tirgotavu. D'Artanjans apturēja pavadoni, kas veda zirgu, uz Lombarda ielas stūra. Viņš pasauca vienu no Planšē kalpotājiem un pavēlēja viņam apsargāt ne tikai zirgu, bet arī kravu. Tad viņš iegāja pie Planšē, kas tikko beidza vakariņot un mazliet nemierīgi skatījās uz kalendāru: viņam bija paradums vakaros nosvītrot pagājušo dienu.

Brīdī, kad Planšē pēc paraduma nopūzdamies izsvītroja aizvadīto dienu, uz sliekšņa, dzelzs piešus šķindinādams, parādījās d'Artanjans.

— Ak, Dievs! — Planšē iesaucās.

Cienījamais bodnieks nespēja neko vairāk izteikt, ieraudzīdams savu kompanjonu. D'Artanjans ienāca bēdīgs un saguris. Gaskonis gribēja izjokot Planšē.

„Mīļais Dievs! — paskatījies uz viesi, nodomāja tirgonis. — Cik viņš ir noskumis!"

Musketieris apsēdās.

— Mīļais d'Artanjana kungs, — Planšē, briesmīgi uztraucies, teica, — jūs esat atgriezies! Vai jūs esat vesels?

— Jā, viss kārtībā, — d'Artanjans nopūzdamies izdvesa.

— Es ceru, ka jūs neesat ievainots?

— Hm!

— Ā, es saprotu, — vēl vairāk uztraucies, Planšē čukstēja. — Ekspedīcija bija grūta?

— Jā.

Planšē nodrebēja.

— Man gribas dzert, — pacēlis galvai, musketieris žēli novilka.

Planšē metās pie skapja un ielēja d'Artanjanam lielu glāzi vīna. D'Artanjans pameta skatienu uz pudeli un apvaicājās:

— Kas tas ir par vīnu?

— Jūsu iemīļotais, — Planšē atteica, — vecais, labais Anžū vīns, kas vienreiz gandrīz aizraidīja jūs uz viņsauli.

— Ak, — d'Artanjans ar skumju smaidu teica, — ak vai, mans labais Planšē! Kas zina, vai man vēl kādreiz būs iespēja dzert labu vīnu?

— Klausieties, — nobālēdams un ar pārcilvēciskiem spēkiem apvaldīdams trīsas, Planšē teica, — es esmu bijušais kareivis, tātad man ir drosme. Mīļais d'Artanjana kungs, nemociet mani: mūsu nauda ir zudusi, vai ne?

D'Artanjans klusēja dažas sekundes, kas nabaga Planšē izlikās kā mūžība, kaut gan pa to laiku viņš paguva tikai pagrozīties uz krēsla.

— Un ja nu tā būtu, — d'Artanjans teica, lēni mādams ar galvu, — ko tad tu man teiktu, draugs?

Planšē vairs nebija bāls, bet gan dzeltens. Šķita, ka viņš norijis mēli: acis viņam pieplūda asinīm, bet kakls pietvīka.

— Divdesmit tūkstoši livru! — viņš čukstēja. — Divdesmit tūkstoši livru!

D'Artanjans nokāra galvu, izstiepa kājas un nolaida rokas: tas bija bezcerīguma iemiesojums. Planšē nopūlās no sirds dziļumiem.

— Labi, — viņš izdvesa, — es visu saprotu. Būsim vīrišķīgi. Viss pagalam, vai ne? Paldies Dievam, ka jūs palikāt dzīvs.

— Protams, dzīvībai ir sava vērtība, bet tomēr es esmu galīgi izputināts.

— Velns parāvis,— Planšē iesaucās. — Pat ja jūs esat izputināts, nevajag krist izmisumā. Mēs nodibināsim sabiedrību un sāksim tirgoties kopā un dalīsim pelņu, bet, kad peļņas nebūs, sadalīsim mandeles, rozīnes un žāvētas plūmes un apēdīsim kopā pēdējo Holandes siera gabaliņu.

D'Artanjans nespēja vairs ilgāk izlikties.

— Velns lai parauj, — viņš iekliedzās, aizkustināts līdz asarām. — Tu esi malacis, Planšē! Bet vai tu neizliecies? Vai tu neredzēji uz ielas zem nojumes zirgu ar maisiem?

— Kādu zirgu? Ar kādiem maisiem? — Planšē pārjautāja, un viņa sirds sažņaudzās, domājot, ka d'Artanjans zaudējis prātu.

— Velns parāvis! Ar angļu maisiem! — d'Artanjans jūsmīgi teica.

— Ak, Dievs! — Planšē nočukstēja, pamanījis sava kompanjona acīs priecīgu mirdzumu.

— Muļķis! — d'Artanjans iesaucās. — Tu domā, ka es esmu jucis? Velns parāvis! Mana galva vēl nekad nav bijusi tik skaidra, un nekad man nav bijis tik skaidrs prāts. Planšē, iesim pēc maisiem!

— Pēc kādiem maisiem?

D'Artanjans pieveda Planšē pie loga.

— Vai redzi tur zem nojumes ar groziem apkrautu zirgu?

— Jā.

— Redzi, ka tavs pārdevējs sarunājas ar pavadoni?

— Jā, jā.

— Labi. Tā kā tas ir tavs pārdevējs, tad tu zini, kā viņu sauc. Pasauc viņu!

— Abdon! — Planšē pa logu pasauca.

— Atved zirgu šurp, — d'Artanjans suflēja.

— Atved zirgu šurp! — Planšē uzsauca, cik skaļi vien spēja.

— Iedod pavadonim desmit livru, — d'Artanjans teica tik pavēlošā balsī it kā komandētu kaujas laukā. — Divus pārdevējus pirmajiem diviem maisiem un divus nākamajiem. Gaismu, velns lai parauj! Ātri!

Planšē drāzās lejup pa kāpnēm, it kā viņam pakaļ dzītos pats sātans. Pēc mirkļa pārdevēji kāpa augšā pa trepēm, stenēdami zem nastu svara. D'Artanjans aizsūtīja viņus gulēt, rūpīgi aizslēdza durvis un teica Planšē,» kurš savukārt tagad sāka zaudēt saprašanu:

— Nu mēs ķersimies pie lietas divatā.

Viņš izklāja uz grīdas segu un izbēra uz tās pirmā maisa saturu. Planšē izbēra otro maisu. Tad d'Artanjans ar naža palīdzību atgrieza vaļā trešo. Kad Planšē izdzirdēja zelta un sudraba valdzinošo šķindoņu, ieraudzīja, ka no maisa straumītē plūst monētas kā zivis no tīkliem un sajuta, ka līdz ceļgaliem iegrimis zeltā, viņam noreiba galva, viņš sagrīļojās kā zibens ķerts un smagi nogāzās milzīgajā naudas kaudzē, kas šķindēdama pašķīda uz visām pusēm.

Planšē no prieka bija zaudējis samaņu. D'Artanjans iešļakstīja viņam sejā balto vīnu. Bodnieks tūlīt pat atguvās.

— Ak, Dievs! Ak, Dievs! — Planšē skaitīja, slaucīdams ūsas un bārdu.

Tajos laikos, tāpat kā tagad, bodnieki nēsāja brašas ūsas un bārdu kā karakalpi; tikai tāda peldēšanās naudā, kas bija diezgan reta arī tad, tagad vairs nenotiek.

— Velns parāvis! — d'Artanjans teica. — Te ir simttūkstoš livru jums, mīļais kompanjon. Ja gribat, ņemiet. Bet es ņemšu savu daļu.

— Varena summa!.. Brīnišķīga summiņa, d'Artajana kungs.

— Pirms pusstundas man bija žēl atdot tev tavu daļu, — d'Artanjans atzinās, — bet tagad vairs nav žēl. Tu esi kārtīgs cilvēks. Nu, norēķināsimies kā nākas. Saka, nauda mīl skaitīšanu.

— Labāk izstāstiet vispirms, kā jums gāja! — Planšē lūdza. — Tas droši vien pārspēj pat naudu.

— Jā, — d'Artanjans, ūsas glaudīdams, atteica, — var jau būt. Ja kādreiz vēsturnieks lūgs man ziņas, tad saņems tās no droša avota. Planšē, klausies, es tev visu izstāstīšu.

— Bet es pa to laiku pārskaitīšu naudu. Sāciet, lūdzu, mans dārgais kungs.

— Sāksim, — d'Artanjans ievilka elpu.

— Sāksim, — Planšē teica, pagrābis pirmo sauju zelta.

Tai pašā vakarā, kad mūsu draugi ieradās Parīzē, Mazarīni bija ielūdzis karali un karalieni uz kāršu partiju. Viss galms pulcējās ap Ma- zariņi gultu vienā no Palērojālas istabām, kuras sienas bija apvilktas ar tumšu samtu un rotātas ar lieliskām gleznām zeltītos rāmjos.

Istabā atradās trīs ar nelieliem aizslietņiem atdalīti galdi. Pie viena no tiem sēdēja karalis ar abām karalienēm. Karalis Ludviķis XIV bija apsēdies pretī savai jaunajai sievai un uzsmaidīja viņai neliekuļotā laimē. Austrijas Anna spēlēja ar kardinālu, un vedekla viņai palīdzēja, kad nebija aizņemta, smaidot vīram. Kardināls gulēja gultā un izskatījās novājējis un pārguris. Viņa vietā spēlēja grāfiene de Suasona, un viņš visu laiku skatījās viņas kārtīs; viņa acis pauda ziņkāri un mantkārību.

Mazarīni bija licis uzsārtināt sev vaigus; taču šis sārtums spilgti atdalījās no pārējās sejas bāluma un pasvītroja sviedros spīdošo, dzelteno pieri. Kardināla acis mirdzēja, un šīs slima cilvēka acis karalis, karalienes un galminieki vēroja ar bažām. Pie cita galda karaļa jaunākais brālis Filips, Anžū hercogs, tīksminājās par savas skaistās sejas atspulgu tabak- dozes vāciņā. Viņa mīlulis ševaljē de Lorēns bija atspiedies pret hercoga krēslu un ar slēptu skaudību klausījās otru Filipa favorītu grāfu de Gišu. Grāfs ar patosu vēstīja par drosmīgā karaļa Kārļa II dēkām. Kā burvju pasaku viņš stāstīja par karaļa slepenajiem klejojumiem pa Skotiju un nemitīgajām briesmām, kas karalim uzglūnēja, kad ienaidnieki to vajāja pa pēdām: viņš pavadīja naktis koku dobumos, bet dienās, badu ciezdams, tomēr cīnījās. Pamazām stāsts par nelaimīgo karali tā iekaroja klausītāju uzmanību, ka pat pie karaļa galda spēle apstājās, un jaunais karalis, izlikdamies izklaidīgs, klausījās šo odiseju, ko grāfs de Gišs atstāstīja visos sīkumos.

Grāfiene de Suasona pārtrauca stāstītāju.

— Atzīstieties, grāf, — viņa iebilda, — ka jūs mazliet izpušķojat savu stāstu.

— Grāfien, es kā papagailis atkārtoju to, ko man stāstīja angļi. Man ar kaunu jāatzīstas, ka no manis stāstā nav vairāk kā tikai precīza kopija.

— Kārlis II jau sen būtu miris, ja to visu būtu pārdzīvojis.

Ludviķis XIV saslēja savu gudro un lepno galvu.

— Grāfien, — viņš nopietni teica, kaut gan balsī vēl ieskanējās jauneklīga kautrība, — kardināls var jums apliecināt, ka Francijā gāja ļoti slikti, kamēr es vēl biju nepilngadīgs... Un, ja tai laikā es spētu ķerties pie ieroča, tad man bieži būtu jākaro par vakariņām.

— Par laimi jūsu majestāte pārspīlē, un jums un jūsu kalpiem vakariņas vienmēr bija gatavas laikā, — iebilda kardināls, kas pirmo reizi pārtrauca klusēšanu.

Karalis nosarka.

— O, — nevietā no savas vietas iejaucās Filips, turpinādams spoguļoties, — es atceros, ka vienreiz Melīnā nevienam nebija vakariņu; karalis apēda divas trešdaļas no maizes gabala, bet man atdeva pēdējo trešdaļu.

Ieraudzījuši, ka Mazarīni pasmaida, sāka smieties arī viesi. Karaļiem var paglaimot, gan atceroties pagājušās nelaimes, gan dodot cerību uz laimi nākotnē.

— Un tomēr Francijā kronis vienmēr ir labi turējies karaļu galvās, — Austrijas Anna pasteidzās piebilst, — bet Anglijas kronis nokrita no Kārļa I galvas. Kad Francijas tronim draudēja sacelšanās, un tas sāka šūpoties, — reizēm mēdz būt, ka tronis sāk svārstīties, tāpat kā reizēm notiek zemestrīces, — vienmēr dižena uzvara atjaunoja mieru.

— Dodot jaunus laurus kronim, — Mazarīni piemetināja.

Grāfs de Gišs apklusa. Karalis izlikās vienaldzīgs, bet Mazarīni pārmija skatienus ar Austrijas Annu, it kā pateikdamies viņai par palīdzību.

— Mans brālēns Kārlis nav skaists, — teica Filips, pieglauzdams matus, — bel tik un tā ir ļoti drosmīgs un cīnījās kā vācu reiters. Ja viņš turpinās tāpat cīnīties, tad noteikti uzvarēs kauju... kā pie Rokruā...

— Viņam nav karaspēka, — atzīmēja ševaljē de Lorēns.

— Viņa sabiedrotais, Holandes karalis, dod viņam karaspēku. Es arī sūtītu viņam karavīrus, ja būtu Francijas karalis.

Ludviķis XIV pietvīka. Mazarīni izlikās, ka viņu aizrāvusi spēle.

— Tagad nelaimīgā prinča liktenis ir izlemts, — grāfs de Gišs turpināja. — Ja Monks viņu pievīlis, tad viņš ir pagalam. Cietums, bet varbūt pat nāve noslēgs viņa nelaimju virkni, kas sākās ar izsūtījumu, kaujām un trūkumu.

Mazarīni sarauca uzacis.

— Vai taisnība, ka viņa majestāte Kārlis II pametis Hāgu? — Ludviķis XIV vaicāja.

— Tīra patiesība, jūsu majestāte, — jaunais grāfs atbildēja. — Mans tēvs saņēma vēstuli, kurā viņu informē par karaļa aizbraukšanu visos sīkumos. Zināms pat, ka karalis nokāpa krastā Duvrā. Zvejnieki redzējuši, kā viņš devies uz ostu. Kas nolicis tālāk — tas pagaidām tīts noslēpumā.

— Kā es gribētu zināt, kas notika tālāk! — Anžu Filips dedzīgi izsaucās. — Brāli, jūs droši vien zināt?

Ludviķis XIV vēlreiz nosarka — jau trešo reizi stundas laikā.

— Jautājiet kardinālam, — viņš atteica tādā balsī, ka Mazarīni, Austrijas Anna un visi pārējie sāka skatīties uz viņu.

— Mans dēls, tas nozīmē, ka karalis nevēlas runāt par valsts lietām ārpus padomes, — Austrijas Anna smaidīdama teica Filipam.

Filips paklausīgi noklausījās šo aizrādījumu un smaidīdams zemu paklanījās brālim un pēc tam mātei.

Mazarīni ievēroja, ka istabas tālākajā kaltā sapulcējas grupiņa un grāfs de Gišs un ševaljē de Lorēns, kuriem neatļāva izteikties skaļi, pa klusam var izpļāpāt vairāk nekā vajadzīgs. Viņš meta uz šo grupiņu neuzticīgus un nemierīgus skatienus un deva mājienus Austrijas Annai, ka jāpārtrauc šī slepenā apspriede, bet tad durvīs aiz kardināla gultas parādījās Bermūns un iečukstēja viņam ausī:

— Viņa majestātes Anglijas karaļa sūtnis.

Mazarīni nespēja noslēpt savu izbrīnu, un karalis to tūlīt pamanīja. Negribēdams, lai viņu uzskatītu par ziņkārīgu, un baidīdamies kļūt lieks, Ludviķis XIV tūlīt piecēlās, piegāja pie kardināla un atvadījās no viņa.

Visi viesi piecēlās; atskanēja krēslu un galdu bīdīšanas troksnis.

— Iekārtojiet tā, lai visi pamazam izklīstu, — Mazarīni klusu teica Ludviķim XIV, — bet jūs es lūdzu palikt pie manis vēl dažas minūtes. Es beidzu lietu, kuru vēl šovakar gribētu pārrunāt ar jūsu majestāti.

— Ar karalienēm arī? — Ludviķis jautāja.

— Jā, un ar Anžū hercogu, — kardināls atbildēja.

To teikdams, viņš piecēlās gultā, un aizkari nolaizdamies to aizsedza. Kardināls tomēr neaizmirsa par sazvērniekiem, kas stāvēja istabas kaktā.

— Grāf de Giš, — viņš pasauca drebošā balsī, bet pa to laiku Bermūns nolaisto aizkaru aizsegā pasniedza viņam halātu.

— Es esmu šeit, — grāfs atbildēja un pienāca tuvāk.

— Spēlējiet jūs manā vietā, jums ir laimīga roka... Vinnējiet no šiem kungiem pēc iespējas vairāk.

— Kā vēlaties, monsenjor.

Jaunais cilvēks apsēdās pie galda; karalis piegāja pie karalienēm un sāka ar viņām sarunāties.

Starp grāfu un dažiem galminiekiem izraisījās spēle uz diezgan lielām likmēm.

Anžū Filips tērzēja ar ševaljē de Lorēnu par modēm, bet aiz gultas aizkara vairs nebija dzirdama kardināla zīda drēbju čaukstoņa.

Bermūnam pa pēdām Mazarīni iegāja blakus istabā.

Ienākdams savā kabinetā, kardināls tur ieraudzīja grāfu de Lafēru, kurš, viņu gaidīdams, uzmanīgi vēroja Rafaēla gleznu, kas karājās virs vitrīnas, kurā bija dažādas dārgas lietiņas.

Kardināls ieslīdēja viegli un bez trokšņa kā ēna un tūlīt pat uzmeta skatienu grāfam, vēlēdamies, kā vienmēr, pēc sarunu biedra sejas izteiksmes uzminēt, par ko būs runa.

Šoreiz viņš pievīlās. Viņam neizdevās neko nolasīt no Atosa sejas, viņš nemanīja pat cieņu, ko bija paradis redzēt visu sejās.

Atoss bija tērpies melnā, kas bija atturīgi rotāts ar sudrabu. Viņam bija Bikšu lences, Zelta Aunādas un Svētā Gara ordeņu zīmes — trīs augstākie ordeņi. Visi trīs tie bija tikai karaļiem vai aktieriem uz skatuves.

Mazarīni ilgi un veltīgi pūlējās atcerēties, kā sauc šo cilvēku ar ledaino seju.

— Man teica, — viņš beidzot ierunājās, — ka pie manis ieradies sūtnis no Anglijas.

Viņš apsēdās un atlaida Bermūnu un Brienu, kurš kā sekretārs gatavojās rakstīt protokolu.

— Kardināla kungs, mani patiešām sūtīja viņa majestāte Anglijas karalis.

— Jūs apbrīnojami labi runājat franciski. Droši vien jūs neesat anglis, — Mazarīni laipni teica, vēl joprojām vērodams ordeņus un it īpaši sūtņa seju.

— Es esmu francūzis, nevis anglis, kardināla kungs, — Atoss atbildēja.

— Lūk, kā! Anglijas karalis par savu sūtni izvēlas francūzi? Tā ir laba zīme... Kāds ir jūsu vārds, kungs?

— Grāfs de Lafērs, — Atoss atbildēja, bet nepaklanījās tik zemu kā to prasīja visvarenā ministra lepnums un tituls.

Mazarīni paraustīja plecus, it kā gribētu teikt: „Šo vārdu es nezinu.". Pēc tam viņš jautāja:

— Jūs ieradāties man pavēstīt?..

— Viņa majestāte Anglijas karalis mani sūtīja paziņot Francijas karalim...

Mazarīni sarauca pieri.

— Paziņot Francijas karalim, — Atoss nesatricināmā mierā turpināja, — ka viņa majestāte karalis Kārlis II laimīgi atguvis sava tēva troni.

Viltīgais kardināls tūlīt ievēroja, kāda pieskaņa bija šiem vārdiem. Mazarīni pazina cilvēkus un Atosa vēsajā un gandrīz augstprātīgajā pieklājībā tūlīt uztvēra nepatiku, kas reti zeļ galma siltumnīcu atmosfērā.

— Jums droši vien ir akreditēšanas raksts? — Mazarīni sausi un īgni apvaicājās.

— Ir, monsenjor.

Monsenjora vārdu Atoss izteica ar grūtībām; šķita, ka tas svilina viņa lūpas.

— Parādiet to.

Atoss izņēma dokumentu no samta somiņas, kas karājās uz viņa krūtīm zem kamzoļa.

Mazarīni izstiepa roku.

— Atvainojiet, kardināla kungs, — Atoss teica. — Sūtījums ir adresēts karalim.

— Kungs, ja jūs esat francūzis, tad zināt, ko nozīmē pirmais ministrs Francijas galmā.

Atoss atbildēja:

— Jā, bija laiks, kad es zināju, ko nozīmē pirmais ministrs, bet jau sen izlēmu vienmēr griezties tieši pie karaļa.

— Tādā gadījumā jūs neredzēsiet ne ministru, ne karali, — iebilda Mazarīni, kurš sāka jau skaisties.

Mazarīni piecēlās. Atoss atlika dokumentus atpakaļ somiņā, atturīgi paklanījās un devās uz durvju pusi. Viņa aukstasinība satracināja Mazarīni.

— Cik dīvainas diplomāta manieres! — viņš izsaucās. — Vai tad vēl nav beigušies laiki, kad Kromvela kungs pilnvaroto sūtņu vietā sūtīja pie mums savus līdzgaitniekus? Jums vēl trūkst tikai apaļas cepures un Bībeles aiz jostas.

— Kungs, — Atoss vēsi iebilda,— atšķirībā no jums man nekad nav nācies vest diplomātiskas pārrunas ar Kromvelu, un viņa sūtņus es esmu sagaidījis tikai ar zobenu rokā. Tāpēc es nezinu, kā viņš sazinājās ar pirmo ministru. Es varu teikt tikai par viņa majestāti Kārli II: ja viņš raksta viņa majestātei karalim Ludviķim XIV. tad tas nenozīmē viņa svētībai kardinālam Mazarīni. Šai atšķirībā es neredzu nekādu diplomātisko manieru pārkāpumu.

— Ā! — iesaucās Mazarīni, pacēla galvu un iebelza sev pa pieri. — Ā! Atcerējos!

Atoss izbrīnījies paskatījās uz viņu.

— Jā, jā... — kardināls turpināja, pētīdams viesi. — Protams... Es jūs pazīstu, kungs! Diavolol*

Tagad es vairs nebrīnos!

— Protams, — Atoss smaidīdams atteica. — Es gan brīnos, ka jūs, neskatoties uz savu lielisko atmiņu, līdz šim brīdim nepazināt mani.

Velns (itāl.).

— Jūs kā parasti esat nepakļāvīgs un spītīgs... Kā tad jūs sauca? Jā... kaut kādas upes nosaukums... Potamoss... Nē, salas nosaukums... Nak- soss... Nē, — per jovc* — kalna nosaukums... Atoss! Jā, tieši tā! Priecājos, ka šoreiz mēs netiekamies Rielā, tur jūs ar saviem sasodītajiem biedriem izplēsāt man pamatīgu izpirkuma maksu!.. Fronda!.. Vēl joprojām Fronda!.. Nolādētā Fronda!.. Bet sakiet, kāpēc jūsu naids pret mani saglabājies ilgāk nekā mans pret jums? Jums taču nav par ko žēloties: jūs ne tikai tikāt sveikā cauri, bel pat ar Svētā Gara ordeņa lenti ap kaklu...

— Kardināla kungs, — Atoss iebilda, — atļaujiet man nesākt apspriest tamlīdzīgas lietas... Man ir uzdevums. Vai jūs būtu tik laipns un palīdzētu man to izpildīt?

— Mani pārsteidz tikai viens, — priecādamies, ka izdevies visu atcerēties, Mazarīni teica ar indīgu izsmieklu. — Kā gan jūs... Atosa kungs, būdams Frondas piekritējs, uzņēmātics doties ar uzdevumu pie Mazarīni, kā agrāk mani saucāt...

Mazarīni sāka smieties, bet viņam traucēja klepus, un drīz smieklu vietā skanēja tikai sēcieni.

— Es devos uzdevumā pie Francijas karaļa, kardināla kungs, — Atoss pavisam mierīgi iebilda (viņš uzskatīja, ka viņam ir visas priekšrocības un tāpēc bija ļoti savaldīgs).

— Tik un tā, nemiernieka kungs, — Mazarīni jautri teica, — no karaļa šī lieta, ko jūs uzņēmātics kārtot...

— Lieta, ko man uzdeva, kardināla kungs. Es pats nemeklēju pienākumus.

— Pieņemsim. Tātad, kā jau es teicu, šī lieta tik un tā nonāks manās rokās... Netērēsim dārgo laiku... Pasakiet man jūsu noteikumus.

— Man jau bija tas gods aizrādīt jums, ka cs nezinu vēstules saturu, kurā pausta viņa majestātes karaļa Kārļa II griba.

— Atos, jūs mani uzjautrināt ar savu aukstasinību... Var redzēt, ka jūs esat biedrojies ar turienes puritāņiem... Es zinu jūsu noslēpumu labāk

Zvēru pie Jupitera (lat.).

par jums, un veltīgi jūs izrādāt necieņu pret vārgu un slimu cilvēku, kas savā dzīvē daudz paveicis un tikpat drosmīgi cīnījies par savām idejām kā jūs par savām... Jūs neko man nevēlaties teikt? Labi! Negribat atdot man vēstules? Lieliski!.. Ieiesim manā guļamistabā: tur jūs ieraudzīsiet karali, un kopā ar viņu es... Vēl tikai viens jautājums: kas jums piešķīra Zelta Aunādas ordeni? Es atceros pārējos apbalvojumus, bet par Zelta Aunādu es nezināju...

— Sakarā ar viņa majestātes laulībām Spānijas karalis nesen atsūtīja Karalim Kārlim II Zelta Aunādas ordeņa patentu. Kārlis II tajā ierakstīja manu vārdu un atdeva patentu man.

Mazarīni piecēlās un, balstīdamies uz Bermūna roku, iegāja savā guļamistabā tieši tobrīd, kad tur pieteica prinča ierašanos.

Pie monsenjora Mazarīni savas svītas pavadībā bija ieradies princis Kondē, karaļa asinsradinieks, Rokruā, Lanē un Nordiljonas kauju uzvarētājs. Viņš pašlaik sasveicinājās ar karali, kad premjerministrs atbīdīja savas gultas aizkaru.

Atoss ieraudzīja Raulu, kas spieda roku grāfam de Gišam, un ar smaidu atbildēja uz dēla godbijīgo palocīšanos.

Viņš ievēroja arī, ka kardināla seja atplaukst priekā, kad tas ieraudzīja uz galda savā priekšā zelta kaudzi. To bija vinnējis grāfs de Gišs, kas pēc Mazarīni lūguma spēlēja viņa vietā. Kardināls aizmirsa sūtni, sūtniecību un princi: viņš domāja tikai par naudu.

— Ko! Vai tas ir mans laimests? — viņš iesaucās.

— Jā, gandrīs piecdesmit tūkstoši ekiju, — grāfs de Gišs atbildēja, pieceldamies no galda. — Vai atdot kārtis jums, vai arī jūs vēlaties, lai es turpinu?

— Atdodiet! Noteikti atdodiet! Jūs esat neuzmanīgs. Vēl paspēlēsiet visu manu laimestu!

— Kardināla kungs! — princis Kondē palocīdamies sveicināja.

— Esiet sveicināts, jūsu augstība, — ministrs diezgan nevērīgi atņēma. — Ļoti laipni, ka atnācāt apmeklēt slimo draugu.

— Draugu! — nomurmināja grāfs de Lafērs, kurš neticēja savām ausīm, izdzirdis šo uzrunu. — Draugi! Mazarīni un Kondē!

Kardināls it kā uzminēja viņa domas; Mazarīni pasmaidīja un, vērs- damies pie karaļa, piemetināja:

— Man ir tas gods stādīt priekšā jūsu majestātei grāfu de Lafēru, viņa majestātes Anglijas karaļa sūtni... Valsts lietas, kungi! — viņš piebilda, griezdamies pie viesiem, un tie visi, sākot ar princi Kondē, izgāja no istabas, sekojot viņa mājienam.

Rauls, uzmetis vēl pēdējo skatienu grāfam de Lafēram, sekoja princim. Šķita, ka Anžū hercogs un karaliene apspriežas, vai viņiem palikt.

— Tā ir ģimenes lieta, — Mazarīni negaidīti teica, atturēdams viņus. — Grāfs de Lafērs atvedis karalim vēstuli, kurā Kārlis II, kas atguvis troni, ierosina apprecināt Anžū hercogu ar princesi Henrieti, Indriķa IV mazmeitu... Vai jūs, grāf, neiedotu vēstuli viņa majestātei?

Atoss sastinga izbrīnā. Kā gan ministrs varēja zināt vētulcs saturu, ja vēstule visu laiku atradās pie viņa?

Taču, pilnīgi valdīdams pār sevi, Atoss sniedza depešu jaunajam karalim, un tas nosarcis to saņēma. Kardināla guļamistabā iestājās svinīgs klusums. To pārtrauca tikai zelta klusā šķindoņa, kad Mazarīni ar savām dzeltenajām un kaulainajām rokām lika naudu lādītē, kamēr karalis lasīja vēstuli.

Viltīgais kardināls bija jau gandrīz visu izstāstījis, un sūtnim nebija nekā, ko piebilst. Tomēr ziņa par Kārļa II atgriešanos tronī pārsteidza karali. Viņš pievērsās grāfam, no kura nenolaida acis kopš tā parādīšanās brīža, un jautāja:

— Kungs, neatsakiet mūsu lūgumu un pastāstiet sīkāk par notikumiem Anglijā. Jūs esat ieradies taisnā ceļā no turienes, un ordeņi pie jūsu krūtīm rāda, ka jau esat augstmanis, kas daudz ko paveicis.

— Grāfs de Lafērs ir sens jūsu majestātes draugs, — kardināls teica karalienei mātei.

Austrijas Anna bija aizmāršīga, kā jau karaliene, kas pieredzējusi gan daudz vētru, gan ari saulainu dienu.

Viņa pavērās uz Mazarīni, kura greizais smaids nevēstīja neko labu; tad jautājoši paskatījās uz Atosu.

Kardināls turpināja:

— Trevila laikos grāfs bija musketieris un kalpoja nelaiķa karalim... Grāfs ļoti labi pazīst Angliju, viņš turp braucis dažādos laikos... Vispār viņš ir ļoti apbrīnojams cilvēks...

Kardināla vārdos bija slēpts mājiens uz atmiņām, no kurām Austrijas Anna baidījās.

Anglija viņai atgādināja par naidu pret Rišeljē un mīlestību pret Be- kingemu; Trevila laiku musketieris atsauca atmiņā gan kādreizējās uzvaras, kas jaunībā satrauca viņas sirdi, gan briesmas, kas gandrīz maksāja viņai troni.

Šie vārdi atstāja iespaidu: karaliskās ģimenes locekļi apklusa un sāka ļoti uzmanīgi klausīties. Viņi domāja par tiem noslēpumainajiem laikiem dažādi; jaunie tad vēl nebija dzimuši, bet vecajiem tie likās jau sen aizmirsti.

— Runājiet, grāf, — beidzot teica Ludviķis XIV, kurš ātrāk par citiem bija pārvarējis mulsumu, aizdomas un atmiņas, kas tā vai citādi bija visus pārņēmušas.

— Jā, stāstiet, — piebilda Mazarīni, kuram naidīgais izlēciens pret Austrijas Annu šķita atdevis visu viņa mundrumu un jautrību.

— Jūsu majestāte, — grāfs teica, — karaļa Kārļa II liktenī notika brīnumains pavērsiens. Ko nevarēja paveikt cilvēki, to izdarīja Dievs.

Mazarīni ieklepojās un sāka grozīties gultā.

— Karalis Kārlis II, — Atoss turpināja, — atstāja Hāgu nevis kā trimdinieks vai iekarotājs, bet kā īsts karalis, kas atgriežas no tāla ceļojuma un ko sagaida vispārēja svētība.

— Tas patiešām ir brīnums, — Mazarīni piebilda. — Ja var ticēt baumām, tad Kārlis II, ko tagad sagaida ar sajūsmu, atstāja Angliju, šāvienu pavadīts.

Karalis cieta klusu. Hercogs Filips, jaunāks un vieglprātīgāks par karali, nespēja apspiest smaidu. Mazarīni priecājās par šo smaidu, jo tas rādīja, ka viņa joks ticis novērtēts.

— Patiešām tas ir apbrīnojami, — karalis sacīja. — Tomēr Dievs, aizstāvēdams karaļus, izmanto cilvēkus savu nodomu realizēšanai. Kam tad Kārlim II visvairāk jāpateicas par atgriešanos tronī?

— Vai tad jūs nezināt, — kardināls iestarpināja, neņemdams vērā karaļa patmīlību, — visvairāk viņam jāpateicas ģenerālim Monkam.

— Protams, to es zinu, — Ludviķis apņēmīgi atbildēja, — bet es jautāju sūtnim, kas lika ģenerālim Monkam mainīt savu izturēšanos.

— Jūsu majestāte, tas ir pats būtiskākais jautājums, — Atoss atbildēja. — Ja nebūtu noticis brīnums, par kuru man ir tas gods jums pavēstīt, tad droši vien Monks tā arī būtu palicis nesamierināms Kārļa II ienaidnieks. Viena cilvēka prātā Dievs iedvesa dīvainu, pārdrošu un asprātīgu ieceri, bet otra cilvēka— godīgu un drosmīgu domu. Tad, kad šīs abas ieceres apvienojās, tās tā izmainīja ģenerāļa Monka uzskatus, ka no gāztā karaļa nāvīgākā ienaidnieka viņš kļuva par draugu.

— Tieši to es arī gribēju uzzināt, — karalis sacīja. — Bet kas tad ir abi šie cilvēki?

— Divi francūži.

— O, es ļoti priecājos.

— Bet ieceres? Mani vairāk interesē ieceres nekā cilvēki, — Mazarīni piebilda.

— Tiesa, — karalis čukstēja.

— Otrā iecere,' godīga un drosmīga, bet mazāk svarīga kā pirmā, bija atgūt miljonu, ko nelaiķa karalis Kārlis 1 bija paslēpis Ņūkāslā, un par šo zeltu nopirkt Monka palīdzību.

— Oho! — Mazarīni, ko bija satriecis vārds „miljons", nomurmināja. — Bet Ņūkāslu taču bija ieņēmis Monks?

— Tā gan, kardināla kungs, tāpēc es nosaucu to par drosmīgu ideju. Iecere bija tāda: uzsākt sarunas ar Monku un, ja viņš noraidīs izvirzītos

priekšlikumus, tad iegūt šo miljonu Kārlim II, mēģinot aizkustināt ģc-

t_ i

nerāļa Monka godīgumu, nevis pavalstnieka jutas... Tā arī notika, par spīti dažiem šķēršļiem; ģenerālis izrādījās godīgs cilvēks un atdeva zeltu.

— Man liekas, ka Kārlis II, būdams Parīzē, par šo miljonu neko nezināja, — karalis pārdomājis nedroši iebilda.

— Bet man liekas, — kardināls izsmējīgi atteica, — viņa majestāte Anglijas karalis zināja par šo miljonu, bet vēlējās, lai viņam būti divi miljoni, nevis viens.

— Jūsu majestāte, — Atoss stingri noteica, — karalis Kārlis II Francijā dzīvoja tādā galējā nabadzībā, ka pat nevarēja noīrēt pasta zirgus; tādā izmisumā, ka ne reizi vien domāja par nāvi. Viņš pat nenojauta par šī miljona atrašanos Ņūkāslā, un, ja kāds muižnieks, jūsu pavalstnieks, neizstāstītu viņam par to, Kārlis II līdz pat šodienai dzīvotu vislielākajā pamestībā.

— Pāriesim pie otrās ieceres — dīvainās, pārdrošās un asprātīgās, — juzdams sakāvi, Mazarīni ierosināja. — Kāda tā bija?

— Lūk, kāda: ģenerālis Monks bija vienīgais šķērslis Kārļa II ceļā uz atgriešanos tronī, un kāds francūzis nolēma novākt šo šķērsli.

— Oho! Šis francūzis ir parasts ļaundaris, — Mazarīni konstatēja, un arī doma nav nemaz tik viltīga, lai ļautu viņam izvairīties no karātavām vai saraustīšanas gabalos pēc parlamenta sprieduma.

— Monsenjor, jūs kļūdāties, — Atoss vēsi iebilda. — Es neticu, ka šis francūzis bija nolēmis nogalināt ģenerāli Monku, bet gan, ka viņš gribēja novākt šķērsli. Katram vārdam franču valodā ir sava nozīme, un muižnieki to labi saprot. Starp citu, bija karš un to, kas kalpo karalim cīņā ar ienaidniekiem, netiesā vis parlaments, bet Dievs. Franču muižnieks nolēma sagūstīt Monku un izpildīja savu nodomu.

Klausīdamies par tādiem varoņdarbiem, karalis kļuva dzīvāks. Karaļa jaunākais brālis iebelza ar dūri pa galdu, iesaukdamies:

— Tas tik ir malacis!

— Un Monku izdevās nolaupīt? — karalis vaicāja. — Ģenerālis taču atradās savā nometnē...

— Bet francūzis bija viens pats.

— Apbrīnojami! — iesaucās Filips.

— Jā, patiešām, apbrīnojami! — karalis atkārtoja.

— Nu! Divi lauvēni palaisti vaļā no ķēdes! — Mazarīni pie sevis noteica.

Viņš turpināja skaļi, nedomādams slēpt savu īgnumu:

— Es nezināju visus sīkumus. Vai jūs varat galvot par to patiesīgumu?

— Protams, es varu galvot, kardināla kungs, jo pats biju šo notikumu aculiecinieks.

— Jūs?

— Jā, monsenjor.

Karalis, neapzinādamies, ko dara, piegāja klāt Atosam; hercogs Filips nostājās blakus Atosam otrā pusē.

— Stāstiet, grāf, stāstiet! — abi iesaucās vienā balsī.

— Jūsu majestāte, francūzis nolaupīja ģenerāli Monku un atveda viņu pie karaļa Kārļa II uz Holandi... Karalis atbrīvoja Monku, bet ģenerālis aiz pateicības atdeva Kārlim II troni, pēc kura tik daudzi drosminieki veltīgi cīnījās.

Hercogs Filips sajūsmā sāka sist plaukstas.

Ludviķis XIV bija piesardzīgāks un apvaicājās:

— Vai tas viss ir patiesība?

— Vistīrākā, jūsu majestāte.

— Viens no maniem muižniekiem zināja noslēpumu par miljonu un prata to saglabāt?

— Jā.

— Kurš tas ir?

— Jūsu padevīgais kalps, — Atoss vienkārši atbildēja. Viņu atalgoja izbrīna pilnā dūkoņa telpā. Pat Mazarīni pacēla rokas pret debesīm.

— Mans kungs, — karalis sacīja, — es pacentīšos rast iespēju jūs atalgot.

Atoss sarāvās.

— Apbalvot ne jau par godīgumu; tāda balva jūs aizskartu. Man jāapbalvo jūs par palīdzību, kādu jūs sniedzāt, lai mans brālis Kārlis II atgrieztos uz troņā.

— Protams, — Mazarīni apstiprināja.

— Šie panākumi iepriecina visu mūsu ģimeni! — Austrijas Anna piebilda.

— Pagaidiet, — Ludviķis XIV atsāka. — Vai tiesa, ka viens cilvēks ielavījās Monka nometnē un nolaupīja viņu?

— Šim cilvēkam bija desmit palīgu, bet tie bija tikai nožēlojami algotņi.

— Un vairāk neviens?

— Neviens.

— Kas viņš ir?

— D'Artanjana kungs, jūsu majestātes musketieru atvaļinātais leitnants.

Austrija Anna pietvīka. Mazarīni kļuva dzeltens no kauna. Ludviķis XIV sadrūma; uz viņa bālās sejas parādījās sviedri.

— Tie nu gan ir cilvēki! — viņš čukstēja.

Neviļus viņš pameta skatienu uz kardinālu, kurš noteikti būtu Mazarīni izbiedējis, ja viņš tieši tobrīd nebūtu nolaidis galvu uz spilvena.

— Kungs! — jaunais Anžū hercogs iesaucās, uzlikdams savu sievišķīgo, balto roku uz Atosa pleca. — Lūdzu, pasakiet šim drosminiekam, ka Francijas karaļa brālis kopā ar simt labākajiem franču muižniekiem rīt dzers uz viņa veselību.

Izteicis šos vārdus, hercogs pamanīja, ka sajūsmā saburzījis savu aproci, un tūlīt ar vislielāko rūpību to iztaisnoja.

— Parunāsim par darīšanām, jūsu majestāte, — iejaucās Mazarīni, kuru nekad nepārņēma sajūsma un kurš nenēsāja aproces.

— Labi, — Ludviķis XIV atbildēja. — Paziņojiet mums jūsu ierašanās mērķi, grāf, — viņš turpināja, griezdamies pie Atosa.

Atoss svinīgi piedāvāja lēdijas Hcnrietes Stjuartes roku jaunajam princim, karaļa brālim.

Apspriede turpinājās stundu, un pēc tam ielaida galminiekus. Viņi ieņēma savas iepriekšējās vietas, it kā nekas nebūtu noticis, un viņu parastajās nodarbībās nebūtu bijis nekāda pārtraukuma.

Atoss atradās blakus Raulam. Tēvs un dēls paspieda viens otram roku.

Kamēr Mazarīni centās atgūties no satraukuma, kas viņu piepeši bija pārņēmis, Atoss un Rauls istabas kaktā pārmija dažus vārdus.

— Raul, vai tu sen jau esi Parīzē? — grāfs apvaicājās.

— Kopš atgriezās princis.

— Te es nevaru ar tevi runāt, jo mūs novēro. Es tagad došos uz mājām un tur gaidīšu tevi; atbrauc, tiklīdz atbrīvosies.

Rauls palocījās.

Pie viņiem pienāca princis. Viņam bija skaidrs un dziļš skatiens, kādi mēdz būt plēsīgiem putniem. Viņa sejas vaibsti arī atgādināja putnu. Prinča Kondē ērgļa deguns bija tiešs turpinājums viņa plakanajai pierei; galma zobgaļi, kas nejuta nekādu žēlsirdību pat pret ģēniju, apgalvoja, ka slavenās Kondē dzimtas mantiniekam nav vis cilvēka deguns, bet gan ērgļa knābis.

Viņa vērīgais skatiens un pavēlošā sejas izteiksme parasti mulsināja ■>arunu biedrus vairāk, nekā tad, ja Rokruā uzvarētājs būtu ļoti iznesīgs vai skaists. Viņa mazliet izvelbtās acis tik ātri iedegās, ka katru sajūsmas izpausmi varēja noturēt par dusmām.

Galmā visi cienīja princi; daudzi drebēja viņa priekšā.

Ludviķis Kondē tuvojās Raulam un grāfam de Lafēram ar skaidru nodomu uzsākt sarunu ar vienu un saņemt sveicienu no otra.

Neviens cits neprata palocīties tik dižciltīgi un eleganti kā grāfs de Lafērs. Viņa sveicienā nebija ne vēsts no iztapīguma, kas parasti piemita galminiekiem. Atoss apzinājās savu vērtību un tāpēc sveicināja prinčus kā līdzīgs, bet šo neatkarību manierēs, kas varēja aizvainot prinču lepnumu, izpirka viņa neizskaidrojamā pievilcība.

Princis gribēja uzsākt sarunu ar Raulu. Atoss viņu apsteidza.

— Ja vikonts de Braželons, — viņš iesāka, nebūtu jūsu augstības padevīgs kalps, es lūgtu, lai viņš stāda mani jums priekšā...

— Vai man ir tas gods runāt ar grāfu de Lafēru? — princis apvaicājās.

— Ar manu tēvu, — Rauls nosarcis piebilda.

— Ar vienu no godīgākajiem cilvēkim Francijā, — princis turpināja, — ar vienu no mūsu valsts pirmajiem augstmaņiem... Es esmu dzirdējis par jums tik daudz laba, ka jau sen vēlējos jūs redzēt savu draugu vidū.

— Tādu godu var attaisnot tikai mana cieņa un padevība jūsu augstībai, — Atoss atbildēja.

— Vikonts de Braželons ir lielisks virsnieks, — princis sacīja. — Var redzēt, ka viņam bijuši labi skolotāji. Ak, grāf, kādi kareivji jūsu laikos bija karavadoņiem!..

— Jūsu augstībai ir pilnīga taisnība, — toties tagad kareivji var lepoties ar saviem karavadoņiem.

Šis kompliments, kas nelīdzinājās glaimiem, ļoti iepatikās cilvēkam, kuru visa Eiropa daudzināja par varoni un kurš bija uzslavu pārsātināts.

— Ļoti žēl, ka jūs, grāf, esat atstājis dienestu, — princis Kondē turpināja sarunu. — Drīz karalim būs jākaro ar Holandi vai Angliju. Tādam cilvēkam kā jūs, kas pazīst Angliju tikpat labi kā Franciju, būtu daudz iespēju sevi parādīt.

— Varu jūsu augstībai teikt, ka laikam es neesmu kļūdījies, atstādams dienestu, — Atoss smaidīdams atteica, — jo turpmāk Anglija un Francija dzīvos mierā un saticībā kā divas māsas, ja var ticēt manai priekšnojautai.

— Jūsu priekšnojautai?

— Jā, ieklausieties, par ko runā pie kardināla galda.

Tobrīd kardināls paslējās gultā un ar žestu paaicināja pie sevis karaļa brāli.

— Jūsu augstība, — Mazarīni teica, — lieciet, lai paņem visu šo zeltu.

Viņš norādīja uz milzīgo gan spožu, gan blāvāku zelta monētu kaudzi, kuru grāfs de Gišs bija vinnējis.

— Vai tas ir mans? — Anžū hercogs iesaucās.

— Te ir piecdesmit tūkstoši ekiju... tie pieder jums...

— Jūs man tos dāvināt?

— Es spēlēju par jūsu augstību, — kardināla balss kļuva aizvien vārgāka, it kā pūles, kas bija jāpieliek, lai uzdāvinātu naudu, būtu prasījušas visus viņa miesīgos un garīgos spēkus.

— Ak, Dievs! — Filips čukstēja, nespēdams attapties no prieka, — cik laimīga diena!

Viņš pats pagrāba naudu no galda un sabēra kabatās... Uz galda palika vēl vairāk par trešdaļu kaudzes.

— Ševaljē, — Filips pasauca savu mīluli de Lorēnu, — panāc šurp.

De Lorēns pienāca.

— Ņem, — hercogs teica, rādīdams uz atlikušo naudu.

Šo neparasto ainu visi klātesošie uztvēra kā aizkustinošus ģimenes svētkus. Kardināls izturējās kā Francijas prinču tēvs: abi prinči taču bija izauguši viņa paspārnē. Neviens pirmā ministra devību neuztvēra kā lielīšanos vai pat nekautrību, kā to vērtētu mūsdienās.

Galminieki tikai apskauda... Karalis novērsās.

— Man vēl nekad nav bijis tik daudz naudas, — jaunais princis jautri teica, dodamies kopā ar savu mīluli pie durvīm, lai brauktu prom. — Nekad! Cik šie simt piecdesmit tūkstoši livru ir smagi!

— Kāpēc kardināls pēkšņi uzdāvināja hercogam tik daudz naudas? — princis Kondē čukstus apvaicājās grāfam de Lafēram. — Laikam viņš ir smagi slims?

— Jā, jūsu augstība, slims. Kā jūs droši vien pamanījāt, viņam ir ļoti nelāgs izskats.

— Bet viņš taču no tā nomirs! Simt piecdesmit tūkstoši livru! Neiespējami! Pasakiet, grāf, kāpēc viņš tos uzdāvināja? Atrodiet iemeslu.

— Lūdzu jūsu augstību nesteigties ar secinājumiem. Lūk, uz jūsu pusi nāk Anžū hercogs. Viņš sarunājas ar ševaljē de Lorēnu. Paklausieties, par ko viņi runā.

Ševaljē pusbalsī teica hercogam:

— Tas nav normāli, ka kardināls jums uzdāvināja tik daudz naudas... Uzmanīgāk, jūsu augstība, neizbārstiet naudu... Kāpēc kardināls ir tik devīgs pret jums?

— Es jau jums teicu, — Atoss iečukstēja princim ausī. — Tūlīt būs atbilde uz jūsu jautājumu.

— Pasakiet taču, jūsu augstība, — de Lorēns nepacietīgi vaicāja, vienlaikus pēc naudas smaguma, kas novilka viņa kabatu, pūlēdamies noteikt, kāda summa viņam kritusi.

— Dārgais ševaljē, tā ir kāzu dāvana!

— Ko?

— Jā, es precos, — Anžū hercogs lepni turpināja, neievērodams, ka šai brīdī iet garām princim un Atosam, kuri viņam zemu paklanījās.

De Lorēns pameta uz jauno hercogu tik dīvainu un naida pilnu skatienu, ka grāfs de Lafērs sarāvas.

— Jūs precaties? Jūs! — de Lorēns atkārtoja. — Tas nav iespējams! Vai jūs patiešām rīkosieties tik muļķīgi?

— Ne jau es izdomāju šo muļķību, bet mani uz to spiež, — Anžū hercogs atbildēja. — Bet iesim ātrāk un pavadīsim labi laiku par šo naudu.

Jautri sarunādamies un smiedamies, viņš kopā ar savu draugu izgāja, galminieku sveicienu pavadīts.

— Tad lūk, kas tur slēpjas! — princis klusu teica Atosam. — Viņš prec Kārļa II māsu?

— Acīmredzot, jā.

Princis uz mirkli kļuva domīgs, viņa acis iemirdzējās.

— Tad lūk, kā, — viņš lēni, kā runādams pats ar sevi, teica, — tātad zobenus vēl ilgi neizņems no makstīm!..

Viņš nopūtās.

Vienīgi Atoss dzirdēja šo nopūtu un uzminēja, kas tajā slēpās: apspiesti godkāri centieni, sagrauti sapņi, pieviltas cerības...

Princis drīz. vien atvadījās. Karalis arī gatavojās aiziet. Atoss deva Raulam zīmi, apstiprinādams agrāko norunu.

Pamazām guļamistaba kļuva tukša. Mazarīni palika viens, ciešanu mocīts, kuras vairs necentās slēpt.

— Bermūn! — viņš čērkstošā balsī pasauca.

— Ko vēlaties, monsenjor?

— Pasauciet Geno!.. Ātrāk!.. Man liekas, ka es mirstu, kardināls stenēja.

Pārbiedētais Bermūns ieskrēja priekšistabā, un ziņnesis, ko aizsūtīja pēc ārsta, apdzina karaļa Ludviķi XIV karieti Sentonorē ielā.

Kardināla pavēle bija steidzama, un Geno nelika sevi gaidīt.

Viņš atrada slimnieku guļam gultā ar nozilējušu seju, uztūkušām kājām un spazmām kuņģī. Kardinālam bija spēcīga podagras lēkme. Viņš ļoti mocījās un bija nepacietīgs, kā jau cilvēks, kas nav pieradis pie ciešanām. Ieraudzījis Geno, viņš teica:

— Nu, tagad es esmu glābts!

Geno bija ļoti gudrs un piesardzīgs cilvēks. Uzmanīgi izmeklējis slimnieku, viņš tikai noteica:

— Ahā!

Mazarīni paslējās uz elkoņa un nemierīgi vaicāja:

— Vai mana slimība ir nopietnāka, nekā es domāju?

— Kardināla kungs, — Geno atteica, apsēzdamies uz gultas, — jūs savā dzīvē esat daudz strādājis; jūs esat daudz cietis.

— Bet es taču vēl neesmu tik vecs. Ziniet, man ir tikai piecdesmit divi gadi. _

— Ā, kardināla kungs, jums ir daudz vairāk!.. Cik gadus turpinājās Fronda?

— Kāpēc jūs to jautājat?

— No medicīniskā viedokļa.

— Gandrīz desmit gadus.

— Labi. Katru Frondas gadu varat rēķināt kā trīs... Iznāk trīsdesmit gadi, tātad vēl divdesmit klāt. Divdesmit plus piecdesmit divi — septiņdesmit divi gadi... Tātad jums ir septiņdesmit divi gadi, bet tas jau ir vecums.

To teikdams, viņš skaitīja slimnieka pulsu. Tas viņam likās tik slikts, ka, neskatoties uz Mazarīni iebildumiem, viņš vēl pielika:

— Ja katru Frondas gadu skaita par četriem, tad jums ir astoņdesmit

divi.

Nobālušais Mazarīni izdvesa tikko dzirdamā bālsī:

— Vai jūs to sakāt nopietni?

— Diemžēl, jā, — mediķis atbildēja^

Kardināls tik smagi vilka elpu, ka pat visnepielūdzamākais doktors apžēlotos par viņu.

— Slimības mēdz būt dažādas, — Mazarīni bilda. — Dažas no tām var izārstēt.

— Tiesa, monsenjor.

— Ņemiet vērā, ka es būšu pats paklausīgākais jūsu slimnieks. Es jums akli paklausu...

— Zinu, zinu, — Geno teica.

— Tātad es izveseļošos?

— Kardināla kungs, slimību, ko Dievs uzsūta savai radībai, nevar apturēt ne spēks, ne griba, ne varenība un pat ne ģēnijs un zinātne. Ja slimība nav ārstējama, tā nonāvē, un tur neko nevar darīt.

— Tātad mana slimība... ir neārstējama? — Mazarīni vaicāja.

— Jā, monsenjor.

Kardināls bezspēcīgi atkrita atpakaļ spilvenos kā cilvēks, ko notriecis milzīgs smagums. Tomēr Mazarīni piemita norūdīts gars un attīstīts prāts.

— Geno, — viņš teica, pasliedamies augšup, — jūs taču man atļausiet pārbaudīt jūsu slēdzienu? Es ataicināšu gudrākos Eiropas ārstus un konsultēšos ar viņiem... Es gribu dzīvot, vienalga ar kādu zāļu palīdzību!

— Jūs taču nedomājat, — Geno atbildēja, — ka cs viens pats uzņemtos atbildību izteikt spriedumu tik nozīmīgam cilvēkam kā jūs. Es jau konsultējos ar Eiropas un Francijas gudrākajein mediķiem... ar divpadsmit ārstiem.

— Un kāds ir lēmums?

Viņi nolēma, ka jūsu slimība ir neārstējama; manā kabatas portfelī ir viņu parakstīts konsultācijas protokols. Ja jūs vēlaties, varat izlasīt šo papīru, un jūs redzēsiet, kādas neārstējamas slimības mēs jums atklājām. Pirmkārt...

— Nevajag! Nevajag! — Mazarīni iekliedzās, atgrūzdams papīru. — Geno, pietiek! Es jums ticu!

Viņš izmisis paskatījās uz savām bagātībām.

— No visa tā jāšķiras! — viņš čukstēja. — Es mirstu, Geno? Es esmu miris!

— O, vēl ne! — doktors atteica.

10 3aK. 164 kh. 2

Mazarīni saķēra viņa roku.

— Pēc cik ilga laika? — viņš taujāja, plaši ieplestām acīm vērdamies tieši acīs nesatricināmi mierīgajam nicdiķim.

— To nekad nesaka, monsenjor.

— Parastiem cilvēkiem ne. Bet man... Katra minūte manā dzīvē ir miljonu vērta!.. Saki man!

— Nē, nē, monsenjor...

— Es to gribu, pasaki! Ak, dod man tikai mēnesi, un par katru no šīm trīsdesmit dienām es tev samaksāšu simttūkstoš livru!

— Dienas jums piešķir Dievs, nevis es, — Geno atbildēja. — Dievs jums devis ne vairāk par divām nedēļām.

Kardināls smagi nopūtās, atkrita spilvenā un nočukstēja:

— Paldies, Geno, paldies.

Vēlāk, kad ārsts jau grasījās aiziet, viņš pacēlās un, pievērsis Geno savu degošo skatienu, pavēlēja:

— Nevienam ne vārda! Ne vārda!

— Es zinu šo noslēpumu jau divus mēnešus: jūs redzat, ka es lo protu glabāt.

— Ejiet, Geno, es par jums parūpēšos. Lieciet, lai Briens atsūta pie jums ierēdni, ko sauc par Kolbēru.

Kolbērs bija tepat netālu. Visu vakaru viņš nebija pametis blakus gaiteni, sarunādamies ar Bermūnu un Brienu un apspriezdams visus jaunumus un notikumus ar galmam tuva cilvēka pierasto taktu. Tagad pienācis laiks dažos vārdos attēlot vienu no tā laika interesantākajiem portretiem.

Kolbērs bija trīsdesmit gadus vecāks par Luiju XIV, savu nākamo pavēlnieku. Viņš bija vidēja auguma, drīzāk kalsns nekā resns, ar dziļi iegrimušām acīm, plakanu seju, tumšiem un tik plāniem matiem, ka jau kopš jaunības dienām bija spiests nēsāt cepuri vai parūku. Viņa skatiens bija stingrs, pat bargs. Pret padotajiem viņš bija lepns, bet augstmaņiem i/rādīja savu tikumību. Kolbērs bija vienmēr augstprātīgs, pat tad, kad vienatnē vēroja sevi spogulī. Tādas bija šī cilvēka raksturīgākās iezīmes.

Runājot par viņa prātu, visi slavēja viņa apbrīnojamo prasmi sastādīt rēķinus un iegūt peļņu tur, kur bija gaidāmi tikai zaudējumi.

Kolbērs izdomāja, ka pierobežas pilsētu garnizonus var uzturēt, nemaksājot kareivjiem algu un dodot viņiem iespēju dzīvot no kontribū- cijām. Tik vērtīgu īpašību ierosināts, Mazarīni pēc sava pārvaldnieka Žu- bera nāves nozīmēja šai amatā Kolbēru. Pamazām Kolbērs izvirzījās arī galma aprindās, par spīti savai izcelsmei: viņa vectēvs bija vīna tirgotājs, tēvs arī tirgojās — sākumā ar vīnu, vēlāk ar vadmalas un zīda audumiem.

Kolbēram arī paredzēja tirgotāja karjeru; viņš strādāja par pārdevēju pie Lionas tirgotāja; tad pameta leti, devās uz Parīzi un iestājās darbā Bitcrna kunga, tiesas prokurora, kantorī. Te viņš arī apguva prasmi sastādīt rēķinus un vēl sarežģītāko mākslu tos samudžināt. Kolbēra stingrā nostāja bija viņam ļoti i/devīga.

1648. gadā Kolbēra brālēns, kas viņu protežēja, iekārtoja viņu darbā pie Mišela Lcteljē,[2] kas tolaik bija ministrs.

Reiz ministrs aizsūtīja Kolbēru ar uzdevumu pie Mazarīni.

Tai laikā kardinālam bija lieliska veselība un smagos Frondas gadus viņam vēl nerēķināja ne trīskārtīgi, ne četrkārtīgi. Viņš dzīvoja Sedānā, un viņu ļoti satrauca kāda galma intriga, kurā Austrijas Anna gatavojās viņu nodot.

Šo intrigu aizsāka Lcteljē. Viņš saņēma no Austrijas Annas vēstuli, kas bija viņam ļoti vērtīga, bet ārkārtīgi bīstama Mazarīni. Tā kā viņš vienmēr nodarbojās ar dubultspēli (tā viņam padevās meistarīgi), cenzdamies visus savus pretiniekus sarīdīt vienu pret otru, tad arī šoreiz viņš nolēma parādīt Austrijas Annas vēstuli kardinālam un nodrošināt sev viņa pateicību.

Nosūtīt vēstuli bija viegli, bet saņemt atpakaļ daudz grūtāk. Leteljē paskatījās apkārt un pamanīja kalsno, drūmo ierēdni, kas ar sarauktu pieri rakstīja papīrus, un nolēma, ka tas labāk par jebkuru žandarmu izpildīs viņa rīkojumu.

Kolbērs devās uz Sedānu, saņēmis pavēli parādīt kardinālam Mazarīni vēstuli un pēc tam atvest to atpakaļ Lcteljē.

Kolbērs uzklausīja pavēli sevišķi uzmanīgi, lika to atkārtot divreiz un tad uzdeva jautājumu: kas ir svarīgāk — parādīt vēstuli vai atvest to atpakaļ?

Leteljē atbildēja:

— Pats svarīgākais ir atvest vēstuli atpakaļ.

Kolbērs devās ceļā un steidzās, sevi netaupīdams. Viņš iedeva Mazarīni vispirms Leteljē vēstuli, kas pavēstīja kardinālam par dārgo sūtījumu, bet pēc tam arī karalienes vēstuli.

Lasīdams Austrijas Annas vēstuli, Mazarīni tumši pietvīka, laipni uzsmaidīja Kolbēram un atlaida viņu.

— Bet kad būs atbilde? — Kolbērs godbijīgi jautāja.

— Rīt.

— Vai no rīta?

— Jā.

Otrā dienā Kolbērs bija klāt jau septiņos no rīta. Mazarīni lika viņam gaidīt līdz desmitiem. Kolbērs, kam vajadzēja gaidīt priekšistabā, pat nedomāja apvainoties. Kad pienāca viņa kārta, viņš iegāja iekšā.

Mazarīni atdeva viņam aizzīmogotu aploksni, uz kuras bija uzrakstīts: „Mišelam Leteljē kungam".

Kolbērs ļoti uzmanīgi apskatīja aploksni; kardināls laipni viņam uzsmaidīja un pastūma uz durvju pusi.

— Bet viņas majestātes karalienes vēstule? - Kolbērs jautāja.

— Tā ir aploksnē.

— Ļoti labi, — Kolbērs atteica.

Iespiedis cepuri starp ceļgaliem, viņš sāka plēst vaļā aploksni.

Mazarīni iekliedzās.

— Ko jūs darāt? — viņš rupji jautāja.

— Atplēšu aploksni.

— Jūs man neticat, pedanta kungs? Vai lielāka pārdrošība maz iespējama?

— Monsenjor, nedusmojieties uz mani! Vai gan es drīkstētu neticēt jūsu vārdiem?

— Nu tad?

— Es neticu jūsu kancelejas darbinieku precizitātei. Kas gan ir vēstule? Papīra gabaliņš! Vai tad papīra strēmeli nevar vienkārši aizmirst? Ak! Paskatieties pats, kardināla kungs, es neesmu kļūdījies!.. Jūsu kalpotāji ir aizmirsuši šo papīra gabaliņu. Karalienes vēstules pakā nav.

— Jūs esat nekauņa un neko nesaprotat! — Mazarīni pārskaities uzkliedza. — Ejiet prom un gaidiet manus rīkojumus!

Viņš to pateica īsti itāliskā straujumā, izrāva Kolbēram no rokām paku un atgriezās savā kabinetā.

Viņa dusmas tomēr nevarēja ilgt mūžīgi, un Mazarīni apdomājās. Katru rītu, vērdams sava kabineta durvis, Mazarīni redzēja pie durvīm dežūrējošā Kolbēra nepatīkamo seju, kurš pazemīgi, bet neatlaidīgi lūdza viņam karalienes vēstuli.

Mazarīni neizturēja un beidzot atdeva vēstuli. Atdodams dārgo dokumentu, kardināls izteica niknu rājienu, kura laikā Kolbērs tikai pētīja vēstuli, gludināja un pat apostīja papīru, nopētīja katru burtu un parakstu, it kā viņam būtu darīšana ar pēdējo blēdi. Mazarīni sāka lamāties vēl vairāk, bet Kolbērs, pārliecinājies, ka vēstule ir īsta, nesatricināmā mierā aizgāja, nepateicis ne vārda, it kā būtu kurls.

Par šo lietu viņš pēc Žubēra nāves saņēma pie kardināla pārvaldnieka vietu: Mazarīni bija viņu novērtējis, un vēlējās, lai viņam būtu tik uzticams kalps.

Kolbērs ātri iekaroja Mazarīni labvēlību un kļuva viņam nepieciešams. Pārvaldnieks pārzināja visus viņa rēķinus, kaut arī kardināls nekad ne vārda par tiem neminēja. Šis noslēpums viņus cieši saistīja; tāpēc Mazarīni, gatavodamies pāriet citā pasaulē, gribēja apspriesties ar Kolbēru, kā rīkoties ar mantu, ko viņš atstāja šai pasaulē.

Aizvadījis Geno, kardināls pasauca Kolbēru, piedāvāja viņam apsēsties un teica:

— Kolbēra kungs, aprunāsimies nopietni, jo es esmu slims un varu nomirt.

— Cilvēks ir mirstīgs, — noteica Kolbērs.

— Es vienmēr to atcerējos, Kolbēra kungs, un darbojos, to paredzēdams... Jūs zināt, ka man šis tas ir sakrāts...

— Jā, monsenjor.

— Kā jūs domājat, apmēram kāda summa ir manā īpašumā?

— Četrdesmit miljoni piecsimt sešdesmit tūkstoši divsimt livru, deviņi sū un astoņi denjē, — Kolbērs atbildēja.

Kardināls smagi nopūtās, izbrīnā paskatījās uz Kolbēru, bet tomēr atļāvās pasmaidīt.

— Tā ir zināmā nauda, — Kolbērs turpināja par atbildi kardināla smaidam.

Kardināls salēcās gultā.

— Ko tas nozīmē? — viņš prasīja.

— Es gribu teikt, ka bez šiem četrdesmit miljoniem piecsimt sešdesmit tūkstošiem livru jums vēl ir trīspadsmit miljonu, par kuriem neviens neko nezina.

— Uf! — Mazarīni nopūlās. — Tas tik ir cilvēks!

Šajā brīdī durvīs parādījās Bermūna galva.

— Kas noticis? — Mazarīni satraukti noprasīja. — Kādēļ mani traucē?

— Atnācis jūsu garīdznieks: viņš bija šovakar uzaicināts, — kambarsulainis atbildēja. — Nākamo reizi viņš varēs ierasties ne agrāk kā parīt.

Mazarīni paskatījās uz Kolbēru; tas paņēma cepuri un teica:

— Es atnākšu vēlāk, kardināla kungs.

Mazarīni svārstījās.

— Nē, nē, — viņš sacīja, — jūs man esat tikpat nepieciešms kā viņš. Bez tam jūs taču esat mans otrais garīgais tēvs... un to, ko es teikšu vienam, drīkst dzirdēt arī otrs. Palieciet!

— Bet kā tad ar grēksūdzes noslēpumu? Jūsu biktstēvs var nepiekrist.

— Par to neuztraucieties, aizejiet aiz gultas.

— Es varu pagaidīt blakus istabā. .

— Nē, nē, jums būs derīgi uzklausīt godīga cilvēka grēksūdzi. Kolbērs paklanījās un aizgāja aiz gultas.

— Atvediet garīdznieku, — Mazarīni teica, lēni nolaizdams gultas aizkaru.

Mūks ienāca mierīgi, nebrīnīdamies par troksni un nemieru pilī, ko bija izraisījusi kardināla slimība.

— Lūdzu, svētais tēvs, — Mazarīni aicināja, pametis vēl pēdējo skatienu uz gultas aizkaru, — lūdzu! Palīdziet man, mans tēvs!

— Tas ir mans pienākums, — mūks atbildēja.

— Apsēdieties ērtāk, es gribu jums izsūdzēt visus grēkus; jūs man tos atlaidīsiet, un es jutīšos mierīgāks.

— Monsenjor, jūs neesat tik slims, lai tāda grēksūdze būtu nepieciešama...

— Ak, vai, — Mazarīni nopūtās, — baidos, ka es esmu izdarījis daudz ko tādu, par ko Dievs var sodīt.

— Vai tā ir? — mūks atklāti apvaicājās, attālinādams no lampas savu šauro seju, kas atgādināja trusi. — Tādi jau ir visi grēcinieki: vispirms aizmirst, bel, kad atceras, tad jau ir par vēlu.

— Grēcinieki vai zvejnieki?*

— Vai jūs nomērķējat uz manu izcelšanos? Es taču esmu zvejnieka

dēls.

— Hm! — mūks nomurmināja.

Vārdu spele: pc'chcur — grēcinieks, pcchcur — zvejnieks.

— Tas ir mans pirmais grēks, svēto tēv. Es liku sastādīt ģenealoģiju, kas manu dzimtu saista ar senajiem Romas konsuliem: Hegānu Mar- cerīnu I, Marcerīnu II un Prokulu Marcerīnu III, kas minēts Haolandera hronikā... Vārds Marcerīns* ir tik līdzīgs Mazarīni, ka šī abrīnojamā līdzība bija vilinoša. Vārda ,.Marcerīns" pamazināmā forma nozīmē „vājiņais". Turpretim tagad, man šķiet „Mazarīni" pilnīgi pamatoti var nozīmēt „vis- vājākais".

Viņš parādīja mūkam savas izdilušās rokas un kājas, kuras tādas bija padarījis drudzis.

—Tas nav nekas slikts, ka jūs esat dzimis zvejnieku ģimenē... Svētais Pēteris arī bija zvejnieks; jūs esat kardināls, bet viņš ir baznīcas galva. Stāstiet tālāk!

— Es piedraudēju ieslodzīt Bastīlijā kādu Aviņonas abatu Bunē, kurš gribēja publicēt Mazarīni dzimtas ģenealoģiju, bet tik patiesi apbrīnojamu...

— Ka tai neviens neticētu?...

— Ak, svēto tēv, ja tas būtu iemesls, tad mans grēks būtu ļoti smags... lepnības grēks...

— Tas nāca no prāta pārpilnības, un par to nevienu nevar vainot. Tālāk!

— Kur mēs palikām? Ak jā, pie lepnības... Es gribu visu stāstīt secīgi par nāves grēkiem.

— Man patīk precīzs dalījums.

— Priecājos. Varu teikt, ka tūkstoš sešsimt trīsdesmitajā gadā... diemžēl, pirms trīsdesmit viena gada...

— Tad jums bija divdesmit deviņi gadi.

— Straujš un neapdomīgs vecums. Es gribēju būt kareivis un Spānijā piedalījos apšaudēs, lai parādītu, ka protu jāt ne sliktāk par jebkuru virs-

Visa Mazarīni ģenealoģija ir izdomāta. Daži avoti liecina, ka viņa vectēvs bijis sicīliešu amatnieks; pēc kardināla ienaidnieku vārdiem, viņa tēvs bija bankrotējis sicīliešu tirgotājs, kurš Romā kalpoja par pirmo sulaini pie augstmaņa Kolona.

nieku. Tiesa, jāpiebilst, ka, pateicoties man, spāņi un franči noslēdza mieru. Tas mazliet izpērk manu grēku.

— Es nesaskatu grēku vēlmē parādīt, ka meistarīgi protat jāt. Tas ir ļoti labi, un jūs tikai darījāt godu mūku kārtai. Kā kristietis es slavēju, ka jūs izbeidzāt asins izliešanu; kā mūks — lepojos ar vīrišķību, ko izrādījis mans biedrs.

Mazarīni kautrīgi pamāja ar galvu.

— Tiesa gan, — viņš teica, — bet sekas...

— Kādas sekas?

— C), lepnības nāves grēks vienmēr izraisa dažādas sekas... No tā brīža, kopš es atrados starp divām armijām, paostīju pulveri un nojāju gar frontes līniju, es sāku nicināt ģenerāļus!

— Ā!

— Lūk, kur tas ļaunums!.. Un no tā brīža es nčvarēju atrast nevienu pieņemamu.

— Taisnību sakot, mums arī nav bijuši izcili karavadoņi, — mūks piezīmēja.

— O! — Mazarīni iesaucās. — Mums bija princis Kondē... es viņu esmu daudz mocījis!

— Par viņu nav vērts uztraukties: viņš ieguvis pietiekoši daudz slavas un bagātības.

— Nu labi, bet Bofors, kam es liku tik smagi ciest Vensenas tornī?

— Ā! Viņš taču bija dumpinieks, un valsts drošības intereses prasīja, lai jūs nestu šo upuri... Tālāk!

— Liekas, par lepnību es pateicu visu. Ir vēl kāds grēks, kuru es pat neiedrošinos minēt...

— Paskatīsimies. Runājiet!

— Droši vien, jūs esat dzirdējis, ka es esmu tuvās attiecībās ar viņas majestāti karalieni... Ļaunas mēles...

— Ļaunas mēles ir vienkārši dumjas... Valsts interesēs un jaunā karaļa dēļ jums bija jādzīvo labā saskaņā ar karalieni... Tālāk, tālāk!

— Jūs noņēmāt no manas sirds smagu nastu, — Mazarīni sacīja.

— Tie visi ir sīkumi... Pārejiet pie nopietnākām lietām.

— Godkāre, svēto tēv.

— Godkāre ir visu dižāko sasniegumu pamatā, monsenjor.

— Es gribēju iegūt tiāru...

— Būt par pāvestu nozīmē būt pirmajam starp kristiešiem... Kāpēc gan lai to nevēlētos?

— Bija pat nodrukāts, ka šī mērķa dēļ es esmu pārdevis Kambrē spāniešiem.

— Varbūt jūs pats pasūtījāt šis paskvilas, lai parādītu žēlsirdību autoriem?

— Tādā gadījumā, svēto tēv, es varu uzelpot. Tagad palikuši tikai sīkāki grēki.

— Runājiet.

— Spēles kaislība.

— Nu, protams, tā ir mazliet par daudz laicīga, bet galu galā jūsu tituls uzlika jums pienākumu nedzīvot noslēgtībā.

— Man patika vinnēt...

— Kas tad spēlē, lai zaudētu?

— Reizēm es mazliet blēdījos.

— Jūs gribējāt apspēlēt partneri. Tālāk!

— Ja jau tā, svēto tēv, tad manu sirdsapziņu vairs nekas nenomāc. Dodiet man grēku atlaidi, lai mana dvēsele, kad Tas Kungs viņu aicinās, varētu uzlidot tieši debesīs...

Mūks pat nepakustējās.

— Ko jūs gaidāt, svēto tēv? — Mazarīni vaicāja.

— Jūsu grēksūdzes beigas.

— Es jau beidzu.

— C) nē! Jūs maldāties.

— Es patiešām vairāk neko nezinu!

— Padomājiet labi!

— Es atcerējos visu, ko spēju.

— Tad es palīdzēšu jūsu atmiņai.

— Lūdzu.

Mūks vairākas reizes noklepojās.

— Jūs neko neteicāt par skopumu, kas arī pieder pie nāves grēkiem, un arī par tiem miljoniem...

— Kādiem miljoniem, svēto tēv?

— Par tiem, kas jum^ pieder, monsenjor.

— Svēto tēv, tā ir mana nauda. Kādēļ lai es jums par to stāstu?

— Redziet, mūsu viedokļi šajā jautājumā atšķiras. Jūs domājat, ka šī nauda pieder jums, bet man šķiet, ka tā daļēji pieder arī citiem.

Mazarīni pielika savu auksto roku pie pieres, pa kuru plūda sviedri.

— Kā tā — viņš nomurmināja.

— Lūk, kā. Kalpojot karalim, jūs ieguvāt ievērojamu īpašumu?

— Ievērojamu... hm!.. bet ne pārāk lielu...

— Vienalga. No kā jūs guvāt peļņu?

— No valsts.

— Valsts — tā ir karalis.

— Ko jūs ar to gribat teikt, svēto tēv? — Mazarīni trīcēdams vaicāja.

— Jūsu abatijas ienes jums turpat miljonu gadā. Kopā ar kardināla un ministra atalgojumu jūs saņemat katru gadu vairāk par diviem miljoniem.

— ()!

— Desmit gados tas dod divdesmit miljonus. Bet divdesmit miljoni, kas ieguldīti uz piecdesmit procentiem, desmit gados ienes vēl divdesmit miljonus.

— Kā mūks jūs protat lieliski rēķināt.

— No tā laika, kopš tūkstoš sešsimt četrdesmit ceturtajā gadā jūs pārcēlāt mūsu ordeni uz klosteri Senžermendeprē, es nodarbojos ar mūsu brālības rēķiniem.

— Es redzu, ka ar maniem arī.

— Kaut kas jāzina par visu, monsenjor.

— Nu tad runājiet!

— Es domāju, ka ar tādu milzīgu nastu jums būs grūti ieiet pa paradīzes šaurajiem vārtiem...

— Tātad es tikšu notiesāts?

— Jā, ja neatdosiet naudu.

Mazarīni žēlabaini nopūtās.

— Atdot? Kam tad?

— Šīs naudas īpašniekam, karalim.

Mazarīni nopūtas pārgāja vaidos.

— Dodiet grēku atlaidi! — viņš vaidēja.

— Tas nav iespējams, monsenjor. Atdodiet naudu!

— Ja jau jūs atlaidāt man visus citus grēkus, tad kāpēc negribat atlaist šo?

— Tāpēc ka, to atlaižot, es pats izdarīšu grēku, ko karalis man nekad nepiedos.

Mūks piecēlās un izgāja ar satriektu izskatu, bet tikpat svinīgi kā ienāca.

— Ak, Dievs! — Mazarīni stenēja. — Kolbēr, nāciet šurp! Mans draugs, es esmu ļoti slims.

Kolbērs iznāca no savas slēptuves.

— Jūs dzirdējāt? — Mazarīni vaicāja.

— Diemžēl dzirdēju!

— Vai viņam ir taisnība? Vai tad mana nauda ir negodīgi iegūts īpašums?

— Kardināla kungs, — Kolbērs pārtrauca Mazarīni, — labi jāpārliecinās, vai mūka vārdos neslēpjas lamatas.

— Nē!.. Lamatas?.. Kāpēc? Viņš ir godīgs cilvēks.

— Jūsu svētība, viņš domāja, ka jūs mirstat, ja jau sūtījāt pēc viņa... Man šķita, ka viņš jums teica: „Atdaliet to, ko karalis jums iedeva, no tā, ko jūs paņēmāt pats..." Padomājiet labi, vai viņš neteica kaut ko līdzīgu. Tas atbilstu mūkam.

— Varbūt.

— Ja tā, tad es domāju, monsenjor, ka mūks spiež mums...

— Visu atdot?.. Tas nav iespējams!.. Jūs sakāt to pašu, ko mans biktstēvs!

— Ja jūs neatdosiet visu, bet tikai viņa majestātes daļu, tas saistās ar lielām briesmām. Jūs esat pieredzējis politiķis un droši vien zināt, ka pašlaik karaļa kasē nav pat pusotra tūkstoša livru skaidrā naudā.

— Es neesmu karaļa finansu superintendants: man ir pašam sava kase... Protams, es esmu gatavs karaļa labā... novēlēt viņam kaut ko... bet es negribu darīt pāri savai ģimenei.

— Novēlēt daļu — tas nozīmē apkaunot sevi un apvainot karali; tas nozīmē atzīt, ka šī daļa iegūta nelikumīgi.

— Kolbēra kungs!..

— Es domāju, ka monsenjors vēlas uzklausīt manu viedokli.

— Jā, bet jūs nezināt visus sīkumus.

— Es zinu visu, kardināla kungs. Jau desmit gadus es pārskatu visus ciparu stabiņus, kādi tikai tiek rakstīti Francijā; varbūt man nebija tos tik viegli iekalt galvā, toties tie turas stingri, un es varu pastāstīt, cik daudz tērē naudu no Šerbūras līdz Marseļai, sākot ar pieticīgā Leteljē dienestu un beidzot ar izšķērdīgā Fukē slepenajiem izdevumiem.

— Tātad jūs gribat, lai es visu savu naudu ieberu karaļa lādēs! — Mazarīni zobgalīgi izsaucās, kaut arī podagra viņam lika raidīt dažas smagas nopūtas. — Karalis, protams, man to nepārmetīs, bet, tērēdams manus miljonus, viņš smiesies par mani, un viņam būs taisnība!

— Jūs mani nesapratāt, monsenjor! Man pat sapņos nav rādījies, ka karalis tērēs jūsu naudu.

— Jūs to skaidri likāt saprast, dodams padomu novēlēt viņam visu manu mantu.

— Monsenjor, — Kolbērs turpināja, — jūsu slimība tā pārņēmusi jūs, ka jūs pavisam esat aizmirsis, kāds ir viņa majestātes Ludviķa XXIV raksturs.

— Kā tā?

— Ja es drīkstu teikt patiesību, tad raksturā viņš ļoti līdzinās jums; viņa galvenā īpašība ir lepnums.

— Jums taisnība.

— Ja man ir taisnība, tad jums, monsenjor, atliek tikai atdot visu naudu karalim un tūlīt pat.

— Kāpēc? — Mazarīni ar lielu ziņkārību jautāja.

— Tāpēc, ka karalis nepieņems naudu.

— Nepieņems!., viņam taču nav naudas, un viņu moka godkārība.

— Piekrītu...

— Viņš gaida manu nāvi.

— Monsenjor...

— Jā, Kolbēr, lai iegūtu manu mantojumu. Jā, viņš gaida manu nāvi mantojuma dēļ. Un es pats vēl viņam palīdzēšu!

— Tieši tā! Ja dāvinājuma raksts būs atbilstoši uzrakstīts, viņš noteikti atteiksies.

— Nevar būt!

— Varu galvot! Jauns cilvēks, kurš vēl neko nav paveicis, alkst kļūt slavens un pārvaldīt valsti viens pats, nepieņems neko gatavu: viņš vēlēsies radīt pats.

— Jūs galvojat, ka karalis, ja es viņam uzdāvināšu savus četrdesmit miljonus...

— Noteikti atteiksies, ja jūs vēl kaut ko viņam pateiksiet.

— Ko tad?

— To, ko monsenjors man vēlas nodiktēt.

— Kāds man būs no tā labums?

— Milzīgs. Jūs pārstās netaisnīgi apvainot skopumā, ko paskvilās pārmeta mūsu laikmeta slavenākajam vīram.

— Tev taisnība, Kolbēr. Dodies manā vārdā pie karaļa un atdod viņam manu testamentu.

— Tas ir, dāvinājuma rakstu?

— Bet ja nu viņš pieņem?

— Tad jūsu ģimenei paliks trīspadsmit miljoni — tīri laba summa.

— Tādā gadījumā tu esi vai nu nodevējs vai muļķis.

— Ne viens, ne otrs, monsenjor... Man liekas, jūs ļoti baidāties, ka karalis pieņems naudu? Labāk baidieties no tā, ka viņš to nepieņems.

— Ja viņš neņems, es viņam atdošu manus rezerves trīspadsmit miljonus... Nudien atdošu!.. Ai, atkal sākas sāpes... Es tūlīt zaudēšu samaņu... Ak, Kolbēr, es esmu ļoti slims... Zini, es esmu tuvu nāvei.

Kolbērs nodrebēja.

Kamēr Geno, kas atkal bija atsaukts pie kardināla, pūlējas viņam palīdzēt ar visiem iespējamiem līdzekļiem, Kolbērs, atspiedis savu lielo galvu rokās, pārdomāja dāvinājuma tekstu, kas kardinālam būs jāparaksta, tiklīdz viņa ciešanās iestāsies kaut mazākais atelpas brīdis. Šķita, ka kardināla vaidi un nāve, kas uzglūnēja šim pagātnes pārstāvim, rosina

jaunā domātāja prātu. Kolbērs iegāja pie Mazarīni, tiklīdz slimais atguva skaidru apziņu, un pierunāja viņu nodiktēt sekojošu dāvinājuma rakstu:

„Gatavodamies stāties debesu valdnieka priekšā, es lūdzu karali, manu šīs zemes valdnieku, pieņemt no manis atpakaļ bagātības, ar kurām viņš savā labsirdībā apbalvojis mani. Mana ģimene jutīsies laimīga, ka tās nonāk tik slavenās rokās. Manas mantas saraksts jau ir sastādīts un tiks uzrādīts viņa majestātei pēc pirmā pieprasījuma vai arī pēc viņa vispadevīgākā kalpa pēdējā elpas vilciena.

Kardināls Mazarīni."

Kardināls nopūzdamies parakstīja, Kolbērs aizzīmogoja sūtījumu un aizveda uz Luvru, kur atradās karalis.

Pēc tam viņš, rokas berzēdams, atgriezās mājās kā darbinieks, kas pārliecināts, ka diena nav pavadīta veltīgi.

XIV vienu padomu, bet Fukē kungs — pavisam citu

Baumas par kardināla smago stāvokli izplatījās vēja ātrumā un pievilka Luvras pilij tikpat daudz apmeklētāju, cik ziņa par karaļa brāļa Anžū hercoga precībām, kuras jau bija oficiāli izziņotas.

Tikko Ludviķis XIV bija paguvis atgriezties pilī un pārdomāt visu, ko viņš šajā vakarā bija redzējis un dzirdējis, kad sulainis viņam ziņoja, ka galminieku pūlis, kas no rīta piedalījās viņa modināšanas ceremonijā, ieradies atkal uz viņa došanos pie miera. Šādu godbijību galminieki parasti izrādīja kardinālam, maz rūpējoties, vai karalim tas patīk vai ne.

Kā mēs jau teicām, ministram patlaban bija smaga podagras lēkme, un galminieki verdziskā padevībā tūlīt pat atgriezās pie troņa.

Austrijas Anna pavadīja jauno karalieni uz viņas apartamentiem un atbrīvoja galvu no smagās parādes frizūras. Tad viņa iegāja pie dēla kabinetā.

Ludviķis drūmā vientulībā ar dusmu plosītu sirdi patlaban pārdzīvoja vienu no karaļa mēmajām un šausmīgajām niknuma lēkmēm, kurām, ja tām dod vaļu, ir milzīgas sekas, bet kuras Ludviķim XIV, pateicoties viņa apbrīnojamai spējai savaldīties, pārvērtās tikai vieglos negaisos.

Skatīdamies spogulī, Ludviķis sev teica:

— Karalis!.. Karalis tikai vārda pēc, bet ne īstenībā!.. Tukša vieta!.. Statuja bez dzīvības, kam klanās tikai liekuļi! Kad tu pacelsi savu samta ķepiņu un sažņaugsi zīda pirkstiņus? Kad tu atvērsi savu muti ne tikai nopūtai vai smaidam? Vai arī tavai mutei lemta tikai marmora statuju bezjēdzīgā klusēšana?

Viņš pārlaida roku pār pieri, tad piegāja pie loga, vēlēdamies ieelpot svaigu gaisu, un ieraudzīja vairākus jātniekus, kas sarunājās, un nelielu ziņkārīgo grupiņu. Jātnieki bija nakts sardze, bet tautas pūlītim karalis vienmēr bija ziņkāres objekts, tāpat kā degunradzis, krokodils vai čūska.

Karalis iesita sev pa pieri, izsaukdamies:

— Francijas karalis! Kāds tituls! Franču tauta! Cilvēku masas!.. Es atgriezos Luvrā, mani zirgi vēl ir nosvīduši, bet kas par mani interesējas? Uz mani skatās divdesmit cilvēki... Ko es runāju, divdesmit? Nav pat divdesmit cilvēku, kas interesētos par Francijas karali. Manu pili neapsargā pat desmit kareivju: kareivji, sardze, tauta — visi ir Palērojālā. Kāpēc gan es, karalis, nevaru to panākt?

— Tāpēc, ka Palērojālā ir savākts viss zelts, tātad tāda cilvēka spēks, kurš vēlas valdīt, — aiz kabineta durvju portjerām atbildēja kāda balss.

Ludviķis ātri pagriezās, pazinis Austrijas Annas balsi. Viņš piegāja pie mātes.

— Jūsu majestāte, — viņš teica, — es ceru, ka jūs nepievērsāt uzmanību tukšajiem vārdiem, ko radījusi vientulība un garlaicība.

— Es pamanīju tikai vienu, mans dēls: jūs žēlojāties.

— Es? Nebūt ne! — atteica Ludviķis XIV. — Varu jums apgalvot, ka ne, jūs maldāties.

— Ko tad jūs darījāt?

— Es iztēlojos, ka atrodos skolotāja priekšā un saceru runu par uzdoto tematu.

— Mans dēls, — Austrijas Anna pašūpoja galvu, — veltīgi jūs neticat maniem vārdiem. Pienāks diena, un varbūt pavisam drīz, kad jums būs jāatceras likums: „zeltā slēpjas varenība, un tikai tas ir karalis, kas ir visvarens". Tomēr, — Austrijas Anna turpināja, — šīs zemes bagātība nav ilgstoša. Nāk ciešanas, slimības, nāve, un neviens, — viņa piemetināja ar sāpīgu smaidu, it kā runādama par sevi, — nevar aiznest bagātību un varenību sev līdz kapā. Tāpēc jaunie ievāc ražu, ko priekš viņiem sējuši vecie.

Ludviķis uzmanīgi klausījās karalienes vārdos, kura centās viņu mierināt.

— Jūsu majestāte, — viņš teica, vērīgi skatīdamies uz māti, — man šķiet, ka jūs vēl kaut ko vēlaties piebilst.

— Nē, neko, mans dēls. Jūs droši vien šovakar ievērojāt, ka kardināla kungs ir nopietni slims?

Ludviķis paskatījās uz māti, meklēdams viņas balsī uztraukumu vai sejā skumjas. Austrijas Annas seja bija apbēdināta, bet drīzāk personīgo iemeslu dēļ; varbūt viņai sāka traucēt vēzis, kas attīstījās krūtīs.

— Jā, karalis piekrita, — kardināla kungs ir ļoti slims.

— Valstij tas būs liels zaudējums, ja Tas Kungs aicinās viņa svētību pie sevis. Vai ne? — Austrijas Anna vaicāja.

— Jā, protams, jūsu majestāte, valstij tas būs nelabojams zaudējums, — karalis nosarcis atbildēja. — Liekas tomēr, ka kardināla kunga slimība nav tik bīstama, un viņš vēl nav vecs.

Karalis tikko paguva to izteikt, kad kambarsulainis atbīdīja durvju aizkarus un parādījās uz sliekšņa ar papīru rokās, gaidīdams, kamēr karalis pasauks viņu.

— Kas nolicis? — Ludviķis vaicāja.

— Vēstule no kardināla Mazarīni.

— Dodiet.

Viņš paņēma papīru un gribēja atplēst vēstuli, bet pēkšņi galerijā, priekštelpā un pagalmā atskanēja spēcīgs troksnis.

— O! — noteica Ludviķis, kas, acīmredzot, bija uzminējis, kas šo troksni izraisījis. — Es teicu, ka Francijā ir viens karalis! Es kļūdījos: Francijā to ir veseli divi!

Šajā brīdī atvērās durvis, un Ludviķa XIV priekšā nostājās finansu superintendants Fukē. Viņš radīja burzmu galerijā, viņa sulaiņi trokšņoja priekšistabā, viņa zirgi pārjāja pagalmam. Viņa parādīšanās izsauca neskaidro dūkoņu, ko apskauda Ludviķis XIV.

— Tas nav karalis, — Austrijas Anna sacīja dēlam, — bet tikai neparasti bagāts cilvēks.

Rūgtums, kas skanēja karalienes vārdos, atklāja viņas naidu. Vienīgi Ludviķis palika pilnīgi aukstasinīgs. Viņa pierē nēsavilkās pat mazākā krunciņa.

Viņš laipni pamāja ar galvu Fukē, turpinādams vērt vaļā vēstuli, ko bija iedevis kambarsulainis. Fukē pamanīja šo kustību un mierīgi, godbijīgā laipnībā devās pie Austrijas Annas, lai netraucētu karalim.

Ludviķis atplēsa vēstuli, bet vēl nesāka to lasīt.

Viņš klausījās, kā Fukē bārsta komplimentus karalienei un jūsmo par viņas skaistajām rokām. Austrijas Annas seja kļuva gaišāka: viņa gandrīz jau pasmaidīja.

Fukē pamanīja, ka karalis, aizmirsis par vēstuli, skatās uz viņu un klausās. Viņš tūlīt mainīja pozu, un, turpinādams sarunu ar karalieni, pagriezās pret karali.

— Fukē kungs, vai jūs zināt, ka monsenjoram klājas ļoti slikti? — Ludviķis XIV sacīja.

— Zinu, jūsu majestāte, — Fukē atbildēja. — Kardināla kungs patiešām ir ļoti slims. Es biju savā muižā Vo, un tur saņēmu tik satraucošas vēstis, ka tūlīt pat visu pametu.

— Jūs izbraucāt no Vo šovakar?

— Pirms pusotras stundas, jūsu majestāte, — Fukē atteica, paskatījies savā briljantiem izrotātajā pulkstenī.

— Pirms pusotras stundas! — atkārtoja karalis, kas labāk prata slēpt dusmas nekā izbrīnu.

— Es saprotu, valdniek. Jūsu majestāte šaubās par maniem vārdiem; es patiešām ierados Parīzē tik ātri, pateicoties brīnumam. Man no Anglijas atsūtīja trīs pārus brīnišķīgu zirgu; es nolēmu tos šovakar izmēģināt un liku nostādīt ik pēc četriem Ijē. Viņi veica ceļu no Vo līdz Luvrai pusotras stundas laikā; tātad, kā redzat, jūsu majestāte, es neesmu piekrāpts.

Karaliene pasmaidīja slēptā skaudībā. Fukē paccntās apslāpēt viņas neapmierinātību:

— Jūsu majestāte, tādi zirgi radīti karaļiem, nevis pavalstniekiem, jo karaļiem visur jābūt pārākiem.

Karalis pacēla galvu.

— Man gan šķiet, ka jūs, Fukē kungs, neesat karalis, — Austrijas Anna norādīja.

— Tāpēc arī zirgi gaida tikai jūsu majestātes zīmi, lai tūlīt ieņemtu vietu Luvras staļļos. Ja es tos izmēģināju, tad tikai tāpēc, ka baidījos uzdāvināt viņa majestātei nepietiekoši vērtīgu mantu.

Karalis tumši nosarka.

— Fukē kungs, jūs zināt, — karaliene aizrādīja, — Francijas galmā nav pieņemts, ka pavalstnieki kaut ko dāvina karalim.

Ludviķis sakustējās.

— Es cerēju, — Fukē satraukti teica, ka mana padevība karalim un manas pastāvīgās pūles ļaus neievērot etiķetes prasības. Starp citu, es piedāvāju nevis dāvanu, bet godbijīgu veltījumu.

— Pateicos, Fukē kungs, — karalis laipni teica. — Paldies par jūsu labo nodomu, man patiešām patīk skaisti zirgi, bet es neesmu bagāts; jūs to zināt labāk par jebkuru citu, jo pārzināt manas finanses. Lai kā es to vēlētos, es nevaru nopirkt tik dārgus zirgus.

Likās, karalienei sagādā apmierinājumu kļūmīgais stāvoklis, kurā bija nokļuvis ministrs.

Pa to laiku Ludviķis XIV vēl joprojām grozīja rokās Mazarīni vēstuli, nepievērsdams tai uzmanību. Beidzot viņa skatiens krita uz to, un, izlasījis pirmo rindiņu, viņš izbrīnā iesaucās.

— Kas jums notika, mans dēls? — Austrijas Anna vaicāja, pienākdama karalim tuvāk.

— Liekas, ka vēstule ir no kardināla, — karalis teica, lasīdams tālāk, — jā, patiešām no kardināla!

— Vai viņam kļuvis ļaunāk?

— Izlasiet pats, — karalis atbildēja, sniegdams lapiņu karalienei.

Austrijas Anna arī izlasīja vēstuli. Kamēr viņa lasīja, viņas acīs iemirdzējās prieks, ko viņa veltīgi pūlējās noslēpt no Fukē.

— ()! Tas taču ir dāvinājuma raksts! — karaliene iesaucās.

— Dāvinājuma raksts? — Fukē pārjautāja.

— Jā, — karalis atbildēja finansu superintendantam. — Kardināla kungs, juzdams nāves tuvošanos, nodod savu mantu man.

— Četrdesmit miljonus! — karaliene turpināja. — Ak, mans dēls! Cik kardināls ir cēlsirdīgs! Tas pierāda, ka visas ļaunās tenkas ir nepamatotas. Šie četrdesmit miljoni, kas ir savākti lēni un pamazām, tagad uzreiz ieplūdīs karaļa kasē: tas ir īsts pavalstnieks un patiess kristietis.

Karaliene vēlreiz pārlasīja dokumentu un tad atdeva Ludviķim, kas nodrebēja, izdzirdis karalienes nosaukto milzīgo summu. Fukē atkāpās dažus soļus un klusēja.

Karalis paskatījās uz viņu un iedeva viņam vēstuli. Superintendants paklanījās un teica, tikko uzmetis skatienu papīram:

— Jā, es redzu, tas ir dāvinājuma raksts.

— Mans dēls, jādod atbilde, — Austrijas Anna mudināja, un tūlīt

pat.

— Kā lai es atbildu, jūsu majestāte?

— Brauciet pie kardināla.

— Bet vēl nav pagājusi ne stunda, kopš es atgriezos no viņa svētības, — karalis iebilda.

— Tad uzrakstiet viņam.

— Uzrakstīt! — karalis ar riebumu iesaucās.

— Man liekas, — Austrijas Anna turpināja, — cilvēkam, kas sniedz tādu dāvanu, gan pienākas tūlītēja pateicība.

Pagriezusies pret Fukē, viņa pārjautāja:

— Vai tad tā nav, Fukē kungs?

— Majestāte, dāvana ir tā vērta, — Fukē atbilde bija atturīga, un karalis to uzreiz pamanīja.

— Tātad pieņemiet un pateicieties, — karaliene neatlaidās.

— Bet ko domā Fukē kungs?

— Valdniek, jūs gribat zināt manas domas?

— Jā.

— Pateicieties, bet dāvanu nepieņemiet, jūsu majestāte, — Fukē teica.

— Kāpēc? — karaliene jautāja.

— To jūs pati teicāt, majestāt: karaļi nevar vai arī nedrīkst pieņemt dāvanas no saviem pavalstniekiem.

Karalis klusēdams uzklausīja abus pretrunīgos padomus.

— Kungs, — Austrijas Anna iebilda, — jums vajag nevis atrunāt karali pieņemt šo dāvanu, bet jūsu amats prasa, lai jūs izskaidrotu viņa majestātei, ka šie četrdesmit miljoni viņam ir vesela bagātība.

— Tieši tāpēc, ka šie četrdesmit miljoni ir bagātība, man jāsaka karalim: „Jūsu majestāte, ja jau karalim neklājas pieņemt no pavalstnieka Sešus zirgus, kas maksā divdesmit tūkstošus livru, tad vēl nepieklājīgāk ir pieņemt veselu bagātību no cita pavalstnieka, kurš ne vienmēr bijis izvēlīgs līdzekļos, ar kādiem šī bagātība iegūta."

— Kungs, jums nepiedien mācīt karali, — Austrijas Anna atteica. — Sagādājiet pats viņam četrdesmit miljonus, no kuriem jūs gribat, lai viņš atsakās.

— Karalis saņems tos, tiklīdz izteiks tādu vēlēšanos, — palocīdamies teica finansu superintendants.

— Jā, izspiežot no tautas nodokļus, — Austrijas Anna atbildēja.

— Vai tad tie četrdesmit miljoni, kas norādīti dāvinājuma rakstā, nav izspiesti no tautas? Viņa majestāte gribēja zināt manu viedokli, un es to izteicu. Ja karalis vēlēsies manu palīdzību, es esmu gatavs viņam cītīgi kalpot.

— Ņemiet gan, mans dēls, ņemiet, — Austrijas Anna pierunāja. — Jūs stāvat pāri dažādām tenkām un greiziem iztulkojumiem.

— Atsakieties, jūsu majestāte, — Fukē teica. — Kamēr karalis ir dzīvs, viņam ir tikai viens šķērslis — sirdsapziņa, un viens tiesnesis — viņa griba. Toties pēc nāves viņu tiesā nākamās paaudzes un attaisno vai apvaino par izdarīto.

— Pateicos, jūsu majestāte, — Ludviķis atbildēja, godbijīgi palocīdamies karalienei. — Paldies, — viņš piebilda, pieklājīgi atvadīdamies no Fukē.

— Vai jūs pieņemsiet? — Austrijas Anna jautāja.

— Es padomāšu, — karalis atbildēja, paskatīdamies uz Fukē.

Nosūtījis dāvinājuma rakstu karalim, kardināls pavēlēja sevi tai pašā dienā pārvest uz Vensenu. Karalis un galms viņam turp sekoja. Šī spīdekļa pēdējie stari tomēr vēl bija tik spoži, ka apslāpēja citas gaismas. Kā jau Geno bija pareģojis, slimība pastiprinājās: kardināls jau vairs necīnījās ar podagru, bet ar nāvi. Bailēm no nāves vēl pievienojās mokošas bailes, ka karalis pieņems piedāvāto dāvanu, kaut arī Kolbērs turpināja apgalvot, ka karalis naudu nepieņems.

Jo ilgāk dāvinājuma raksts neatgriezās, jo biežāk Mazarīni domāja, ka četrdesmit miljonu dēļ gan bija vērts riskēt, sevišķi ar tik apšaubāmu vērtību kā dvēsele. Būdams kardināls un premjerministrs, Mazarīni bija gandrīz ateists un katrā ziņā materiālists.

Tiklīdz iečīkstējās durvis, Mazarīni atskatījās, cerēdams, ka nelaimīgais dāvinājuma raksts tiek nests atpakaļ; vīlies cerībās, viņš vaidēdams atkrita gultā un pēc šī īsā aizmirstības mirkļa sajuta vēl spēcīgākas sāpes.

Austrijas Anna arī atradās kardināla tuvumā; kaut arī viņas sirds vecumā bija kļuvusi cietāka, viņa tomēr nespēja atteikt savu līdzjūtību mirstošajam — kā sieviete, apgalvoja vieni, kā valdniece, apstrīdēja citi. Ja varētu tā teikt, viņa jau iepriekš uzlika sēru masku savai sejai, un galms sekoja viņas priekšzīmei.

Nevēlēdamies izrādīt, kas notiek viņa sirdī, Ludviķis XIV neatstāja savu istabu, kur kopā ar viņu atradās viena no viņa zīdītājām. Jo tuvāk nāca viņa neatkarības laiks, jo viņš kļuva pacietīgāks un pieticīgāks, jo vairāk iegrima savās domās kā visi stiprie cilvēki, kam dzīvē ir savs mērķis, kas sakopo spēkus izšķirošajam mirklim.

Kardināls paslepus saņēma pēdējo svaidīšanu. Viņš palika uzticīgs savam paradumam visu slēpt un arī tagad cīnījās ar acīmredzamo patiesību. Viņš pieņēma viesus, gulēdams gultā, un izlikās, it kā viņa slimība būtu nejaušība.

Savukārt Geno nevienam neko neteica; kad iztaujāšana viņam galīgi apnika, viņš tikai atbildēja:

— Kardināls vēl nav vecs un ir spēka pilns. Tomēr likteni nevar mainīt. Ja cilvēkam lemts nomirt, tad viņš noteikti nomirs.

Viņš izteicās skopi un piesardzīgi, un sevišķi rūpīgi viņa vārdus apsvēra divi cilvēki: karalis un kardināls.

Par spīti Geno prognozēm, Mazarīni vēl joprojām cerēja vai arī, pareizāk sakot, tik meistarīgi spēlēja šo lomu, ka pat slīpētākos viltniekus, kuri apgalvoja, ka kardināla cerības ir mānīgas, tomēr pašus apmānīja kardināls.

Ludviķis jau divas dienas nebija redzējis kardinālu un nepārtraukti domāja par četrdesmit miljoniem, kuri tik ļoti nomocīja Mazarīni. Viņš arī nezināja, kāds ir premjerministra patiesais stāvoklis. Slepus no visiem viņš beidzot pieņēma lēmumu un lūdza tikšanos ar Mazarīni. Austrijas Anna, kas neatkāpās no kardināla, pirmā uzzināja par karaļa vēlēšanos un pateica to uztrauktajam kardinālam.

Ar kādu mērķi Ludviķis XIV lūdz viņam tikšanos? Vai, lai atdotu naudu, kā apgalvoja Kolbērs? Vai arī, lai pateiktos par dāvanu un atstātu naudu sev, kā domāja pats Mazarīni? Juzdams, ka šī neziņa viņu nogalinās, mirējs ne mirkli nešaubījās.

— Būšu laimīgs redzēt viņa majestāti! — viņš iesaucās, pamādams Kolbēram, kas sēdēja pie slimā gultas un tūlīt viņu saprata.

— Jūsu majestāte, — Mazarīni turpināja, griezdamies pie karalienes, — neatsakieties apliecināt karalim manu vārdu patiesīgumu.

Austrijas Anna piecēlās. Arī viņu satrauca šo četrdesmit miljonu liktenis, par kuriem pašlaik slepus domāja visi.

Kad viņa izgāja, Mazarīni ar grūtībām paslējās gultā un teica sekretāram:

— Ak, Kolbēr, kādas drausmīgas dienas!.. Tādas var nonāvēt cilvēku! Redzēsi, ka dokumentu neatdos.

— Pacietību, — Kolbērs atteica.

— Tu esi traks! Ieteikt man paciesties! Kolbēr, tu smejies par mani; es mirstu, bet tu man ieteic pagaidīt!

— Monsenjor, — Kolbērs teica ar savu parasto aukstasinību, — nevar būt, ka mani paredzējumi nepiepildītos. Karalis grib jūs redzēt; tas nozīmē, ka viņš atdos dāvinājuma rakstu personīgi.

— Tu domā?... es gan esmu pārliecināts, ka viņš grib man pateikties.

Šajā brīdī atgriezās Austrijas Anna: pa ceļam pie dēla viņa bija satikusi priekšistabā jaunu ārstu, kurš piedāvāja savus pakalpojumus, lai izdziedinātu kardinālu. Austrijas Anna ienesa vienu pulveri pārbaudei.

Mazarīni gaidīja ne jau to; viņš pat nepaskatījās uz pulveri.

— Ak, jūsu majestāte, — viņš teica, — tagad tam nav īstais laiks! Pirms divām dienām es piedāvāju karalim nelielu dāvanu. Droši vien aiz delikātuma viņa majestāte līdz šim negribēja par to runāt; tagad pienācis izšķirošais brīdis, un es jūs, majestāt, lūdzu: pasakiet man, vai karalis kaut ko ir nolēmis šajā lietā.

Karaliene dzīrās atbildēt. Mazarīni viņu atturēja.

— Runājiet patiesību! Visu svēto vārdā — patiesību! Nemāniet mirstošu cilvēku ar nepiepildāmām cerībām!

Šajā brīdī viņš uztvēra Kolbēra skatienu, kas pauda, ka viņš pieļāvis kļūdu.

— Es zinu, — Austrijas Anna atbildēja, saņēmusi kardināla roku, — jūs augstsirdīgi piedāvājāt karalim nevis nelielu dāvanu, kā jūs savā kautrībā to nosaucāt, bet gan milzīgu summu. Zinu, cik jums būs smagi, ja karalis...

Mirstošais Mazarīni klausījās viņā uzmanīgāk kā desmit veselie.

— Ja karalis... — viņš nomurmināja.

— Ja karalis, — Austrijas Anna turpināja, — nepieņems dāvanu, ko jūs viņam no sirds piedāvājat.

Mazarīni atkrita spilvenos, izmisumā atteikdamies no tālākas cīņas. Viņam pietika spēka un drosmes vēl uzmest Kolbēram tādu skatienu, kas izsaka vairāk nekā desmit garas poēmas.

— Jūs taču uzņemtu karaļa atteikumu kā apvainojumu, vai ne? — karaliene piemetināja.

Mazarīni grozījās uz. spilvena un neteica ne vārda. Karaliene nesaprata vai izlikās, ka nesaprot viņa izturēšanos.

— Tāpēc es centos palīdzēt karalim ar labu padomu, — viņa teica. Atradās cilvēki, kas apskauda slavu, kādu jums nesīs šī cēlā rīcība. Viņi centās iedvest karalim, ka viņam neklājas pieņemt jūsu dāvanu; bet es cīnījos jūsu labā un tik veiksmīgi, ka jums, šķiet, nevajadzēs pārdzīvot atteikuma rūgtumu.

— Ā! — Mazarīni čukstēja, pievērsis viņai savu miglaino skatienu. — Tas ir pakalpojums! Es ne mirkli to neaizmirsīšu tajās nedaudzajās stundās, kas man vēl atlikušas ko dzīvot!

— Jāatzīst, ka šis pakalpojums man sagādāja lielas pūles.

— Nolādēts! Es domāju gan!

— Kas jums kaiš?

— Es degu kā ugunīs! Degu!

— Vai jūs ļoti ciešai?

— Kā ellē!

Kolbērs bija gatavs izkrist vai cauri zemei.

— Jūs domājat, — Mazarīni jautāja karalienei, — jūs domājat, ka viņa majestāte... — viņš uz brīdi apklusa, — ka viņa majestāte nāks, lai man pateiktos?

— Jā, — karaliene atbildēja.

Mazarīni caururba Kolbēru ar iznīcinošu skatienu.

Šajā brīdi paziņoja par karaļa ierašanos priekšistabā, kas bija pilna ar cilvēkiem. Kolbērs izmantoja sacēlušos kņadu un pazuda ejā aiz kardināla gultas. Austrijas Anna sagaidīja dēlu, stāvēdama kājās. Ludviķis XIV ienāca pa durvīm un pievērsa skatienu mirējam. Kardināls nevēlējās pat pagriezties uz karaļa pusi, jo viņš no tā vairs neko negaidīja.

Kambarsulainis piestūma krēslu gultai. Ludviķis XIV paklanījās karalienei, tad kardinālam un apsēdās. Karaliene darīja to pašu.

Karalis atskatījās. Kambarsulainis saprata viņa skaitienu un deva zīmi galminiekam, kas tūlīt pat izgāja no istabas. Guļamistabā iestājās klusums. Jaunais karalis vienmēr izturējās bikli pret savu jaunības dienu skolotāju un svinigajā nāves bridi izjuta pret viņu vēl lielāku godbijību. Tāpēc viņš neuzdrošinājās uzsākt sarunu, apzinādamies, ka tagad katram vārdam ir sevišķa nozīme.

Kardinālu šobrīd mocīja tikai viena doma — par dāvinājuma rakstu. Viņš izskatījās izmocīts un drūmu skatienu, bet cēlonis bija nevis ciešanas, bet gan mokošās gaidas: lūk, tūlīt karalis pateiksies viņam, un zudīs pēdējā cerība atgūt naudu.

Mazarīni pirmais pārtrauca klusumu.

— Jūsu majestāte arī atbrauca uz Vensenu? — viņš vaicāja.

Karalis pamāja.

— Jūs parādījāt mirstošajam lielu žēlastību, — Mazarīni turpināja,— un es varēšu mierīgāk nomirt.

— Ceru, — karalis atbildēja, — ka es esmu atnācis nevis pie mirēja, bet pie slimnieka, kurš var izveseļoties.

Mazarīni pašūpoja galvu.

— Pēdējais apmeklējums, — viņš sacīja, — jā, pēdējais!

— Ja tas tā būtu, — karalis atbildēja, — tad es būtu ieradies, lai pēdējo reizi lūgtu padomu savam garīgajam vadītājam, kuram man par visu jāpateicas.

Austrijas Anna bija sieviete: viņa nespēja novaldīt asaras. Ludviķis arī šķita aizkustināts, bet visvairāk uztraucies bija Mazarīni, tikai pavisam cita iemesla dēļ. Iestājās klusums. Karaliene noslaucīja asaras. Karalis nomierinājās.

Mazarīni vai aprija ar acīm karali, juzdams, ka tuvojas pats izšķirošais brīdis.

— Kardināla kungs, mana apmeklējuma galvenais mērķis ir pateikties jums no sirds par pēdējo draudzības pierādījumu, kuru es saņēmu.

Kardināla vaigi iekrita, mute pavērās, un viņš ar pūlēm apspieda vissmagāko nopūtu savā dzīvē.

— Jūsu majestāte, — viņš teica, — es atraušu visu manai nabaga ģimenei, izputināšu visus savus radiniekus. Par to mani neviens nevainos, toties neviens neuzdrošināsies teikt, ka es atteicos visu upurēt savam karalim.

Austrijas Anna atkal sāka raudāt.

— Cienījamais kardināl, — karalis iebilda tik nopietni, kā viņa gados nevarētu gaidīt. — Man liekas, jūs mani īsti nesapratāt.

Mazarīni paslējās un atspiedās pret spilvenu.

— Neviens nedomā izputināt jūsu ģimeni un atņemt kaut ko jūsu radiniekiem... Tas nekad nenotiks!

Mazarīni nodomāja: „Ak tā, viņš droši vien atdos man kādas dru- pačas no šiem miljoniem; pacentīsimies izraut pēc iespējas lielāku kumosu."

— Jūsu majestāte, — skaļi viņš teica, — man ir liela ģimene, un manas krustmeitas cietīs trūkumu, kad manis vairs nebūs.

— Neuztraucieties par savu ģimeni, — karaliene steidzīgi iejaucās. — Jūsu draugi būs mūsu visdārgākie draugi. Jūsu krustmeitas būs manas meitas, karaļa māsas; viņš veltīs savu labvēlību visiem, ko jūs mīlat.

„ Vārdi!" — nodomāja Mazarīni, kas labāk par visiem zināja, ko ir vērti karaļu solījumi.

Ludviķis uzminēja mirstošā domas.

— Nomierinieties, godājamais Mazarīni kungs, — viņš teica ar skumju, bet zobgalīgu smaidu, — zaudējušas jūs, jūsu krustmeitas būs pazaudējušas savu galveno dārgumu, bet tomēr viņas paliks bagātākās mantinieces Francijā. Jūs man piedāvājāt viņu pūru...

Kardinālam aizrāvās elpa.

— Bet es to atdodu jums, — karalis pabeidza, sniegdams kardinālam dāvinājuma rakstu, par kuru domājot, kardināls bija mocījies divas dienas.

— Ā! Ko es jums teicu, kardināla kungs? — aiz. gultas kā viegla vēsmiņa atskanēja čuksts.

— Jūsu majestāte atdod man dāvinājuma rakstu! — Mazarīni iekliedzās tik priecīgā satraukumā, ka pavisam aizmirsa savu labvēļa lomu.

— Jūsu majestāte atdod četrdesmit miljonus! — iesaucās karaliene, kas bija tā satriekta, ka, savukārt, aizmirsa savu bēdu nomāktas sievietes lomu.

— Jā, jūsu majestāte, jā, kardināla kungs, — karalis teica, saplēsdams papīru, kuru Mazarīni vēl joprojām neuzdrošinājās paņemt. — Jā, es iznicinu dokumentu, kas izputina veselu ģimeni. Kardināla īpašums, ko viņš sakrājis, kalpodams man, pieder viņam, un nevis man.

— Jūsu majestāte, bet vai jūs esat padomājis, ka jūsu valsts kasē nav pat desmit tūkstošu ekiju? — Austrijas Anna iebilda.

— Majestāt, es spēru pirmo soli kā karalis un ceru, ka tas būs labs iesākums manam valdīšanas laikam.

— O, jums taisnība, jūsu majestāte! — Mazarīni iesaucās. — Tā ir patiešām cildena un augstsirdīga rīciba!

Viņš sāka rūpīgi izgludināt papīra gabaliņus, kas bija iekrituši viņa gultā, lai pārliecinātos, ka saplēsts patiešām ir oriģināls, nevis kopija. Beidzot viņam izdevās atrast strēmeli ar savu parakstu un, to atpazinis, viņš atkrita spilvenos, no prieka gandrīz zaudējis samaņu.

Nespēdama noslēpi savu sarūgtinājumu, Austrijas Anna pacēla acis un rokas pret debesīm.

— Ak, Dievs, jūsu majestāte! — Mazarīni atkārtoja. — Cik gan ļoti jūs svētīs un mīlēs manā ģimenē. Per Baccho,* ja kāds no maniem radiniekiem dos jums iemeslu būt neapmierinātam, sarauciet tikai uzacis, un es tūlīt pat celšos augšā no kapa.

Šī runa neradīja gaidīto iespaidu. Ludviķa domas pievērsās citām svarīgākām lietām.

Austrijas Anna juta, ka nespēs apslēpt dusmas par dēla augstsirdību un kardināla liekulību, tāpēc piecēlās un izgāja no istabas, nerūpēdamās par to, ka atklāj savas jūtas.

Mazarīni visu saprata un, baidīdamies, ka Ludviķis XIV nemaina savu lēmumu, pēkšņi sāka stenēt, lai novirzītu uzmanību uz citu pusi. Vēlāk tā rīkojās Skapēns lieliskajā Moljēra komēdijā, ko drūmais īgņa Bualo** iedrošinājās kritizēt.

Pamazām vaidi kļuva klusāki, bet, kad Austrijas Anna izgāja, tie apklusa pavisam.

— Kardināla kungs, vai jūs nevēlaties dot man kādu padomu? — karalis apjautājās.

— Jūsu majestāte, — Mazarīni atbildēja, — jūs jau tagad esat gudrības un saprāta iemiesojums; es nemaz nerunāju par jūsu cēlsirdību: šodienas rīcība pārspēj visus seno laiku un mūsdienu dižo cilvēku veikumus.

Karalis šīs uzslavas uzņēma vēsi.

— Jūsu runā skan tikai pateicība, — viņš teica. — Vai patiešām jūsu pieredze, kas pazīstama daudz vairāk nekā mana gudrība, saprātīgums un cēlsirdība, neliek dot man draudzīgu padomu, kas noderētu nākotnē?

Mazarīni mirkli padomāja.

— Jūsu majestāte tik daudz izdarīja manā labā, pareizāk sakot, manas ģimenes labā.

Velns parāvis (itāl.).

Bualo (1636 — 1711) — klasicisma dzejnieks uņ teorētiķis, kas kritizēja Moljēru par atkāpšanos no klasicisma estētikas normām.

— Nerunāsim par to, — karalis atteica.

— Es gribu jums kaut ko dot to četrdesmit miljonu vietā, no kuriem jūs tik augstsirdīgi atteicāties.

Ludviķis XIV ar žestu noraidīja šos glaimus.

— Es gribu, — Mazarīni turpināja, — dot jums kādu padomu, vienu vienīgu, kas ir dārgāks par četrdesmit miljoniem. Uzklausiet to.

— Klausos.

— Pieliecieties tuvāk, jūsu majestāte, jo es esmu ļoti vārgs. Tuvāk, vēl tuvāk!

Karalis pieliecās slimniekam.

— Jūsu majestāte, — Mazarīni teica tik klusi, ka šķita — tā ir aiz- kapa dvesma, kas saniedz karaļa ausis, — jūsu majestāte, nekad neņemiet sev pirmo ministru!

Ludviķis izbrīnā izslējās. Šis padoms atgādināja grēksūdzi. Šī patiesā Mazarīni grēksūdze bija dārgāka par visu. Mantojums, ko kardināls atstāja jaunajam karalim, bija tikai pieci vārdi, bet, kā jau Mazarīni teica, šie pieci vārdi bija vismaz četrdesmit miljonu vērti. Ludviķis uz mirkli apmulsa. Mazarīni turpretim izskatījās tā, it kā būtu pateicis visparastāko lietu.

— Izņemot jūsu ģimeni, jūs manai aizgādībai nevienu citu neuzticat? — karalis jautāja.

Aiz gultas aizkara bija dzirdams kluss troksnis.

Mazarīni saprata.

— Jā, jā, — viņš piebilda, — es gribu rekomendēt jūsu majestātei kādu gudru, godīgu un ļoti veiklu cilvēku...

— Kā viņu sauc?

— Jūs droši vien neesat dzirdējis viņa vārdu. Tas ir Kolbēra kungs, mans pārvaldnieks. Pārbaudiet viņu, — Mazarīni pārliecinoši turpināja, — visi viņa paredzējumi piepildās. Viņam ir vērīgs skatiens, un viņš ne reizes nav kļūdījies ne notikumu vērtējumā, ne, kas ir vēl pārsteidzošāk, cilvēkos. Es esmu daudz parādā jūsu majestātei, bet domāju, ka būšu savu parādu dzēsis, ja atstāšu jums Kolbēra kungu.

— Labi, — Ludviķis XIV izklaidīgi sacīja; viņš nebija dzirdējis Kolbēra vārdu un kardināla sajūsminātos vārdus uztvēra kā mirēja murgus.

Mazarīni atkrita atpakaļ spilvenos.

— Tagad ardievu, jūsu majestāte... Palieciet sveiks! — Mazarīni čukstēja. — Es esmu noguris, un man vēl veicams grūls ceļš, iekams es stāšos sava jaunā valdnieka priekšā. Ardievu, jūsu majestāte.

Jaunais karalis juta, ka viņa acīs sariešas asaras. Viņš pieliecās pie kardināla, kas šķita jau miris, un tad steidzīgi izgāja.

Pirmās daļas beigas

Pirmā daļa

I Vēstule 5

II Kurjers 13

III Satikšanās 20

IV Tēvs un dēls 28 V Stāsts par Kropolī, Kropolu un diženo,

neatzīto mākslinieku 33

VI Nepazīstamais 38

VII Parī 43 VIII Kāds bija Ludviķis XIV savos divdesmit

divos gados 49 IX Kurā „Mediči viesnīcas" nepazīstamais

atklāj savu inkognito 59

X Kardināla Mazarīni aritmētika 70

XI Kardināla Mazarīni politika 78

XII Karalis un leitnants 86

XIII Marija Mančīni 91

XIV Karalis un leitnants demonstrē labu atmiņu 97 XV Trimdinieks 106

XVI Remembcr! 111

XVII Meklē Aramisu, bet atrod tikai Bazēnu 120 XVIII D'Artanjans meklē Portosu, bet atrod tikai

Musketonu 127

XIX Ko d'Artanjans nolēma darīt Parīzē 133 XX „Zelta piesliņā" Lombarda ielā tiek dibināta kompānija d'Artanjana idejas

realizācijai 138

XXI D'Artanjans gatavojas doties ceļojumā

tirdzniecības nama „Planšē un Co" interesēs 147 XXII D'Artanjans ceļo tirdzniecības nama

„Planšē un Co" interesēs 154

XXIII Autors pretēji savai gribai spiests nedaudz pievērsties vēsturei 160

XXIV Dārgumi 170 XXV Purvs 177

XXVI Sirds un prāts 184

XXVII Nākamajā dienā 191

XXVIII Kontrabanda 197 XXIX D'Artanjans sāk baidīties, ka viņa un

Planšē nauda ir neglābjami zaudēta 202

XXX „F!anšē un Co" akcijas ceļas 209

XXXI Sāk atklāties Monka nodomi 215 XXXII Atoss un d'Artanjans atkal satiekas

viesnīcā „Brieža rags" 219

XXXIII Audience 231

XXXIV Bagātības radītās neērtības 238 XXXV Kanāls 243

XXXVI Ar brīnuma palīdzību d'Artanjans izvelk

koledžu no priedes koka kastes 250

XXXVII Kā d'Artanjans norēķinājās ar biedriem 258 XXXVIII No kuras redzams, ka 17. gadsimtā franču

bodnieks bija kārtīgs cilvēks 264

XXXIX Mazarīni spēle 269

XL Valsts lieta 273

XLI Stāsts 278

XL1I Mazarīni kļūst izšķērdīgs 284

XLIII (ieno 288

XLIV Kolbērs 290

XLV Godīga cilvēka grēksūdze 295

XLVI Dāvinājuma raksts 300 XLVII Kā Austrijas Anna deva Ludviķim XIV

vienu padomu, bet Puķē kungs — pavisam

citu 303

318

XLV1II Agonija 310

SATURS

[1] Džons Lamberts (1619 - 1683) - angļu ģenerālis, kas sekmēja Kromvela izvirzīšanu par lordu protektoru; pēc Kromvela nāves un viņa dēla Ričarda atteikšanās no varas parlaments viņu iecēla par armijas otru komandieri.

[2] Mišels Leteljē (1603 — 1685) — Francijas kanclers, kara departamenta valsts sekretārs.

Content

Vikonts de Brazhelons-1

PIRMĀ DALA