Harisons Harijs

Nāves Pasaule-3 - Barbari zirgos

Harijs Harisons

Nāves pasaule-3 - Barbari zirgos

.

..

1. NODAĻA

Leitnants Talenks nolaida elektronisko binokli un klusi nolamājās. Tad, ieregulējis okulārus, viņš atkal piecēla binokli pie acīm. Tuvojās vakars, un spoži baltā saule jau bija pazudusi aiz mākoņiem pie apvāršņa. Līdzenums joprojām šķita pilnīgi tukšs - zāles okeāns un nekas vairāk...

- Atvainojiet, ser, bet es neko neredzēju, - dežūrējošais sargs negribīgi sacīja. - Viss kā parasti.

- Bet es redzēju. Man ar to pietiek. Tur kaut kas kustējās, un man vajag noskaidrot, kas. — Viņš nolika binokli malā un paskatījās pulkstenī. - Līdz tumsai ir apmēram pusotra stunda,  laika pietiekami. Pastāstīsiet dežūrējošajam oficierim, kur es aizgāju.

Sargs gribēja kaut ko teikt, taču pārdomāja un klusēja: dot padomus oficierim nebija viņa darīšana.

Leitnants paņēma lāzera pistoli, piesprādzēja pie jostas granātu somu un, nogaidījis, kad atvērsies vārti barjerā, apņēmīgi devās uz priekšu. Viņš nejuta nekādas bailes vai satraukumu. Profesionāls karavīrs, daudzu karu veterāns, pieredzējis karotājs, kuram bija visi aizsardzības un uzbrukuma līdzekļi, Talenks zināja savu vērtību. Maz ticams, ka viņš šajos plašumos sastapsies ar kaut ko tādu, ar ko viņš nevarēs tikt galā. Bet kaut kas tur kustējās – tas bija pilnīgi droši. Leitnants bija pārliecināts, ka redzējis vāju kustību, acīm tikko manāmu. Varbūt dzīvnieks, vai varbūt kaut kas cits... Viņu vadīja ne tik daudz pienākuma apziņa, cik elementāra ziņkāre un darbības slāpes, ko radīja sardzes dienesta garlaicība.

Talenks mierīgi gāja pa kraukšķīgo, apsalušo zāli. Viņš atskatījās tikai vienu reizi, un viņa skatienam atklājās zemu ēku un nojumju saujiņa, blakus naftas ieguves platformas skeletam un tam visam pāri klintsveidīgais kosmosa kuģa lielais masīvs. Leitnants nekad nebija bijis sentimentāls cilvēks, taču pat viņš juta sīkās nometnes niecīgumu, kas šķita apmaldījusies plašā tuksnesīgā līdzenuma vidū. Pārsteigts par šādām domām, viņš nošņācās un novērsās. Uzspļaut! Ja šeit patiešām slēpjas briesmas, viņš tās atradīs un iznīcinās.

Apmēram simts metrus no žoga sākās neliela grava, ko sedza dabisks valnis: virspusē no nometnes neredzams virsmas ielocījums. Talenks uzkāpa uz grēdas un paskatījās apkārt.

Ieraudzījis gravā bruņotu jātnieku nodaļu, viņš acumirklī atkāpās, taču tas viņu neizglāba. Tuvākais jātnieks iedūra garu šķēpu leitnanta kājā un, pagriezis to brūcē, parāva uz leju. Krītot Talenks ķēra pistoli, un uzreiz vēl viens šķēps iedūrās viņam plaukstā. Vēl nejūtot sāpes, viņš mēģināja ieslēgt rāciju, bet trešais šķēps, caurdurot plaukstas locītavu, piesprauda otru roku pie zemes. Ievainots, apstulbis, piespiests pie zemes, Talenks gribēja kliegt, bet viņam neļāva pat to... Jātnieks noliecās, izvilcis zobenu no maksts, un īss cirtiens viņam pāršķēla muti no auss līdz ausij. Pašķīda asinis. Mokās leitnants noraustīja kājas, kraukšķēja ledainā zāle – un tā bija vienīgā skaņa, kas pavadīja viņa nāvi.

Jātnieki bez intereses paskatījās uz līķi; Viņu zirgiem līdzīgie dzīvnieki mierīgi vicināja astes.

- Kas par lietu? — jautāja dežūroficieris, piesprādzēdams pistoles portupeju.

- Leitnants Talenks, ser. Viņš aizgāja uz turieni. Teica, ka kaut ko pamanījis. Jau pagājušas piecpadsmit minūtes: viņš nav redzams, un rācija arī nereaģē.

- Nedomāju, ka šeit varētu būt kādas briesmas, - sacīja oficieris, lūkodamies uz tumšo līdzenumu. - Bet tomēr labāk iet viņu meklēt. Seržant, paņemiet nodaļu un atrodiet leitnantu Talenku.

"Džon Kompani" strādāja profesionāļi. Viņi bija noslēguši ilgtermiņa līgumus un labi zināja, ka uz jaunajām planētām sagaida visdažādākās briesmas.

Izvērsušies ķēdē, karavīri piesardzīgi devās pa līdzenumu.

— Kaut kas noticis? — jautāja ģeologs, iznākdams no piebūves pie urbšanas iekārtas. Rokās viņš turēja plāksni ar iežu paraugiem.

- Nezinu, - atbildēja oficieris.

Tajā brīdī no gravas parādījās jātnieki. Notika neticamais: mazāk nekā minūtes laikā labi apmācītie, smagi bruņotie algotņi tika sadragāti un iznīcināti. Jātnieki izjāja cauri rindai, atstājot aiz sevis deviņus līķus.

- Viņi tūlīt būs šeit! — ģeologs iekliedzās un, nometis plāksni malā, metās bēgt.

Atskanēja sirēna, un no teltīm izlēca karavīri, pa ceļam ķerdami ieročus.

Uzbrucēji iebrāzās nometnē kā zemestrīce – pēkšņa un postoša. Vēl pirms sekundes tie bija tikai tāli, neskaidri draudi – bet tagad viņi jau ir klāt... Viss notika tik pēkšņi, ka daudzi karavīri un oficieri gāja bojā, pat nepaspējuši pacelt ieročus.

Zirgi kā lavīna metās taisni virsū drātīm. Priekšējais pilnos aulekšos ietriecās barjerā, ar savu svaru izlauzās tai cauri. Spoži uzplaiksnīja elektriskā loka izlāde, un beigtais dzīvnieks palika guļam izstiepies pie dežuroficiera kājām. Tas ar šausmām skatījās uz atnirgto purnu, nespēdams pakustēties. Pēc sekundes jātnieks, kaut arī izmests no segliem, viņam acī iešāva bultu.

Nāve bija visur. Jātnieki skrēja gar žogu, raidīja bultu mākoņus no saviem īsajiem lokiem, un pat pustumsā nekļūdīgi trāpīja mērķī. Mirušie un ievainotie krita zemē visapkārt. Viena bulta trāpīja sirēnā, un tā apklusa.

Jātnieki pazuda tikpat pēkšņi, kā bija parādījušies, burtiski izšķīda krēslā. Pēkšņajā klusumā skaidri bija dzirdami vaidi un lāsti.

Dienas gaisma bija pilnībā izbalējusi, un tumsa vairoja paniku. Mirgojošās gaismas izgaismoja asiņaino haosu nometnē. Tikai tad, kad ekspedīcijas vadītājs Bardovs sāka dot pavēles pa skaļruni, kārtība nedaudz atjaunojās: mediķi apkopa ievainotos, bet karavīri sagatavoja ieročus kaujai.

Prožektors apgaismoja tumšo jātnieku masu pie gravas.

- Uguni! — komandieris niknumā iekliedzās. - Iznīciniet viņus!

Viņa pēdējos vārdus apslāpēja zalves dārdi. Debesīs pacēlās dūmu un putekļu mākoņi, un bezgalīgajā līdzenumā atbalsojās šāvienu dārdi.

Nometnes aizstāvji nepaspēja saprast, ka ātrais frontālais uzbrukums bija tikai uzmanibas novēršanas manevrs. Galvenais jātnieku uzbrukums nāca no pretējās puses, uzkrītot uz nometni kā cunami...

— Aizvērt lūkas! — pavēlēja dežurējošais pilots, nospieda pogu, lai ieslēgtu pneimatiskās slēdzenes. Kosmosa kuģa kabīnē viņš jutās samērā drošībā, taču, redzot ekrānos, kas notiek lejā, neapzināti turpināja spiest pogu.

Rēcošā uzbrucēju lavīna plūda pāri aizžogojumiem. Daži dzīvnieki nokrita un tika samīdīti kopā ar saviem jātniekiem. Bet uzbrucēju viļņi vēlās tiem pāri arvien tālāk: tie pārpludināja visu nometni, sēja nāvi un iznīcību.

Pilots ieslēdza kuģa sakarus.

— Runā otrais oficieris Veikss. Jautāju, vai uz kuģa ir kāds, augstāks par mani pēc stāvokļa? — Viņš ieklausījās klusumā, un, kad atkal ierunājās, viņa balss skanēja apslāpēti un neskaidri: — Atbildiet pa vienam, oficieri un ierindnieki, sākot no mašīntelpas. Radist, pierakstiet.

Viena pēc otras nedroši atbildēja balsis, bet Veikss, ieslēdzis galveno ekrānu, skatījās uz lejā plosošos niknumu.

- Septiņpadsmit! Tas ir viss. — Radists neticēja pats sev. Viņš pasniedza sarakstu pilotam, kurš uz to īsi paskatījās un pēc tam pasniedzās pēc mikrofona.

- Pārņemu vadību. Sagatavoties startam.

- Nekādi nevaram viņiem palīdzēt? — kāds bailīgi jautāja.

— Nav neviena, kas palīdzētu, visi gājuši bojā. Atstāt šeit kuģi, īpaši tādu, kurā gandrīz nav apkalpes, būtu pašnāvība. Viens no ekrāniem nav kārtībā... un otrs... Viņi dauza kameras un kaut ko piesien pie balstiem. Es nezinu, vai viņi var mūs aizturēt, bet netaisos pārbaudīt. Starts pēc 65 sekundēm!

– Viņi visi sadegs mūsu motoru starta liesmās. — Radists sažņaudza dūres.

— Mūsējiem jau vienalga. Kas attiecas uz tiem, jo vairāk viņu mirs, jo labāk.

Pēc kuģa pacelšanās palika kūpošs aplis. Bet tiklīdz karstā augsne nedaudz atdzisa, jātnieki turpināja pārvietoties pa pelniem. Likās, ka viņu neskaitāmajām bariem nebūs gala – no tumsas parādījās arvien jaunas un jaunas nodaļas...

2. NODAĻA

- Ir stulbi ļaut zāģaputnam sevi ievainot, - sacīja Bručo, palīdzēdams Jazonam dinAltam pārvilkt pār galvu metalizētu džemperi.

— Ir stulbi mēģināt nest mieru uz šīs planētas! - Jazons apslāpētā balsī atsaucās un, novilcis džemperi, sāpēs saviebās. — Es tieši lēju zupu, un šķīvis neļāva laikus izšaut.

- Virspusēja brūce, -  Bručo teica, pētot sarkano skrambu Jazona sānos. — Zāģis paskrēja gar ribām, tām nepieskaroties. Tava laime.

– Tu gribi teikt, laime, ka netiku nogalināts? Esi kādreiz dzirdējis par zāģa putnu kopkajītē?

— Uz Pirras vienmēr jāgaida kas neticams. Pat bērni to zina.

Bručo sāka smērēt brūci ar dezinfekcijas līdzekli, un Jazons sakoda zobus.

Atskanēja klikšķis, un ekrānā parādījās Metas noraizējusies seja.

- Jazon, dzirdēju, ka esi ievainots.

- Mirstu!

Bručo skaļi iesmējās:

- Nieki vien! Virspusēja brūce, 14 centimetrus gara, bez indes.

- Un viss? — jautāja Meta.

- Jā, viss,- Jazons ar nožēlu apstiprināja. — litrs asiņu un kilograms gaļas. Nekas īpašs, tikai parasts ienadzis. Kas man jāizdara, lai nopelnītu vismaz nelielu līdzjūtību? Jāpazaudē kāju?

- Ja kāju zaudēsi kaujā, vari cerēt uz nelielu līdzjūtību, - Meta vēsi sacīja, un ekrāns kļuva tumšs.

- Pietiek! - Jazons asi sacīja, uzvilkdams džemperi. – Mani nav jāsaprot tik burtiski. Jā, es zinu par siltajām jūtām, ko pret mani izjūt pirrieši. Un es aizlidošu prom no šīs mīļās planētas, nedomājis ne piecas minūtes.

- Tu aizlido? - Bručo ar zināmu interesi jautāja. - Un tas ir iemesls šodienas sanāksmei?

- Neizliecies, ka esi sarūgtināts. Pamēģini savaldīt savu nepacietību līdz pulksten trijiem, kad sanāks visi pārējie. Neatzīstu favorītus, izņemot, protams, sevi. - Un Jazons klibodams izgāja.

- Pienācis pārmaiņu laiks, - viņš nodomāja, skatīdamies pa augsto logu uz Perimetra nāvējošajiem džungļiem aiz sienas. Acīmredzot vairākas šūnas bija konstatējušas viņa kustību, tuvējā koka zari noliecās uz priekšu un indīgo ērkšķu krusa atsitās pret loga caurspīdīgo metālu. Jazons pie tā visa bija tik ļoti pieradis, ka pat nepamirkšķināja acis.

Pienācis pārmaiņu laiks. Katra diena uz Pirras ir vēl viens likteņa pagrieziens... Vinnests ir tikai dzīvība, bet, ja krīt tavs numurs, tā vienmēr ir nāve. Cik cilvēku jau miruši, kopš viņš šeit ieradās?.. Šķiet, ka viņš pret nāvi kļūst tikpat vienaldzīgs kā paši pirrieši.

Ja uz Pirras ir iespējamas kādas izmaiņas, viņš ir vienīgais, kurš var tās īstenot. Kādu dienu viņš bija iedomājies, ka ir atrisinājis šīs nāvējošās planētas problēmas, pierādījis pirriešiem, ka nežēlīgs un nebeidzams karš neizbēgami beigsies ar viņu sakāvi.

Bet karš joprojām turpinājās...

Zināt patiesību nenozīmē tai piekrist. Tie pirrieši, kuri spēja samierināties ar planētu, pameta pilsētu un devās dziļi džungļos, lai izvairītos no naida, kas plosījās ap Perimetru. Tie, kas palika, lai gan bija pārliecināti, ka karu izraisījušas viņu pašu naida jūtas, dziļi sirdī tam neticēja un ikreiz, kad uzmeta naidpilnu skatienu uz džungļiem aiz Perimetra, mudināja ienaidnieku uz jauniem uzbrukumiem.

Domājot par neizbēgamo galu, kas sagaidīja pilsētu, Jazons jutās nomākts. Izrādījās, ka šeit ir pārāk daudz cilvēku, kuri nespēj atteikties no vardarbības. Viņi kļuva par šī kara daļu, pilnībā tam pielāgojās un nevēlējās nekādas pārmaiņas.

Bet pārmaiņas vajadzīgas. Tikai vai pirrieši spējīgi apzināties to neizbēgamību?

Jazons ienāca Kerka kabinetā pulksten 15:20, - viņu aizkavēja steidzama ziņa, saņemta pa džamp-sakariem. Visu sanākušo sejās bija rakstīta izteikta auksta niknuma izteiksme. Pirrieši kopumā izcēlās ar pilnīgu pacietības trūkumu, nemaz nerunājot par toleranci.

Pirrieši... Tik līdzīgi un tomēr tik dažādi.

Kerks - bezkaislīgs, sirmmatains milzis. Viņš labāk par citiem pārvalda savas jūtas, un tas neapšaubāmi ir sekas biežai saziņai ar citu planētu iemītniekiem. viņš ir jāpārliecina pirmais, jo, ja kareivīgā Pirras sabiedrība principā ir spējīga atzīt jebkuru līderi, tad tāds līderis var būt tikai Kerks.

Bručo... Viņa vanaga profila seja nezaudē neuzticības un aizdomu izteiksmi. Ārsts, pētnieks un ekologs - apvienots vienā; vienīgā autoritāte Pirras dzīvības formu izpētē - viņam vienkārši noteikti ir jābūt aizdomīgam. Bet galu galā Bručo tomēr ir zinātnieks un viņu var pārliecināt ar faktiem.

Ress - celmlauzēju līderis, tiem cilvēkiem, kuri ir veiksmīgi pielāgojušies dzīvei uz nāvējošās planētas. Jazons paļāvās uz šī cilvēka atbalstu kaut vai tāpēc, ka Ress neizjuta tādu pašu naidu pret Pirru, kāda piepildīja pārējos.

Meta... Mīļā un labā. Sieviete, kura spēka ziņā nav vājāka par nevienu vīrieti. Kaislīgi apskaujot, viņa var nejauši salauzt kādu kaulu. Viņa zina, kas ir mīlestība? Varbūr arī viņai svešzemnieks Jazons dinAlts tikai patīk? Viņš noteikti to noskaidros, bet ne tagad. Tagad Meta ir tikpat nepacietīga kā visi pārējie, un viņas reakcija ir tikpat neparedzama kā jebkura pirrieša reakcija.

Jazons aizvēra durvis un uzspiesti pasmaidīja.

- Sveiciens visapkārt, - viņš teica. - Ceru, ka nedomājat, ka liku jums gaidīt tīšām?

Viņš ātri devās uz istabas vidu, nepievēršot uzmanību sanākušo drūmajām sejām.

- Esmu pārliecināts, ka būsiet priecīgi uzzināt, ka esmu salauzts, izputināts un slīkstu.

Visu sejas kļuva gaišākas, viņi padomāja dzirdēto: tikai viena doma vienlaikus - tas bija viss pirrietis.

- Tev bankā tak miljoni, - sacīja Kerks. – Un nekādas iespējas tos zaudēt.

- Kad es spēlēju, es uzvaru, - Jazons viņu ar cieņu informēja. — Esmu izputināts tāpēc, ka iztērēju visu savu naudu. Nopirku kosmosa kuģi, un tas tagad ir ceļā uz šejieni.

- Kam ta tas vajadzīgs? — Metas jautājums pauda vispārēju neizpratni.

- Es atstāju šo planētu un ņemšu sev līdzi tevi un visus, kas vien gribēs.

Jazons labi zināja, ka uzņemas lielu risku. Laba vai slikta (un patiesībā vissliktākā Galaktikā), šī planēta ir viņu mājas, neērta un bīstama mājvieta, bet tomēr viņu, un viņiem citas nav. Viņam sava ideja ir jāparāda vislabākajā iespējamajā gaismā, ja viņš vēlas pārliecināt šos cilvēkus. Ir nepieciešams viņus aizraut un likt aizmirst par visu pārējo.

— Esmu atradis planētu, vēl nāvējošāku par Pirru.

Bručo auksti un neticīgi pasmējās, pārējie viņam piekrītoši pamāja.

— Esi iedomājies, ka tam vajadzētu mūs piesaistīt?  - jautāja Ress, vienīgais klātesošais pirrietis, kurš bija dzimis ārpus Perimetra un tāpēc nedalījās savā mīlestībā uz vardarbību. Viņš uzminēja pareizi, un, tā iedrošināts, Jazons viņam piemiedza ar aci.

— Uz šīs planētas mīt visbīstamākā zināmā dzīvības forma. Iedomājieties radījumu, kas ir ātrāks par ērkšķspārni, ļaunāks par ragaino velnu, spītīgāks par nagaino vanagu, un sarakstu var turpināt. Es atradu planētu, kur dzīvo šāda būtne.

- Tu laikam runā par cilvēku? - Kerks jautāja, kā parasti, ātrāks nekā citi.

– Jā, es runāju par cilvēku. Es runāju par cilvēkiem, kuriem vardarbības un iznīcības slāpes ir asinīs, jo tūkstošiem gadu viņi nav pazinuši citu nodarbošanos kā karus. Ko teiksiet par tādu pasauli? Ko jūs teiksiet par tur dzīvojošajiem cilvēkiem?

Pirrieši kļuva drūmi. Šķita, ka viņiem šī ideja ne visai patika, bet domās viņi jau gatavojās satikties ar jauno ienaidnieku.

Jazons nolēma turpināt; varbūt izdosies viņus pārliecināt...

– Es runāju par planētu, kuras nosaukums ir Laime. Iespējams, ka šādi to nosaucis kāds jauns pienapuika no pirmajiem kolonistiem. Pirms dažām dienām par to dzirdēju ziņās — īsu ziņojumu, ka ģeoloģiskās izpētes komanda pilnībā iznīcināta. Grūti noticēt: ģeoloģiskās izpētes komandas ir labi apmācītas un spēj tikt galā ar jebkādām grūtībām. Un "Džon end Džon mineralz kompani", kas sūtīja šo vienību, ir pazīstama kā visspēcīgākā no visām. Turklāt, un tas, iespējams, ir vissvarīgākais, "Džon kompani" nekad nespēlē uz sīkumiem. Tāpēc sazinājos ar saviem draugiem, aizsūtīju viņiem naudu un palūdzu uzzināt vairāk par šo gadījumu. Viņiem izdevās atrast vienu no izdzīvojušajiem. Bija ļoti grūti iegūt šo informāciju, taču spēle bija tā vērta. Lūk... – Viņš dramatiski apklusa un atlocīja papīra lapu.

- Nu-nu, turpini. – Beidz vicināt to papīra lapu, – Bručo aizkaitināti noburkšķēja, piesitot pa galdu.

- Esiet nedaudz pacietīgs - Jazons viņam teica. – Tas ir inženiera ziņojums, uzrakstīts tīri tehniskā stilā, bet ar lielu entuziasma daļu. Ziņojums liecina, ka uz Laimes ļoti tuvu virsmai ir lielas urāna rūdas atradnes. Tas dod iespēju veikt ieguvi atklātā veidā. Rūda ir tik bagāta ar smagajiem elementiem, ka reaktors var darboties pat to neattīrot...

- Tas nav iespējams! — Meta viņu pārtrauca. — Urāns brīvā stāvoklī nav tik radioaktīvs, lai...

— Visu svēto dēļ! — Jazons iesaucās. – Es tikai nedaudz pārspīlēju. Tomēr rūda patiešām ir pārbagāta, tas ir jāatzīst. Interesantākais ir tas, ka, neskatoties uz rūdas kvalitāti, "Džon kompani" neatgriezās uz Laimes. Viņi tur ļoti smagi apdedzinājās un nolēma, ka izdevīgāk atvērt ieguvi uz kādas citas planētas. Tas varbūt maksātu nedaudz vairāk, taču nebūs tādu velnu, kuri jāj uz pūķiem, kuri šķietami iznirst no pazemes un uzveļas bezgalīgos viļņos, iznīcinot visu, kas gadās viņu ceļā.

- Ko tas nozīmē? — jautāja Meta.

— Var tikai minēt. Šādi notikušo raksturo izdzīvojušie. Ir tikai noskaidrots, ka viņiem uzbruka ar lokiem un šķēpiem bruņoti jātnieki un viņu labi nocietinātā nometne tika iznīcināta.

- Un tu gribi, lai mēs braucam tev līdzi uz šo planētu? - Kerks jautāja. - Ne pārāk vilinošs piedāvājums. Mēs varam palikt šeit un strādāt savās šahtās.

– Jūs strādājat šajās šahtās jau simtiem gadu, dažas no tām ir sasniegušas piecu kilometru dziļumu un dod tikai otršķirīgu rūdu. Bet tas nav galvenais. Esmu daudz domājis par Pirras iedzīvotājiem un nākotni, kas viņus sagaida. Dzīve šeit mainās neatgriezeniski. Tie, kas spēja samierināties ar planētu, to arī izdarīja. Kas mums pārējiem būtu jādara? Labs jautājums, vai ne? Un ļoti savlaicīgs. — Istabā iestājās klusums. – Es jums pastāstīšu, kas sagaida pilsētā palikušos cilvēkus. Vienkārši mēģiniet mani uzreiz nenošaut, ceru, ka jūs jau esat iemācījušies cīnīties ar šo slikto ieradumu. Es to nestāstīšu visiem pilsētas iedzīvotājiem, jo viņi drīzāk mani nogalinās, nekā atzīs, ka ir nolemti nāvei.

Atskanēja kluss klikšķis, un Metas pistole uz sekundi karājās gaisā, pirms ieslīdēja atpakaļ makstī. Jazons pasmaidīja un pamāja ar pirkstu. Pārējie labāk kontrolēja savas emocijas, un viņu ieroči palika savās vietās.

- Nav taisnība, - sacīja Kerks. — Cilvēki joprojām dzīvo pilsētā.

– Nevērtīgs arguments. Viņu skaits ar katru dienu samazinās.

- Ir arī citas iespējas,- iejaucās Bručo. - Mēs varam uzcelt citu pilsētu...

Viņu pārtrauca negaidīti dārdi. Nelielas zemestrīces uz Pirras bija jūtamas gandrīz pastāvīgi, un visi bija pie tām pieraduši, taču šoreiz zemestrīce bija daudz spēcīgāka kā parasti.

Ēka sadrebēja, gar sienu aizrāpoja plata plaisa, un sāka birt cementa putekļi... Kad plaisa sasniedza logu, metalizētais stikls to neizturēja un saplīsa gabalos. Atvērumā pārplēsis aizsargtīklu, ielidoja ērkšķspārnis un nekavējoties pašķīda apšaudes liesmā.

- Es pieskatīšu logu,- Kerks sacīja, pagriežoties krēslā. - Turpini.

Negaidītais pārtraukums, kas lieku reizi atgādināja par to, kādu dzīvi tagad dzīvoja pirrieši, samulsināja Bručo. Pēc brīža vilcināšanās viņš turpināja:

- Jā... tā, par ko es gribēju... Iespējami arī citi risinājumi. Uz vienas no šahtām var uzbūvēt citu pilsētu. Galu galā planēta ir tik naidīga pret cilvēkiem tikai šeit, pie šīs pilsētas. Mēs to atstāsim un...

— Un jaunā pilsēta atkārtos visus vecās grēkus. Pirrieši migrēs un aiznesīs sev līdzi naidu. Tu, Bručo, to visu zini tikpat labi kā es.

Nogaidījis, kamēr Bručo negribīgi piekrītoši pamāja ar galvu, Jazons turpināja:

– Ir tikai viena izeja. Pirriešiem jāpārceļas uz citu planētu, kur viņiem nebūs nepārtraukti jākaro. tam būs piemērota jebkura vieta. Jūs esat tik ļoti pieraduši pie savas dzīves, ka pat nepamanāt, kāda elle ir šī planēta. Es jums esmu pierādījis, ka visas dzīvības formas šeit ir telepātiskas un tās karā dzen tikai jūsu naids. Jūs piekritāt, bet tas neko nemainīja. Joprojām ir daudz pirriešu, kuri ienīst savu planētu, un, reaģējot uz to, Pirra rada arvien ļaunākus un nāvējošākus mutantus. Lai jūsu veselais saprāts pasargā mani no jūsu dusmām, bet jūs esat ļoti stūrgalvīgi cilvēki. Ja man būtu mazliet vairāk veselā saprāta, es jau sen būtu jūs pametis likteņa varā. Bet es esmu pārāk iedziļinājies jūsu lietās. Es jums palīdzēju, jūs izglābāt man dzīvību, un turpmāk mūsu ceļi ies kopā. Turklāt man patīk jūsu meitenes.

Klusumā īpaši skaļi izskanēja Meta smiekli.

- Tātad, jokus malā, mūs gaida nopietna problēma. Ja pirrieši paliks šeit, visi ies bojā. Lai viņus glābtu, mums jāpārceļas uz citu planētu. Ar dabas resursiem bagātas apdzīvojamas planētas ir ļoti reti sastopamas, bet es tādu esmu atradis. Var gadīties lielas atšķirības viedokļos ar vietējiem, bet es domāju, ka tas pirriešu acīs tikai palielinās manas idejas pievilcību. Piegādes transportlīdzeklis un bruņojums ir ceļā uz šejieni. Tātad, kas ir ar mani? Kerk! Viņi tevi uzskata par vadoni... Vadi!

Kerks paskatījās uz Jazonu un saknieba lūpas.

– Tu vienmēr liec man darīt lietas, kas man nepatīk.

— Es varu to uztvert kā piekrišanu?

- Jā. Nevēlos doties uz jauno planētu, bet neredzu citu veidu, kā glābt savu tautu no pilnīgas izmiršanas.

- Labi. Un tu, Bručo? Mums vajadzēs ārstu.

— Meklējiet kādu citu. Ar jums kā ārsts var lidot mans palīgs Teka. Vēl neesmu pabeidzis pētīt Pirras dzīvības formas, un palikšu pilsētā, kamēr tā pastāvēs.

- Tas var maksāt tev dzīvību.

– Visticamāk, tā arī būs. Bet saglabāsies manas piezīmes, mans darbs.

Viņu neviens nemēģināja pārliecināt.

Jazons pagriezās pret Metu:

— Mums vajadzēs pilotu.

– Bet man ir jāvada mūsu Pirras kuģis.

– Ir arī citi piloti, pati viņus apmācīji. Ja paliksi šeit, ņemšu līdzi citu sievieti.

- Es viņu nogalināšu! Pati vadīšu tavu kuģi!

Jazons pasmaidīja un nosūtīja viņai gaisa skūpstu. Meta izlikās to nemanām.

- Tātad, - Jazons rezumēja. - Bručo paliek šeit. Ress, iespējams, arī: kādam ir jāpārvalda apdzīvota vieta ārpus pilsētas.

- Tu kļūdies, - sacīja Ress. — Ciematu tagad vada komiteja, un lietas iet labi. Es negribu visu mūžu palikt, kā lai to pasaka, lauku puika. Šī jaunā planēta mani patiešām ir ieinteresējusi, un vispār es vēlos iegūt lielāku dzīves pieredzi.

– Tās ir šodienas labākās ziņas. Pāriesim pie detaļām. Kuģis pienāks pēc divām nedēļām. Ja paspēsim visu noorganizēt, izlidosim nekavējoties. Uzrakstīšu iedzīvotājiem aicinājumu, kurā izklāstīšu visus spēles nosacījumus. Ņemsim brīvprātīgos. Tagad pilsētā ir apmēram divdesmit tūkstoši cilvēku, bet mēs uz kuģa nevarēsim uzņemt vairāk par diviem tūkstošiem. Tas ir īpašs kuģis karaspēka pārvadāšanai; saucas "Kauslīgais"; palika vesels pēc kādas kosmosa kaujas. Tāpēc atlasīsim labākos – brīvprātīgos, iekārtosimies un atgriezīsimies pēc pārējiem. Mēs uzsākam lielu pasākumu!

***

— Simt sešdesmit astoņi brīvprātīgie, tai skaitā Grifs, deviņus gadus vecais puišelis? No divdesmit tūkstošiem! Nevar būt! – Jazons bija nepārprotami apstulbis.

- Uz Pirras viss iespējams,- Kerks attrauca.

- Jā, uz Pirras, un tikai uz Pirras! - Jazons apstaigāja istabu un dusmīgi iesita ar dūri plaukstā. - Stulbuma sacensībās šī planēta ieņemtu pirmo vietu. "Mēs šeit piedzimām. Šeit mēs nomirsim." Ak dievi! Ak, labi, neuztrauksimies tik daudz par šo dzīvi. Glābsim viņus, pat pret viņu gribu. Paņemsim simt sešdesmit astoņus brīvprātīgos un dosimies uz Laimi. Iekarosim planētu, atvērsim šahtas un atgriezīsimies pakaļ pārējiem. Lūk, kas ir jāizdara, un mēs to izdarīsim!

Kerks klusēdams izgāja no istabas.

- Katrā ziņā ļoti ceru, ka mums izdosies... - Jazons nomurmināja.

3. NODAĻA

Izejas tamburā bija dzirdama klusināts zvans, un pārsūtīšanas stacijas mehānismi piestiprināja pie kuģa korpusa elastīgu tuneli. Atdzīvojās interkoms:

— Runā pārsūtīšanas stacija. Jūs esat savienoti ar pārsūtīšanas tuneli. Spiediens vienāds ar kuģa spiedienu. Varat atvērt lūku.

- Laimīgu ceļu un drošu nosēšanos, - izkāpdams sacīja viens no apkalpes locekļiem. Visi skaļi iesmējās, it kā viņš būtu teicis kaut ko īpaši smieklīgu. Tikai viens pilots nesmējās, drūmu izskatu mīņādamies  pie ieejas; Viņa salauztā roka bija cieši piebintēta krūtīm. Neviens nepieminēja roku un pat nepaskatījās uz viņu, bet Jazons zināja, kāpēc viņi smejas.

Viņam nebija žēl pilota. Meta vienmēr godīgi brīdināja vīriešus, kuri mēģināja viņu aptaustīt. Acīmredzot romantiskajā kuģa gaiteņu pustumsā pilots viņai nenoticēja, un, palaida rokas tiktāl, ka Meta vienu no tām salauza.

Jazons savilka vienaldzīgu seju; pilots pagāja viņam garām un pazuda tunelī. Tunelis, no caurspīdīgas plastmasas izgatavota konstrukcija, savienoja kuģi ar pārsūtīšanas staciju, kas lēnām griezās ap dubultzvaigžņu sistēmu. Sistēmas mazākā zvaigzne čūskneša - 70 B tikko uzlēca, un tās mazais disks parādījās aiz spoži apgaismotā stacijas korpusa miljoniem jūdžu attālumā.

- Mums ir sūtījums "Kauslīgajam", - sacīja ierēdnis, izejot no tuneļa. - Piegādāts ar citu kuģi un gaida jūs jau piecas dienas.

Viņš pastiepa izsniegumu grāmatu.

— Parakstieties, lūdzu.

Jazons uzskrāpēja savu vārdu un pagāja malā. Divi robotizēti iekrāvēji ievilka lūkā lielu, ar tērauda sloksnēm pārklātu kasti.

Viņš tieši mēģināja pabāzt lauzni zem iepakojuma, kad pienāca Meta.

- Kas tur ir? - viņa jautāja, paņemdama no Jazona instrumentu un bez piepūles pabāžot to zem kastes tērauda apmalēm. Pēc tam viņa viegli piespieda lauzni, un metāla sloksnes ar krakšķošu skaņu pārsprāga.

- Tu lieliski aizstāj jebkuru krāvēju, - Jazons atzīmēja, slaucīdams rokas. - Domāju, viegli varētu aizstāt arī divus. Šī ierīce mums uz planētas būs ļoti noderīga. Ja tikai man būtu  bijusi tāda pati, kad es pirmo reizi ierados uz Pirras! Jebkurā gadījumā tas būtu izglābis daudzas dzīvības.

Meta noņēma vāku un ieskatījās kastē.

— Tā ir bumba?

- Nē. Kaut kas daudz labāks.

Jazons sasvēra kasti un no tās izripoja dīvains priekšmets. Visvairāk tas izskatījās pēc milzīgas olas – gludas metāla olas, apmēram metru augstas, nedaudz smailas uz augšpusi. Stabilitāti tai piešķīra seši gumijas riteņi, pa trim katrā pusē. Augšpusē bija vadības panelis, pārklāts ar caurspīdīgu vāku.

Atmetis vāku, Jazons nospieda pogu ar uzrakstu "starts", un iegaismojās panelis.

- Kas tu esi? – Jazons jautāja.

- Esmu bibliotēka, - atbildei atskanēja blāvi metāliska balss.

- Kam tas domāts? — jautāja Meta, nepārprotami gatavodamās doties prom.

- Es tev pastāstīšu... - Jazons piesardzīgi pastiepa roku, lai viņu apturētu. – Šis mehānisms ir mūsu intelekts! Militārā nozīmē, protams, bet ne intelekta attīstības nozīmē. Neesi aizmirsusi, kā mums bija jāiegūst informācija par Pirras vēsturi? Bija vajadzīgs kaut kāds sākumpunkts, bet tāda nebija. Bet tagad mums tāds ir.

Jazons sirsnīgi noglaudīja bibliotēkas gludo sānu.

- Ko tāda rotaļlieta var zināt?

- Šī rotaļlieta, kā tu tik smalki izteicies, maksā deviņsimt astoņdesmit divus tūkstošus kredītu, neskaitot piegādes izmaksas.

Šie skaitļi atstāja uz Metu iespaidu.

- Kā? Par tādu naudu varētu apbruņot veselu armiju. Ieroči, munīcija...

— Apmēram tādu reakciju es arī gaidīju. Tev jāiekaļ savā skaistajā blondajā galvā, ka armija nevar atrisināt visas problēmas. Mēs saskarsimies ar nezināmu kultūru uz planētas, kas mums ir absolūti nezināma. Mēs uz tās gribam būvēt šahtas, un vietās, kur ir rūda. Armija neko nepastāstīs ne par mineraloģiju, ne antropoloģiju, ne ekoloģiju...

– Meistars vārdu izdomāšanā.

- Neko es neizdomāju! Tu esi ieciklējusies uz armijām, bet tev nav ne jausmas, cik daudz zināšanu ir šajā dzelzs kastē. - Bibliotēka, - Jazons pievērsās agregātam, pavadot savus vārdus ar teatrālu žestu, - pastāsti mums par sevi.

- Esmu modelis 427-1587, Mark-9, uzlabots, ar fotomotora lāzera atmiņas ierīci, ar slēgtu tehnoloģisko ciklu.

- Stop! – Jazons iejaucās. - Bibliotēka, tas nekur neder. Vari pastāstīt par sevi vienkāršāk, izmantojot televīzijas valodu?

- Ā, sveikiņi, - bibliotēka noķiķināja. - Varu derēt, ka jūs nekad neesat redzējis Mark-9, un tas ir kaut kas pilnīgi jauns Visumā! "Slēgts" un viss pārējais nozīmē, ka jums priekšā ir domāšanas mašīna, kura salabojas pati un tāpēc to nav iespējams salauzt. Ja vajag par kaut ko padomāt, kaut ko izdomāt, kaut ko atcerēties, tad Mark-9 ir jūsu rīcībā. Atmiņā ir visa Gariboras universitātes bibliotēka, un tajā ir tik daudz grāmatu, ka jūs nekad nevarētu tās visas izlasīt visas dzīves laikā. Šīs grāmatas ir sadalītas vārdos, vārdi bitos, un fragmenti ir uzrakstīti uz sīkiem silikona gabaliņiem Mark-9 smadzenēs. Un turklāt tā smadzeņu daļa, kurā atrodas atmiņa, nav lielāka par dūri, turklāt bērna dūri. Un tas viss tāpēc, ka uz katriem desmit kvadrātmilimetriem tiek ierakstīti 545 miljoni bitu informācijas. Bet tas viss ir pilnīgi mazsvarīgi. Mark-9 smadzenēs ir vēsture, filozofija, bioloģija – būtībā viss, ko vien var vēlēties. Un arī valodniecība. Ja vēlaties uzzināt, kā vārds "siers" skan galvenajās galaktikas valodās, Mark-9 vienmēr jums palīdzēs. Klausieties... - No skaļruņiem atskanēja neaprakstāmas skaņas. Jazons pagriezās pret Metu – bet viņa bija aizgājusi.

- Viņa var izdarīt daudz ko vairāk, nekā tikai iztulkot vārdu "siers", " Jazons nomurmināja, izslēgdams bibliotēku. – Nekas, nekas, redzēsiet paši.

Ceļā uz Laimi pirrieši izbaudīja mieru. Viņi visu laiku snauda un žāvājās kā labi paēduši tīģeri. Vienīgi Jazons juta vajadzību pavadīt savu brīvo laiku racionālāk. Dienām ilgi sēdēdams bibliotēkas priekšā, viņš pieprasīja no viņas arvien vairāk informācijas par planētu. No šīs nodarbošanās viņu novērsa tikai kaislīgie un nerimstošie Metas apskāvieni, kura uzskatīja, ka ir daudz interesantāks veids, kā pavadīt garās ceļojuma stundas. Tad Jazons atstāja bibliotēku un ar prieku atzina, ka Metai taisnība.

Dienu pirms paredzētā laika, kad jāiziet no džamp režīma, kopkajītē tika sasaukta kopsapulce.

– Lūk mūsu mērķis. – Jazons norādīja uz lielu, pie sienas piekārtu karti.

Pirrieši, kuri bija iesūkuši īso militāro stilu ar mātes pienu, šo vēstījumu uzņēma ar lielu uzmanību.

— Laime ir piektā planēta pie nenosauktas zvaigznes, piederošas F klasei. Šī zvaigzne ir baltais milzis, kura gaismas intensitāte ir divreiz lielāka nekā Pirras zvaigznei. Tas izstaro daudz ultravioletā starojuma, tāpēc varat cerēt uz labu iedegumu.

Kas attiecas uz pašu planētu, deviņas desmitdaļas tās virsmas ir klātas ar ūdeni. Ir vairāki desmiti vulkānisko salu un tikai viens kontinents. Šitas te. Kā redzat, tas izskatās kā duncis, guļošs ar smaili uz leju. Līnija roktura sākumā ir milzīgs ģeoloģiskais lūzums, šķērsojošs visu kontinentu no malas līdz malai, nepārtraukta klinšu ķēde līdz desmit kilometru augstumā. Jāsaka, ka klimats uz planētas ļoti karsts – temperatūra pie ekvatora ir tuvu ūdens vārīšanās temperatūrai – un tikai šī kalnu grēda ziemeļu reģionus padara piemērotus dzīvībai. Mākoņi no dienvidiem atsitas pret šo barjeru, un tās nogāzēs līst lietus.

No kalniem uz dienvidiem plūst vairākas lielas upes, kuru krastos redzami ciemati un lauksaimnieciskās darbības pēdas. Bet "Džon kompani" cilvēkus tas viss neinteresēja: virs šīs zonas gravitometri un magnetometri klusēja. Bet šeit, - viņš norādīja uz “dunča rokturi”, - šeit instrumenti vienkārši kļuva traki. Kontinenta ziemeļu daļas kalnos ir visbagātākās smago elementu atradnes. Šahta ir jābūvē tur.

Šajā te milzīgajā plato ir ļoti maz, vai vispār nav ūdens, kalnu grēda aiztur visus nokrišņus. Šī vieta ir skarba, sausa un dzīvībai bīstama. Turklāt tā tas saglabājas visu gadu. Planētas aksiālais slīpums ir ļoti mazs, un tāpēc sezonālās klimata izmaiņas - praktiski nemanāmas.

Lai pabeigtu šo ārkārtīgi pievilcīgo tēlu, atgādinu, ka šeit dzīvo cilvēki, daudzkārt bīstamāki par jebkuru no Pirras radījumiem. Mūsu uzdevums ir piezemēties, izveidot apmetni un ierīkot šahtu. Ir kādi priekšlikumi?

- Man ir, - lēnām pieceldamies sacīja Klons. Viņš bija garš, neveikls pirrietis ar ļoti izteiktiem uzacu izciļņiem. Galvaskausa sejas daļas masīvie kauli bija līdzsvaroti ar līdzīgiem kauliem pakausī, tā ka starp tiem palika tikai neliela vieta smadzenēm. Refleksi bija lieliski — acīmredzot, tie tika kontrolēti caur muguras smadzenēm, kā dinozauram —, taču domām bija ļoti grūti ielauzties viņa mazajās smadzenēs. No šī cilvēka kādus priekšlikumus Jazons gaidīja vismazāk.

- Man ir, - atkārtoja Klons. - Mēs viņus visus apšausim. Tad viņi mūs netraucēs.

- Paldies,- Jazons viņam mierīgi atbildēja. - Krēsls ir tieši aiz tevis, apsēdies. Šis priekšlikums ir tīri pirriešu garā. No pirmā acu uzmetiena tas var šķist ļoti pareizs, taču patiesībā šī problēma prasa izmantot smadzenes, nevis zobus. Mums šī zeme ir jāatver, nevis jāaizver. Ierosinu izveidot atklātu nometni – kaut ko pretēju "Džon kompani" militārajai nometnei. Ja būsim modri un uzmanīgi sekosim apkārtnei, mūs negaidīti nepārsteigs. Ceru, ka izdosies nodibināt kontaktu ar pamatiedzīvotājiem un noskaidrot, kāpēc viņi ir pret ieceļotājiem. Tad pamēģināsim mainīt viņu noskaņojumu.

Ja kādam ir cits plāns, mēs to uzklausīsim. Pretējā gadījumā mēs nolaižamies pēc iespējas tuvāk "Džon kompani" apmetnei un gaidām kontaktu. Jātur acis vaļā: mēs zinām, kas notika ar pirmo ekspedīciju, tāpēc būsim ļoti uzmanīgi un ar mums tā nenotiks...

Atrast iznīcināto nometni izrādījās viegli. Izdegusī zeme vēl nebija aizaugusi ar zāli, un magnetometra ekrānos bija labi redzamas atstātās iekārtas. Stepe no augšas šķita pilnīgi nedzīva.

"Kauslīgais" nolaidās...

Stāvot atvērtajā lūkā, Jazons saviebās, kad viņa seju skāra sausais, aukstais gaiss. Apkārt joprojām nebija neviena, tikai vējā šūpojās zāle un gar kuģa korpusu čirkstēja smiltis.

Jazons gribēja izkāpt, taču Ress viņu atturēja, un Kerks, kā čūska šļūcot pa rampu, pirmais uzkāpa uz planētas virsmas.

- Kaut kāda paviegla planēta, - sacīja sirmais pirrietis, pusgriezdmies un uzmanīgi vērodams stepi. - Šeit nav vairāk par vienu g. It kā peldēšanās uz Pirras.

-Tuvāk pusotram g,- atzīmēja Jazons, sekodams aiz muguras. - Bet daudz labāk nekā divi Pirras.

Desmit cilvēku lielā izlūku grupa attālinājās no kuģa, rūpīgi izpētot apkārtni. Viņi gāja tuvu viens otram, bet neviens neaizsedza otram skatu. Pistoles atradās makstīs, pirrieši kustējās lēni, nepievēršot uzmanību vējam un smiltīm, kas Jazona ādai lika uzreiz kļūt sarkanai un asarot acīm; īsti pirriešu garā viņi izbaudīja briesmu sajūtu pēc atpūtas uz kuģa.

- Kaut kas kustas divsimt metru uz dienvidrietumiem,- austiņās atskanēja pie ekrāniem kabīnē sēdošās Meta balss.

Viņi apstājās, gatavi uz visu. Viļņainais līdzenums joprojām likās tukšs... Pēkšņi atskanēja svilpojoša skaņa – bulta lidoja tieši Kerkam krūtīs. Pistole ielēca viņa rokā, un Kerks sašāva bultu tikpat mierīgi, kā iepriekš būtu notriecis ērkšķspārni. Nosvilpa otrā bulta, Ress nedaudz pieliecās, un tā aizlidoja garām. Visi gaidīja, kas notiks tālāk.

"Uzbrukums," - Jazons domāja, - "vai nejauša sadursme? Nevar būt, ka organizēts uzbrukums sākās tik drīz pēc mūsu nolaišanās. Bet kāpēc gan ne?"

Pistole ielēca viņam rokā, un tajā paša mirklī Jazons sajuta asas sāpes galvā, un tad pār viņu nolaidās tumsa...

4. NODAĻA

Jazons attapās no stiprām sāpēm. Viņš bija pilnīgi bez spēka, galva nezināma iemesla dēļ mētājās no vienas puses uz otru, un sāpes ar katru minūti kļuva stiprākas. Šķiet, kaut kas noticis... Viņš mēģināja noturēt galvu taisni un nevarēja...

Acīmredzot pagājis ļoti ilgs laiks, līdz viņš atguva samaņu. Pakustinājis rokas, viņš atklāja, ka tās ir sasietas, taču zināma pārvietošanās brīvība joprojām saglabājās. Maksts bija vietā, bet pistole rokā neielēca. Kad viņa pirksti pieskārās stieples gabalam, Jazons saprata, ka ir palicis bez ieroča.

Galva nestrādāja daudz labāk kā rokas. Domas klupa un izklīda uz visām pusēm. Ar viņu kaut kas notika... Viņam iesita pa galvu, atņēma ieroci... Kas vēl? Kāpēc viņš neko neredz? Jazons mēģināja atvērt acis, bet ieraudzīja tikai sarkanu dūmaku.

Kas vēl pazudis? Protams! Portupejas josta. Viņš sniedzās pie gurna - josta bija pazudusi... Bet pirksti sajuta ko citu - izrādījās, ka aptieciņa joprojām ir vietā. Cenšoties nepieskarties skavai, Jazons atrada analizatora galvu un piespieda tam roku. Analizators sāka dūkt, bet nemitīgo galvassāpju dēļ Jazons tik tikko juta injekcijas. Drīz vien zāles iedarbojās un sāpes sāka mazināties.

Tagad bija laiks pastrādāt pie acīm. Tās neatvērās: kaut kas bija ceļā, iespējams, asinis. Jā, visticamāk, sakaltušās asinis - ņemot vērā viņa galvas stāvokli, tas bija visticamākais. Koncentrējies uz vienu aci, viņš to samiedza, līdz sāpēm, un tad mēģināja atvērt. Pēc vairākiem mēģinājumiem viņam tas izdevās.

Acu zīlīti skāra spilgts saules stars. Jazons samirkšķināja aci un mēģināja paskatīties apkārt. Viņš pārvietojās pa līdzenumu: kustība bija nevienmērīga un kratīga, un sejas tuvumā bija redzams kaut kas līdzīgs režģim.

Saule pieskārās horizontam. Ir ļoti svarīgi atcerēties, kur tā atrodas. Šķiet, ka tā ir kustībai pretējā virzienā. Vai nedaudz pa labi. sāka jukt domas. Vairāk pa labi... Riet... Nedaudz pa labi... Zāles viņu iemidzina. Riet... Aiz muguras... Nedaudz pa labi...

Kad pazuda pēdējais gaismas atspīdums, Jazons aizvēra nogurušo aci un zaudēja samaņu.

***

Turpat pie auss kāds kliedza, bet vārdus saprast bija pilnīgi neiespējami. Pēkšņi viņam sānā uzliesmoja asas sāpes... Aizvēlies uz sāniem, Jazons mēģināja piecelties, taču saņēma spēcīgu sitienu pa muguru un nokrita četrrāpus. Pēc nelielas piepūles viņam izdevās atvērt plakstiņus, un viņš uzreiz to nožēloja – labāk bija ar aizvērtām acīm.

Kliedza gara auguma, muskuļots vīrietis ar šķēpu rokās, kura gals bija piespiests Jazona ribām. Viņus atdalīja stipras dzelzs restes: Jazons sēdēja būrī, šķēpa īpašnieks atradās ārpusē. Pamanījis, ka gūsteknis atjēdzies, viņš atvilka šķēpu un, uz tā atspiedies, sāka pētīt Jazonu. Viņš, savukārt, piespiedis seju pie restēm, skatījās uz vīrieti, kurš viņu bija sagūstījis.

Nebija šaubu, ka viņa priekšā stāvēja karotājs, turklāt augstprātīgs un pašpārliecināts karotājs. To uzsvēra ikviena viņa tērpa detaļa – no kāda plēsoņas atņirgtā galvaskausa uz ķiveres līdz asajām radzēm uz garajiem zābakiem. Lieto metāla krūšu bruņu plāksni rotāja krāsains raksts ar nezināma dzīvnieka attēlu centrā, bet pie karotāja jostas karājās īss zobens. Viņa iedegušās, vēja appūstās kājas bija nosmērētas ar kaut kādiem taukiem; Jazons pat sajuta smagu zvēra smaku.

Karotājs, pavērsis šķēpu pret Jazonu, kaut ko uzkliedza.

– To nevar uzskatīt par valodu! - Jazons noburkšķēja.

Sekoja jauns uzkliedziens, ko pavadīja ieroču šķinda.

- Un tas arī nav labāks.

Karotājs noklepojās un nospļāvās Jazona virzienā.

— Vari runāt starp-valodā?

- Tagad ir labāk. Vienkāršota un izkropļota angļu valodas versija. Droši vien lietota kā otrā valoda. Es domāju, ka mēs nekad neuzzināsim, kurš pirmais kolonizēja šo planētu, taču ir skaidrs, ka Lielā sabrukuma laikmetā, kad tika pārtraukti sakari starp planētām, šī skaistā pasaule iegrima kanibāliskā barbarismā. Acīmredzot radās vairāki vietējie dialekti. Bet saglabāja angļu valodu kā universālo valodu. Es varu diezgan labi tajā runāt un saprast to bez lielām grūtībām.

- Ko tu tur saki? — jautāja karotājs, pakratīdams galvu.

Jazons iedūra sev krūtīs un teica:

– Protams, es runāju starp-valodā.

Acīmredzot tas karotāju apmierināja, viņš pagriezās un devās prom. Jazons beidzot varēja paskatīties apkārt. Gar būri skraidīja cilvēki, kurus viņš iepriekš bija uztvēris kā kaut kādus izplūdušus plankumus. Cieši ieskatījies, viņš pamanīja, ka viņi visi bija vīrieši un visi bija karotāji. Atkārtojās viens un tas pats tērps ar nelielām variācijām: ķivere, krūšubruņas, gari zābaki, zobens, šķēps un īss loks, izrotāts ar krāsainiem ornamentiem. Tālumā bija redzamas dažas būves, nokrāsotas dzeltenos un zaļos toņos, vietējās zāles krāsā.

Pūlī Jazons pamanīja jātnieku uz neparasta zirga: dzīvnieks, klāts biezu vilnu, atgādināja zirgu, taču bija divreiz lielāks un nez kāpēc šķita plēsoņa. Mazā galva sēdēja uz gara kakla, un spēcīgas ķetnas balstījās uz zemes ar spēcīgiem nagiem. Tā kā pakaļējās ekstremitātes bija daudz īsākas nekā priekšējās, dzīvnieka mugura strauji nolaidās tieši no skausta un jātnieks sēdās tieši uz kakla. Jazons dzīvnieku uzreiz pazina: tieši šos četrkājainos radījumus pirmās ekspedīcijas inženieris salīdzināja ar pūķiem.

Noskanēja asa taures skaņa. Jazons pagriezās un ieraudzīja lielu cilvēku grupu, kas devās uz viņa būri. Pa priekšu, grūstīdami malā pūli, gāja trīs karotāji ar nolaistiem šķēpiem, kam sekoja vēl viens, nesdams kaut ko līdzīgu karogam. Un tad, karotāju eskorta ar izvilktiem zobeniem ielenkumā, gāja gājiena divas centrālās figūras. Jazons jau bija nedaudz iepazinies ar vienu no šiem diviem... Otrais, zelta ķiverē un dārgakmeņiem rotātās krūšu bruņās, bija par galvas tiesu garāks par pārējiem, un viņam abās pusēs gāja karotāji, kuri pūta taures.

Gājienam tuvojoties, Jazons pie sevis secināja, ka zelta ķiveres īpašnieks ir pilnībā visu šo pagodinājumu cienīgs. Viņš bija priekšnieks, līderis un karotājs līdz sirds dziļumiem. Lielais tīģeris - džungļu valdnieks! Viņa labā roka balstījās uz iespaidīga zobena dārgakmeņiem inkrustētā roktura, un ar kreisās puses deformētajiem pirkstiem viņš nogludināja savas kuplās, sarkanīgās ūsas.

Vadonis apstājās būra priekšā un valdonīgi paskatījās uz gūstekni. Jazons atbildēja ar tādu pašu skatienu, taču būris, netīrumi un sadauzītā seja pārāk uzsvēra pušu nevienlīdzību...

- Krīti zemē Temučina priekšā! - pavēlēja viens no karotājiem un iegrūzdams Jazonam vēderā neaso šķēpa galu.

Droši vien viņam vajadzēja nokrist, bet Jazons, sāpēs saliecies, pacēla galvu un nenovērsa skatienu no vadoņa.

- No kurienes tu esi? — jautāja Temučins. Viņš bija pieradis pavēlēt, un viņa balss bija tik skaidra, ka Jazons nekavējoties atbildēja:

— No tālienes, no vietas, par kuru tu nezini.

- Cita pasaule?

- Jā. Tu zini par citām pasaulēm?

– Tikai no žonglieru dziesmām. Pirms parādījās pirmie atnācēji, es neticēju šīm dziesmām. Tagad ticu.

Viņš noklikšķināja pirkstus, un viens no karotājiem iedeva viņam nomelnējušu un salauztu bezatsitiena šauteni.

- Vari izdarīt tā lai tā atkal šautu?

- Nē.

Acīmredzot tas bija pirmās ekspedīcijas ierocis.

- Bet šo? — Temučins pasniedza Jazonam viņa paša pistoli ar norautu trosi.

- Vēl nezinu, - Jazons atbildēja pēc iespējas mierīgāk. Ja tikai varētu to dabūt rokās. – Man jāpaskatās tuvāk.

- Sadedziniet to, - Temučins pavēlēja, aizmezdams pistoli malā. — Viņu ieroči ir jāiznīcina. Tagad saki man, citas pasaules cilvēk, kāpēc tu atnāci uz šejieni?

"No viņa sanāktu labs pokera spēlētājs", - nodomāja Jazons, - "Es nezinu viņa kārtis, bet viņš redz cauri manējām. Ko lai saka? Kāpēc ne patiesību?"

- Mūsu cilvēki vēlas iegūt no zemes metālu, - viņš skaļi sacīja. - Mēs nevienam nekaitēsim, mēs pat samaksāsim...

- Nē!

Saruna bija beigusies. Temučins novērsās.

- Pagaidi, tu taču neko nedzirdēji!

- Pietiekami, - vadonis atcirta, uz mirkli apstājās un izmeta pār plecu vārdus. - Jūs te raksiet zemi un celsiet ēkas. Tās pārvērtīsies par pilsētu. Parādīsies žogi. Bet līdzenumiem vienmēr jābūt atvērtiem, - viņš piebilda tādā pašā vienmuļā balsī: - Nogaliniet viņu.

Temučina svīta devās prom. Kad karognesējs pagāja garām būrim, Jazons pamanīja, ka kāta galā piestiprināts cilvēka galvaskauss un pats karogs sastāv no daudziem īkšķiem, sašūtiem kopā ar ādas pavedieniem.

Šajā brīdī nočīkstēja būra durvis, un Jazons sagatavojās pārdot savu dzīvību par augstu cenu. Lēcienā pretim karotājiem, viņš trāpīja priekšā esošajam pa seju un mēģināja izlauzties cauri pārējiem, taču tika nomests zemē un sasiets.

– Cik ilgi tev vajadzēja ceļot, lai nokļūtu šajā pasaulē?

- Velns! - Jazons nomurmināja, izspļaudams asinis un  zobu lauskas.

— Kā izskatās tava māja? Lielāka par mūsējo? Siltāka vai vēsāka?

Jazons, kuru jau vilka kaut kur ar galvu uz leju, paskatījās sānis un ieraudzīja sirmu cilvēku saplēstās ādas drēbēs. Viņa seju klāja bieza tauku kārta, un jaka un bikses bija nokrāsotas dzeltenā un zaļā krāsā. Aiz muguras sekoja garš jauneklis tādā pašā āksta tērpā.

- Tu tik daudz zini, - vecis gaudoja. – Tev man kaut kas jāpastāsta.

Viņu nogrūda malā, nometa Jazonu zemē ierakta staba pakājē un mēģināja noraut viņam kombinezonu. Metalizētais audums un tērauda stiprinājumi nepadevās. Tad viens no karotājiem izvilka dunci un pārgrieza apģērbu no augšas līdz apakšai, pilnībā ignorējot faktu, ka  kopā ar audumu griež ādu. Uz auguma tagad karājās divas kombinezona puses, un no daudziem iegriezumiem tecēja asinis. Izmisīgi reiba galva, un atkal tuvojās bezsamaņa.

Par laimi, neskatoties uz to, ka bija pusdienlaiks, temperatūra bija ap sasalšanas punktu, un aukstais, dedzinošais vējš viņu ātri atgrieza pie prāta.

Tas, kas notika tālāk, bija pārāk acīmredzams. Apmēram trīs metrus gara virve, kuras viens gals bija piestiprināts pie staba augšdaļas, bet otrs apvilkts ap plaukstu locītavām, turēja viņu piesietu. Viņš palika viens tukšuma centrā, no visām pusēm ielenkts jātniekiem uz kuprainajiem zirgiem. Viens no viņiem izkliedza kareivīgu kliedzienu un, nolaidis šķēpu, metās tieši virsū Jazonam. Dzīvnieks, ietriekdams nagus dziļi zemē, skrēja šausminošā ātrumā kā no loka izlaista bulta.

Jazonam nekas cits neatlika, kā palekt uz sāniem, noliekot starp sevi un uzbrucēju stabu. Karotājs jau bija cirtienam atvēzējis zobenu, bet, redzēdams, ka nevarēs trāpīt mērķī, nolaida to un aizbrāza garām.

Nākamajā sekundē Jazonu izglāba tikai intuīcija. Izvairīdamies no viena jātnieka, viņš nepamanīja otru...

Manevru nācās atkārtot: šķēps slīdēja gar stabu, un otrs jātnieks arī aizrikšoja garām par soli tālāk no tā. Bet pirmais jau pagriezās jaunam uzbrukumam, kamēr apļa malā parādījās vēl viens. Šīs spēles iznākums bija iepriekš noteikts: mērķis nevarēja no šķēpa izvairīties bezgalīgi.

- Pienācis laiks mainīt spēku samēru, - Jazons nomurmināja, abas rokas aizbāzdams aiz zābaka stulma. Viņa kaujas nazis joprojām bija tur.

Kad trešais karotājs auļoja viņam virsu, Jazons uzmeta nazi gaisā un, ar zobiem satvēris to aiz roktura, pārvilka asmeni pār virvi. Atbrīvojis rokas, viņš izvairījās no šķēpa un uzbruka pats. Viņš lēca uz priekšu un mēģināja satvert jātnieku aiz kājas un izraut no segliem, taču tas kustējās pārāk ātri un Jazons netrāpīja. Atsities pret zirga sānu, viņš ar labo roku sagrāba biezo vilnu. Karotājs apgriezās, domādams nomest pretinieku zemē, un tad Jazons ar kreiso roku līdz pat rokturam iegrūda nazi dzīvniekam mugurā.

Spriežot pēc radzēm, ko barbari izmantoja piešu vietā, vietējie zirgi nebija īpaši jūtīgi: viņus acīmredzami aizsargāja biezā āda sānos. Jazons trāpīja diezgan jūtīgā vietā pie astes; Dzīvnieka ķermenim pārskrēja spazma, un tas metās uz priekšu vēl ātrāk.

Jātnieks zaudēja līdzsvaru un izlidoja no segliem. Jazons mēģināja noturēties, ar vienu roku konvulsīvi turēdamies pie vilnas, bet ar otru – pie naža roktura. Ar acs kaktiņu viņš redzēja cilvēkus, kas pakāpās malā, bet viņa galvenā uzmanība tika pievērsta tam, lai nenokristu...

Vēl atrodoties gaisā, Jazons redzēja, ka piezemējas starp divām kupolveida konstrukcijām, kas noteikti bija labāk nekā ietriekties vienā no tām. Salīdzinoši droši nokritis uz kājām, viņš metās bēgt.

Konstrukcijas nepārprotami kalpoja kā mājokļi; Tie stāvēja nelīdzenās rindās, starp kurām bija dažāda platuma ejas. Jazons skrēja pa platu eju, bet, spilgti iztēlojies šķēpus un bultas, kas duras viņam mugurā, iegriezās pirmajā sastaptajā šķērsielā. Tālumā bija dzirdami nikni kliedzieni: acīmredzot, vajātājiem nebija šaubu par medību panākumiem.

"Man pagaidām ir priekšrocība," nodomāja Jazons, "bet diez vai es spēšu to ilgstoši saglabāt."

Tuvākajā teltī atvērās aizvars, kas kalpoja kā durvis, un no turienes paskatījās sirms cilvēks — tas pats, kurš pirms pusstundas bija mēģinājis iztaujāt Jazonu. Uzreiz sapratis situāciju, viņš atvēra aizvaru plašāk un pamāja bēglim. Nebija laika domāt, lēmums bija jāpieņem nekavējoties. Jazons atskatījās un redzēja, ka šķērsielā joprojām nav neviena. Vētrā ir laba jebkura osta! Viņš ienira teltī un ievilka veci sev līdzi. Tikai tad pamanīja, ka joprojām rokā tur nazi.

Pielicis galu īpašniekam pie krūtīm, Jazons nošņāca:

- Nodosi mani, un mirsi!

- Kāpēc lai es tevi nodotu? — vecais sāka klepot. – Pats tevi aicināju šurp. Paej malā, es aizvēršu ieeju.

Jazons ātri paskatījās apkārt un ieraudzīja telts centrā nelielu ugunskuru, virs kura karājās dzelzs katls. Blakus snauda iepriekš satiktais jaunietis. Katlā kaut ko maisīja izkaltusi vecene, nepievērsdama notiekošajam nekādu uzmanību.

- Šurp! — Vecais ievilka Jazonu stūrī. - Viņi drīz būs klāt, bet tevi neatradīs.

Spriežot pēc kliedzieniem uz ielas, vajātāji patiešām tuvojās, un Jazons uzskatīja, ka labāk sekot vecim.

- Bet nazis man ir sagatavots, - viņš brīdināja, apsēdies pie tālākās sienas un ļaudams vecu ādu kaudzei nosegt viņu līdz pleciem.

Tagad no visām pusēm bija dzirdami nikni kliedzieni. Vecais vīrs ātri uzmeta Jazonam pār galvu ādu, tad izvilka no aiz jostas pīpi un iebāza to mutē.

Ne vecene, ne jauneklis nekam nepievērsa uzmanību. Viņi nekustējās pat tad, kad tika atrauts ieejas aizvars un teltī ieskatījās bruņots karotājs.

Jazons sēdēja nekustīgi un bija gatavs ik brīdi uzbrukt ienaidniekam.

Palūkojies apkārt tumšajā telpā, karotājs izkliedza frāzi rīkles balsī. Vecais pakratīja galvu, un karotājs acumirklī pazuda. Vecene steidzās uz izeju, aizsiet aizvaru.

Gadu gaitā, klejojot pa Galaktiku, Jazons ļoti reti bija sastapies ar pašaizliedzīgas žēlsirdības izpausmēm, tāpēc nenolika nazi un kopumā centās pagaidām neatslābt.

- Kāpēc tu man palīdzēji, riskēji ar savu dzīvību? — viņš pagriezās pret saimnieku.

- Žonglieris vienmēr riskē, lai uzzinātu kaut ko jaunu, - tas atbildēja, apsēdies pie ugunskura. — Es stāvu pāri sīkajiem strīdiem starp ciltīm. Mani sauc Oraiels, un tu vari sākt, nosaucis man savu vārdu.

– Sems Riverbots, – Jazons stādījās priekšā, nolaizdams nazi un savilkdams pāri krūtīm pārgrieztā kombinezona puses. Pēc visa spriežot, viņš bija pagaidu drošībā. Vecene kaut ko murmināja stūrī, jauneklis vēl joprojām snauda pie ugunskura.

- No kuras pasaules tu esi?

— No debesīm.

— Ir daudz tādu  pasauļu, kurās dzīvo cilvēki?

– Apmēram trīsdesmit tūkstoši, lai gan neviens precīzi nezina.

— Kāda ir tava pasaule?

Jazons apsēdās. Pirmo reizi, kopš viņš bija nācis pie samaņas, viņam bija iespēja atpūsties un padomāt. Līdz šim viņam bija veicies, taču vēl būs jāpārvar daudz grūtību, lai izkļūtu no šīs negantības.

— Kāda ir tava pasaule? — Oraiels atkārtoja.

- Bet kāda ir tava pasaule, veci? Apmainīsimies zināšanām.

Žonglieris brīdi klusēja, tad pamāja, lai gan acīs uzplaiksnīja ļaunas dzirksteles.

Labi, piekrītu. Es atbildēšu uz taviem jautājumiem, un tu atbildēsi uz maniem.

- Lieliski, - sacīja Jazons. – Un tu atbildēsi pirmais – ja mūs pārtrauks, es zaudēšu vairāk. Bet pirms mēs sākam, man ir jāveic neliela inventarizācija.

Rūpīgi izpētījis sevi, Jazons noskaidroja, ka viņa rīcībā ir: pirmās palīdzības aptieciņa, tukša pistoles maksts, sadragāts radioraidītājs un hronometrs, kas nez kāpēc rādīja 10 no rīta. Viss pārējais ekipējums un ieroči bija pazuduši.

- Labi, - viņš teica, ērtāk iekārtojoties zemē un uzvilkdams ādas. - Parunāsim, Oraiel. Kas šeit ir priekšnieks? Kas lika man izpildīt nāvessodu?

- Temučins. Karotājs. Bezbailīgs. Ar tērauda rokām. Iznīcinātājs...

- Pietiek, pietiek. Saprotu. Viņš šeit ir vissvarīgākais. Kas viņam iebilstams pret mājām un žogiem?

- "Br&#299vo cilvēku dziesma," - sacīja Oraiels, pamādams savam palīgam.

Jauneklis nodrebēja un, izvilcis no ādas kaudzes lautai līdzīgu mūzikas instrumentu ar garu kātu, augstā balsī sāka dziedāt:

Brīvi kā vējš,

Brīvi kā līdzenumi,

Caur kuriem mēs klīstam,

Nezinot citas mājas,

Bez mūsu teltīm.

Mūsu draugi ir moropi

Viņi mūs nes kaujā,

Iznīcinādami ēkas

Tiem, kuri mūs nodevuši...

Penteris bija ļoti garš, un jauneklis dziedāja tik ilgi, ka Jazons sāka klanīt galvu. Tad viņš pārtrauca dziedātāju un atkal sāka iztaujāt veci.

Pamazām viņam izveidojās priekšstats par dzīvi uz Laimes.

No okeāna rietumos līdz okeānam austrumos, no Lielās klints dienvidos līdz nepieejamajiem kalniem ziemeļos nebija nevienas pastāvīgas ēkas, nevienas mūra mājas. Brīvas un mežonīgās ciltis klaiņoja pa bezgalīgo zāles jūru, pastāvīgi strīdoties savā starpā.

Te kādreiz stāvējušas pilsētas, dažas pat pieminētas dziesmā, bet tagad no tām palikušas tikai atmiņas un nesamierināms naids pret tām. Starp abiem dzīves veidiem noteikti bija noticis ļoti ilgs un ļoti nežēlīgs karš, tik nežēlīgs, ka arī pēc daudziem gadsimtiem atmiņas par to raisīja spēcīgas jūtas.

Dabas resursu trūkuma dēļ šajos līdzenumos zemnieki un nomadi nevarēja sadzīvot mierā. Zemnieki uzcēla apmetnes pie retajiem ūdens avotiem un padzina nomadus ar saviem ganāmpulkiem. Nomadi, aizstāvēdamies, apvienojās un centās iznīcināt apmetnes. Asiņainā kara rezultātā viņiem tas izdevās.

Mežonīgie, rupjie, nežēlīgie uzvarētāji piepildīja visu stepi un nemitīgi klejoja pa to, pārvietodamies no vienām ganībam uz citām, kamēr kārnie lopi noēda zāli. Rakstība nebija pazīstama. Visas ziņas pārnesa žonglieri, vienīgie cilvēki, kas varēja pārvietoties no cilts uz cilti. Šajā skarbajā klimatā koki neauga, bet ziemeļu kalnos bieži tika atrasta dzelzsrūda un ogles, tāpēc plaši izmantoja dzelzi un vieglo tēraudu. Izņemot dzīvnieku ādas un kaulus, tie bija vienīgie materiāli, ko izmantoja nomadi.

Tiesa, viena nomaļajos pakalnos dzīvojoša cilts ķiveres un krūšu bruņas izgatavoja ne no dzelzs. Šīs cilts cilvēki strādāja azbesta šahtās. Viņi sasmalcināja šo minerālu sajauca ar sveķiem; Iegūtais materiāls bija līdzīgs stiklašķiedrai – viegls, izturīgs, un elastīgs. Tas radīja labākās bruņas līdzenumā. Tehnoloģija neapšaubāmi bija palikusi kā atmiņa no pirmajiem planētas kolonistiem.

Citādi nomadu dzīve ne ar ko neatšķīrās no jebkura dzelzs laikmeta barbara dzīves. Par degvielu kalpoja dzīvnieku mēsli, un to tauki tika izmantoti lampu dedzināšanai. Katrai ciltij piederēja savas senču ganības, taču robežas bija ļoti patvaļīgas, un tāpēc nemitīgi notika sadursmes.

Teltis-kamači tika uzbūvētas no ādām un dzelzs stabiem, un tās varēja izjaukt dažu minūšu laikā. Migrāciju laikā visas mantas tika sakrautas ratos jeb eskungās, ko vilka moropi.

Moropi, atšķirībā no kolonistu atvestajiem lopiem, bija sākotnējie Laimes augstkalnu stepju iemītnieki. Pirms daudziem gadu simtiem šie nagainie zālēdāji tika pieradināti, bet savvaļas ganāmpulki pilnīgi iznīcināti. Kopš tā laika viņi ir uzticīgi kalpojuši cilvēkam gan kā nastu nesēji, gan kā kara zirgi. Biezā āda pasargāja no aukstuma, un viņi divdesmit dienas varēja iztikt bez ūdens, kura šeit bija ļoti maz.

Ciltis klaiņoja un karoja savā starpā. Katra cilts runāja savā dialektā, un saziņai starp ciltīm tika izmantota starp-valoda. Nomadi noslēdza alianses un nodevīgi tās lauza. Vietējo iedzīvotāju vienīgā un vismīļākā nodarbošanās bija karš, kurā viņi bija sasnieguši pilnību. Nav pārsteidzoši, ka dzīve šeit bija skarba un īsa.

Jazons absorbēja šo informāciju, mēģinādams sagremot sautētas gaļas gabalus, taču tas veicās sliktāk, un tie bija jānorij nesakošļāti. Ūdens vietā tika padots raudzēts piens no moropiem - nenoteiktas krāsas dzira ar pretīgu smaku un garšu. Jazons varēja tikai priecāties, ka netika piedāvāts nogaršot karotāju iecienītāko ēdienu – piena un siltu asiņu maisījumu.

Kad viņa ziņkāre bija apmierināta, pienāca Oraiela kārta un viņš uzdeva neskaitāmus jautājumus. Jazonam bija daudz jārunā, un žonglieris un viņa skolnieks uzmanīgi klausījās un atcerējās. Viņi izturējās mierīgi, un Jazons uzskatīja, ka šeit nekas nedraud.

Tuvojas vakars, un bija laiks padomāt par atgriešanos pie savējiem. Pagaidijis, līdz Oraiels būs izsmēlis savus jautājumus, Jazons jautāja:

— Cik cilvēku ir nometnē?

Žonglieris, kurš nepārtraukti iedzēra no vietējā alkoholiskā dzēriena - ačada ādas maisa, kaut ko nomurmināja sev zem deguna un plaši papleta rokas.

- Tie ir Grifa bērni, - viņš iesāka. - Viņu ir tik daudz, ka tie pārklāj līdzenumus un liek ienaidnieku sirdīm nodrebēt...

- Es nejautāju par cilts vēsturi, mani interesē viņu skaits.

- To neviens nezina. Varbūt simti, varbūt miljoni.

— Cik ir divdesmit plus divdesmit? - Jazons jautāja tieši.

– Nekad neesmu uztraucies par tādām muļķībām.

- Bet es taču nerunāju par augstāko matemātiku, bet par skaitīšanu līdz simtam, - Jazons dusmīgi piezīmēja un, piecēlies no grīdas, piesardzīgi paskatījās uz ielas.

Bija ļoti auksts, pāri debesīm peldēja balti mākoņi, un ēnas manāmi pagarinājās.

- Dzer. - Oraiels pasniedza viņam ādas burdjuku ar vīnu, tā saukto ačadu. – Tu esi mans viesis un tev jādzer.

Teltī iestājās klusums. Vecene tīrīja katlu ar smiltīm, māceklis nolaidis zodu uz krūtīm un likās, ka viņš guļ.

- Nekad neatsakos no dzēriena, - Jazons sacīja, pieņemdams vīna burdjuku.

Celdams to pie mutes, viņš uztvēra vecenes ātro skatienu. Aiz muguras atskanēja čaukstoņa.

Nometis vīna burdjuku, Jazons atlēca sānis. Viņam kaut kas sāpīgi trāpīja pa plecu, viņš uz labu laimi iespēra un trāpīja pa vēderu māceklim, kurš uzreiz saliecās un izmeta dzelzs rungu.

Tikmēr Oraiels izvilka no ādām garu zobenu un metās virsū Jazonam. No rungas sitiena labā roka bija nejūtīga, taču, izvairījies no zobena, viņš ar kreiso roku sagrāba veci aiz rīkles un aizspieda miega artēriju. Žonglieris rāva pēc gaisa un nokrita bez samaņas.

Ar acs kaktiņu Jazons vēroja, kā vecene tuvojās viņam ar garu nazi rokā. Apsteidzot, viņš satvēra plaukstas locītavu un ar spēku sagrieza roku, nazis nokrita uz grīdas.

Kauja ilga varbūt kādu minūti. Oraiels un māceklis gulēja viens uz otra, kamēr vecene klusi gaudoja sānis, turēdama ar vienu roku otru.

- Paldies par viesmīlību, - Jazons noburkšķēja, berzēdams sāpošo un notirpušo roku.

Kad pirkstos atgriezās sajūtas, viņš visus trīs sasēja. Pa to laiku žonglieris jau bija atjēdzies un atvēris acis – tajās dega negants naids.

- Ko sēsi, to pļausi, - viņam paziņoja Jazons. – To arī vari atcerēties un iegaumēt. Man likās, ka vēlies iegūt zināšanas un maksāt skaidrā monētā, bet izrādījies pārāk mantkārīgs. Ceru, ka tagad to nožēlosi un atļausi man paņemt dažas nolietotas ādas, šo netīro cepuri, kura redzējusi labākas dienas, un kaut kādus ieročus.

Oraiels kaut ko nomurmināja, un ap mutes aizbāzni parādījās putas.

Jazons paņēma rungu un uzvilka pār acīm cepuri.

– Tev un tavai draudzenei, protams, ir sapuvuši zobi, bet tavs palīgs, droši vien, tiks galā. Kad būs pietiekami attapies, sagremojis aizbāzni un pēc tam izgrauzies cauri virvēm. Pa to laiku es jau būšu tālu prom no šejienes. Esi pateicīgs, ka neesmu tāds pats kā jūs, citādi tu vairs nebūtu dzīvs. – Viņš iedzēra malku ačada un uzkāra vīna burdjuku sev pār plecu. - Šo arī paņemšu līdzi ceļojumā.

Jazons izgāja no kamača un cieši aizsēja aizvaru. Apkārt nebija ne dvēseles. Zemu noliecis galvu, viņš klaiņoja pa barbaru nometni.

5. NODAĻA

Lielākā daļa cilvēku nometnē izskatījās tikpat noplukuši kā Jazons, un neviens viņam nepievērsa uzmanību. Tikai karotāji izcēlās savā apģērbā, bet no viņiem bija viegli izvairīties, slēpjoties aiz kamačiem. Arī pārējie gājēji centās nesadurties ar karotājiem, tāpēc Jazona uzvedība ne ar ko neatšķīrās.

Nometne bija izveidota bez jebkāda plāna; acīmredzot, katrs uzslēja savu telti tur, kur apstājās. Pēc kāda laika kamaču kļuva mazāk, un Jazons ieraudzīja nelielu, kārnu, pinkainu govju ganāmpulku. Apkārt tupēja bruņoti gani. Viņš pagāja tiem garām, cik ātri vien spēdams, bet tajā pašā laikā cenšoties neradīt aizdomas. Tikpat veiksmīgi ticis garām kazu ganāmpulkam, Jazons apgāja ap pēdējo kamaču, un viņa priekšā līdz pat apvārsnim pavērās līdzenā stepe. Saule vēl bija augstu debesīs. Jazons paskatījās uz to, priecīgi uzsmaidīja.

"Riet aiz manis vai nedaudz pa labi. To es atceros. Tagad, ja iešu tieši pret saulrietu, es nonākšu pie kuģa, viņš domāja. - Protams, ja es stingri turēšos pie virziena. Un, ja mēs pa ceļam neizdarījām nevienu pagriezienu. Un ja neviens no šiem asinskārajiem mežoņiem mani nepamanīs. Un ja... Pietiek!

Jazons pakratīja galvu, aizdzina tumšās domas, un iztaisnoja plecus. Tad viņš atskatījās un, pārliecinājies, ka neviens viņam neseko, devās ceļā.

Viņš ilgi negāja. Atradis gravu, kas varētu kalpot kā patvērums no vēja un nejauša skatiena, Jazons nokāpa tajā. Lai nejustos tik auksti, viņš saritinājās kamolā un gaidīja tumsu. Jāsaka, ka darbība nebija no patīkamajām: vējš plivināja pār galvu zāli, kļuva auksti, un viņš juta, ka ne pa jokam sāk salt, bet citas izejas nebija.

Pamanījis gravas tālākajā galā akmeni, ko varētu izmantot, lai atzīmētu punktu, kur norietēs saule, Jazons iespiedās nogāzē. Viņš ļoti nožēloja par radiosakaru zudumu un pat izņēma raidītāju, lai redzētu, vai to nevar salabot. Bet, diemžēl, nebija jēgas par to pat domāt. Atlika tikai viens: sēdēt un gaidīt, kamēr sauli debesīs nomainīs zvaigznes.

Tagad Jazons nožēloja, ka nebija izpētījis vietējās zvaigžņotās debesis. Viņš pat nezināja, vai šeit ir Polārzvaigzne vai vismaz zvaigznājs netālu no pola, bet atcerējās tikai to, ka viņi piezemējās 70. paralēlē. Tas nozīmē, ka, ja šeit ir Polārzvaigzne, tā atrodas 70 grādu leņķī pret horizontu. Ja viņam pie rokas būtu bijis transportieris un dažas naktis rezervē, viņš būtu varējis aprēķināt, kur atrodas pols. Bet situācija nepavisam nebija labvēlīga zvaigžņoto debesu ilgtermiņa novērojumiem.

Saule tikmēr bija pārvērtusies blāvi dzeltenā diskā pie paša horizonta. Šajos augstajos platuma grādos tā nenorietēja uzreiz, bet lēnām nogrima zem horizonta.

Kad palika puse no saules diska, Jazons piecēlās un nolika uz nogāzes akmeni. Atgriezies savā iepriekšējā vietā, viņš paskatījās uz atzīmi.

- Labi, - viņš skaļi nodomāja, - tagad es zinu, kur noriet saule, bet tas man neko nedod. Nav saprotams, kā tumsā nepazaudēt virzienu. Ir nepieciešams sava veida atskaites punkts debesīs, un tāpēc jāzina debesspuses. Jazons sāka smiltīs zīmēt lokus un leņķus, zem deguna murminādams pusaizmirstas formulas.

- Eureka! Tā kā planētas asij nav slīpuma, diena un nakts vienmēr ir vienādas. Šeit nav īsu vai garu dienu. Līdz ar to saule riet un lec vienā un tajā pašā horizonta punktā neatkarīgi no platuma. Veikusi ceļu par 180 grādiem, tā ceļas tieši austrumos un riet tieši rietumos!

Jazons izstiepa labo roku uz sāniem taisnā leņķī pret ķermeni un stāvēja tā, lai ar pirkstu rādītu uz akmeni.

– Tagad viss vienkārši. Es rādu uz rietumiem, bet skatos uz dienvidiem. Ja pacelšu kreiso roku, tā norādīs uz austrumiem. Tā būs jāstāv, līdz parādīsies zvaigznes.

Austrumos parādījās pirmās bālās zvaigznes. Nedaudz padomājis, Jazons nonāca pie secinājuma, ka ir vieglāk noteikt virzienu citādā veidā, nekā kvernēt gravas vidū kā putnubiedēklim. Nolicis vēl vienu akmeni gravas otrā pusē, pretī pirmajam, tā, lai austrumu-rietumu ass izietu tiem cauri, viņš pagriezās uz pirmo atzīmi un paskatījās uz austrumiem. Tieši virs apvāršņa bija redzama spoža zvaigzne, un blakus tai pamanāms C formas zvaigznājs.

- Tu mana vadošā zvaigzne, es orientēšos pēc tevis, - sacīja Jazons un paskatījās uz hronometru. - Ņemot vērā, ka diennaktī šeit ir divdesmit stundas un diena un nakts ir vienādas, manā rīcībā ir desmit stundas tumsas. Es iešu, orientēdamies uz zvaigzni. Pēc piecām stundām tā būs zenītā, tad sāks nolaisties uz rietumiem un rītausmā rietēs tieši man priekšā. Korekcija jāveic katru stundu. Nekā sarežģīta!

Pārliecinājies, ka C formas zvaigznājs atrodas tieši aiz muguras, Jazons pārmeta rungu pār plecu un devās ceļā. Aprēķini šķita pareizi, bet viņš tomēr nožēloja, ka nebija pa rokai kompasa.

Temperatūra strauji pazeminājās. Šīs neviesmīlīgās planētas nakts spīdekļi lēnām peldēja virs galvas, un mazais C formas zvaigznājs steidzās pa savu stāvo loku, līdz atradās zenītā.

Jazons apskatīja pulksteni un smagi nolaidās zālē. Viņš jau piecas stundas bija gājis bez apstājas, un, neskatoties uz fizisko sagatavotību un ieradumu staigāt pie Pirras diviem g, bija pamatīgi noguris. Iedzēris ačada malku, viņš nodrebinājās, iedomājoties, cik patiesībā aukstI ir, ja sāka sasalt pat šī dzira ar augstu alkohola saturu.

Pilnīgai laimei pietrūka tikai pavadoņu. Pirms viņš paspēja par to padomāt, sadzirdēja kādu aizdomīgu skaņu un nometās zemē.

Pēc minūtes apmēram divsimt metru attālumā no viņa aizauļoja jātnieki. Jazons piespiedās zemei un gaidīja, līdz viņu silueti pazuda tumsā.

– Mani meklē? — viņš skaļi nodomāja, pieceldamies un sakārtodams apģērbu. — Varbūt plāno uzbrukt kuģim?

Pēdējais šķita ticamāks. Grupas nelielais izmērs, slepenība un kustības ātrums norādīja uz kādu īpašu uzdevumu. Bet kāpēc ne? Viņš arī tika notverts uzbrukuma laikā kuģim, varēja būt gaidāmi arī citi uzbrukumi.

Jazons grasījās sekot jātniekiem, taču tad nolēma to nedarīt. Pilnīgi iespējams, ka vienība nedevās tieši uz kuģa pusi, un viņu nemaz neiepriecināja izredzes sastapties ar nomadiem dienas laikā.

Vējš gāza no kājām, taču Jazons zināja, ka viņam jāturpina iet, pretējā gadījumā nosals. Paņēmis ieroci un vīna burdjuku, viņš atkal devās uz rietumiem.

Divas reizes šajā bezgalīgajā naktī viņš sastapās ar nelielām nomadu grupām, kuras devās tajā pašā virzienā. Divas reizes Jazonam izdevās noslēpties, un katru reizi kļuva arvien grūtāk piecelties un turpināt ceļu.

Ap to laiku kad debesis austrumos kļuva gaišākas, gravitācija sāka darīt savu, un Jazonam bija lielas grūtības kustināt kājas. Vadošais zvaigznājs izdzisa rītausmas dūmakā, bet viņš turpināja iet. Kamēr bija redzams vismaz kaut kāds orientieris.

Pienācis laiks atpūsties. Visu nakti viņš sev solīja, ka pēc saullēkta nespers ne soli, un tikai pateicoties tam varēja nostaigāt desmit stundas pēc kārtas. Protams, ir vieglāk orientēties pēc saules, bet ir pārāk bīstami klaiņot pa līdzenumu dienas laikā; jebkuru figūru šeit var pamanīt no tālienes. Līdz kuģim vēl tālu, jāatpūšas.

Ievēlies pirmajā gravā, kas pagadījās, viņš paskatījās apkārt. Grava izrādījās piemērota – ziemeļu nogāzē bija neliela nojumei līdzīga dzega. "Tur saule būsvisu dienu," - Jazons domāja. Viņš iespiedās zem šīs dzegas, saritinājies kamolā. Nogurums lika sevi manīt, un drīz viņš aizmiga, neskatoties uz no zemes nākošo aukstumu.

Viņu pamodināja kāda klātbūtne. Jazons atvēra vienu aci un paskatījās no savas slēptuves. No pretējās gravas puses uz viņu skatījās divi pelēki, pūkaini dzīvnieki ar lielām astēm un gariem zobiem. Jazons uzšņāca viņiem: "Šķic!" un abi vienā mirklī pazuda.

Kad viņš pamodās nākamo reizi, saule jau rietēja. Gulēdams ēnā, viņš, šķiet, piedzīvoja tādas pašas sajūtas kā gaļas gabals ledusskapī: šķita, ka pie mazākās kustības viņa nosalušās rokas un kājas vienkārši salūzīs. Vīna burdjukā vēl bija palicis nedaudz ačada. Jazons to izdzēra un sajutās labāk.

Pārbaudījis virzienu pēc saules, viņš devās ceļā līdz ar pirmajām zvaigznēm. Bija grūti staigāt; nogurums, brūces un izsalkums darīja savu. Pēc stundas Jazons saprata, ka nevarēs tā ilgi izturēt. Aizelsdamies, viņš apsēdās uz zemes un izņēma aptieciņu.

– Es tevi glabāju līdz pēdējam raundam, bet izskatās, ka gongs jau ir noskanējis.

Skumji smaidīdams par šo ne visai izdevušos joku, Jazons noregulēja skalu līdz atzīmei "Stimulanti, parastā norma" un piespieda analizatora galu pie plaukstas locītavas. Pēc dažām minūtēm viņš jutās labāk: nogurums bija pazudis, tikai nedaudz sāpēja ķermenis.

- Uz priekšu! - Jazons jautri iesaucās, skatīdamies uz savu zvaigznāju.

Tagad iet bija viegli, viss tika uztverts caur spokainu narkotisku dūmaku, bet smadzenes strādāja pārsteidzoši skaidri. Sastapās ar vairākām klejotāju grupām, taču Jazons tos pamanīja no tālienes un paguva paslēpties. Visi gāja prom no kuģa, un viņš domāja, ka, iespējams, notikusi kauja un barbari sakauti.

Līdz pulksten trijiem naktī stimulantu iedarbība bija beigusies, un Jazons paklupa un gandrīz nokrita. Nācās veikt injekciju režīmā “Stimulatori, palielināta norma”, un tikai pēc tam viņš varēja turpināt ceļu.

Debesis austrumos jau kļuva gaišākas, kad viņš sajuta nepārejošu deguma smaku, kas ar katru soli kļuva stiprāka un asi koda nāsīs.

Rītausmā Jazons neapstājās tāpat kā iepriekšējā rītā, bet turpināja iet. Viņam bija atlikusi tikai šī vienīgā diena, lai sasniegtu  mērķi, līdz beigsies stimulanti. Kuģim jābūt kaut kur ļoti tuvu. Viņš būs piesardzīgs un ies pa dienu. Galu galā vientuļš cilvēks stepē nav tik pamanāms kā jātnieks, un ja veiksies viņš ieraudzīs klejotājus, pirmais.

Uzkāpis uz apdegušās zāles, Jazons vispirms nodomāja, ka noticis parasts stepes ugunsgrēks, un tikai tad, kad pamanīja šahtu tehnikas paliekas, saprata, kur nonācis.

- Tā taču ir mūsu nolaišanās vieta!

Kā jucis viņš skraidīja riņķiem, izmisumā skatīdamies uz līdz apvārsnim tukšo stepi.

- Te ir tā vieta! Mūsu kuģis bija šeit. "Kauslīgais" nolaidām blakus pirmās ekspedīcijas nometnei. Viss ir pareizi, tikai kuģa šeit vairs nav. Viņi aizlidojuši! Viņi aizlidojuši bez manis.

Atskanēja stipra kāju dipoņa — no kalna lejā auļoja pieci moropi. Jātnieki vicināja ieročus un redzot upuri atklāti priecājās.

6. NODAĻA

Jazons refleksīvi pacēla roku, gatavojoties uzņemt pistoli, bet diemžēl...

— Atcerēsimies senās metodes! - viņš uzkliedza, vicinādams virs galvas rungu. Spēki acīmredzami nav vienādi, bet pirms nāves viņš vēl parādīs, ka prot karot.

Jātnieki brāzās ātros rikšos, viens otru grūstīdami, katrs vēlēdamies pirmais viņam trāpīt. Jazons stāvēja gatavībā, kājas izpletis. Kliedzošie barbari jau atradās izdegušā apļa malā...

Atskanēja pieklusināts sprādziens un biezs tvaika mākonis pilnībā pārklāja jātniekus. Tikai viens morops izlēca no mākoņa un uzreiz nokrita. Jātnieks pārlidoja dzīvniekam pāri galvai un nokrita tam blakus, seja sastingusi naida un baiļu izteiksmē.

Nolaidis rungu, Jazons paostīja gaisu un ātri aizskrēja sānis. Tā bija miega gāze: tā ietekmēja visus dzīvos organismus, kas elpoja skābekli, izraisot paralīzi un samaņas zudumu aptuveni uz piecām stundām, pēc tam cietušais pamodās sveiks un vesels, izņemot sajuzdams stipras galvassāpes.

Kas notiek? Kuģis noteikti bija aizlidojis, un neviens nebija redzams. Jazons sajuta ka nogurums ņem savu, stimulantu iedarbība izsīka, juka domas. Pazīstamā skaņa bija dzirdama vairākas sekundes, taču pagāja kāds laiks, līdz viņš saprata tās avotu. Tas bija desanta kuteris no "Kauslīgā".

Jazons ar grūtībām pacēla galvu un skaidrajās rīta debesīs ieraudzīja dzidri baltu sliedi. Kuteris strauji tuvojās. Sākumā izskatījās kā melns punkts, tad plankums, un visbeidzot pārvērtās par liesmu apņemtu cilindru, kas piezemējās aptuveni simts metrus no Jazona. Lūkas vāks pavērās un vēl pirms amortizatori bija pilnībā absorbējuši triecienu, zemē nolēca Meta.

- Kā tev?  -Viņa kliedza, pieskrienot ar pistoli gatavībā un skatīdamās apkārt.

– Nekad neesmu juties labāk. - Jazons atspiedās uz savas rungas, lai nenokristu. — No kurienes tu nāc? Es nolēmu, ka esat aizlidojuši un aizmirsuši par mani.

- Tu taču saproti, ka mēs tā nevarējām rīkoties. — Meta taustīja viņa rokas, plecus, muguru, vai nu pārbaudīdama, vai kauli ir neskarti, vai arī lai pārliecinātos, ka tas tiešām ir viņš. - Mēs nevarējām tevi tā pamest, bet nevarējām tevi arī atkarot, lai gan ļoti centāmies. Daudzi no viņiem mira. Tieši tad sākās uzbrukums kuģim.

Jazons iztēlojās kauju: tai vajadzēja būt šausmīgai.

- Ejam uz kuteri. — Meta satvēra viņu aiz pleciem. — Barbari pulcējās no visām pusēm, un pie viņiem nepārtraukti ieradās papildspēki. Viņi ir ļoti labi karotāji un nekad nelūdz žēlastību. Kerks drīz saprata, ka šai kaujai nebūs gala un ka mēs tev nepalīdzēsim, palikdami šeit. Pat ja tu izbēgtu — un Kerks bija pārliecināts, ka tu to izdarīsi, ja vispār izdzīvosi —, tu nebūtu varējis tikt pie kuģa. Tāpēc pretuzbrukumos visapkārt izvietojām mikrofonus un fotosensorus, izvietojām arī mīnas un tālvadības gāzes bumbas. Un tad aizvadījām kuģi uz attālu vietu ziemeļos, kalnos. Es izlidoju ar kuteri uz pakāji un gaidīju tur. Steidzos šurp cik ātri vien varēju. Kāp salonā.

– Tu ieradies laikā. Paldies, varu paiet arī pats.

Jazons, protams, paiet nevarēja, bet negribēja to atzīt. Viņam nācās izlikties, ka kāpj augšā pa rampu, lai gan patiesībā Meta viņu nesa.

Iespraucies kabīnē, viņš iekrita otrā pilota sēdeklī.

Meta, tik tikko asaras valdīdama, aizslēdza lūku - lepnums neļāva raudāt.

Kad lūka aizvērās un pistole iekrita atpakaļ makstī, spriedze nedaudz samazinājās un Meta piegāja pie Jazona.

- Novelc šo preteklību. - Viņa nometa kažokādas cepuri uz grīdas un pārbrauca ar pirkstiem pār viņa seju, viegli pieskaroties iegriezumiem un sasitumiem. - Es domāju, ka tu jau esi miris, Jazon. Man šķita, ka es tevi vairs nekad neredzēšu.

- Un tas tevi uztrauca?

Viņš bija šausmīgi noguris, spēki izsīkuši, tuvojās tumsa, bet Jazons to dzina prom, saprazdams, ka tagad viņi ar Metu ir tuvāki viens otram nekā jebkad agrāk.

- Jā, tas mani uztrauca. Pati nezinu kāpēc. – Viņa pēkšņi sirsnīgi noskūpstīja viņu uz lūpām, aizmirsdama par viņa brūcēm.

- Varbūt tāpēc, ka tu mani iepazini kā vīrieti, - Jazons nomurmināja ar izspēlētu vienaldzību.

- Nē, man bija vīrieši arī pirms tevis.

"Nu, paldies," - viņš domāja.

— Man ir divdesmit trīs gadi, un man ir divi bērni. Pilotējot mūsu kuģi, apmeklēju daudzas planētas un domāju, ka zinu visu par dzīvi. Taču izrādījās, ka tas tā nav. Parādījies tu un man daudz ko iemācīji. Kad tevi nolaupīja šis plānprātīgais Maiks Saimons, es steidzos tevi meklēt, lai gan pirrieši to nekad nedara. Mēs esam pieraduši domāt, pirmkārt, par pilsētu, un mūs neuztrauc atsevišķu cilvēku likteņi. Bet tagad man galvā viss sajucis. Varbūt es esmu slima?

- Nē. Tieši otrādi. — Jazons ar apdauzītiem pirkstiem pieskārās viņas siltajai rokai. – Tagad tu esat veselāka par jebkuru no laimīgajiem sprūda vilcējiem no planētas Pirra.

- Paskaidro, kas ar mani notiek?

Jazons mēģināja pasmaidīt, bet seju izkropļoja sāpju grimase.

- Tu zini, kas ir laulība, Meta?

– Esmu kaut ko dzirdējusi. Tāda ir paraža uz dažām planētām, bet es par to neko nezinu.

Vadības panelī atskanēja trauksmes signāls.

- Varbūt tas ir labākais... Es droši vien nekad tev nepastāstīšu par laulībām... - Viņš gribēja piebilst vēl kaut ko, bet zaudēja samaņu.

- Tuvojas liela barbaru vienība, - ziņoja Meta, lūkodamās uz ekrāniem.

Pamanījusi, ka Jazons ir bezsamaņā, piesprādzēja viņu pie krēsla un ieslēdza motorus.

***

Jazons attapās tikai pēc nolaišanās pirriešu bāzē.

- Dzert, - viņš izdvesa, laizīdams sausās lūpas, - un ēst! Esmu tik izsalcis, ka varētu aprīt dzīvu moropu.

- Mums vispirms tevi jāizmeklē, - Meta sacīja un ieslēdza instrumentus. - tūlīt atnāks Teka.

- Ja viņš ir tāds pats kaulu zāģeris kā viņa skolotājs Bručo, es riskēju nokļūt intensīvajā terāpijā un nedēļām ilgi pavadīt bezsamaņā. To nevar pieļaut.

Šajā brīdī lūka atvērās un atvērumā parādījās Teka, veikls jauneklis, kura entuziasms medicīnas jomā no pirmā acu uzmetiena nepārprotami pārsniedza zināšanas.

- To nedrīkst pieļaut, - Jazons atkārtoja. - Nekādas intensīvās terapijas! Glikozes uzlējumi, vitamīnu injekcijas, mākslīgā niere – jebkas, bet man jābūt pie samaņas.

Kad viņu uz nestuvēm iznesa no kutera, viņa gultas galvgalī jau bija iestiprināta pilināmā glikoze.

Lūk, tāpēc es mīlu pirriešus, - Jazons apmierināti nomurmināja. – Tie neliedz iet uz elli katram pa savu ceļu.

Kamēr pulcējās ekspedīcijas vadītāji, viņš snauda, un, kad pamodās, "Kauslīgā" kopkajīti jau piepildīja balsu dūkoņa.

— Pasludinu sapulci atklātu. - Jazons mēģināja runāt skaļi, bet izskanēja tikai aizsmacis čuksts. Viņš pagriezās pret Teku. – Man liekas, ka jāsaslapina rīkle un jāsapurinās. Vari man injicēt kādu spēcīgu stimulatoru?

- Protams, - Teka atbildēja. – Lai gan, man šķiet, nav pārāk prātīgi no tavas puses vēlreiz uzmundrināt nervu sistēmu.

Šis paziņojums gan netraucēja viņam ātri un rūpīgi izdarīt visu, kas nepieciešams.

- Tā ir labāk, - Jazons atviegloti nopūtās. - Tātad, sāksim. Es atradu atbildes uz dažiem jautājumiem. Ne visiem, bet iesākumam pietiks. Tagad es zinu, ka bez fundamentālām izmaiņām šīs planētas dzīvē mums neizdosies ne ar kādām šahtām. Ar "fundamentālām" es domāju pilnīgas izmaiņas šo cilvēku morālē, paražās, tabu un galu galā arī visā kultūrā.

- Tas nav iespējams, - sacīja Kerks.

- Varbūt, bet es nevaru piedāvāt neko labāku. Tiesa, ir alternatīva - iznīcinošs karš, karš, kurā mums jānogalina visi barbari, visi līdz pēdējam, un tikai tad ap mūsu apmetni iestāsies miers un klusums.

Kopkajītē valdīja nāvējošs klusums. Visi klātesošie pārāk labi zināja, kas ir iznīcināšanas karš, jo bija jau piedalījušies tādā uz Pirras.

- Mums nav vajadzīgs iznīcināšanas karš, - Kerks stingri pateica. – Bet tuvu priekšlikumu ir pilnīgi neiespējami īstenot.

- Vai tad? Tad iesaku atcerēties, ka jau pati jūsu - pirriešu parādīšanās šeit ir morāles maiņas un jūsu tautas tabu iznīcināšanas rezultāts. Ar ko šie barbari ir labāki? Mēs visu uzspridzināsim no iekšpuses, pielietojot divus senos principus: "Skaldi un valdi" un "Ja nevari uzvarēt ienaidnieku, pievienojies viņam."

– Varbūt tu mums varētu sīkāk paskaidrot, ko tieši vajadzētu skaldīt? — Ress jautāja.

- Vai tad es jau nepateicu? - Jazons rakņājās pa atmiņām un saprata, ka tiešām neko par to nav teicis; galva joprojām nedarbojās pārāk labi. – Tad ar jūsu atļauju es tagad visu paskaidrošu. Nesen, pavisam ne pēc savas vēlēšanās, iepazinos ar vietējo iedzīvotāju dzīvi un paražām. Man jums jāsaka, ka tas ir diezgan nožēlojams skats. Nomadi ir sadalīti ciltīs un klanos un pastāvīgi atrodas kara stāvoklī viens ar otru. Dažreiz vairākas ciltis apvienojas pret vienu. Tas parasti notiek tāda līdera vadībā, kurš ir pietiekami viltīgs, lai izveidotu šādu aliansi, un pietiekami spēcīgs, lai piespiestu to apvienoties. Vadoni, kurš apvienoja ciltis, lai iznīcinātu "Džon kompani" nometni, sauc par Temučinu. Esmu viņu redzējis un uzskatu, ka viņš ir augstākā priekšnieka titula cienīgs. Izmantodams to, ka tabu par dzīvošanu vienā vietā un akmens mājās bija visspēcīgākais no visiem, Temučins piesaistīja savā pusē daudzas ciltis. Viņš pēc uzvaras savienību neizformēja, un līdz ar mūsu parādīšanos viņa pozīcijas vēl vairāk nostiprinājās un apvienošanās sāka noritēt ātrāk. Mums Temučins ir galvenais šķērslis; Kamēr viņš ir cilšu savienības priekšgalā, par šahtām nav jēgas pat sapņot. Būs jārīkojas viltīgi, un vispirms jānovērš pats svētā kara sākšanas iegansts, uz kura balstās viņu savienība. Tur nav nekā sarežģīta - mēs vienkārši aizlidosim no šejienes prom.

— Tev sācies drudzis? - Meta painteresējās.

– Paldies par rūpēm, esmu vesels. Paskaidroju. Mūsu uzdevums ir pārliecināt nomadus, ka esam aizlidojuši. Lai to izdarītu, atkal būs jānolaižas vecajā vietā, kas, protams, izraisīs jaunus uzbrukumus. Mēs atvairīsim uzbrukumus, vienlaikus caur skaļruņiem pārliecinādami barbarus par mūsu nodomu miermīlību. Mēs viņiem sastāstīsim dažādus stāstus un apsolīsim viņiem dāvanu kalnus. Viņi kļūs pavisam satracināti un uzbruks vēl niknāk. Tad mēs piedraudēsim aizlidot uz visiem laikiem, ja šī negantība nerimsies. Pats par sevi saprotams, ka nekas nemainīsies, un mums atliks tikai izpildīt savus draudus, un tad atrast kalnos kādu nomaļu nostūri un tur klusi pasēdēt kādu laiku. Tas ir pirmais cēliens.

- Kā saprotu, būs otrais, - Kerks bez entuziasma piezīmēja. — Pirmais pārāk labi izskatās pēc atkāpšanās.

- Pilnīgi pareizi. Otrajā cēlienā mēs atrodam izolētu kalnu ieleju, uzceļam tur ciematu un, protams, neprasot viņu piekrišanu, tajā pārvietojam vairākus desmitus nomadu. Viņi saņem vispilnīgākos dzīves apstākļus: karstu ūdeni, vienīgo silto tualeti uz planētas, labu pārtiku un medicīnisko aprūpi. Protams, šie nabaga barbari mūs ienīdīs un gribēs bēgt no visas šīs civilizācijas. Mēs viņus izlaidīsim, bet pēc kāda laika. Bet vispirms izmantosim viņu moropus, kamačus un citus barbaru īpašumus.

- Kādam nolūkam? — Meta brīnījās.

- Mēs izveidosim savu cilti - tādam! Labāko cilti visā līdzenumā. Šī cilts dedzīgi aizstāvēs visus tabu un paražas, bet mūsu vadonis Kerks Lielais viegli gāzīs no troņa Temučinu. Esmu pārliecināts, ka jūs varēsiet sākt īstenot šo plānu, pirms es atgriezīšos.

- Nezināju, ka tu dodies prom. — Kerks bija nepārprotami apstulbis. - Kurp tu esi sataisījies?

– Kļūšu par žonglieri! - Jazons paziņoja un paraustīja neredzamas stīgas. — Klīstošais trubadūrs un spiegs iesēs nesaskaņas un sagatavos augsni jūsu atnākšanai.

7. NODAĻA

- Ja tu smiesies vai pat tikai pasmaidīsi, es tev salauzīšu roku, - Meta teica caur zobiem.

Jazons izmantoja visas savas profesionālās prasmes, lai saglabātu vienaldzīgi kokainu seju, labi zinādams, ka Metas vārdi nav tukši draudi.

— Man ir noteikums: nekad nesmieties par sievietes jauno tērpu. Pretējā gadījumā es būtu miris pirms uzkāptu uz daudzām planētām. Tu tagad izskaties pavisam pieklājīgi.

- Jā? Bet es domāju, ka izskatos pēc noplukuša kaķa.

- Skaties, un rekur nāk arī Grifs, - Jazons attrauca, izvairīdamies no atbildes. - Grif, manu puikiņ, nāc tik iekšā!

- Man tas nepatīk, - Grifs dusmīgi sacīja. - Es negribu izskatīties pēc idiota. Neviens tā neģērbjas.

- Šeit tā ģērbjas visi, - sacīja Jazons.

Viņš to stāstīja puišelim, bet ļoti cerēja, ka to sapratīs arī gleznainās ādās ietērptā Meta.

— Tur kurp mēs dodamies, tas ir visparastākais apģērbs. Meta ir ģērbusies pēc vietējo cilšu jaunākajām modes tendencēm, bet mēs ar tevi valkājam žongliera un viņa mācekļa apģērbus. Drīz būsi pārsteigts, cik labi izskatās mūsu apģērbs.

Bija pienācis laiks mainīt sarunas tēmu, lai novērstu viņu uzmanību no šī nelaimīgā apģērba. Rūpīgi izpētījis pirriešu rokas un sejas, Jazons izņēma no somas nelielu kastīti.

— Iedegums ir izcils, ultravioletie apstarotāji izdarīja savu. Tagad jūsu āda ir tādā pašā krāsā kā vietējiem iedzīvotājiem. Bet ar to nepietiek. Lai pasargātu sevi no aukstuma un vēja, nomadi biezi pārklāj atklātās ķermeņa daļas ar... e-e... pagaidiet!  - viņš iesaucās, redzēdams, ka pirrieši savilka dūres. - Es neprasu, lai jūs smērētu sejas ar iepuvušiem moropa taukiem, kā to dara barbari. Te ir tīra, neitrāla, bez smaržas, silikona ziede.

To pateicis, viņš mierīgi sāka smērēt vaigus ar ziedi. Meta un Grifs sekoja viņa piemēram, raucot pieres vēl vairāk. Jazons ļoti vēlējās, lai viņi nav tik saspringuši, pretējā gadījumā viss var neizdoties no paša sākuma.

Pēdējo nedēļu laikā viņa plāns pamazām sācis īstenoties. Notēlojuši "atkāpšanos", viņi iekārtoja bāzi nomaļā ielejā, ko no visām pusēm ielenca nepārejami kalni. Vienīgais veids, kā tur nokļūt, bija pa gaisu. Pirrieši uzcēla ciematu un apmetināja tajā saniknotos klejotājus, kurus nolaupīja no dzimtās cilts un iemidzināja ar paralizējošu gāzi. Pēc attīrīšanas un dezinfekcijas viņu drēbes un piederumi, kā arī moropi tika nodoti Jazonam. Tādējādi viss bija gatavs iefiltrēšanai Temučina armijā; atlika tikai pierunāt spītīgos pirriešus samierināties ar vietējām paražām.

- Ejam, - sacīja Jazons. – Laiks doties ceļā.

Neskatoties uz to, ka tuvumā atradās vairākas saliekamās ēkas, par bāzi pagaidām tika izmantotas "Kauslīgā" plašās telpas. Pa ceļam uz izeju viņi vienā no gaiteņiem satika Teku.

– mani atsūtīja Kerks. Viss jums ir sagatavots.

Jazons pamāja un devās tālāk. Teka tikai tagad pamanīja pirriešu eksotiskos tērpus un biezi nokrāsotās sejas, kas šajos ar plastmasu un metālu izklātajos gaiteņos bija pilnīgi nevietā. Viņš izbrīnīts skatījās no viena uz otru, tad norādīja uz Metu.

– Tu maz zini, kā izskaties? — viņš jautāja un tādējādi pieļāva lielu kļūdu.

Meta dusmās nošņāca un paspēra soli viņam pretī, bet Grifs bija tuvāk un no visa spēka ietrieca dūri Teku saules pinumā. Lai gan zēnam bija tikko desmit gadu, viņš bija pirrietis un kāvās kā pirrietis. Pārsteigtais Teka trokšņaini izlaida gāzes un apsēdās uz grīdas.

Jazons iedomājās, ka tagad sāksies nāvīga kauja. Trīs saniknoti pirrieši, kas kaujas savā starpā, nav skats vāju nervu cilvēkiem.

Bet pagāja sekundes un nekas nenotika; Teka turpināja sēdēt uz grīdas, muti pavēris un neizpratnē skatījās uz saviem pāridarītājiem. Pirmā iesmējās Meta, pēc tam Grifs. Jazons, atviegloti uzelpodams, pievienojās viņiem. Spriedze uzreiz mazinājās. Viņi smējās līdz asarām, līdz Teka, no sāpēm un dusmām sarkans, piecēlās no grīdas un aizgāja.

- Kas tad nu? - Kerks jautāja, satikdams viņus pie kuģa izejas.

- Tu tāpat neticēsi, - Jazons atbildēja. - Tas pēdējais? - Viņš norādīja uz cieši sasieto moropu, pār kuru karājās desanta kuteris.

– Jā, pārējie divi un visas kazas jau ir tur. Jūs izlidojat ar nākamo reisu.

Viņi vēroja, kā kuteris, paķēris aiz siksnām moropu, paceļas un drīz pazūd tumsā.

— Kā ar bruņojumu? – Jazons jautāja.

— Arī nogādāts. Mēs uzstādījām jums kamaču un atstājām tajā visu nepieciešamo. Bet šajos apģērbos jūs izskatāties iespaidīgi. Jums būs grūti pie tiem pierast.

Viņa vārdos nebija nekādas ironijas. Saltā, vējainā naktī viņu apģērbs nodrošināja tikpat lielu aizsardzību pret aukstumu kā Kerka apsildāmais uzvalks ar metālisku pārklājumu. Vēl labāk, jo biezā ziedes kārta aizsargāja arī sejas.

Jazons uzmanīgi paskatījās uz Kerku.

– Tev jāiet iekšā vai jāpaberzē vaigi. Šķiet, ka esi tos apsaldējis.

- Varbūt... Ja es jums vairs neesmu vajadzīgs, iešu.

- Paldies par visu.

- Lai veicas, - Kerks teica, visiem paspiezdams rokas. - Radio kabīnē iekārtosim pastāvīgu sardzi, ar mums varēs sazināties jebkurā diennakts laikā.

Viņi klusēdami sagaidīja kuteri. Lidojums uz līdzenumu neprasīja daudz laika, kas bija pat labi, jo pēc pamatīgā sala, smacīgajā salonā nebija ko elpot.

Kad kuteris piezemējās, Jazons pamāja kamača virzienā.

- Ejiet tur un jūtieties kā mājās, un es pārliecināšos, ka moropi ir cieši piesieti un, kad pamodīsies, neaizbēgs. - Teltī ir atomlampa un sildītājs. Izmantosim civilizācijas sniegtās priekšrocības pēdējo reizi.

Pabeidzis ņemties ar dzīvniekiem, viņš iegāja siltajā, apgaismotajā kamačā un novilka virsdrēbes. Stūrī atradās metāla kastes un ādas burdjuki ar ūdeni. Jazons izņēma no kastes dzelzs katlu, ielēja tajā ūdeni un uzlika uz sildītāja. Meta ar puišeli klusēdami vēroja viņa darbošanos.

- Tas ir čars, - Jazons paskaidroja, pārlauzdams lielu, tumšas krāsas ķieģeli. — To gatavo no vietējā krūma lapām, kuras samitrina un pēc tam saspiež tādos te kukuļos. Garša diezgan paciešama...

Viņš iemeta drupačas ūdenī, un tas uzreiz pārklājās ar pretīgu purpursarkanu plēvi.

- Man nepatīk tā izskats, - sacīja Grifs, aizdomīgi skatīdamies katlā. – Nedomāju, ka patiks arī garša.

– Būs vien jāpierod. Ja mēs vēlamies izvairīties no atklāšanas, mums jādzīvo kā nomadiem. Starp citu...

Jazons pasniedzās zem drēbēm un sāka noņemt maksti ar pistoli. Pirrieši paskatījās uz viņu ieplestām acīm.

- Kas noticis? ko tu dari? - Meta satraucās, kad  viņš ielika pistoli kastē.

- Noņem ieroci, - Jazons mierīgi paskaidroja. — Ja es nejauši izšaušu vai kāds nomads pamanīs pistoles, mēs esam pagalam. Dodiet šurp savas...

Pirms viņš paguva pabeigt, pistoles jau bija pirriešu rokās. Jazons mierīgi paskatījās uz pret viņu pavērstajiem stobriem.

- Tieši to es arī gribēju teikt. Ja kaut kas noies greizi, uzreiz klikšķis un izlec pistole. No jums nekas nav atkarīgs, radies reflekss. Tāpēc pistoles ir jāpaslēpj, lai tās neredzētu svešinieki un tajā pašā laikā, lai vajadzības gadījumā tās varētu tomēr izmantot. Mums būs jātiek galā ar vietējiem ar viņu ieročiem. Skatieties!

Viņš izņēma lielu ādu, klusi nošķindēja metāls, un atritināja to. Pistoles atgriezās savās vietās. Meta un Grifs ar apbrīnu skatījās uz īstu zobenu, rungu un citu auksto ieroču kolekciju. Bērni un konfektes, pirrieši un ieroči...

- Prieks paskatīties, vai ne?  - Jazons jautāja, un abi piekrītoši pamāja. - Ar šādu arsenālu mēs esam neuzvarami vismaz divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, jebkurš pirrietis ir trīs vietējo barbaru vērts, un, otrkārt, lai gan šie ieroči ir vietējo izstrādājumu kopijas, tie ir izgatavoti no pirmšķirīga  tērauda, tie ir izturīgāki un asāki. Tagad atdodiet man savas pistoles.

Šoreiz tikai Grifa pistole izlēca no maksts, bet uzreiz atgriezās. Pēc piecpadsmit minūšu ilgas tielēšanās un rupjiem glaimiem Meta negribīgi šķīrās no sava ieroča. Pagāja vēl stunda, lai atbruņotu zēnu.

Beidzot viss bija nokārtots, un pirrieši nedaudz nomierinājās, cieši sagrābuši zobenus - savu vienīgo mierinājumu. Jazons saviem nelaimīgajiem biedriem izdalīja pilnas krūzes ar čaru.

- Piekrītu, nav nekāds nektārs, - viņš teica, pamanījis riebuma izteiksmi viņu sejās. - Neviens neprasa, lai jūs atzītu, ka čara ir jūsu mīļākais ēdiens, bet mēģiniet to vismaz izdzert bez acīmredzama pretīguma.

Kad bija pienācis laiks gatavoties gulētiešanai, pirrieši bia gandrīz aizmirsuši par savām pistolēm un tikai reizēm uzmeta mulsus skatienus uz savām labajām rokām.

- Tagad gulēt! – Jazons paziņoja. — Celsimies agri. Netālu no šejienes atrodas klejotāju grupa, kura dodas pievienoties Temučinam, un mēs pievienosimies viņiem. Pa ceļam tuvāk iepazīsim viņu dzīvi, apgūsim noderīgas prasmes un tad bez lieka trokšņa nokļūsim barbaru galvenajā mītnē.

Piecēlies līdz ar pirmajiem saules stariem, Jazons noslēpa visus civilizācijas atribūtus seifā, brokastīs atstāja tikai trīs pašsasilstošu ēdienu komplektus, pēc tam pamodināja pārējos.

Pirmkārt, vajadzēja noņemt kamaču un no tā salikt ratus - sekungu. Pēc stundas smaga darba no atbalsta stabiem un telts pārsega izdevās uzbūvēt taisnstūrveida ratus uz riteņiem, uz kuriem salika visas mantas.

No nepazīstamā darba visi bija sviedros, lai gan pūta auksts, stindzinošs vējš. Saule stāvēja augstu virs horizonta. Kazas bija aizskraidījušas uz visām pusēm un mierīgi ganījās, arī moropi skaļi kraukšķināja zāli.

Meta ar izteiksmi paskatījās uz gremojošajiem dzīvniekiem, un Jazons viņu saprata.

- Pietiek. Pārējo pabeigsim pēc ēšanas.

Viņš atvēra pārtikas pakas aizvaru, un no maisa izplūda karsti tvaiki. Visi izņēma karotes, un brokastis pagāja pilnīgā klusumā.

— Trompete sauc, — Jazons paziņoja. - Meta, aproc paketes. Pa to laiku es apseglošu moropus. Grif, paņem spaini un savāc visus sūdus, nedrīkst atstāt neizmantotus vietējos resursus.

- Kas, kas man jādara? — Grifs ledainā tonī pajautāja.

Jazons šķībi pasmaidīja un norādīja uz ganībās esošajiem zālēdājiem.

- Kakas. Šīs te. Mēs tās izžāvēsim un izmantosim kā kurināmo.

Viņš uzlika seglus un izlikās, ka nedzird zēna kurnēšanu.

Lai gan Jazons bija redzējis, kā klejotāji apseglo moropus, pašam to izdarīt izrādījās ļoti grūti, pat ar pirriešu palīdzību. Moropi izrādījās paklausīgi, bet neticami stulbi dzīvnieki, kas atzina tikai brutālu spēku. Līdz brīdim, kad bija pienācis laiks doties ceļā, visi trīs bija pamatīgi noguruši.

Jazons brauca pa priekšu, rādīdams ceļu, Meta viņam sekoja, un Grifs, sēdēdams uz mantu kaudzes, brauca ar eskungu un uzmanīja kazas, kuras skrēja nedaudz sānis.

Ap pusdienlaiku priekšā parādījās biezs putekļu mākonis.

- Sēdiet mierīgi, bet sagatavojiet ieročus, - Jazons pavēlēja. - Es runāšu, bet jūs klusējiet un klausieties valodu, drīz jums būs jārunā tāpat.

Kad viņi tuvojās, mākonis pašķīrās un kļuva redzama klejotāju nodaļa ar ratiem un kazu bariem. Trīs jātnieki atdalījās no pārējiem un rikšoja viņiem pretī.

Jazons, pavēlēdams Metai un Grifam apstāties, nolamājās un saraustīja ar grožiem, lai noturētu savu spītīgo moropu vietā. Apstājies tas nekavējoties sāka ganīties. Jazons izvilkdams no maksts dunci pamanīja, kā Metai saspringst, roka gaidot pistoli.

Piejājuši tuvu, jātnieki apturēja moropus, un priekšā stāvošais ar netīri melnu bārdu un vienas acs trūkumu aizdomīgi paskatījās uz Jazonu. Viņa galvā bija spīdīga metāla ķivere ar iecirtumiem, ko rotāja garzobaina grauzēja galvaskauss.

- Kas tu esi? — jautāja karotājs, pārmezdams no rokas rokā dzelkšņainu metāla rungu. - Kur tu dodies?

- Esmu Jazons, žonglieris. Eju uz Temučina nometni. Un kas esi tu?

Jātnieks nesteidzīgi parakņājas zobos ar melnu no netīrumiem nagu.

- Šeiņins no Žurku cilts. Ko tu saki par Žurkām?

Jazonam nebija ne jausmas, kā viņam vajadzētu izturēties pret žurkām. Ieskatījies tuvāk, viņš pamanīja tādus pašus rotājumus uz pārējo jātnieku ķiverēm, iespējams, žurku galvaskausus. Totems - viņu cilts simbols... Acīmredzot katrai ciltij ir savs totēms. Bet Oraielam nebija galvaskausa, viņš teica, ka žonglieri stāv ārpus cilšu konfliktiem. Būs jāimprovizē.

- Es sveicu Žurkas! - Jazons dziedošā balsī pasludināja. – Žurkas ir mani labākie draugi.

— Tev kādreiz bija strīds ar Žurku?

- Nekad! – Jazonu aizvainoja šis pieņēmums.

Šeiņins turpināja tīrīt zobus un šķita apmierināts.

– Mēs arī ejam pie Temučina. Es dzirdēju, ka viņš visus pulcē pret Kalnu Zebiekstēm. Nāc mums līdzi un dziedāsi man vakarā.

– Man arī nepatīk Kalnu Zebiekstes. Vakarā es tev dziedāšu.

Jātnieki apgriezās un devās atpakaļ pie savējiem. Jazona grupa viņiem sekoja un pievienojās lēni kustīgajai moropu kolonnai.

Drīz vien karavāna pabeidza dienas pārgājienu un apstājās pie nelielas akas kalnu stepes vidū. Neapmierinātās kazas uzreiz nācās sadzīt kopā.

- Tu mums netaisies palīdzēt? — Meta vēsi jautāja Jazonam.

– Šī sabiedrība ir vērsta uz vīriešiem. Es varu jums palīdzēt teltī, bet ne visiem redzot.

Nedaudz vilcinājies, viņš nolēma pastaigāties pa nometni, lai atbrīvotos no slepkavnieciskajiem skatieniem, ko viņam meta pirrieši.

Pie akas pulcējās daudz cilvēku, bet tikai vīrieši un jaunekļi. Acīmredzot ar ūdeni bija saistīti kaut kādi tabu. Tas bija saprotams, ņemot vērā skarbos vietējos apstākļus un ūdens būtisko nozīmi.

Nomadi izjauca akmeņu kaudzi, kas iezīmēja akas atrašanās vietu, un zem tās atklāja kvadrātveida dzelzs vāku. Lai pasargātu to no rūsas, tas bija stipri nozieķēts ar taukiem, taču akmeņi smērvielu bija sabojājuši un šur tur bija redzami rūsas plankumi. Kad vāks tika noņemts, tas atkal tika rūpīgi ietaukots no abām pusēm.

Pati aka aptuveni metru diametrā izrādījās ļoti dziļa un senlaicīga. Masīvie akmeņi, kas nodiluši malās no ilgstošas kalpošanas, turējās kopā bez javas.

Ūdeni viņi izdabūja visprimitīvākajā veidā: ar virvi nolaida akā spaini un, kad tas bija pilns, izvilka to atpakaļ. To varēja izdarīt tikai viens cilvēks; diviem vairs nepietika vietas. Daži vīrieši, gaidot savu kārtu, sarunājās savā starpā; citi, piepildījuši ar ūdeni burdjukus, nesa tos uz saviem kamačiem. Jazons ieņēma savu vietu rindā pie akas un devās skatīties, kā iet pirriešiem.

Viņi jau bija piesējuši kazas, uzstādījuši kamača stabus un tagad mēģināja pārvilkt tām pārsegu. Jazons izdarīja savu darbu, paņemdams seifu un apsēzdamies uz tā. Kastes saplaisājušās ādas apšuvums slēpa no īpaši izturīga sakausējuma izgatavotas sienas, un seifa slepenā slēdzene bija iestatīta uz viņa pirkstu nospiedumiem.

Garām ejošs karavīrs apstājās un sāka skatīties, kā būvē žongliera kamaču. Jazons nolēma viņu ignorēt un, izvilcis lautu, sāka dziedāt apreibušu argonautu dziesmas versiju savā tulkojumā.

- Laba, spēcīga sieviete, - pēkšņi sacīja karavīrs. - Bet glupja gan. Neprot pareizi uzstādīt kamaču.

Jazons klusēja, nezinādams, ko atbildēt. Karotājs turpināja skatīties, kasīdams bārdu un atklāti apbrīnodams Metu.

– Man vajag tādu stipru sievieti. Es tev par viņu atdošu desmit kazas.

Jazons redzēja, ka karotāju pievelk ne tikai spēks: sakarsusī Meta bija novilkusi virsdrēbes, un viņas slaidā figūra labvēlīgi izcēlās uz vietējo sieviešu kvadrātveida fona. Turklāt viņai bija tīri mati, veselīgi zobi un gluda, bezrētaina seja.

- Tu viņu negribēsi, - sacīja Jazons. - Viņa daudz guļ, daudz ēd un neprot strādāt. Un dārga arī, es par viņu samaksāju divdesmit kazas.

- Es tev došu desmit. — karotājs satvēra Metu aiz rokas, lai labāk paskatītos.

Jazons saspringa. Vietējās sievietes varbūt atļāva, ka pret viņām izturās kā pret lopiem, bet ne Meta. Viņam par pārsteigumu viņa vienkārši izrāva roku un atgriezās pie darba.

- Nāc šurp, - Jazons uzsauca barbaram, nolemdams iejaukties, pirms lietas aiziet par tālu. — Iedzersim. Man ir labs ačads.

Bet bija jau par vēlu. Satracināts par kaut kādas nožēlojamas sievietes nepaklausību, karotājs ar dūri iesita Metai pa ausi un atkal sagrāba viņas roku.

Sastreipuļojusi no negaidītā trieciena, Meta vispirms neizpratnē papurināja galvu un pakāpās atpakaļ, pat nepretojoties. Bet tad, strauji izrāvusi roku, viņa ar plaukstas malu ietrieca karotājam pa rīkli. Barbars nokrācās un saliecās, izspļāva asinis un satvēra savu pārsisto rīkli. Jazons gribēja ielēkt starp viņiem, bet nepaspēja. Karotājs iztaisnojās un izvilka nazi. Diemžēl viņš nezināja, ka Metai ir lieliski refleksi un liela kaujas pieredze. Viņa satvēra roku ar nazi, cieši saspieda to un pagrieza, līdz sastingušie pirksti atlaida ieroci. Meta uztvēra to gaisā un, iztaisnojusies, iegrūda ienaidniekam ieslīpi mugurā zem ribas. Nazis, caurdūra ķermeni līdz pat rokturim, iedūrās sirdī un plaušās, un karotājs bez skaņas nokrita zemē.

Sadursmi bija vērojuši daudzi cilvēki, un tagad no pūļa atskanēja pārsteigta murmināšana. Kāda sieviete piesardzīgi piegāja pie nekustīgā karotāja, klusi satvēra viņa roku un uzreiz atlaida – roka nedzīvi nokrita.

- Miris! — sieviete pārsteigta teica un ar bailēm paskatījās uz Metu.

Jazons piesteidzās pie seifa un piespieda pirkstu pie slēdzenes – atskanēja raksturīgs klikšķis.

- Pie manis! — viņš pavēlēja pirriešu valodā. — Šeit ir granātas un jūsu pistoles. Ja viss izrādās slikti, ņemiet rokās ieročus, bet tikai kā pēdējo līdzekli.

Karavīru grupas ielenkts,  cauri pūlim gāja Šeiņins. Viņš neticīgi skatījās uz līķi.

- Tava sieviete nogalināja šo cilvēku ar viņa paša nazi?

- Jā, bet viņš pats bija vainīgs. Viņš iesita un gribēja viņu nogalināt. Viņa aizstāvējās. Pajautā jebkuram.

Publika sāka piekrītoši dūkt.

Vadonis bija pārsteigts, bet ne dusmīgs. Viņš pievērsa skatienu no līķa uz Metu. Izspūrusī Meta izskatījās ļoti iespaidīgi.

— No kuras cilts viņa ir? — jautāja Šeiņins.

— No tālienes, no kalniem ziemeļos. Viņas cilti sauc... pirrieši. Vareni karotāji!

Šeiņins sarauca pieri.

- Nekad neesmu par tādiem dzirdējis. Kāds ir viņu totems?

Tiešām, kāds? Žurka vai zebiekste nav piemērotas. Kādus citus dzīvniekus viņš redzēja?

- Ērglis! - Jazons uz labu laimi izmeta. Šķiet, viņš debesīs bija redzējis putnu, kas izskatījās pēc ērgļa.

- Spēcīgs totēms! — Šeiņins vēlreiz paskatījās uz līķi un iespēra tam ar kāju. - Sieviete nevar dabūt viņa moropus un ādas.

Tas bija skaidrs tik un tā: sieviete ir īpašums un tai nevar piederēt īpašums. Bet nogalinātā mantām jānonāk pie uzvarētāja. Taču neviens Jazonam dinAltam nepārmetīs skopumu – viņš labprāt upurēs pāris nodzītus moropus un kaudzi nolietotu ādu.

– Tas ir tavs, o Šeiņiņ! Tas būs godīgi. Es pat neiedomājos tos paņemt sev. Un naktī es sitīšu šo sievieti par viņas rīcību.

Viņš uzminēja pareizi. Šeiņins dāvanu uztvēra kā pašsaprotamu. Aizejot viņš izmeta pār plecu:

- Viņš bija slikts karotājs, ja viņu nogalināt varēja pat sieviete, bet viņam palikuši divi brāļi...

Šie vārdi kaut ko nozīmēja... Bet ko?

Pūlis ātri izklīda, un mirušais tika aizvākts. Meta un Grifs pabeidza kamača uzstādīšanu un sanesa iekšā visu mantību. Jazons aizsūtīja Grifu piedzīt tuvāk kazas, jo baidījās no nepatikšanām.

Tās sākās pat agrāk, nekā viņš bija gaidījis. Ārā atskanēja kliedzieni un blāvi būkšķi, un Jazons metās uz ielas, bet galvenie notikumi jau bija aiz muguras.

Apmēram seši barbari, šķiet nogalinātā radinieki, uzbruka Grifam, vēlēdamies atriebties. Viņiem šķita, ka ar puišeli tiks galā pavisam viegli, taču sanāca otrādi.

Trīs viņu sagrāba un acīmredzot plānoja turēt, kamēr pārējie sitīs. Divi no trim tagad bezsamaņā gulēja pie zemes (pirrietis bija triecis viņu galvas vienu pret otru), bet trešais locījās no sāpēm, ar rokām satvēris cirkšņus. Grifs, turēdams ceļgalu uz ceturtā kakla, mēģināja salauzt piektajam kāju, pagriežot to viņam aiz muguras. Sestais uzbrucējs bēga, un zēns jau bija izvilcis nazi, nepārprotami vēlēdamies viņu apturēt.

— Atlikt nazi! - Jazons uzkliedza, piepalīdzot bēglim ar spēcīgu spērienu pa muguras lejasdaļu. — Pietiek ar vienu slepkavību.

Ar kara saucienu un vēl pāris pļaukām Grifs piecēlās un ar nicinājumu noraudzījās pakaļ saviem bēgošajiem pretiniekiem. Viņš pats bija gandrīz neskarts, ja neskaita zili melnu aci un saplēstu piedurkni.

Jazons ieveda zēnu, īgnu, ka viņam nav ļauts izbaudīt uzvaras pilnību, kamačā un cieši aizsēja aizvaru.

- Nu ko, - viņš teica, skatīdamies, kā Meta uzliek Grifa acij aukstu kompresi. — Mierina viens: jau no paša sākuma atstājām spēcīgu iespaidu.

8. NODAĻA

Lai gan viņiem bija liesmojoši zobeni,

Viņi nomira neskaitāmos daudzumos.

Mūsu bultu mākoņi caurdūra svešzemniekus

Un padzina no mūsu ganībām...

- Es runāju ar Temučina balsi!  Es esmu Ahanks, viņa karavadonis, - sacīja karotājs, atmezdams Šeiņina kamača aizvaru.

Jazons apklusa savā balādē par atlidojošajiem svešzemniekiem un lēnām pagriezās, lai paskatītos uz cilvēku, kurš viņam bija iedevis ilgi gaidīto pārtraukumu. Viņam kakls bija sauss un noguris, atkārtojot vienu un to pašu dziesmu atkal un atkal – viņa stāsts par kosmosa svešzemnieku sakāvi nometnē guva lielus panākumus.

Cilvēks, kurš ienāca, neapšaubāmi bija augsta ranga militārais vadītājs; vairāki lieli dārgakmeņi mirdzēja uz viņa ķiveres un pulētās krūšu bruņu plāksnes. Viņš greizkājaini aizgāja līdz kamača vidum un apstājās Šeiņina priekšā. Ahanka labā roka gulēja uz zobena roktura.

- Ko Temučins vēlas? — Šeiņins auksti jautāja, arī uzlikdams roku uz zobena — viņam šis jaunatnācējs acīmredzami nepatika.

– Temučins vēlas dzirdēt žonglieri vārdā Jazons. Viņam jāparādās nekavējoties.

Šeiņina acis pārvērtās šaurās zibošās spraugās.

– Tagad viņš dzied man. Kad pabeigs, viņš dosies pie Temučina.

Nomadu vadonim visi vadoņi vienlīdzīgi, un viņu ir grūti pārliecināt par pretējo. Bet Temučins un viņa komandieri prata pārliecināt. Ahanks asi nosvilpa, un ducis karotāju ar novilktiem lokiem rokās ielauzās kamačā. Šeiņins bija pārliecināts.

- Apnikusi tā sēkšana, - viņš, žāvādamies sacīja un novērsās. – Tagad dzeršu ačadu ar vienu no savām sievietēm. Visi ejiet prom.

Jazons godasardzes pavadībā izgāja ārā un devās uz savu kamaču. Ahanks apstājās un ar plato plaukstu pagrūda viņu krūtīs:

– Temučins klausīsies tagad. Nāc šurp.

— Novāc roku. – Jazons runāja klusi, lai nedzird karavīri. — Viena stīga pārtrūkusi.

- Ej, kur tev pavēl. — Roka palika savā vietā.

- Vispirms mēs iegriezīsimies manā kamačā. Tas ir ļoti tuvu. – Šoreiz Jazons runāja skaļāk. Tajā pašā laikā viņš satvēra pretinieka roku un saspieda viņam plaukstu. Tas bija visai sāpīgi, jo īpaši tāpēc, ka Jazonam, kuru bija norūdījuši Pirras divi g, piemita ievērojams spēks. Ahanks juta, ka viņam tūlīt sašķaidīs pirkstus, viņš sāpēs saviebās un ar kreiso roku neveikli pastiepās pēc zobena.

- Ja izvilksi zobenu, es tevi nogalināšu, - sacīja Jazons, pagriezdams lautas aso galu pret Ahanka vēderu. – Temučins pavēlēja mani atvest, nevis nogalināt. Viņš dusmosies, ja mēs sakausimies. Nu ko tu izvēlies?

Karavadoņa seja bija sašķiebta niknumā, un viņš kādu mirkli mēģināja pretoties, bet tad atlaida zobenu.

- Vispirms mēs iegriezīsimies tavā kamačā, lai tu šo lupatu vietā varētu uzvilkt kaut ko pienācīgu, - viņš skaļi sacīja.

Jazons atlaida pirkstus un devās uz priekšu, cenšoties neizlaist Ahanku no redzesloka. Tas mierīgi sekoja, berzēdams saspiestos pirkstus, bet skatiens, ko viņš veltīja žonglierim, bija naida pilns.

"Labi, labi" - Jazons nodomāja, - "esmu sagādājis vēl vienu ienaidnieku. Bet man noteikti jātiek savā kamačā."

Viņi bija izturējuši nogurdinošo, bet neizbēgamo ceļojumu ar Šeiņina cilti. Jazons pavadīja laiku, praktizējot žonglēšanu un pētot nomadu kultūru un dzīvi. Pirms nedēļas viņi sasniedza Temučina nometni.

Nometne vairāk izskatījās pēc milzīga čigānu tabora, jo klejotāji bija apmetušies desmitiem jūdžu gar seklu, netīru strautu, ko nez kāpēc sauca par upi. Acīmredzot šī patiešām bija pati lielākā upe visā līdzenumā. Īstā militārā nometne atradās pašā centrā, bet Jazons tur vēl nebija bijis. Līdz šim viņam bija pietiekami daudz materiālu novērojumiem “priekšpilsētās”, un  trūka pašpārliecibas, lai iekļūtu ienaidnieka sirdī. Turklāt Temučins viņu reiz bija redzējis, un vadonis radīja iespaidu, ka ir cilvēks ar labu atmiņu. Tiesa, Jazona āda tagad bija tumšāka, viņam bija uzaugušas lielas ūsas, un Teka bija ielicis aizbāžņus, lai izmainītu deguna formu, tāpēc Jazons cerēja, ka ar to visu pietiks. Tagad visvairāk viņu mocīja doma: ko vadonis par viņu bija dzirdējis?

- Ātri augšā! - viņš uzkliedza, iegājis savā kamačā. - Es došos pie Lielā Temučina un man jāapģērbjas pieklājīgi.

Meta un Grifs pārsteigti paskatījās uz Jazonu un kara vadoni, kas ienāca viņam aiz muguras, bet nekustējās.

- Vairāk trokšņa, - Jazons viņus pamudināja pirriešu valodā. - Skraidelējiet un izliecies, ka esat satraukti. Piedāvājiet šitam saģērbtajam zostēviņam dzērienu vai ko citu, tikai uz pāris minūtēm novēršiet viņa uzmanību.

Ahanks pieņēma ačadu, nenovēršot skatienu no Jazona.

- Ņem. – Jazons pasniedza lautu Grifam. — Uzvelc tai lietai jaunu stīgu vai izliecies, ka uzliec jaunu.

Un, lūdzu, neizrādi savu raksturu, kad es tevi pagrūdīšu. Tā ir tikai daļa no izrādes.

Grifs sarauca pieri, bet citādi uzvedās pietiekami labi. Jazons, nometis jaku, ierīvēja seju un matus ar svaigu ziedi, kā to prasa pieklājības noteikumi, un atvēra seifu. Viņš no turienes izvilka savu labāko jaku, vienlaikus paslēpdams plaukstā nelielu, neuzkrītošu priekšmetu.

- Tagad klausieties, - viņš vērsās pie pirriešiem viņu valodā. - Viņi mani ved pie Temučina, es tur neko nevaru izdarīt. Paņēmu līdzi dentofonu un pārējos divus atstāju tepat seifā. Tiklīdz aiziešu, paņemiet tos un esiet modri. Nezinu, kā izdosies audience pie vadoņa, bet ar jums sazināsimies pastāvīgi, jo var būt nepieciešama izlēmīga rīcība. Gaidiet un nekrītiet izmisumā.

Uzvilcis jaku, viņš iesaucās starp-valodā:

- Lautu, ātri! Ja kaut kas notiks manā prombūtnē, es sadošu jums abiem.

Viņi jāja nesakārtotā grupā, un, iespējams, nejaušības dēļ abās pusēs Jazonam pastāvīgi turējās divi karotāji.

Vērojot ierasto nometnes burzmu, Jazonu visu ceļu mocīja jautājums: kāpēc Temučinam viņš vajadzīgs? Ko lielais vadonis dzirdējis par vienkāršo žonglieri? Nebija jēgas minēt.

Kad viņi tuvojās militārajai nometnei, pēcpusdienas saule karājās zemu virs kamačiem. Šeit valdīja kārtība, nebija dzīvnieku baru, teltis stāvēja glītās rindās un visur bija redzami karotāji. Plaša eja viņus aizveda uz lielu melnu kamaču, kam apkārt bija šķēpneši. Jazonam nebija vajadzīgi heraldiskie ģerboņi, lai saprastu, kā kamačs tas ir. Viņš nokāpa no segliem, paņēma lautu padusē un devās uz telts pusi, cenšoties saglabāt lepnu, bet ne augstprātīgu izskatu.

Ahanks ienāca pirmais, lai paziņotu par viņu ierašanos. Tiklīdz viņš izgāja, Jazons ātri ielika dentofonu mutē un ar mēli nostiprināja to pāri savam augšējam labajam priekšzobam. Ierīce automātiski ieslēdzās siekalu ietekmē.

- Pārbaude... pārbaude...  mani dzirdat? - jazons uzmanīgi nočukstēja.

Miniatūrais raidītājs uztvēra skaņas, sākot no čukstiem līdz kliedzieniem.

- Dzirdam skaļi un skaidri, - ausīs noskanēja Metas balss.

To varēja dzirdēt tikai Jazons. Dentofona vibrācijas uztvēra zobs, nododot tās galvaskausa kauliem un pēc tam bungādiņām.

- Ejam! - Ahanks uzkliedza, rupji sagrābdams Jazonu aiz rokas un tādējādi pārtraukdams sakaru seansu.

Nometis viņa roku, Jazons iegāja kamačā un ieraudzīja Temučinu centrā augstā krēslā. Aizņemts sarunā ar diviem karavadoņiem, vadonis uzreiz nepaskatījās jaunpienācēja virzienā, un Jazonam izdevās tikt galā ar savu izbrīnu, redzot troni. Temučins sēdēja uz traktora sēdekļa, kurš balstījās uz bezatsitiena šauteņu stobriem. No stobriem karājās cilvēku pirkstu saišķi: daži bija tikai kauli, uz citiem no tiem karājās melnas miesas atliekas. Skasts bija iespaidīgs: svešzemnieku slepkava Temučins šeit bija savācis visu savu laupījumu.

Virsaitis pagriezās un auksti paskatījās uz Jazonu. Jazons zemu paklanījās, ne tik daudz aiz vēlmes izrādīt savu cieņu, cik lai izvairītos no šī caururbjošā skatiena. Pēkšņi deguna aizbāžņi un ūsas viņam šķita pārāk neuzticama aizsardzība. Temučins viņu skatīja ļoti tuvu un, protams, var viņu pazīt!

Iztaisnojies, Jazons atkal sastapās ar vadoņa ledaino skatienu. Ko darīt? Gaidi, kad sāks runāt Temučins? Citā situācijā Jazsons būtu rīkojies tā – būtu piespiedis pretinieku vispirms atklāt savas kārtis. Bet vai tas ir tas, ko sagaida no ceļojoša žongliera? Viņam jādreb šīs pasaules diženuma priekšā.

– Tu sūtīji pēc manis, o lielais Temučin. Es lepojos ar šādu pagodinājumu. – Viņš atkal paklanījās. - Gribi, lai es dziedu?

- Nē, - Temučins īsi atbildēja.

Jazons mēģināja izlikties pārsteigts.

— Dziesmas nevajag? Ko tad Lielais Vadonis vēlas no nabaga žongliera?

Temučins uzmeta viņam naidīgu skatienu, taču Jazons nevarēja pateikt, vai tās bija patiesas jūtas vai piekopta uzvedība, kuras mērķis bija turēt vietējos iedzīvotājus bailēs.

- Informāciju! — vadonis beidzot pateica, un tajā brīdī ieslēdzās dentofons un atskanēja Metas balss:

- Jazon, trauksme! Bruņoti vīri liek mums atstāt kamaču, pretējā gadījumā viņi draud mūs nogalināt.

- Žongliera pienākums ir mācīt un stāstīt, - Jazons ar cieņu atbildēja priekšniekam un klusi nočukstēja: - Pretojieties, bet nelietojiet pistoles. Centīšos jums palīdzēt.

- Ko? – Temučins draudīgi pieliecās viņam pretī. - Ko tu tur čuksti?

- Neko. Tas ir tikai... - Sasodīts, kā starpvalodā saka "nervu šoks"? – Tas ir žongliera ieradums. Mēs visu laiku atkārtojam pie sevis dziesmu vārdus, lai tos neaizmirstu.

Temučins atgāzās krēslā, un viņa pierē parādījās asa rieva. Viņam tas viss acīmredzami nepatika. Jazons arī. Kā lai palīdz Metai?

- Viņi ielauzās! — Viņas čuksti atbalsojās viņa ausīs kā kliedziens.

- Pastāsti man par Pirras cilti, - sacīja vadonis.

Jazonam izspiedās auksti sviedri. Temučinam droši vien visur ir spiegi, vai arī par piriešiem viņam paziņoja pats Šeiņins. Un tad nogalinātā cilvēka ģimene, izmantojot Jazona prombūtni, nolēma atriebties un uzbruka Metai un Grifam. Viens pret vienu...

— Pirrieši? Tā vienkārši ir vēl viena cilts. Kam tev par tiem jāzina?

- Ko?! – Temučins pielēca kājās. – Tu uzdrošinies man uzdot jautājumus?

- Jazon! - Te Meta.

- Nē, ko tu! – Jazons drudžaini domāja, kā no tā izkulties. - nepareizi izteicos. Ko tu vēlies uzzināt par viņiem? To es biju domājis.

- Viņu ir daudz... Viņiem ir zobeni un šķēpi... Viņi uzbruka Grifam...

– Es nekad neesmu dzirdējis par tādu cilti. Kur viņi gana savus ganāmpulkus?

- Ziemeļos... kalnu ielejās.

- Tu kaut ko slēp, žonglieri. Varbūt nezini Temučina likumu? Balva tiem, kas ir ar mani. Nāve tiem, kas ir pret mani. Lēna nāve tiem, kas mani nodod.

- Lēnā nāve? – Jazons uzmanīgi ieklausījās dentofonā.

Temučins kādu laiku klusēdams skatījās uz viņu.

- Tu daudz ko nezini. Es tev kaut ko parādīšu. Tas tevi iedrošinās un liks runāt atklātāk. – Viņš sasita plaukstas. - Atnesiet Daenu!

Šķita, ka viņš dzirdēja apslāpētu elpošanu... Vai varbūt nē?.. Jazons nebija pārliecināts. Viņš atkal atradās vadoņa kamačā un pārsteigts paskatījās uz nestuvēs gulošo cilvēku. Tas bija cieši sasiets, ap kaklu sasieta cilpa, roku un kāju pirkstu vietā bija asiņojoši stumbeņi.

- Lēna nāve, - Temučins mierīgi sacīja, vērīgi skatīdamies uz Jazonu. - Daens mani nodeva un pārgāja Kalnu Zebiekstu pusē. Viņš tā tika melojis daudzas dienas. Šodien viņš saņems taisnību.

Vadonis padeva zīmi. Karotāji piespieda gūstekņa labo roku pie zemes, un viens no viņiem atvēzēja cirvi. Izplūda asiņu strūklaka, un roka aizlidoja sānis. Metodiski vicinādams cirvi, karotājs nocirta Daenam otro roku, pēc tam abas kājas.

- Viņš būtu varējis nodzīvot vēl dažas dienas, - ar izsmejošu līdzjūtību sacīja Temučins. – Ja būtu noturējies ilgāk, varbūt es viņu apžēlotu. Vai varbūt nē. Reiz es dzirdēju par kādu, kurš izturēja gadu.

Viņš pamāja ar roku, un Daens tika aiznests.

- Ļoti interesanti, - Jazons nomurmināja.

Kaut kas bija jādara, turklāt steidzami.

Dzirdot ārā moropu kliedzienus un kāju dipoņu, viņš satraukts vērsās pie vadoņa:

- Tu dzirdi? Dzirdi svilpienu?

- Kādu vēl svilpienu? Tu esi pazaudējis prātu? — Temučins pārsteigts jautāja.

- Tur bija svilpiens, - Jazons pārliecinoši sacīja, dodamies uz izeju. - Man jāiziet ārā. Tūlīt atgriezīšos.

Visi, kas atradās teltī, bija apstulbuši: neviens nekad nebija atļāvies pārtraukt audiernci ar vadoni.

- Stāvi! - Temučins nikni uzkliedza.

Jazons nereaģēja. Viņam pretī, izvilcis zobenu, metās sargs. Pagrūdis viņu malā ar plecu, Jazons izskrēja uz ielas. Sargi ārpus kamača nepievērsa viņam uzmanību.

Mierīgi, bet ātri Jazons aizgāja pa labi. Nonācis līdz stūrim, viņš pagriezās un skrēja gar sienu. Aiz muguras atskanēja kliedzieni – medības bija sākušās.

Atšķirībā no parastajiem apaļajiem kamačiem, šis bija kvadrātveida. Skrienot gar sienu, Jazons nogriezās gar nākamo stūri. Viņu joprojām nepamanīja, no ieejas bija dzirdami kliedzieni. Jazons turpināja skriet un tikai pēc kārtējā pagrieziena samazināja ātrumu līdz pastaigas solim.

Pie ieejas nebija neviena, pat sargu. Vajātāji izklīda dažādos virzienos, un tie, kas palika, skatījās jebkur, izņemot kamaču.

Jazons mierīgi iegāja iekšā. Temučins, kurš dusmīgi staigāja pa telti, pagriezās, atskanot soļiem.

- Nu! Noķērāt?.. Tu? – Viņš paspēra soli atpakaļ un izvilka zobenu.

- Es esmu tavs uzticīgais kalps, Temučin, - Jazons mierīgi sacīja. - Es atnācu informēt tevi par tavas pavēles pārkāpumu.

Temučins vilcinājās.

- Runā ātrāk! Tava nāve ir manā rokā.

- Es zinu, ka tu esi aizliedzis karot starp tiem, kas tev kalpo. Bet Šeiņina vīri uzbruka manai sievietei un kalpam. Pirms divām nedēļām viņa nogalināja viņu karotāju, jo viņš viņu sita. Es palūdzu cienīgu cilvēku, lai viņu pieskata manā prombūtnē. Viņš tikko bija šeit un, neuzdrošinādamies ienākt Temučina kamačā, pasauca mani ar svilpienu. Manam kamačam uzbrukuši bruņoti karotāji. Es lūdzu tavu taisnību.

Atskanēja šalkoņa, un vajātāji ieskrēja kamačā. Visi apstājās, neizpratnē skatījās uz Jazonu un Temučinu, kuri stāvēja viens otram pretī. Zobens virsaiša rokā nedaudz trīcēja, un pilnīgā klusumā skaidri varēja dzirdēt, kā viņš griež zobus.

- Ahank! - Temučins iesaucās, nolaizdams zobenu, un uz priekšu paskrēja karavadonis. - Paņem četras cilvēku rokas un aizej uz Šeinina cilti no Žurku klana...

- Es varu parādīt... - Jazons iejaucās.

Temučins asi pagriezās pret viņu un, gandrīz pietuvinājis seju, nošņācās:

- Ja tu atkal runāsi bez manas atļaujas, tu mirsi!

Jazons klusi pamāja ar galvu, viņš saprata, ka jau aizgājis par tālu. Pēc pauzes Temučins pagriezās pret karavadoni:

- Pavēli Šeiņinam izdot tos, kas nolaupīja žongliera kalpus, un atvest viņus uz šejieni.

Ahanks metās uz izeju,  skriešanas laikā atdodams godu. Temučina svītā paklausība bija augstāka par etiķeti.

Temučins, nepārprotami sliktā garastāvoklī, staigāja pa kamaču šurpu turpu. Karavadoņi piesardzīgi atkāpās pie sienām, daži klusi izslīdēja ārā. Tikai Jazons nepakustējās pat tad, kad saniknotais vadonis novicināja dūri deguna priekšā.

– Kāpēc tu atļāvies to visu izdarīt?  - viņš jautāja ar aukstu niknumu. - Kāpēc?

- Es drīkstu atbildēt?

- Runā! – Temučins norēca, pārliekdamies viņam pāri.

- Es izgāju no kamača, jo tas bija vienīgais veids, kā panākt taisnīgumu. Es paļāvos uz Lielā Vadoņa gudrību.

Temučins nikni nozibsnīja acīm.

Jazons turpināja:

— Žonglieri nepazīst cilti un nenēsā totēmu. Viņi klīst pa visu līdzenumu, un viņiem nav jākļūst uzticīgiem. Bet man tev jāsaka, ka esmu dzimis pirriešu ciltī. Viņi mani izdzina, tāpēc es kļuvu par žonglieri.

Temučins neuzdeva acīmredzamo jautājumu, un, lai pauze neievilktos, Jazons bija spiests turpināt:

— Man bija jādodas prom tāpēc, ka... man ir grūti par to runāt... bet salīdzinot ar pārējiem pirriešiem... esmu pārāk vājš un gļēvs.

Temučins, pietvīcis, asiņu pielietām acīm, atvēra muti un pēkšņi izplūda skaļos smieklos. Joprojām smejoties, viņš piegāja pie troņa un nokrita uz tā. Visi pārējie klusēja, nezinot, kā saprast vadoņa uzvedību. Temučins deva zīmi, lai atnes vīna burdjuku ar ačadu un vienā rāvienā izdzēra to. Smiekli pamazām pārauga ķiķināšanā, pēc tam pavisam norima, vadonis atguva kontroli pār sevi – viņš atkal bija auksts un draudīgs.

– Esmu apmierināts. Man nenākas bieži pasmieties. Tu esi gudrs.

Varbūt pat pārāk gudrs. Kādreiz šī iemesla dēļ tu mirsi. Turpini stāstīt par pirriešiem.

— Mēs dzīvojam kalnu ielejās un reti nolaižamies līdzenumos. - Jazons bija sagatavojis šo stāstu vēl bāzē. — Mēs ticam spēkam, bet ticam arī likumam. Mēs nogalinām visus, kas pārkāpj mūsu  zemes robežas. Mūsu totems ir ērglis, tas nozīmē spēku. Jebkura no mūsu sievietēm var nogalināt karotāju ar kailām rokām. Mēs dzirdējām, ka Temučins līdzenumos ir ienesis likumus, un tiku atsūtīts par to uzzināt. Ja tā ir taisnība, tad pirrieši pievienosies Temučinam...

Šeit viņi tika pārtraukti. Temučina uzmanību novērsa moropu kāju klaboņa un kliedzieni pie ieejas, bet Jazona uzmanību novērsa pēkšņi atdzīvojies dentofons: vāja balss teica: - Jazon!, - un viņš saprata, ka tur ir Meta vai Grifs.

Ahanks iegāja kamačā, kam sekoja karotāji, kuri ievilka divus gūstekņus, no kuriem viens bija ievainots un asiņoja. Viņi ieveda Metu un Grifu un nolika tos pie sienas, sasistus, asiņainus un nekustīgus. Jazons paspēra soli uz priekšu, taču atjēdzās un apstājās, savilkdams dūres tik stipri, ka nagi iespiedās plaukstās.

- Ziņo, - Temučins pavēlēja Ahankam.

- Mēs visu izdarījām, kā tu pavēlēji, Temučin. Mēs aizauļojām uz cilti, un Šeiņins mums parādīja kamaču. Mēs tur nokļuvām un bijām spiesti nogalināt, lai liktu viņiem pakļauties. Divi tika sagūstīti. Kalpi elpo, es domāju, ka viņi vēl dzīvi.

Temučins domīgi paberzēja zodu.

Jazons pagājās uz priekšu.

- Drīkstu pajautāt?

Vadonis vērīgi paskatījās uz viņu un pamāja.

— Kāds ir sods par pavēles neievērošanu un uzbrukumu nometnes robežās?

- Nāve! Vai var būt kāds cits sods?

– Tad es atbildēšu uz tavu iepriekš uzdoto jautājumu. Tu vēlējies zināt, kādi ir pirrieši. Tad lūk. Es esmu vājākais no viņiem. Bet es nogalināšu šo cilvēku ar vienu naža dūrienu, izmantojot tikai vienu roku. Turklāt nav svarīgi, kā viņš būs apbruņots, pat ja viņam iedosi zobenu.

- Jā? — Temučins paskatījās uz spēcīgo, muskuļoto karotāju, par galvas tiesu garāku par Jazonu. -  Bet ko, laba doma.

- Piesien, - Jazons sacīja tuvākajam karotājam, aizliekot roku aiz muguras.

Gūsteknis tik un tā ir nolemts, un, ja viņa nāve atnesīs labumu, viņš vismaz daļēji izpirks savus grēkus. "Tu kļūsti par liekuli, Jazon?" — viņš jautāja sev un nevarēja atrast, ko atbildēt. Viņš vienmēr ienīda nāvi un izvairījās no vardarbības. Bet tagad?.. Bet, paskatījies uz sāpju saliekto Metu, Jazons pasniedzās pēc naža.

Neparastu cīņas īpašību demonstrēšana noteikti interesētu Temučinu, taču šis nezinošais zvērs tik un tā bija lemts. Tiesa, var nomirt arī pats Jazons, ja izrādīsies, ka viņš savu priekšlikumu nav formulējis pietiekami gudri. Tiklīdz ienaidnieks dabūs rokās šķēpu vai rungu, viņš pēc dažām minūtēm tiks galā ar Jazonu.

Jazons pat aci nepamirkšķināja, kad karotājs tika atraisīts un Ahanks viņam pasniedza savu divroku zobenu. Labais Ahanks! Viņš tomēr atcerējās, kā viņa roka bija gandrīz salauzta, un dega atriebības vēlmē. Dažreiz ir labi iegūt ienaidniekus.

Jazons izvilka nazi. Viņš pats izkala šo neparasto ieroci no labākā tērauda un rūdīja to senatnīgā veidā. Asmens, plats kā plauksta, bija noasināts no abām pusēm: no vienas puses līdz rokturim, no otras - mazāk par pusi. Šis nazis varēja griezt uz leju un uz augšu, ar to varēja durt kā ar zobenu, turklāt tas svēra aptuveni divus kilogramus.

Ienaidnieks atvēzēja zobenu. Cīņas iznākumu izšķīra viens cirtiens, un ienaidnieks centās ielikt šajā cirtienā visus savus spēkus -to neizturētu nekāds nazis. Jazons mierīgi nogaidīja un tikai tad, kad zobens sāka krist, viņš izlika nazi. Asmens uzņēma visu cirtiena spēku un izturēja, lai gan Jazons nokrita uz viena ceļgala un gandrīz izmeta ieroci. Atskanēja asa skaņa, un zobens pārlūza uz pusēm.

Jazons pamanīja apmulsušo pretinieka sejas izteiksmi un, nepaceļoties no ceļgala, izdarīja spēcīgu dūrienu no apakšas uz augšu. Asmens, pārrāvis ādas apģērbu, iekļuva vēderā līdz pat rokturim. Ar kājām atgrūdies no zemes, Jazons piecēlās, no visa spēka atspiedies uz naža; asmens pārgrieza visas zarnas un apstājās tikai pie atslēgas kaula. Jazons izvilka nazi un atkāpās, kā rezultātā līķis nokrita uz grīdas.

- Es gribu paskatīties uz nazi, - sacīja Temučins.

— Mūsu ielejās ir laba dzelzs. – Jazons noliecās un noslaucīja asmeni mirušā drēbēs. — Mēs izgatavojam labu tēraudu.

Temučins uzmeta nazi gaisā, noķēra un pasauca karotājus.

- Turiet ievainoto, - viņš norādīja uz otru gūstekni.

Tas mēģināja pretoties, bet ātri nomierinājās, samierinājies līdz neizbēgamo nāvi. Karotāji viņu cieši turēja, un viens atgrūda netīros matus, atklājot ieslodzītā kaklu. Temučins piegāja klāt un, pasvārstījis ieroci rokā, pacēla to virs galvas... Viņš vienā asā kustībā nolaida nazi, un kamača klusumu pārtrauca čaukājošs troksnis. Nocirstā galva aizripoja pa zemi, bet ķermenis ātri tika aizvilkts malā.

- Man patīk šis nazis, - sacīja Temučins. - Es to paņemšu sev.

- Es gribēju tev to uzdāvināt. – Jazons paklanījās, lai slēptu savu neapmierinātību. Nu ko, tas ir tikai nazis.

— Jūsu tauta zina seno zinātni? — jautāja Temučins, padodot nazi karotājam, lai tas to noslauka.

Jazons bija uzmanīgs.

– Ne vairāk kā citas ciltis.

– Neviens no viņiem nevar izgatavot tādus ieročus.

- Tas ir sens noslēpums. Tas tiek nodots no tēva dēlam.

– Varbūt ir vēl kādi seni noslēpumi? — vadoņa balss kļuva vēsāka.

- Varbūt.

- Ir kāds pazaudēts noslēpums. To sauc par "šaujampulveri" vai "sprāgstvielu". Tu zini, kas tas ir?

Jazons izmisīgi meklēja atbildi, vērodams Temučina sejas izteiksmi. Ko par to var zināt žonglieris? Bet, ja tās ir lamatas, viņam ir jāatbild pareizi.

9. NODAĻA

Kamēr Meta gulēja bezsamaņā, pirmās palīdzības komplekts viņai uzlika četrpadsmit šuves uz galvas, un Jazons, izmazgājis brūces, iesmērēja tās ar dezinfekcijas smēri. Drīz pēc tam attapusies, Meta par sāpēm nemaz nesūdzējās un drosmīgi klusēja, kad viņai bija jāuzliek vēl divas šuves uz pāršķeltās lūpas.

Grifs smagi elpoja un vaidēja zem ādu kaudzes, ar kuru Jazons to bija sasedzis. Zēna brūces, galvenokārt virspusējas, nebija dzīvībai bīstamas, un Jazons viņam noteica pilnīgu atpūtu.

- Nu, tas arī viss, - viņš teica Metai. - Tev arī labi jāatpūšas.

- Mēs izdarījām visu, ko varējām, Jazon, bet viņu bija daudz. Vispirms uzbruka Grifam, un, kad viņš pakrita, ķērās pie manis. Lūdzu, iedod man spoguli. -Viņa paņēma Jazona pastiepto tērauda spoguli un, ieskatījusies tajā, ātri atdeva atpakāļ. - Izskatos šausmīgi. Viņu bija tik daudz... Un sievietes arī... Viņas visu laiku mēģināja sist man pa kājām. Nogalināju trīs vai četrus vīriešus un vienu sievieti, bet netiku galā ar visiem. Tiku notriekta un neko vairāk neatceros. Kas notika tālāk?

— Iedzersi? — Jazons jautāja, izņemdams vīna burdjuku ar ačadu.

Ieraudzījis ka Meta purina galvu, iedzēra lielu malku pats un nolika vīna burdjuku atpakaļ vietā.

— Neiedziļinoties detaļās, teikšu tikai to, ka aizsūtīju jums palīgā karavīru nodaļu. Viņi atkaroja tevi un Grifu un sagūstīja Žurkas, kas jums uzbruka - viņi visi jau miruši. Vienu nogalināju pats un pēc Pirras labākajām tradīcijām - ar vienu naža dūrienu. Nazis tomēr bija jāuzdāvina Temučinam. Esmu ļoti priecīgs, ka izgatavoju to ar rokām, jo šis vīrs uzreiz novērtēja pirriešu tehnoloģisko līmeni un sāka jautāt, ko mēs zinām par šaujampulveri un šaujamieročiem. Šie jautājumi mani nedaudz samulsināja, un, izvairoties no tiešas atbildes, teicu, ka pats esmu dzirdējis tikai vārdu, bet varbūt citi mūsu cilts pārstāvji zina vairāk, jo nav dūmu bez uguns. Domāju, ka Temučins kad pienāks laiks, to atcerēsies, bet pagaidām viņš vēlas, lai mēs mainām dzīvesvietu. Viņa vēlmei šeit ir likuma spēks, tāpēc rītausmā mēs dodamies prom uz galveno nometni. Ārā gaida karavīru grupa, acīmredzot gadījumā, ja mēs pārdomāsim, tāpēc es vēl neesmu izlēmis, vai uzskatīt sevi par vadoņa viesi vai viņa gūstekni.

Pateicis visas ziņas, aptieciņu iestādīja uz "pilnīgu atpūtu" un piespieda to pie Metas plaukstas. Tad noguldīja Metu blakus Grifam un apklāja ar ādām.

Skatoties uz izmocītajiem piriešiem, Jazons sajuta sirdsapziņas pārmetumus. Kādam velnam viņam šajā bīstamajā piedzīvojumā bija jāiesaista sieviete un bērns! Bet, nedaudz nomierinājies un pārdomājis, viņš nonāca pie atziņas, ka Laime tomēr nav Pirra, un šeit ir vieglāk izdzīvot. Iespējams, pārliecinot pirriešus lidot kopā ar viņu, viņš izglāba viņu dzīvības, un pat iespējams, ka kādu dienu viņi pateiks “paldies”.

No rīta pirrieši jau varēja piecelties un atstāt kamaču bez ārējas palīdzības. Iepriecinātais Jazons mēģināja organizēt telts demontāžu, kas izrādījās nebūt ne viegla. Kamača uzlikšana un noņemšana ir sievietes darbs, taču, tā kā Jazons nevēlējās tuvoties nevienai sievietei no Žurku cilts, viņam nācās vērsties pēc palīdzības pie Temučina karotājiem. Tikai pēc gandrīz visa ačada krājuma izlietošanas izdevās viņus pārliecināt uzņemties šo klejotājus pazemojošo darbu.

Kad eskungs bija piekrauts, Jazons uzsēdināja uz tā Metu un Grifu, un mazā karavāna devās ceļā, niknu skatienu pavadīta.

Temučina nometnē bija pietiekami daudz sieviešu, un kamača uzstādīšana noritēja raitāk. Vīrieši darīja savu darbu, tas ir, stāvēja apkārt un skatījās. Uzdevis Metai uzraudzīt telts sasliešanu, Jazons devās pie vadoņa, lai paziņotu par savu ierašanos.

Abi sargi pie ieejas Temučina kamačā, ieraudzījuši žonglieri, piesardzīgi pagāja malā: starp parastajiem karavīriem Jazons jau bija ieguvis zināmu autoritāti.

Vadonis viens pats stāvēja kamača vidū ar asiņainu dunci rokā. Jazons pazina savu nazi un neizpratnē apstājās pie ieejas. Taču, redzot, kā Temučins met ieroci pa kazas liemeni, kas kalpoja par mērķi, viņš nedaudz nomierinājās. Vadonis lēnām izvilka asmeni un apmierināts atzīmēja:

- Labs nazis. Viegli mest.

Jazons klusēdams pamāja, sapratis, ka nav izsaukts, lai apspriestu naža labās īpašības.

— Pastāsti man visu, ko zini par šaujampulveri, — Temučins pavēlēja, ar plaukstu pārbaudot naža asmeni.

- Es maz ko varu pateikt.

– Neizvairies, žonglieri! — vadonis sarauca pieri. – Ja tev būs šaujampulveris, varēsi to uzspridzināt ar lielu troksni? Atbildi! Ātri!

Jazons jutās diezgan neērti. Temučins ir apņēmīgs un nežēlīgs cilvēks; viņš neredz lielu atšķirību starp beigtu kazu un dzīvu žonglieri; Tiklīdz sajutīs viltību, nazis nekavējoties lidos uz Jazonu. Bez tam vadonim ir saasināta nojauta...

-Es pats nekad neesmu redzējis šaujampulveri, - Jazons nedroši iesāka, - bet esmu dzirdējis stāstus par to. Droši vien varētu likt tam eksplodēt.

– Tā es arī domāju. — Nazis ar trulu skaņu ietriecās liemenī. – Man šķiet, ka tu zini vēl daudz ko interesantu.

— Ir daži noslēpumi, kurus cilvēks sola nevienam neatklāt. Bet tu, Temučin, esi mans pavēlnieks, un es zvēru vienmēr tev palīdzēt.

- Labi. Pacenties to neaizmirst. Tagad pastāsti man, ko tu zini par dzīvi Zemienē?

- Neko, - Jazons godīgi atbildēja. Saruna uzņēma viņam negaidītu pavērsienu.

- Un nezina neviens. Ir pienācis laiks tam pielikt punktu. Es eju lejā. Tu nāksi man līdzi. Pusdienlaikā dosimies ceļā. Neviens nezina, kur mēs iesim un kāpēc, izņemot tevi, tāpēc, ja tev dārga dzīvība, pat nedomā nekur izpļāpāties.

– Labāk nomiršu, nekā pateikšu kādu vārdu! — Jazons viņam apliecināja.

Atgriezies pie sava kamača, izstāstīja šo sarunu Metai.

- Izklausās diezgan dīvaini, - viņa piekrita, ar grūtībām apsēdusies pie ugunskura. - Jazon, es esmu izsalkusi, bet nevaru iekurt uguni.

- Mums laikam slikts kurināmais; Šos mēslus, lai tie labi sadegtu, ir pareizi jāizžāvē. Patiesībā tev un Grifam vajadzētu ieēst kaut ko barojošāku par cieto kazas gaļu. — Atvēris seifu, viņš izņēma divus ēdienu komplektus. - Kas attiecas uz Temučinu, arī man šī viņa ideja šķiet dīvaina. Nesaprotu, kā viņš plāno nokāpt lejā pa desmit kilometrus augstu vertikālu sienu. Zini ko? Sazinies ar Kerku, izstāsti viņam visu un pastāsti, lai jūs izved no šejienes, ja atkal būs kādas nepatikšanas.

- Nē. Mēs gaidīsim tevi, - Meta spītīgi papurināja galvu.

Izņēmusi karoti, viņa sāka ēst. Grifs paņēma otro paku, kamēr Jazons stāvēja sardzē pie ieejas.

— Paslēpiet pakas seifā, pēc tam apraksim.

- Neuztraucies par mums, Jazon. Varēsim par sevi pastāvēt, - Meta atgriezās pie pārtrauktās sarunas.

- Jā, - Grifs viņu atbalstīja. - Šī planēta ir daudz mīkstāka par Pirru.  Tikai ēdiens nekur nederīigs.

Jazons ar maigumu paskatījās uz viņiem abiem, sadauzītiem, bet neuzvarētiem. Viņš pavēra muti, bet klusēja –  īsti nebija ko teikt.

Sapakojis ādas somu ar piederumiem, kas viņam varētu būt nepieciešami ceļojumā, viņš izņēma miniatūru raidītāju un iemeta to sava kaujas cirvja dobajā rokturī. Šis cirvis un īss zobens veidoja visu viņa bruņojumu. Lai gan Jazons mēģināja apgūt loka šaušanu, viņam tas neizdevās.

Nonācis pulcēšanās vietā, viņš redzēja, ka savākušies ap piecdesmit cilvēku. Nevienam nebija līdzi pārtikas krājumu: acīmredzot viņi nerēķinājās ar garu ceļojumu. Uztvēris dažus naidīgus skatienus, Jazons saprata, ka viņš šeit ir vienīgais svešinieks; pārējie bija vai nu augsta ranga karavadoņii, vai tuvi Temučina sabiedrotie un viņa klana locekļi.

- Es arī protu glabāt noslēpumus, - Jazons sazvērnieciski iečukstēja drūmajam Ahankam, bet kā atbildi saņēma lāstu porciju.

Drīz vien parādījās vadonis, un grupa devās ceļā. Ceļojums bija grūts, un Jazons priecājās, ka iepriekšējās nedēļas bija pavadījis seglos. Sākumā viņi virzījās uz kāda kalna pakājes pusi, stingri uz rietumiem, bet, tiklīdz nometne pazuda no redzesloka un kļuva skaidrs, ka neviens viņus neredz, Temučins pagrieza nodaļu uz dienvidiem un lika visiem iet ātrāk.

No abām pusēm ceļam pietuvojās kalni. Ekspedīcija virzījās no vienas aizas uz otru, kāpdama arvien augstāk. Jazons ap muti aptina kažokādu, lai aizturētu auksto, rīkli plosošo gaisu, bet pārējos tas šķiet netraucēja.

Saulrietā viņi ātri uzkoda aukstu gaļu un turpināja ceļu. Jazons klusībā apstiprināja šādu steigu: apstāšanās laikā viņš gandrīz piesala pie zemes. Tagad viņi jāja vienā rindā, ceļš bija kļuvis ļoti šaurs.

Laiku pa laikam Jazons, tāpat kā pārējie, nokāpa no segliem un veda moropu aiz iemauktiem, lai nedaudz sasildītos. Ceļu apgaismoja zvaigžņoto debesu aukstā gaisma.

Vienā no pārejām, paskatījies pa labi, Jazons tālumā starp klintīm ieraudzīja pelēku jūru. Jūra! Nevar būt! Viņi atradās dziļi kontinentā... Un pārāk augstu... Bet tad viņš saprata: tā tiešām bija jūra... Mākoņu jūra. Jazons kā apburts raudzījās mākoņos, līdz kāds ceļa pagrieziens tos paslēpa. Ceļš gāja lejup, un viņš uzminēja, ka kaut kur priekšā ir plato mala.

Šeit, visu kontinentu šķērsojošās kraujas malā beidzās nomadu teritorija. Stāvus uz leju nolaidās apmēram desmit kilometru augsta milzīga siena. Šeit klimats mainījās: siltais dienvidu vējš sastapās ar šķērsli un, paceļoties augšup, pulcēja mākoņus, kas pēc tam nesa zemienēs lietusgāzes. - "Interesanti", - nodomāja Jazons, - "vai zem šīs pastāvīgās mākoņu segas ir redzama saule?" Šur tur balojošais sniegs liecināja, ka cauri barjerai ik pa laikam izlauzās ziemeļu vēji.

Ceļš gāja cauri šaurai pārejai, un Jazons ieraudzīja nelielu akmens ēku, pie kuras stāvēja karotāji un gaidīja, kad vienība paies garām. Ceļojums skaidri tuvojās beigām. Drīz viņi apstājās, un Jazonam tika pavēlēts pienākt pie Temučina. Viņš aizsteidzās uz gājiena priekšgalu.

Temučins pabeidza košļāt žāvētu gaļu, un Jazonam bija jāgaida, kamēr vadonis saslapinās rīkli ar pussasalušu ačadu. Debesis austrumos kļuva bālas, un, pēc klejotāju pārliecības, bija pienākusi rītausma - brīdis, kad var atšķirt balto kazas vilnu no melnās.

- Tu vadīsi manu moropu, - Temučins pavēlēja, pabeidzis maltīti.

Jazons satvēra nogurušo dzīvnieku aiz iemauktiem un vilka to aiz vadoņa. Taciņa, divas reizes strauji pagriezusies, beidzās pie plašas platformas, kuras tālākā mala beidzās ar krauju. Temučins uzgāja tur augšā un paskatījās uz balto mākoņu masu. Jazona uzmanību piesaistīja sarūsējušie mehānismi bezdibeņa malā.

Masīvais aptuveni astoņus metrus garais A-formas rāmis izskatījās ļoti iespaidīgi. Tā augšdaļa karājās pāri bezdibenim, un balsti iegrima dziļi klintī. Rāmis bija pastiprināts ar šķērssiju un balstiem, kas iznāca no klints 45° leņķī. Spriežot pēc visa, konstrukcija bija izgatavota ar rokām, lai gan tam bija grūti noticēt. Visa konstrukcija bija pārklāta ar biezu rūsas kārtu, lai gan vietām bija redzamas tauku pēdas. Pie skriemeļa rāmja galā karājās un pazuda bezdibenī resna melna virve.

Ieinteresēts, Jazons piegāja tuvāk un sāka pētīt vinčas mehānismu virs rāmja. Šis mehānisms izrādījās diezgan kuriozs vietējās inženierzinātņu domas sasniegumu piemērs. Melnā virve tika uztīta uz liela rotējoša trumuļa, uzmaukta uz rokas resnuma dzelzs ass. Savienots ar klinti ar četriem masīviem kronšteiniem, trumulis varēja izturēt milzīgu slodzi, jo viss spiediens tika pārnests uz akmeni. Tas bija savienots ar lielu zobratu, kura diametrs bija aptuveni pusotrs metrs, un tas, savukārt, bija savienots ar mazāku zobratu, kuru varēja griezt, izmantojot garu koka rokturi.

Nebija jābūt Arhimēdam vai Ņūtonam, lai saprastu, kam šī konstrukcija paredzēta. Jazons varēja tikai apbrīnot lifta celtniekus. Pagriezies pret Temučinu, viņš jautāja:

- Tā ir mašīna lai nolaistos lejā?

- Jā, - viņš atbildēja pēc īsa klusuma brīža. – Un mums tā būs jāizmēģina, citādi nokļūt lejā nevar. Šo mašīnu uzbūvēja Zebiekstu cilts. Viņi zvēr, ka ir to bieži izmantojuši, un tālāk stāsta daudzus brīnumus par dzīvi ielejā. Es neticētu nevienam vārdam, ko viņi saka, bet viņiem ir šaujampulveris un koks... Viņi vadīs mašīnu, un, ja kas notiks, tiks nogalināti.

- Tas mums nepalīdzēs... ja kaut kas patiešām notiks.

- Cilvēks ir dzimis, lai nomirtu, - pamācoši sacīja Temučins. – Un dzīve ir tikai neizbēgamā atlikšana uz vēlāku laiku.

Jazons bija tik pārsteigts, ka pat nevarēja atrast, ko atbildēt: viņš nekad nebija gaidījis, ka no vadoņa lūpām dzirdēs tik filozofisku paziņojumu.

Atskanēja kliedzieni – karotāji no pakalna uz vinčas pusi dzina vairākus desmitus vīriešu un sieviešu.

- Sāciet strādāt, - Temučins pavēlēja, un karotāji nekavējoties aplenca vinču. - Nenolaidiet no viņiem acis un, ja kaut kas ne tā, nogaliniet viņus!

Tā mudināti Zebiekstes ķērās pie darba. Labi zinādami, kas jādara, rīkojās ātri un saskaņoti: vieni grieza rokturi, citi regulēja drošinātājus, un kāds pat uzrāpās pie riteņa, kas karājās pāri bezdibenim, lai to ieeļļotu.

- Iešu pirmais, - sacīja Temučins, uzvilcis pie melnās virves gala piestiprinātu ādas uzkabi.

- Ceru, ka virve būs pietiekami gara, - Jazons vieglprātīgi piezīmēja, bet, sastapies ar Temučina skatienu, uzreiz nožēloja teikto — vadonim joki nepatika.

- Kad es nolaidīšos, sūtiet lejā manu moropu. Pārliecinieties, lai viņam būtu aizsietas acis, citādi viņš kļūs traks. Tad nolaidīsies lejā tu pats, tad nolaidīs tavu moropu un tā tālāk, - skaidroja vadonis. - Ahank! Dzīvniekus pie klints pieved pa vienam, lai citi moropi neredz, ko ar viņiem dara. Saprati?

Ahanks militāri sveicināja.

Sagūstītie no Zebiekstu klana pēc komandas sāka griezt riteni, palīdzot sev ar izsaucieniem. Kad pēc vairākiem pagriezieniem Temučins pacēlās gaisā, trumulis tika pārslēgts atpakaļgaitā, un līderis sāka lēnām nolaisties, šūpojoties virves galā. Pietuvojies klintij, Jazons kādu laiku vēroja, kā viņa figūra pakāpeniski samazinās un pazūd no redzesloka.

Nolaišanās prasīja ļoti ilgu laiku. Ik pēc simts metriem trumuļa griešanās palēninājās, jo divu virves gabalu savienojums izgāja cauri skriemeli, un tad ātrums atkal palielinājās. Cilvēki pie vinčas nemitīgi mainījās, un darbs neapstājās ne uz minūti.

— No kā izgatavota šī virve? Jazons jautāja sirmam vecim, kurš komandēja Zebiekstes.

— Lejā zem klints aug augs ar gariem lokaniem dzinumiem. No tiem savij izturīgas virves - tās labi stiepjas, bet gandrīz neplīst. Šo augu ir grūti atrast, un es nezinu, kā to sauc.

"Laikam kaut kāds vīnogulājs," - Jazons nodomāja un pēkšņi ieraudzīja, ka virve sāk spēcīgi raustīties augšup un lejup. Cieši satvēris vecā vīra roku, viņš jautājoši paskatījās uz viņu. Tas sāpēs saviebās un steidzās paskaidrot:

– Viss kārtībā. Nobrauciens vienkārši pabeigts un virve tiek atbrīvota no kravas. Tā notiek vienmēr, viņš piebilda un uzkliedza saviem cilvēkiem: "Celiet augšā!"

Jazsons viņu atlaida, un vecais ātri pagāja malā, berzēdams roku. Viņš teica patiesību: atbrīvojies no slodzes, elastīgais vīnogulājs sāka lēkt, jo krasi izmainījās spriedzes spēks.

- Tagad, moropu! — Jazons pavēlēja, kamēr tika uzvilkta virve.

Karotāji atvilka dzīvnieku. Morops piesardzīgi paskatījās uz bezdibeni, bet, kamēr viņam uzlika uzkabi, stāvēja mierīgi un neizrādīja nekādas satraukuma pazīmes. Bet, tiklīdz klejotāji viņam aizsēja acis un sāka griezt trumuli, šķita, ka moropu nomainījuši — viņš krāca un sāka konvulsīvi spārdīt apkārt, ar nagiem turēdamies pie zemes. Tomēr Zebiekstes neapmulsa; acīmredzot, viņiem bija ievērojama pieredze šādos jautājumos - vecais vīrs, ar kuru Jazons bija runājis, paņēma rokās garu āmuru un iesita moropam pa galvu. tas nekavējoties kļuva ļengans, viņi ar kliedzieniem pakāra viņu pāri bezdibenim un sāka nolaist.

- Moropu nogalināt grūti, - vecais sacīja Jazonam. - Sitiens pa galvu viņam neskādēs, tomēr precīzi jāaprēķina spēks, citādi viņš priekšlaicīgi attapsies un pārraus virvi.

- Labs sitiens! – Jazons uzslavēja.

Šķita, ka viss norit normāli. Trumulis griežoties čīkstēja, virve lēnām gāja uz leju, nekas netraucēja vienmērīgo darba ritmu.

Morops drīz pazuda no redzesloka, un Jazons, atkāpies no klints malas, apsēdās uz zemes un aizsnaudās. Pēkšņi atskanēja skaļi kliedzieni, un, atvēris acis, viņš ieraudzīja, ka virve trīc un pat noslīdēja no trumuļa.

— Pārtrūka? – Jazons noraizējies jautāja.

- Nē. Viss kārtībā. Morops ir lejā.

Tā noteikti bija jānotiek: kad smagais dzīvnieks tika noņemts, virve sāka raustīties un šūpoties vēl spēcīgāk nekā iepriekšējā reizē.

Jazons atcerējās, ka ir nākamais, un sajuta smagumu vēdera lejasdaļā. Būs krietni jāpacenšas, lai nesaslimtu ar jūras slimību šajā dzelzs laikmeta liftā.

Nobrauciens nesākās labi. Juzdams, ka zeme izslīd no kājām, viņš instinktīvi centās tai pieķerties, bet, dabiski, nekas nesanāca; Trumulis veica vēl vienu apgriezienu, un Jazons jau karājās gaisā. Ātri uzmetis skatienu mākoņu jūrai zem kājām, viņš nolēma tur vairs neskatīties. Klints mala lēnām cēlās augšup, un tad pazuda klejotāju drūmās sejas...

Jazons mēģināja domāt par kaut ko smieklīgu, taču bija pārsteigts, atklājis, ka pilnībā zaudējis humora izjūtu. Lēnām griežoties ap savu asi, tas ar interesi skatījās apkārt, par laimi spoži spīdēja saule un caurspīdīgajā, tīrajā gaisā varēja saskatīt mazākās apkārtējās ainavas detaļas.

Tikai tagad, ieraudzījis klinti visā tās krāšņumā, viņš spēja novērtēt tās gigantiskos izmērus. Pa kreisi un pa labi no Jazona, cik vien acs sniedzās, stiepās pelēka, stāva klints siena. Zemāk tā pazuda baltā mākoņu jūrā; kaut kur tur bija šīs fantastiskās sienas pakāje. Augstu augšā pret zilajām debesīm izcēlās asās kalnu virsotnes, bet, salīdzinot ar klints masīvu, tās šķita pavisam zemas.

Blakus visam šim krāšņumam Jazons jutās kā nenozīmīgs kukainis, kas rāpo gar nebeidzamu sienu, praktiski visu laiku paliekot tajā pašā vietā.

Tagad bija skaidri saredzams, ka vinča stāvēja klints zemākajā punktā, un Jazons nolēma, ka lejā ir jābūt paaugstinājumam. Acīmredzot tikai šeit virve varēja izturēt tādu svaru; jebkurā citā vietā tā būtu satrūkusi.

Mākoņi tuvojās, un drīz viņu apņēma miglaina dūmaka, un pēc minūtes Jazons atradās biezā pelēkā mākonī. Pēdējais, ko viņš gaidīja, bija, ka varēs aizmigt, šūpojoties desmit kilometrus garas virves galā. Taču nogurums darīja savu, un vienmuļā kustība un patīkamā krēsla iedarbojās iemidzinoši. Jazons atslāba, nolaida galvu uz krūtīm un pēc minūtes gulēja ciešā miegā.

Pamodies no tā, ka pa muguru tek ūdens, viņš nodrebēja un savilka apkakli. Tad izberzēja acis un paskatījās apkārt.

Lija lietus – viena no tām lietusgāzēm, kas var ilgt vairākas dienas. Caur ūdens straumēm joprojām bija redzama klints siena, bet zemāk nebija redzams nekas.

Jazons izvilka no aizjostas kaujas cirvi. Ar ko viņš tur tiksies, vēl nav zināms. Iespējams, lai aizsargātos pret klejotāju uzbrukumiem, vietējie iedzīvotāji šeit uztur militāru vienību.

Zeme tuvojās, un no slapjās zāles jau bija redzami lieli laukakmeņi.

- Gatavojies atsprādzēties, - Temučins uzkliedza, parādīdamies no miglas. - Kāpēc tev vajag cirvi, žonglieri?

- Es padomāju, ka varētu satikt kādu citu, - Jazons atbildēja, aizbāzdams cirvi aiz jostas.

Ass virves rāviens viņu uzsvieda uz zāles.

- Skrien prom! - Temučins uzkliedza.

Taču Jazons vēl nebija paguvis atsprādzēties un to izdarīja tikai tad, kad sāka virvi celt augšā. Nokritis no krietna augstuma un apdauzījies pret zemi, viņš piecēlās sēdus, berzēdams sasisto sānu.

- Ejam, - vadonis teica un, negaidīdams, kamēr Jazons piecelsies, devās prom.

Šeit zemienē bija ļoti mitrs un silts. Jazons vairākas reizes paslīdēja slapjajā zālē, un zem kājām pašķīda dubļi.

Temučins apstājās pie desmit metrus augstas slīpas klints pārkares.

- No šejienes vērosi sava moropa nolaišanos. Kad viņš parādīsies, pamodināsi mani. Manējais ganās tajā klints pusē, pieraugi, lai neaizbēg.

Negaidījis atbildi, vadonis apgūlās sausajā zālē zem klints un pārvilka pār seju ādas gabalu.

- Nu, kā tad, - Jazons nomurmināja zem deguna. — Tieši tas, ko man patīk darīt lietus laikā: lieliska slapja klints un brīnišķīgs skats uz velns zina, ko!

Uzkāpis klintī, viņš kaut kā nometās uz gludās, slidenās virsotnes. Miegainība pazuda kā uz burvju mājienu – bija neērti pat sēdēt uz cietā akmens, nemaz nerunājot par gulēšanu.

Vienmuļo lietus šalkoņu pārtrauca tikai ik pa laikam atskanējuši moropa kliedzieni, kas bija sajūsmā par negaidīto mielastu un, šķiet, bija pavisam traks no laimes. Reizēm lietus uz īsu brīdi mitējās, un tad Jazons ieraudzīja plašu zaļu, ar laukakmeņiem nokaisītu, strautu izvagotu pļavu.

Drēgnuma piesātinātās un diskomforta pilnas minūtes vilkās bezgalīgi. Viņam šķita, ka pagājuši gadi, līdz viņš virs galvas izdzirdēja skaļu elpošanu un no lietus plīvura parādījās murgs. Milzīgais dzīvnieks lidinājās gaisā it kā pats par sevi, bez redzama atbalsta, un tajā bija kaut kas baismīgs un nedabisks.

Temučins pamodās, tiklīdz Jazons pieskārās viņa plecam, un viņi steidzās uz nolaišanās vietu. Morops, sēkdams un drebēdams, karājās pie zemes.

- Ātrāk, - pavēlēja vadonis. – Viņš sāk attapties.

Virve sāka raustīties, morops ar nagiem ieķērās zemē un atkal tika uzrauts uz augšu. Temučins ātri palēca dzīvniekam pretī un, satvēris to aiz kakla, ar spēku pievilka pie zemes.

- Atāķē!

Sprādzes viegli padevās, un, pēdējo atsprādzējis, Jazons pabēga uz sāniem. Virve izrāvās un norāva no moropa seglus, saplēsdama ādu. Dzīvnieks no sāpēm skaļi iekliedzās. Segli ar šalkoņu pazuda lietus straumēs.

Tālāk viss gāja vieglāk. Tā kā Jazons tagad zināja, ko darīt, Temučins atstāja viņu vadībā un devās atpakaļ zem klints kā pieredzējis karavīrs, kurš izmanto jebkuru atelpu, lai pagulētu. Jazons nebūtu iebildis viņam pievienoties, bet, kā pavēlēts, sēdēja un gaidīja pārējos.

Karotāji un moropi ik pa laikam nolaidās no lietainajām debesīm un nekavējoties nokļuva žongliera gudrajā vadībā. Viņš nosūtīja vairākus vīrus, lai uzrauga moropus, bet pārējie varēja atpūsties, izņemot Ahanku, kuram Jazons lika novērot apkārtni, paziņojis, ka tam ir neparasti laba redze. Karavadonis šķita neapmierināts, bet paklausīja bez iebildumiem.

Divdesmit seši vīri un divdesmit pieci moropi jau bija nokāpuši, kad visus pamodināja Ahanka aizsmakušais sauciens. Pacēlis skatienu, Jazons ieraudzīja tumšu figūru, kas lidoja tieši uz viņiem. Pēc sekundes morops ar skaļu būkšķi atsitās pret akmeņiem, un tam pakaļ nokrita virves gabals.

- Piesieniet moropus pie iejūga, - Temučins pavēlēja, palūkojies uz asiņaino dzīvnieka līķi, un, pagriezies pret Jazonu, sacīja: - Tāpēc es vispirms sūtīju cilvēku un pēc tam moropu. Zebiekstes mani brīdināja, ka, ilgstoši lietojot, virve pārtrūks. Precīzi pateikt, kad tas notiks, nav iespējams, taču tā vienmēr satrūkst tikai pie lielas slodzes.

- Tagad es saprotu, kāpēc tu gāji pirmais. Tu būtu kļuvis par labu spēlētāju.

- Es jau tāpat esmu labs spēlētājs, - mierīgi atbildēja Temučins.  - Mums ir tikai divas virves, tāpēc es pavēlēju pārtraukt nolaišanos, kad šī pārtrūks." Kamēr mēs atgriezīsimies, viņi būs uztinuši jaunu virvi un nolaiduši sargu šeit lejā. Bet tagad, iesim!

10. NODAĻA

– Drīkstu jautāt, kurp mēs dodamies?  - Jazons jautāja, kad nodaļa lēnām virzījās lejup pa nogāzi. Karavīri izvērsās platā puslokā ar Temučinu centrā; Četri moropi vilka sava ciltsbrāļa līķi.

- Nē, - Temučins atcirta, atturēdams Jazonu no jebkādu tālāku jautājumu uzdošanas.

No klints, kas jau bija neredzama aiz lietus plīvura, sākās raita nolaišanās. Ar zāli un maziem krūmiem klāto līdzenumu šķērsoja strauti un upītes, kas lejā saplūda platās, bet seklās upēs. Moropi brida tām pāri, pārsteigumā šņākdami – tik daudz ūdens viņi vēl nebija redzējuši. Temperatūra paaugstinājās un visi atraisīja drēbes. Jazons, priecīgi noņēmis ķiveri un pakļāvis seju lietum, noslaucīja no vaigiem ziedes kārtu un sāka domāt par peldēšanos.

Nobrauciens pēkšņi beidzās ar robainu krauju – lejā putoja nemierīga upe. Temučins lika tajā samest liekās ādas un mirušā dzīvnieka līķi. Karotāji aizvilka moropu uz klints, un ķermenis ar troksni iekrita ūdenī; Nagotās ķepas pēdējo reizi pazibēja, morops apgriezās un pazuda.

Temučins bez vilcināšanās vadīja vienību uz dienvidrietumiem gar upes krastu - acīmredzot viņš zināja par šo šķērsli. Gājiens turpinājās visu dienu. Līdz vakaram lietus beidzās, un reljefa raksturs mainījās - arvien biežāk sāka parādīties krūmu un koku puduri. Priekšā parādījās plata klints, aiz tās mežs. Ieraudzījis to, Temučins pavēlēja apstāties:

- Gulēt. Naktī dosimies tālāk.

Jazonam nevajadzēja pateikt divreiz. Pirms pārējie pat bija apstājušies, viņš jau bija nolēcis no segliem, saritinājies zālē un aizvēris acis. Moropi pēc nolaišanās pa virvi un garā ceļa arī izbaudīja atpūtu. Izstiepušies uz zemes, viņi iebāza galvas zālē un gremoja to pat miegā.

Bija tumšs... Jazons jutās tā, it kā tikko būtu aizvēris acis, kad kāds ar tērauda pirkstiem satvēra viņa kāju.

- Dodamies tālāk, - sacīja Ahanks.

Jazons piecēlās sēdus, enerģiski izstaipījās, nobrīkšķināja kaulus un izberzēja acis, centās aizdzīt miegu. Iepriekšējā dienā, izdzēris atlikušo ačadu no sava vīna burdjuka, viņš piepildīja to ar ūdeni; Tagad viņš iedzēra nedaudz ūdens un pārlēja pāri galvai - te nevajadzēja ekonomēt.

Viņi izveidoja kolonnu: Temučins priekšā, Jazons viens no pēdējiem. Ahanks sargāja aizmuguri, un no viņa sāniskiem skatieniem un kailā zobena bija skaidrs, ka viņš sargā arī Jazonu. Izlūkošanas grupa pārvērtās par militāru vienību, un klejotāji, kuriem vairs nebija vajadzīga klejojošā žongliera palīdzība, sagaidīja no viņa tikai traucēkli. Nodaļas aizmugurē Jazons nevarēja nodarīt nekādu kaitējumu, un, ja būtu mēģinājis, būtu nogalināts uz vietas. Viņš to saprata un mēģināja jāt mierīgi, ar visu savu izskatu paužot padevību.

Nodaļa kustējās absolūti klusi: pat ieejot mežā, nebija dzirdama ne skaņa. Katrs morops ar mīkstajiem ķepu spilventiņiem spēra priekšā ejošā atstātajās pēdās. Āda nečīkstēja, metāls nedžinkstēja – lietus pielietajā klusumā klejotāji slīdēja kā spokainas ēnas.

Koki pašķīrās, un Jazons redzēja, ka viņi ir iekļuvuši klajumā. Netālu atspīdēja gaisma, un neskaidri varēja saskatīt kādas ēkas kontūras. Joprojām klusēdami, karotāji nogriezās pa labi un vienā rindā virzījās uz ēku. Viņi jau atradās dažus metrus no tās, kad pēkšņi parādījās gaismas taisnstūris - kāds atvēra durvis - cilvēka siluets skaidri izcēlās uz apgaismotā fona.

- Saņemt dzīvu, pārējos nogalināt! - Temučins uzkliedza, un, pirms bija pabeidzis, karotāji metās uz priekšu.

Cilvēks durvju ailē ar aizsmakušu kliedzienu atlēca atpakaļ, cenzdamies aizvērt durvis. Trīs karotāji viņu nogāza un, nokrituši kopā ar viņu, palika nekustīgi guļam. Jazons, kurš tikko nokāpa no moropa, bija pārsteigts, kāpēc viņi neceļas, taču uzreiz saņēma atbildi. Vēl pieci klejotāji metās pretī atvētajām durvīm, uzvilkdami lokus. Divi no viņiem, nometušies ceļos, un trīs, stāvot pilnā augumā, raidīja uzreiz piecas bultas atvērtajās durvīs, tad vēl... Kad Jazons pietuvojās, kareivji jau bija ielauzušies ēkā, un viņš ieskrēja tiem pakaļ.

Kauja bija gandrīz beigusies, un nelielo, šķūnim līdzīgo telpu piepildīja nāve. Nevienmērīgā sveces liesma izgaismoja šausminošo ainu. Apgāzti galdi un krēsli gulēja kaudzē, bet blakus gulēja mirušie un mirstošie. Skaļi ievaidējās sirms cilvēks ar bultu krūtīs, Temučina karotājs pieliecās un ar īsu nazi pārgrieza viņam rīkli. Atskanēja krakšķoša skaņa, un ēka nodrebēja, kad iekšā no aizmugures ielauzās pārējie nomadi.

Dzīvs palika un turpināja cīnīties tikai viens cilvēks - tas, kurš pirmais parādījās durvīs. Gara auguma, ar kupliem matiem, ģērbies rupji pašūtās drēbēs, viņš atkāpās pie sienas un atkāvās ar milzīgu vāli. Nogalināt viņu nebūtu bijis grūti – pietiktu ar vienu bultu, taču klejotāji, izpildīdami pavēli, mēģināja sagūstīt šo cilvēku dzīvu, taču nespēja viņam pietuvoties. Viens karotājs sēdēja uz grīdas, turēdams kāju, otrs Jazona acu priekšā tika atbruņots – viņa zobens ar zvanīgu skaņu aizlidoja sānis.

Jazons nolēma, ka varētu palīdzēt. Ātri palūkojies apkārt, viņš pie sienas pamanīja plauktu un lāpstu ar garu kātu — tieši tas, ko viņam vajadzēja. Satvēris to, viņš iespieda celi roktura vidū; tas saliecās, bet nesalūza — koksne bija labi izturēta.

- Es paņemšu! - Jazons uzkliedza, pieskriedams pie kaujiniekiem.

Viņš nedaudz nokavēja, vāle vienam nomadam trāpīja pa roku, salauza kaulu un izsita zobenu. Jazons ieņēma ievainotā vietu un izdarīja māņu sitienu, it kā grasītos sist pretiniekam pa kājām. Tas ātri nolaida vāli. Atskanēja krakšķoša skaņa... Izmantojot pretsitiena spēku, Jazons pagrieza lāpstu un sita pa galvu. Ienaidnieks sitienu atvairīja, taču bija spiests atkāpties no sienas, un netālu stāvošais Ahanks iesita viņam pa galvu ar zobena plakni. Zemnieks ievaidējās un krita bez samaņas. Jazons nometa lāpstu un pacēla vēli. Tā bija izgatavota no stipra, elastīga koka un apvilkta ar dzelzs gredzeniem; vāle bija gandrīz divus metrus gara.

- Kas tas ir? — jautāja Temučins, kurš cieši sekoja cīņas gaitai.

- Koka vāle. Vienkāršs, bet uzticams ierocis.

- Un tu proti to izmantot? Tu teici, ka neko nezini par zemienes iedzīvotājiem.

Virsaitis runāja mierīgi, bet viņa acīs liesmoja uguns, un Jazons saprata, ka šajā istabā tūlīt varētu gadīties vēl viens līķis.

- Es arī tagad neko par viņiem nezinu. Šo ieroci es iemācījos lietot mājās. Tur... manā dzimtenē visi prot rīkoties ar vāli.

Viņš nepiebilda, ka nerunā par Pirras cilti, bet gan par savu dzimto planētu Porgorstorsandu Galaktikas viņā pusē. Agrārajā sabiedrībā, kuru sašķeļ stingras šķiru barjeras, ieroči varēja būt tikai militārpersonām un aristokrātijas pārstāvjiem. Bet nevar aizliegt cilvēkam, ja viņš dzīvo mežā, lietot vāli. Un katrs planētas iedzīvotājs prata rīkoties ar vāli, un Jazons savulaik pat tika atzīts par čempionu šī vienkāršā, bet ļoti efektīvā ieroča izmantošanā.

Apmierināts ar atbildi, Temučins novērsās, Bet Jazons, joka pēc pavicinājis ar vāli un izpildījis pāris manevrus, sāka pētīt situāciju. Acīmredzot viņi bija ielauzušies fermā: apkārt bija izkaisīti lauksaimniecības instrumenti un zemnieku darba produkti. Šeit tika turēti arī lopi, kurus nomadi nogalināja, tiklīdz ielauzās ēkā. Visas vadoņa pavēles tika uztvertas burtiski un nekavējoties izpildītas: ja Temučins pateica: “Nogalini!” - tas nozīmē, ka neviens dzīvs nepaliks.

Jazons uzreiz saņēma apstiprinājumu savām domām. Nomadi jau pilnā sparā izlaupīja fermu, un viens karotājs, apgriezis kasti, meklēdams laupījumu, zem tās atklāja mazuli. Acīmredzot bērns tika paslēpts pēdējā brīdī, cerot viņu izglābt no nāves. Ne aci nepamirkšķinājis, barbars ar zobenu caurdūra mazo ķermenīti. Jazons mēģināja izlikties, ka tas viņam ir parasts skats, taču sirdī viņš nodrebēja no šausmām.

- Sasieniet gūstekni un dabūjiet viņu pie samaņas, - pavēlēja Temučins, notīrīdams putekļus no uz grīdas nokrituša ceptas gaļas gabala.

Viņi sasēja zemnieka rokas aiz muguras, atspieda pret sienu un sāka liet virsū ūdeni. Kad pēc trešā spaiņa tas vēl nebija atguvies, Temujins sveces liesmā uzkarsēja naža galu un piespieda to pie gūstekņa rokas. Tas noraustījās, ievaidējās un atvēra acis.

— Tu runā starp-valodā? — jautāja Temučins.

Zemnieks ātri sāka runāt nesaprotamā valodā. vadonis uzmanīgi noklausījās viņā un spēcīgi iesita pa svaigo brūci. Zemnieks spalgi iekliedzās un atkal kaut ko pateica tajā pašā valodā.

- Muļķis neprot runāt normālā valodā, - konstatēja Temučins.

- O, Temučin, atļauj man, - pagājās uz priekšu viens no karotājiem. - Viņa valoda ir līdzīga austrumos pie jūras dzīvojošās Čūsku cilts valodai.

Pēc aptuveni desmit minūtēm sarunu izdevās izveidot. Ar nebeidzamiem atkārtojumiem un labojumiem gūstenim tika paziņots, ka viņš tiks nogalināts, ja atteiksies palīdzēt Temučinam. Viņš nesaņēma nekādus solījumus par to, kas notiks, ja piekritīs, taču saprata, ka nav izvēles.

- Mēs vēlamies nokļūt vietā, kur ir karavīri, - piebilda Temučins. — Tulko.

Gūsteknis sāka ātri māt ar galvu. Skaidrs, ka primitīvā sabiedrībā zemnieks nejūt mīlestību pret nekāda veida apspiedējiem, arī karotājiem, kas no viņa iekasē nodokļus. Vai nu šī iemesla dēļ, vai aiz bailēm, iezemietis nekavējoties piekrita aizvest nomadus uz cietoksni.

- Viņš saka, ka tur ir daudz karavīru, - sacīja tulks. - Divas rokas, vai varbūt piecas rokas... Viņš saka, ka cietoksnis ir labi aizsargāts... karavīriem ir dažādi ieroči... bet es nevaru saprast, kādi ieroči tie ir.

- Piecas karavīru rokas? - Temučins pasmaidīja un paskatījās uz karotājiem. - Man paliek bail.

Nomadi izplūda smieklos, sizdami viens otram pa muguru. Jazons, lai gan jokā nesaskatīja nekā smieklīga, tomēr uzskatīja, ka labāk pievienoties pārējiem.

Kad smiekli apklusa, divi karotāji atveda pie Temučina savu ievainoto biedru.

- Kas noticis? — jautāja vadonis.

- Kāja... - ievainotais aizsmacis teica.

- Ļauj paskatīties.

Karavīram palīdzēja novilkt zābaku, un, kad kāja tika atsegta, kļuva skaidrs, ka brūce ir ļoti nopietna. Bija salauzts ceļgala kauls, un no brūces izspraucās kaula šķembas. Pār kāju tecēja asiņu straumīte. Karotājs noteikti piedzīvoja šausmīgas sāpes, taču viņš tās izturēja un pat nevaidēja.

Jazons, gan zināja, ka nepieciešama steidzama kaulu transplantācijas operācija, nevarēja iedomāties, ko šajā barbariskajā pasaulē varētu darīt klejotāja labā. Atbilde nebija ilgi jāgaida.

- Tu nevari paiet, tu nevari jāt, tu nevari būt karotājs, - paziņoja Temučins.

- Zinu. — Nomads iztaisnojās, atgrūzdams biedrus. – Bet es gribu nomirt kaujā. Es gribu, lai mani sadedzinātu kopā ar maniem īkšķiem. Bez īkšķiem es nevarēšu noturēt zobenu un nespēšu sevi aizstāvēt no pazemes dēmoniem.

– Tev taisnība. – Temučins izvilka zobenu. – Tu biji labs karotājs un labs biedrs – novēlu tev uzvaras pazemes kaujās. Es parādīšu tev godu, aizsūtīdams uz viņpasauli.

Kauja negaidīti izvērtās nevis par vienkāršu formalitāti, bet gan par īstu divkauju. Nomads, neskatoties uz savu brūci, cīnījās labi, izmisīgi aizstāvot savu dzīvību. Bet Temučins turpināja uzbrukt no lauztās kājas puses un galu galā iedūra karavīram tieši sirdī.

- Bija vēl viens ievainotais, - vadonis atcerējās, slaucīdams asmeni.

Karotājs ar apsaitēto roku pagāja uz priekšu:

— Roka ir kārtībā, pat āda nav pārplīsusi. Es varu kauties, es varu jāt ar zirgu, bet nevaru šaut ar loku.

Temučins domās kaut ko aprēķināja.

— Katrs cilvēks ir svarīgs. Dari, ko vari, un tu atgriezīsies pie savas kamača. Mēs dosimies ceļā, tiklīdz tiks sadedzināts mirušais. Žonglieri, kur tu esi?

Jazons ātri piegāja pie Temučina, gatavs uzklausīt pavēli.

- Jāsi man pa priekšu... Un centies netaisīt lieku troksni. — vadonis saviebās, acīmredzami atcerējies Jazona vājās militārās īpašības. – Šis cietoksnis ar karavīriem ir tieši tas, ko mēs meklējam. Zebiekstes jau iepriekš bija nolaidušies zemienē, taču tikai grupās pa trīs vai četri, tāpēc ka daudzus moropus nolaist bija bīstami. Viņi parasti uzbruka mierīgajiem iedzīvotājiem, taču gadījās arī sadursmes ar karavīriem, un reiz viņi nogalināja karavīru un atrada pie viņa šaujampulveri. Es redzēju šo šaujampulveri un mēģināju to aizdedzināt, bet tas vienkārši uzliesmoja. Tomēr Zebiekstes zvēr, ka šaujampulveris eksplodē, un es viņiem ticu. Mēs dabūsim šaujampulveri, un tu mums parādīsi, kā to uzspridzināt.

- Tikai iedod. Es tev visu parādīšu.

Viņi ilgi klaiņoja pa tumšo mežu, līdz gūsteknis izbiedēti atzinās, ka ir apmaldījies. Saniknotais Temučins viņam vairākas reizes spēcīgi iesita un negribīgi deva pavēli atpūsties līdz rītam. Atkal sāka līt, un klejotāji patvērās zem kokiem.

Jazons sekoja viņu piemēram, taču, neskatoties uz nogurumu, nevarēja aizmigt – nevarēja izmest no galvas slaktiņu fermā.

Viņš bija nodzīvojis starp nomadiem vairākas nedēļas, dzīvojis kā klejotājs un jau bija paspējis pierast pie šiem cilvēkiem. Viņi nebija labsirdīgi, bija rupji un karstasinīgi, bet Jazons ievēroja, ka viņi ir godīgi, drosmīgi un ievēro savus nerakstītos likumus.

Bet tagad viņam visu laiku acu priekšā bija ar zobenu caurdurta bērna tēls... Tagad izrādījās, ka klejotāji piedevām ir aukstasinīgi, nesaudzīgi slepkavas. Un, lai gan viņi lēja asinis saskaņā ar saviem priekšstatiem par dzīvi, tas neko nemainīja.

Taču Jazons sev atgādināja, ka ir spiegs, nevis etnogrāfs. Viņš izpilda uzdevumu. Viņam ir jāiznīcina nomadu sociālā struktūra un jāpanāk šahtu atvēršana. Tas jādara neatkarīgi no tā, vai viņam patīk barbari vai nē. Visām viņa darbībām jābūt pakārtotām vienam mērķim, un tā dēļ viņam jāpacieš un jāiztur.

Jazons mēģināja iekārtoties ērtāk un aizmigt, taču strauktās domas neļāva viņam aizmirsties.

"Tu, Temučin, savā veidā esi liels cilvēks," - viņš domāja. - "Tomēr es tevi iznīcināšu!"

Bet lietus lija un lija...

Rītausmā viņi devās ceļā. Gūsteknis, kuram bija izkropļota seja ar bailēm, ilgi meklēja ceļu, un, to atradis, aiz prieka gandrīz palēcās. Tā kā viņa mute bija apdomīgi aizbāzta, zemnieks parādīja ar zīmēm, uz kuru pusi jāiet, un klejotāji devās norādītajā virzienā.

Pēkšņi priekšā atskanēja balsis un zaru brīkšķi. Nodaļa nekavējoties apstājās. Ahanks pielika zobenu gūsteknim pie rīkles, un pārējie klusēdami izņēma lokus. Aiz pagrieziena parādījās divi cilvēki. Nogājuši dažus soļus un ieraudzījuši nekustīgos jātniekus, viņi sastinga. Pēc sekundes nosvilpa bultas...

— Kas tas ir viņu rokās? — Temučins jautāja Jazonam.

Tas nolēca no moropa un ar zābaka purngalu apgrieza līķi. Mirušajam bija vieglas bruņas un ķivere, pie jostas karājās zobens, un rokā viņš joprojām turēja primitīvu musketi. Jazons pacēla ieroci.

- Esmu dzirdējis, ka šo lietu sauc par "bisi". Tā nogalina ar šaujampulvera palīdzību. Kad šī svira atsitas pret šo mazo akmeni, izlido dzirksteles un aizdedzina šaujampulveri. Šaujampulveris uzsprāgst un izstumj no šīs caurules dzelzs gabalu, kas nogalina ne sliktāk kā bulta.

Jazons pacēla acis un ieraudzīja uz viņu vērstu duci uzvilktu loku. Viņš uzmanīgi nolika ieroci un no mirušā jostas noraisīja divus nelielus maisiņus.

– Nu jā, te ir dzelzs gabali, un te ir šaujampulveris.

Viņš pasniedza vienu maisiņu Temučinam.

- Šeit tā nav daudz, - tas atzīmēja.

— Bisei nevajag daudz. Bet tur, no kurienes atnākuši šie cilvēki, noteikti ir jābūt lielam krājumam.

- Es arī tā domāju, - vadonis piekrita un pamāja ar roku.

Ātri nogriezuši mirušajiem īkšķus, klejotāji aizvilka līķus sānis. Temučins paņēma abas musketes.

Pēc aptuveni desmit minūtēm viņi sasniedza mežmalu. Šeit sākās liela pļava, kuru šķērsoja plata, mierīga upe. Upes krastā bija neliels nocietinājums ar augstu torni virs ieejas.

- Gūsteknis saka, ka te ir tā vieta, - ziņoja tulks.

— Pajautā, cik šai ēkai ir ieeju.

- Viņš saka, ka nezina.

- Nogalini viņu!

Zobens pazibēja, un līķis tika aizvilkts malā.

— No šīs puses redzamas tikai durvis un šauras atveres, iespējams, šaušanai. - Man tas nepatīk, - Temučins skaļi nodomāja. - Nosūtiet divus cilvēkus lai apiet ap ēku. Žonglieri, kas ir tā apaļā lieta pie sienas?

- Nezinu, bet visticamāk tas arī ir "bise", tikai ļoti liela. Acīmredzot tas šauj lielus dzelzs gabalus.

- Es arī tā domāju, - vadonis piekrita.

Tikmēr izlūki klusēdami pazuda krūmos. Ņemot vērā, ka klejotājiem izdevās paslēpties pat pilnīgi kailā līdzenumā, nav pārsteidzoši, ka viņi vienkārši pazuda blīvajā mežā. Karotāji ar plēsonīgu nepacietību gaidīja izlūku atgriešanos.

- Tā jau domāju, - Temučins apmierināti pamāja, kad viņam tika paziņots par izlūkošanas rezultātiem. – Tādas pašas durvis ir otrā pusē, tieši pie ūdens. Mēs varam viegli ieņemt šo cietoksni naktī, bet es negribu gaidīt līdz naktij. Tu pratīsi izšaut no šīs... bises?

Pēdējie vārdi tika adresēti Jazonam, kurš negribīgi pamāja ar galvu. Pamanījis, ka klejotāji atvilkuši karavīru līķus, viņš sāka saprast,  ko vadonis ieplānojis. Visi Temučina armijā karo, pat lautu spēlējošais šaujampulvera eksperts. Strīdēties nebija jēgas. Temučins par katru cenu gribēja atvērt durvis, un Jazons bija piemērotākais cilvēks šim darbam.

Noslaucījis asins traipus, viņš uzvilka mundieri un, pasaucis tulku, lika viņam atkārtot frāzi “Ātrāk atveriet” vietējā valodā, līdz iemācījās to no galvas.

– Atceries, kas jādara? — jautāja vadonis.

– Viss ir ļoti vienkārši. Es dodos uz cietoksni, bet jūs gaidāt mežmalā. Es prasu viņus atvērt. Viņi... atver. Es ienāku un turu durvis vaļā, līdz ierodies tu.

– Mēs būsim klāt ļoti ātri.

– Es par to nešaubos, bet tomēr jutīšos ļoti vientuļš.

Joprojām lija lietus, un Jazons, uzbēris uz musketes plaukta šaujampulveri, aizsedza to ar ķiveri un pēc tam ietina musketi ādā — viņš patiešām vēlējās, lai tā izšautu.

- Šī lieta sprāgs tikai vienu reizi, - viņš teica Temučinam. – Bet šis zobens manī nevieš uzticību. Varu uz kādu laiku aizņemties tavu pirriešu nazi?

Temučins pamāja un pasniedza viņam ieroci, Jazons piekāra nazi pie jostas.

— Ej, žonglieri, — vadonis pavēlēja.

Jazons, atbildei, auksti pasmaidīja un devās prom.

Sākumā viņam nācās iziet cauri blīvam pamežam, un, pirms bija nogājis tos piecdesmit metrus, bija izmircis līdz jostasvietai. Tiesa, salīdzinot ar to, kas viņu gaidīja cietoksnī, tās bija tikai nelielas neērtības. Jazons nolādēja šaujampulveri, Temučinu, savu garo mēli un, skaļi lamādamies, gāja tālāk. Lietus bija kļuvis stiprāks, un ēka tik tikko bija redzama caur ūdens priekškaru; zem kājām šlakstīja dubļi un peļķes, bet svešā ķivere smirdēja pēc sviedriem.

Izgājis no koku aizsega, viņš devās upes virzienā un drīz vien sasniedza krastu. Ūdens upē virpuļoja virpuļos, sajaucoties ar slīdošajiem dubļiem. Jazons pielieca galvu un devās uz cietoksni, ik pa brīdim paklupdams uz slidenā māla.

Aptuveni pēc piecām minūtēm viņš gandrīz sasniedza pašu nocietinājumu, taču torņa sargi viņu vēl nebija pamanījuši. Jazons paskatījās uz no sienas izlīdušo lielgabalu, un devās uz vārtu pusi. Tajā brīdī no torņa paskatījās kāds sargs un kaut ko uzkliedza. Jazons neapstājoties pamāja viņam ar roku. Karavīrs viņam uzsauca otrreiz - Jazons atkal pamāja ar roku un aizsmacis uzkliedza: “Ātrāk atveriet!”, patiešām cerot, ka vārdus izrunā pareizi. Acīmredzot neapmierināts ar šādu atbildi, sargs turpināja kaut ko kliegt, bet Jazons jau bija sasniedzis mirušo zonu zem sienas, un tagad vairs nebija redzams no torņa.

Masīvās koka durvis, divreiz augstākas par cilvēku, bija pārklātas ar dzelzs sloksnēm un izskatījās ļoti iespaidīgi. Jazons tās pagrūda ar plecu, bet durvis nepakustējās. Pēkšņi atskanēja nepatīkama skaņa, un no spraugas pa labi no ieejas parādījās musketes stobrs. Piespiedies pie durvīm tā, lai lode viņu neskartu, Jazons sāka sist pa tām ar musketes laidni:

— Ātrāk atveriet! Atveriet!

Iekšā kļuva dzirdams troksnis un balsis — cietoksnī notika kustība. Jazona sirds gandrīz izlēca no krūtīm, pulss mežonīgi dauzījās ausīs, sviedri plūda pa seju, sajaucoties ar lietu... Ko darīt? Bēgt? Bet tad uz viņu šaus abas puses, un kāds viņam noteikti trāpīs. Palikt? Bet nevar te kvernēt mūžīgi, peļu slazdā, kas jebkurā brīdī var aizvērties.

Viņš jau grasījās vēlreiz sist ar musketes laidni pa durvīm, kad izdzirdēja ķēžu šķindoņu un aizbīdņu skrāpēšanu. Konvulsīvi norāvis no musketes ādu, viņš uzvilka belzeni un saspringa, gatavojoties rāvienam.

Kad durvis lēnām pavērās, Jazons iegrūda spraugā musketes stobru un atspieda ar zobenu, cenšoties tās atvērt plašāk. Ar acs kaktiņu viņš jau redzēja kvadrātveida cietokšņa pagalmu un izbiedēto karavīra seju, kurš bija atvēris durvis. Jazons metās uz priekšu ar visu spēku, karavīrs aizlidoja sānis, durvis pavērās platāk... Viņš redzēja, ka pretī ieejai ierindā stāv karavīri šaušanas gatavībā. Muskešu stobri bija vērsti tieši pret viņa krūtīm, un Jazons saprata, ka stāv uz nāves sliekšņa.

Sit pirmais un nekad neapstājies pusceļā – tāds ir klejotāju likums, un viņiem ir pilnīga taisnība. Pirms kāds paspēja pakustēties, Jazons ar kliedzienu ielēca ienaidnieku vidū un nospieda sprūdu. Šāviens skaļi atbalsojās pāri akmens pagalmam, un viens karavīrs nokrita. Tas bija pēdējais, ko Jazons skaidri atcerējās.

Šķiet, ka viņš savā lēcienā nogāza divus cilvēkus, un ap viņu sākās kautiņš. Pielecis kājās, Jazons nogāza vēl divus un, izrāvis nazi, sāka cirst pa labi un pa kreisi. Viens ievainots vai miris karavīrs uzkrita viņam virsū, un, apsedzoties ar šo ķermeni, Jazons turpināja vicināt nazi. Visapkārt skanēja kliedzieni, vaidi un ieroču sķinda.

Pēkšņi kājā un gandrīz uzreiz sānos un rokā uzliesmoja asas sāpes. Sāka zvanīt ausīs, sāka reibt galva, un, vēlreiz savicinājis nazi, viņš nokrita zemē. Virs viņa parādījās saniknots oficieris, viņa zobens svilpdams gaisā, krita uz Jazona galvas. Ar grūtībām atvairījis šausmīgo cirtienu, viņš iegrūda nazi oficierim kājstarpī. Izplūda asinis, un ienaidnieks nokrita. Jazons atgrūda līķi malā, gatavojoties tikties ar nākamo uzbrucēju...

Šajā brīdī pa durvīm ar kailu zobenu rokā ielauzās pirmais nomads – tas bija pats Temučins. Gandrīz izlidojis no segliem, viņš pēkšņi apturēja moropu pagalma vidū, un divi karavīri nokrita miruši zem viņa briesmīgajiem cirtieniem. Kopš šī brīža nebija šaubu par kaujas iznākumu.

Atstājis nomadus pašiem tikt galā ar savām darīšanām, Jazons piecēlās kājās un atspiedās pret mūri. Zvanīšana ausīs norima un pārvērtās vieglā dūkoņā. Ķiverē bija liels iespiedums, bet par laimi galva palikusi neskarta. Sekla brūce zem ribām un griezums uz rokas stipri asiņoja, taču dzīvībai briesmas neradīja. Brūce uz kājas izrādījās visnopietnākā, jo ienaidnieka asmens caurdūra muskuļus. Viņam ļoti sāpēja, bet Jazons varēja kustēties, kaut arī ar nelielām grūtībām. Viņš bija ļoti priecīgs par šo apstākli, jo negribēja mirt no Temučina zobena, pat ja viņš pēc tam tiktu sadedzināts kopā ar īkšķiem.

Kauja tuvojās beigām, taču, spriežot pēc kliedzieniem, ēkas iekšienē joprojām bija ievērojama pretestība. Bet karavīri, kuri nekad nebija tikuši galā ar tādu ienaidnieku kā klejotāji, mira viens pēc otra. Musketes tagad bija pilnīgi bezjēdzīgas; bultas trāpīja ātrāk un precīzāk. Pagalms bija nokaisīts ar līķiem, asinīm sajaucoties ar lietus ūdeni. Pie ieejas, kur viņu bija apturējusi lode, gulēja miris nomads – vienīgais uzbrucēju zaudējums.

Jazons pamanīja kustību uz torņa, taču, pirms paguva pakustēties, nostrinkšķēja loka aukla, un karavīrs, kas lūkojās ārā no aiz mūra izciļņa, atkrita atpakaļ ar bultu krūtīs. Drīz apklusa kliedzieni, vaidi - cietoksnis bija kritis..

Pagalmā parādījās klejotāji un klusēdami skraidīja starp līķiem, veicot savu pretīgo rituālu. Temučins iznāca no ēkas ar asiņainu zobenu rokā un, norādīdams uz līķu kaudzi pie ieejas, sacīja karavadonim:

– Trīs no tiem pieder žonglierim. Pārējo pirksti ir mani.

Karavadonis salutēja un izņēma kinžalu.

Vadonis pagriezās pret Jazonu:

– Iekšā ir daudz dažādu lietu. Ej, sameklē šaujampulveri.

Pamanījis, ka joprojām tur rokā nazi, Jazons noslaucīja to savās drēbēs un pasniedza Temučinam. Tas klusēdams paņēma nazi un iegāja atpakaļ ēkā.

Jazons, cenšoties iet pēc iespējas vienmērīgāk, devās uz noliktavu, kuras ieeju apsargāja Ahanks. Lielā telpā ar zemajiem velvētajiem griestiem gulēja musketes, zobeni, lielgabalu lodes, ložu grozi un vairāki īsi resni stobri, aizbāzti ar koka aizbāžņiem.

- Lūk, - Jazons norādīja uz tiem, apturēdams Temučinu, kurš gribēja pieiet tuvāk. - Tur neej. Redzi pelēkos graudus uz grīdas? Tas ir šaujampulveris, un tas var aizdegties no nejaušas dzirksteles. ir jāattīra ceļš.

Saliekšanās izraisīja asas sāpes sānā, bet Jazons, cenšoties tās ignorēt, ar apģērba skrandu palīdzību atbrīvoja eju cauri visai telpai. Izrādījās, ka šaujampulveris birst no atvērta stobra. Sabēris to atpakaļ un rūpīgi aizbāzis galu, Jazons to uzmanīgi pacēla un pasniedza Ahankam.

- Nemētāt, nesasvērt, neturēt uguns tuvumā, neļaut tam kļūt mitram, - viņš ātri paskaidroja. — Atsūti šurp... viens, divi... deviņus cilvēkus paņemt pārējo šaujampulveri. Pastāsti viņiem to, ko es tev teicu.

Šajā brīdī ārā atskanēja skaļš grāviens. Pieskrējis pie loga, Jazons ieraudzīja, kā no torņa izkrita liels akmens un šķembas iekrita pagalmā; Lietus biezo putekļu mākoni iedzina zemē. Notika vēl viens sprādziens, un nodrebēja sienas. Ieskrēja nomads, skaļi kaut ko kliegdams savā valodā.

- Ko viņš saka? – Jazons jautāja.

— Tuvojas karavīri. Viņi šauj no lielajām bisēm. Daudzas rokas karavīru - vairāk nekā var saskaitīt.

11. NODAĻA

Neviens neizrādīja nekādas satraukuma pazīmes. Karš ir karš. Ne lietus, ne svešā vide, ne jaunie ieroči - nekas nevarēja satricināt nomadus. Cilvēki, kas uzbruka kosmosa kuģim, tikai nicinoši pasmaidīja par artilērijas uguns troksni.

Kamēr Ahanks uzraudzīja šaujampulvera pārvietošanu, Temučins uzkāpa tornī, lai paskatītos uz tuvojošos ienaidnieku. Apkārt svilpoja lodes, lielgabalu lodes trāpīja cietokšņa sienās, bet vadonis nekustīgi stāvēja uz skatu klāja un, tikai aplūkojis visu, ko gribēja, nokāpa lejā un sāka dot pavēles saviem ļaudīm.

Jazons bija pēdējais, kas atstāja noliktavu un atklāja, ka cietoksnī palicis tikai Temučins.

- Pa šīm durvīm,- vadonis pavēlēja, norādīdams uz izeju uz meža malu. – Tur mūsu moropi. Pēc mana pavēles karavīri ar šaujampulveri atkāpjas uz mežu. Pārējie aizturēs karavīrus.

- Cik cilvēku mums uzbrūk? – Jazons jautāja.

- Daudz. Divas pilnas rokas, varbūt vairāk. Atrāk, žonglieri, karavīri ir tuvu.

Un, apstiprinot viņa vārdus, šaurajās spraugās ielidoja vairākas lodes, bet aiz sienas atskanēja uzbrucēju kliedzieni.

"Kā viņš tur teica? - Jazons mēģināja skaitīt, izejot no cietokšņa. - Divas pilnas rokas... Roka ir visi cilvēka pirksti - divdesmit. Pilna roka - tātad simts. Tāda ir nomadu skaitīšana. Bet nomadu palicis divdesmit trīs, un tas ir, ja cietokšņa iebrukuma laikā nenogalināja vēl kādu. Deviņi karotāji nes šaujampulveri, Jazons pie viņiem kā speciālists. Palikuši trīspadsmit. Pret vairākiem simtiem! Pieņemt kauju ar šādu spēku nelīdzsvarotību ir pilnīgs neprāts.

Tikmēr notikumi strauji attīstījās. Nomadi, kurus Temučins norīkoja par šaujampulvera nesējiem, jau pilnā ātrumā jāja meža virzienā. Ar grūtībām uzsēdies uz moropa, Jazons viņiem sekoja un paguva tikt garām cietokšņa sienas stūrim minūti pirms pirmo karavīru parādīšanās.

Trīspadsmit jātnieki nikni metās virsū ienaidniekam. Atskatījies, Jazons redzēja nomestus lielgabalus un uz visām pusēm bēgošus karavīrus. Nomadi kāvās izmisīgi un neizrādīja ienaidniekam žēlastību.

Bet Jazons jau bija iejājis mežā, un viņam bija jāvērš uzmanība uz sejā trāpošiem zariem. Temučina karotāji viņu gaidīja zem kokiem. Drīz vien atskanēja aulekšu troksnis, un meža malā parādījās septiņi moropi, uz viena no kuriem sēdēja divi jātnieki. Ar katru sadursmi nomadu spēki kusa.

— Uz priekšu, — Temučins pavēlēja. – Jūs atgriezīsieties pa to pašu ceļu, pa kuru atnācāt šurp. Mēs paliksim un satiksim vajātājus, ja tādi būs.

Jazonam ceļā bija grūti: brūces, kuras viņš nebija paguvis laikā pārsiet, bija sāpīgas un asiņoja. Tagad, sēdēdams uz nolaidenās moropa muguras, viņš pārsiet brūci nevarēja un pilnai laimei pie rokas nebija pat aptieciņas — viņš neuzdrošinājās to ņemt līdzi.

Kad vienība pajāja garām izlaupītajai fermai, viņus, ar karotāju paliekām, panāca Temučins. Pēc tam Jazons pilnībā zaudēja orientāciju un nonāca daļējā bezsamaņas stāvoklī. Ap viņiem kā mūris biezēja miglainais mežs, visas takas šķita vienādas, bet klejotāji, dabiskā instinkta vadīti, ceļu atrada bez grūtībām. Nodaļa spītīgi virzījās uz priekšu, lai gan nogurušie moropi visu laiku klupa, un tikai jātnieku asie pieši neļāva viņiem pilnībā apstāties.

Ieraudzījis upi, Temučins pacēla roku.

- Visiem nokāpt, - viņš pavēlēja. — Paņemiet no somām pašu nepieciešamāko. Moropus atstāsim šeit. Ejiet pa vienam uz krastu.

Un vadonis ātri devās uz upes pusi, vilkdams aiz sevis nodzīto dzīvnieku.

Jazons, kurš bija tik noguris no sāpēm, ka nespēja neko saprast, paklausīgi nokāpa no moropa, nemaz nesapratis, kāpēc tas viss vajadzīgs. Aizklibojis uz krastu, viņš ieraudzīja, ka moropi kaut kur pazuduši.

– Visu paņēmi? — jautāja Temučins, paņēmis no viņa iemauktus un izvikdams nazi.

Jazons pamāja. Vadonis ar īsu cirtienu pārgrieza dzīvniekam rīkli un, izvairījies no asins strūklas, iegrūda moropu ūdenī.

- Mašīna moropus pacelt nevar. Bet viņus nevar atstāt pie klints, citādi par to uzzinās ienaidnieki un noliks tur sargus. Mēs turpināsim ceļu kājām. Varēsi paiet? – Temučins jautāja, aizdomīgi skatīdamies uz Jazona kāju.

- Protams! Es jūtos lieliski. Liela lieta – neliela pastaiga pēc vairākām negulētām naktīm un traka reida. Ejam! Atvedīsim uz nometni šaujampulveri, un es tev parādīšu, kā uztaisīt sprādzienus, viņš katram gadījumam atgādināja.

Pastaiga nebija no patīkamajām. Viņi neapstājās ne uz minūti, un Jazons bija pavisam novārdzis, lai gan tika atbrīvots no nepatīkamā pienākuma nest stobru ar šaujampulveri. Uzkāpšana slidenajā nogāzē izrādījās neticami grūta: šausmīgi sāpēja kāja, un brūces asiņoja no katras kustības. Jazons pakrita... Karotāji vienaldzīgi pagāja garām un drīz vien pazuda lietus plīvurā. Piecēlies kājās, viņš noslaucīja sviedrus no pieres un, grīļodamies no noguruma, turpināja ceļu. Tuvākā kalna galā parādījās Temučins. Paskatījies uz Jazonu, viņš pasniedzās pēc zobena – Jazons sāka iet ātrāk, sapratis, ka, ja tagad nokritīs, tad pievienosies moropiem.

Laikam pagāja ilgs laiks, līdz viņš atdūrās pret klejotājiem, kas sēdēja augstajā zālē.

- Temučins ceļas augšā, - paziņoja Ahanks. – Tu iesi otrais. Katrs no pirmajiem desmit vīriem ņem līdzi stobru ar šaujampulveri.

-  Laba doma, - Jazons nomurmināja, iekrizdams slapjā zālē.

To, kas notika tālāk, viņš atcerējās diezgan neskaidri. Kad virve tika nolaista, Jazonam tika uzvilkta uzkabe ar piesietu dārgo šaujampulvera stobru. Šoreiz viņš aizmiga, tiklīdz sākās uzbrauciens, un tika pamodināts jau augšā.

Tad sekoja vēl viens garš ceļojums uz nometni. Nonācis pie sava kamača, Jazons pat nespēja nokāpt no moropa.

- Meta... - viņš pasauca. - Palīdzi ievainotam veterānam...

Meta paskatījās no kamača un šausmās atstreipuļoja. Tad, paņēmusi Jazonu uz rokām, ienesa viņu teltī. Nejaušie skatītāji bija pilnīgā sajūsmā...

- Tev kaut kas jāpaēd, - Meta stingri noteica. - Pietiek dzert.

- Nieki vien. - Jazons iedzēra malku no krūzes un aplaizīja lūpas. — Esmu zaudējis daudz asiņu un pārāk noguris, lai ēstu. Aptieciņa, starp citu, uzrāda to pašu.

— Arī aptieciņa liecina, ka nepieciešama asins pārliešana.

— Šeit to mazliet apgrūtinoši organizēt. Es labprātāk dzeršu daudz ūdens un katru dienu ēdīšu svaigas kazas aknas.

— Atveriet! — kāds uzkliedza, uzspiežot uz ieejas atveri. - Es runāju ar Temučina balsi.

Meta pabāza aptieciņu zem ādām un devās uz izeju. Grifs pacēla no grīdas šķēpu un pasvārstīja to rokā.

Atvērumā parādījās karotāja seja.

– Tev nekavējoties jāierodas pie Temučina, žonglieri.

- Pasaki viņam, ka es drīz būšu.

Karotājs gribēja iebilst, bet Meta satvēra viņu aiz deguna un izgrūda ārā, tad atkal aizsēja vārstu.

- Tu nevari iet, - viņa pagriezās pret Jazonu.

— Mums nav izvēles. Brūci aizšuvām ar rokām, bet te neviens ar antibiotikām nav pazīstams. Domāju, ka viss būs labi.

– Es ne jau par to domāju.

- Es sapratu, ko tu domāji, bet diemžēl mēs neko nevaram darīt, - Jazons atbildēja, piespiežot pie rokas aptieciņu. - Es lieliski saprotu, ka šo stimulantu dēļ zaudēju savas dzīves gadus, bet ceru, ka kāds to novērtēs.

Kad viņš piecēlās, Meta metās pie viņa.

- Nē, tu nevari iet! - viņa iekliedzās, saķerdama rokas.

Jazons uzmanīgi atbrīvojās un viņu maigi noskūpstīja.

- Jazon, man tas nepatīk. Es tiešām nevaru palīdzēt?

– Vari, bet ne tagad. Šobrīd es iešu parādīšu Temučinam lielu sprādzienu, un pēc tam mēs varam atgriezties uz kuģa. Pateikšu, ka eju pakaļ pirriešu ciltij, un tā būs tīrā patiesība. Likteņa rats griežas, laime mums uzsmaida, un drīz pār Laimi uzausīs jauna diena.

Pēc zāļu devas galvā noskaidrojās, uzlabojās garastāvoklis, un viņš gandrīz ticēja saviem vārdiem.

Temučins gaidīja savā teltī; pēc viņa izturēšanās pat nevarēja redzēt, ka viņš tikai pirms dažām stundām atgriezies no sarežģītas un bīstamas ekspedīcijas.

- Uzspridzini! — vadonis pavēlēja, norādīdams uz šaujampulvera stobriem kamača stūrī.

- Ne jau šeit un ne jau visu uzreiz, ja vien tu neesi izdomājis masu slepkavību, - atbildēja Jazons. - Man vajag kaut kādu trauku.

— Tev atnesīs visu, kas būs vajadzīgs.

Temučins acīmredzot vēlējās, lai eksperimenti ar šaujampulveri tiktu turēti noslēpumā, un Jazons ar to bija apmierināts. Izlaidies uz mīkstajām ādām, viņš laiski grauza ceptas gaļas gabalu, gaidīdams, kad tiks piegādāts viss nepieciešamais.

Drīz atnesa vairākus vēderainus māla traukus, un viņš izvēlējās vienu no tiem - mazu ar šauru kaklu. Izņēmis aizbāzni no šaujampulvera stobra, Jazons uzmanīgi iebēra šaujampulveri traukā un aizbāza to ar zamšādas gabalu. Tad, bļodā sagatavojis viskozu kūtsmēslu, ūdens un dubļu maisījumu, viņš ar to aizsmērēja kaklu. Temučins stāvēja blakus un uzmanīgi vēroja jaunā ieroča radīšanas procesu.

- Man stāstīja, ka šaujampulverim jābūt pilnībā noslēgtam, - paskaidroja Jazons. — Ja kaut kur paliks caurums, no turienes izlidos uguns un šaujampulveris vienkārši izdegs.

— Kā uguns tur nokļūs? — vadonis sarauca pieri.

Jazons paņēma lielu adatu, kādu izmantoja, lai sašūtu kamaču ādas.

– Tu uzdevi pareizo jautājumu. Paskaties, korķis ir nožuvis, un es varu tajā izdurt caurumu. Tagad, izmantojot šo adatu, es iespiedīšu caurumā auduma gabalu - es speciāli šo audumu paņēmu no Zemienes. Tas ir piesūcināts ar eļļu, un tam vajadzētu labi degt. — Viņš pasvārstīja rokā māla bumbu. - Domāju, ka varam sākt.

Temučins izgāja no telts, un Jazons ar paštaisīto bumbu vienā rokā un eļļas lampu otrā sekoja viņam. Vadoņa kamača priekšā tika atbrīvots liels laukums, un karotāji aizturēja ziņkārīgo skatītāju pūli. Izplatījās baumas, ka Temučins veic kādus noslēpumainus un ļoti bīstamus eksperimentus, un šurp saskrēja nomadi no visas nometnes.

Jazons uzmanīgi nolika bumbu uz zemes un skaļi teica:

- Ja tas nostrādās, būs skaļš pērkons, dūmi un liesmas. Daži cilvēki zina, par ko es runāju.

Viņš paturēja lampu pie degļa un pagaidīja, līdz audums aizdegās, pēc tam  ātri devās uz kamaču. Pat narkotikas nespēja apslāpēt viņa bažas par pasākuma izdošanos, un izrādījās, ka šīs bailes nebija veltas.

Deglis kādu brīdi kūpēja un tad apdzisa. Jazons turpināja kaut ko gaidīt, nepievēršot uzmanību pūļa nepacietīgajai dūkoņai; Viņam nebija nekādas vēlēšanās tagad tuvoties bumbai — tā varēja eksplodēt tieši viņam sejā. Tikai tad, kad Temučins ar draudīgu skatienu paņēma zobenu, Jazons aizgāja paskatīties, kas noticis.

- Deglis apdzisa agrāk, nekā vajadzēja, - viņš domīgi informēja vadoni. - Mums vajag citu degli. Tūlīt tādu uztaisīšu. Lai neviens netuvojas bumbai, līdz es atgriezīšos.

Pirms kāds paspēja iebilst, viņš pazuda kamačā.

Labi degļi tiek izgatavoti no šaujampulvera un deg pat bez gaisa piekļuves. Šaujampulvera viņam pietiek, bet kur to ietīt? Ja nu?.. Pārliecinājies, ka kamača ieeja ir cieši noslēgta, Jazons parakņājās pa somu un izņēma aptieciņu; Viņš to atnesa, neskatoties uz risku, jo nevēlējās nokrist bezsamaņā visnepiemērotākajā brīdī. Analizatora kamerā zem ampulām atradās neliels papīra gabals ar instrukcijām. Tas, kas vajadzīgs!

Deglis sanāca ātri, un, kad bija pabeidzis darbu, Jazons papīru nosmērēja ar eļļu un sodrējiem, lai tas izskatītos pēc lupatas.

- Vajadzētu nostrādāt, - viņš nomurmināja, iziedams no telts.

Aizkavēšanās bija ilgāka, nekā viņš domāja, un klejotāji jau atklāti smējās, kamēr Temučins stāvēja pie ieejas ar no dusmām baltu seju. Cenšoties neklausīties kodīgajās piezīmēs, kas bija adresētas stulbajam žonglierim, Jazons iztaisīja korķī jaunu caurumu un ievietoja tajā degli.

Papīrs uzliesmoja, raidot dzirksteles. Jazons paskatījās uz liesmām, pagriezās un bēga...

Šoreiz rezultāts bija acīmredzams: bumba eksplodēja ar apdullinošu troksni, un māla lauskas aizlidoja uz visām pusēm, izsitās cauri kamaču sienām. Jazons nepaspēja aizskriet pietiekami tālu, un sprādziena vilnis nogāza viņu zemē. Viņš ar grūtībām piecēlās, aptaustīja sevi un pārliecinājās, ka nav cietis. Temučins joprojām nekustīgi stāvēja pie sava kamača ieejas, taču izskatījās apmierināts. Visapkārt no skatītājiem atskanēja sajūsmas pilni kliedzieni.

– Vari uztaisīt lielu bumbu, žonglieri? — jautāja vadonis, un viņa acīs pazibēja iznīcības alkas.

— Tās var uztaisīt jebkura izmēra. Pastāsti, kādam mērķim tev vajadzīgas bumbas, un es varbūt sniegšu padomu.

Šajā brīdī vadoņa uzmanību novērsa kustība laukuma pretējā pusē: cauri pūlim spraucās cilvēku grupa uz moropiem, un neapmierināti klaigāja skatītāji.

– Kurš tuvojas bez atļaujas? - Temučins pacēla balsi un pastiepa roku pēc zobena; Viņa sargi izvilka ieročus un piegāja tuvāk vadonim.

Pūlis beidzot pašķīrās, un pie vadoņa piejāja jātnieks.

- Kas te par troksni? — viņš jautāja pavēlošā balsī, kurā varēja saklausīt jau sen iedibinātu komandēšanas ieradumu.

Balss Jazonam šķita ļoti pazīstama...

Kerks!

Temučins dusmās paspēra soli uz priekšu, sargi viņam sekoja. Kerks ātri nokāpa no zirga, un viņam pievienojās Ress un citi pirrieši.  Brieda kauja.

- Pagaidiet! – Jazons iespraucās starp viņiem. – Tā ir mana cilts! Tie ir pirrieši. Viņi ieradās, lai pievienotos Temučina armijai. — Viņš piemiedza Kerkam ar aci. - Nomierinieties! Nolieciet galvas citādi jūs iznīcinās.

Kerks, it kā nebūtu viņu dzirdējis, apstājās un, satvēris zobenu, aizkaitināti paskatījās uz Temučinu. Tas ar saviem miesassargiem virzījās uz priekšu kā lavīna, un Jazonam bija jāpaiet malā, lai netiktu sabradāts. Temučins apstājās tikai tad, kad viņa zābaku purngali pieskārās Kerkam.

Vadoņi klusēdami skatījās viens otram acīs. No malas šķita, ka viņiem ir daudz kas kopīgs: Kerks acīmredzot bija labi izpētījis Jazona ziņojumus.

- Esmu Kerks, pirriešu vadonis, - viņš teica, nedaudz pavilkdams zobenu no maksts.

– Esmu Temučins, visu cilšu vadonis. Tev jānoliecas manā priekšā.

— Pirrieši neklanās nevienam!

Temučinam kaut kas noburbuļoja kaklā un viņš sāka vilkt ārā zobenu. Jazsons cīnījās ar vēlmi aizvērt acis un aizbēgt. Drīz sāksies asiņains slaktiņš!

Bet Kerks zināja, kā rīkoties. Pārtvēris Temučina roku, lai neļautu viņam izvilkt ieroci, viņš cienīgi uzrunāja viņu:

- Es neatnācu lai kautos. Bet es atnācu pie tevis kā pie līdzvērtīga. Mēs parunāsim.

Viņi turpināja skatīties viens otram acīs. Temučins saspringa un nosarka, vēnas uz pieres izspiedās, bet zobenu no maksts izvilkt viņam  neizdevās. Lai gan barbaru vadonim piemita ievērojams spēks, Kerks apturēja viņa roku bez redzamas piepūles. Klusā cīņa turpinājās vairākas sekundes... Un, kad likās, ka kādam nervi neizturēs, Kerks pasmaidīja... Tikko manāmi, ar mutes kaktiņiem, lai to varētu redzēt tikai tuvu stāvošie Temučins un Jazons. Tajā pašā laikā pirrietis spēcīgi saspieda vadoņa roku, un Temučina zobens ieslīdēja atpakaļ makstī.

- Es neatnācu karot, - Kerks atkārtoja līdzenā balsī. — Savā starpā karot var jaunie. Mēs esam vadoņi, mēs parunāsim!

Viņš tik pēkšņi atlaida roku, ka Temučins sastreipuļoja un sastinga vietā. Saprāts viņā cīnījās ar barbara niknumu. Vēl dažas saspringtas sekundes pagāja klusumā... Un pēkšņi Temučins izplūda skaļos smieklos un draudzīgi uzsita Kerkam pa plecu. Šāds sitiens varēja nogāzt moropu, taču pirrietis atbildei tikai pasmaidīja.

- Tev izdodas patikt! — vadonis kliedza. - Ja es tevi vispirms nenogalināšu. Iesim uz manu kamaču. Bet tu paliec šeit! - viņš pavēlēja Jazonam, skatīdamies uz viņu tā, it kā viņš viens pats būtu atbildīgs par visu, kas notiek.

Jazons nebija īpaši sarūgtināts: labāk bija gaidīt aukstumā, nekā būt klāt pie sadursmes teltī. Viņš maz šaubījās, ka notiks sadursme, jo viņam nebija īpaši augstu priekšstatu par abu vadoņu diplomātiskajām spējām. Dusmīgās balsis kamačā kļuva skaļākas, un Jazons sarāvās, gaidot neizbēgamo iznākumu. viņu atkal pārņēma nogurums, un viņš nosēdās tieši uz aukstās zemes — galu galā sēdēt tomēr vieglāk.

Teltī iestājās draudīgs klusums... Jazons pamanīja, ka pat sargi apmainās ar bažīgiem skatieniem. Pēkšņi ieejas atvara siksnas ar blīkšķi pārsprāga, un no kamača, ar plecu nogāzdams atbalsta stabu izgāja Kerks. Jazons durvīs ieraudzīja dusmu izķēmoto Temučina seju, pielēca kājās un steidzās pakaļ Kerkam.

— Kas tur notika? — viņš jautāja pirietim.

- Nekas īpašs, - viņš atbildēja. — Sākām runāt, bet neviens negribēja piekāpties. Pagaidām neizšķirts.

– Tev vajadzēja sagaidīt manu atgriešanos. Kāpēc tu atnāci agrāk? — Jazons jautāja, lai gan atbildi zināja jau iepriekš.

- Bet kāpēc gan ne? Pirrieši nevar sēdēt kalnos un darboties kā cietuma uzraugi. Nolēmām paši pārliecināties, kas te notiek. Pa ceļam mums bija daudz sadursmju ar barbariem, tā ka visi jūtas lieliski.

- Par to nemaz nešaubos, - Jazons piekrita. Vairāk par visu viņš vēlējās atrasties savā kamačā un ielīst zem siltajām ādām.

12. NODAĻA

Viņi atgriezās no Mitruma Zemes,

Viņi atgriezās ar īkšķiem somās,

Stāstot par slavenām uzvarām

Zemēs zem Kraujas...

No dziesmas par Temučinu

Ārpus kamača sienām svilpoja vējš, pa dūmu atveri iekšā lidoja sniegpārslas, bet iekšā bija silti un omulīgi - atomsildītājs izdalīja daudz siltuma. Jazons iedzēra malku no Kerka līdzatvestās lielās pudeles, jo rums bija daudz patīkamāks par ačadu. Ress atnesa kastes ar normālu pārtiku, un tās atvēra Meta.

- Tā ir cūkgaļa, - viņa teica, kad Jazons pasniedzās pēc gaļas paketēm. – Tu jau vienu paņēmi.

— Pirmo apēdu sava prieka pēc. Bet šitas ir spēka atjaunošanai. Galu galā es esmu Zemienē izlējis asinis un tagad man ir jāpaēd, - Jazons atbildēja, alkatīgi ridams karsto gaļu. - Kerk, kur tu dabūji tik daudz ērgļu galvaskausu? Katram pirrietim uz ķiveres ir galvaskauss. Tas atstāj lielu iespaidu uz vietējiem, bet vai tiešām uz šīs planētas ir tik daudz ērgļu?

- Varbūt ka nav. — Kerks pārbrauca ar pirkstu pār galvaskausu. — Vienu nošāvām un izbāzām, bet visi pārējie ir izlieti no plastikāta. Precīzas kopijas, neviens neko nenojauš. Tagad pastāsti man, kas notiks tālāk?

- Pacietību. Operācija vēl kādu laiku turpināsies. Mums priekšā ir daudz kauju, tāpēc jūs būsiet apmierināti. Atļauj man ziņot par to, ko esmu uzzinājis kopš mūsu pēdējās tikšanās. Temučins apvienoja lielāko daļu līdzenuma cilšu. Viņš ir ļoti gudrs cilvēks un dabisks vadonis, tāpēc pastāvīgi karo. Viens no jebkura vadoņa galvenajiem baušļiem ir tas, ka armijai visu laiku jābūt darbībā, pretējā gadījumā tā sāks sairt. Tiklīdz Temučins pabeidza savu pirmo ekspedīciju, viņš atrada divas ciltis, ar kurām lielākā daļa nomadu bija pretrunā, un iznīcināja tās. Es domāju, ka viņš gatavojas atkārtot šādas darbības. Ir izveidojusies situācija, kurā var būt vai nu ar viņu, vai pret viņu, bet nevar palikt neitrāls. Tie daži vadoņi, kuri mēģināja iebilst pret jauno režīmu, piedzīvoja tik briesmīgu nāvi, ka nevienam citam pat prātā neienāk apstrīdēt viņa autoritāti cilšu savienībā.

Kerks pakratīja galvu.

– Ja viņš apvienojis visus, ko tad varam darīt mēs?

- Nogalināt viņu, - Meta ieteica.

- Paskatieties, ko sievietei nodara dzīve barbariskā vidē - Jazons ar nožēlu nopūtās. – Tomēr es arī par to domāju. Tādā gadījumā savienība, protams, izjuks, bet mēs neko neiegūsim. Pie pirmā mēģinājuma likt šahtas pamatus diemžēl iegūsim jaunu vadoni, un uzbrukumi atsāksies. Es ierosinu  visu darīt savādāk. Tev, Kerk, nav pilnīga taisnība: viņš nav apvienojis visas ciltis, bet tikai spēcīgākās no tām. Pa līdzenumiem klīst daudzas mazas ciltis, par kurām viņš neuzskata par vajadzīgu uztraukties. Bet ziemeļu kalnos dzīvo Zebiekstu klanam piederošas ciltis, kuras jau sen lepojas ar savu neatkarību. Viņi bieži cīnās viens ar otru, bet kopā stāv pret jebkādiem ārējiem draudiem. Tagad tādi draudi ir - Temučins. Tā ir mūsu vienīgā iespēja!

- Ko tu ar to domā? — jautāja Ress.

– Temučins noteikti izvērsīs karu pret Zebiekstiem. Mēs viņam pievienosimies un palīdzēsim. Pirrieši labi karos un pārklās sevi ar slavu, bet es parūpēšos, lai Temučins pieļauj vairāk kļūdu. Rezultātā, atgriezies no kara, Kerks ieņems Temučina vietu; Tā ir nežēlīga sabiedrība – neviens šeit neatceras pagātnes sasniegumus. Šajā operācijā piedalīsies visi, izņemot Resu.

- Un ko darīšu es? — Ress pārsteigts jautāja.

– Tu īstenosi daļu no mūsu plāna. Mēs nepievērsām uzmanību zem Kraujas esošajām zemēm, taču tur ir diezgan attīstīta lauksaimniecības kultūra. Temučins ar vienību devās tur lejā šaujampulvera meklējumos, es domāju, ka viņš to vēlas izmantot pret kalniešu ciltīm. Es palīdzēju Temučinam viņa meklējumos un visu laiku turēju acis vaļā. Bez šaujampulvera ir arī krama šaujamie, artilērija, mundieri un miltu maisi. Tas ir acīmredzams pierādījums.

— Pierādījums par ko? — Kerks bija aizkaitināts. Viņš deva priekšroku vienkāršiem secinājumiem.

- Es domāju, ka tas ir skaidrs. Pierādījums par diezgan augstas kultūras pastāvēšanu. Centrālā valdība, nodokļi, metālliešana, aušana...

- Kā tu to visu uzzināji? — Meta jautāja.

- Dārgā, es tev pastāstīšu naktī, kad būsim vieni; tagad tas izklausītos pēc plātīšanās. Tomēr es zinu, ka mani secinājumi ir pareizi. Tur lejā aug vidusšķira, un varu derēt, ka ir pat baņķieri un tirgotāji. Ress būs viens no viņiem. Lūk, šeit slēpjas veiksmes atslēga. — Viņš izņēma no somas metāla rimbuli un pameta to uz plaukstas.

- Kas tas ir? — jautāja Ress.

- Nauda. Apakšējās valsts monēta. Tā ir ass, uz kuras griežas tirdzniecības pasaule. Mēs izpētīsim sakausējumu un saražosim tieši tādu pašu partiju. Tu tos paņemsi līdzi, atvērsi veikalu un sagatavosies nākamajam solim.

Ress ar šaubām paskatījās uz monētu.

– Tagad, pēc jautājumu un atbilžu spēles noteikumiem, jājautā, kāds ir nākamais solis?

- Pareizi. Tu ātri uztver, un šķiet, ka esi vienīgais, kurš uzmanīgi klausās, kad es runāju.

- Tu runā pārāk daudz, - atzīmēja Meta.

- Piekrītu. Bet tas ir mans vienīgais trūkums. Nākamais solis ir tāds, ka Kerka vadībā apvienotās ciltis sirsnīgi sveiks Resu, kad viņš šurp atpeldēs ar precēm. Kontinentu divās daļās sadala nepieejama krauja, taču neviens mani nepārliecinās, ka ziemeļos nav vietas, kur varētu piestāt kuģis. Esmu pārliecināts, ka agrāk uz šejieni bija arī jūras ceļi. Tagad klejotājiem šie maršruti vairs nav zināmi, bet Zemienes iedzīvotājiem neapšaubāmi ir kuģi, taču šajās skarbajās zemēs viņus nekas nesaista. Tieši otrādi. Mēs izlabosim šo nelaimīgo pārpratumu. Tirdzniecība ātri mainīs nomadu paražas, un līdzenumos iestāsies jauns laikmets. Par dažām nolietotām ādām barbari varēs dabūt visus civilizācijas labumus un būs ļoti priecīgi. Varbūt viņiem patiks rums, tabaka vai stikla krelles... Un tad viņu tabu izirs. Vispirms krastā izbūvēsim molu, kur notiks tirdzniecība, pēc tam vairākas nojumes, lai aizsargātu preces no lietus un sniega. Tālāk, vairāk. Uzcelsim pastāvīgu apmetni un tirdzniecības centru - un tieši tajā vietā, kur vajadzētu būt šahtām. Nākamais solis ir acīmredzams.

Bija daudz strīdu, bet tikai par atsevišķām detaļām. Kopumā pret Jazona plānu neviens neiebilda – plāns bija vienkāršs, viegli izpildāms un skaidri norādīja, kas katram jādara. Tikai Meta bija neapmierināta; viņai jau bija apnicis slaukt kazas un lasīt mēslus, bet, kā īsta pirriete, viņa klusēja.

Sanāksme beidzās ļoti vēlu; Grifs jau gulēja. Atomu sildītājs tika izslēgts un paslēpts, bet kamačs saglabāja patīkamu siltumu. Jazons nokrita uz ādām un gurdi nopūtās. Meta apgūlās viņam blakus un atbalstīja zodu uz viņa krūtīm.

— Kas notiks, kad uzvarēsim? — viņa jautāja.

- Nezinu, - Jazons gurdi sacīja. – Vēl neesmu par to domājis. Vispirms ir jāuzvar.

- Bet es padomāju. Pirriešiem tas nozīmēs kauju beigas. Mēs paliksim šeit un celsim jaunu pilsētu. Un ko darīsi tu?

- Nekad par to īsti neesmu domājis, - viņš atbildēja, Metu apskaudams.

- Bet es nolēmu, ka mani tas apmierinās. Domāju, ka es atradīšu kaut ko, ar ko piepildīt savu dzīvi. Esi ievērojis, ka nomadu sievietes pašas rūpējas par saviem bērniem? Tam jābūt ļoti jauki...

Jazons atrāva roku no viņas matiem un plaši atvēra acis. Kaut kur tālumā viņš dzirdēja laulības gredzenu džinkstēšanu, skaņu, no kuras visu mūžu bija centies izvairīties.

- Nu ko, - viņš atzīmēja. — Barbaru sievietēm droši vien patīk, bet vai šāda nodarbošanās ir inteliģentas un civilizētas sievietes cienīga?

Viņš saspringti gaidīja atbildi, līdz saprata, ka Meta aizmigusi. Apskāvis, viņš pārdomāja dzīvi un tās peripetijas. Vai tiešām tas tik biedējoši, ka viņš vienmēr no tā bēga kā no mēra? Šo jautājumu viņš sev uzdeva atkal un atkal, līdz aizmiga...

Kampaņa sākās rītausmā, kad debesis austrumos kļuva nedaudz bālas un no ziemeļu kalniem pēkšņi uzpūta ledains vējš.

Naktī Temučins bija izsūtījis visām ciltīm pavēli doties ceļā, un tagad klejotāji pabeidza gatavošanos karagājienam. Viss liekais palika aizmugurē pie vezumniekiem. Katrs karotājs paņēma līdzi tikai ieroci un minimālu pārtikas krājumu, un no šī brīža viņam bija jārūpējas par sevi un savu moropu pašam. Izjājuši  cauri kliedzošajām sievietēm un bērniem, karotāji devās uz pulcēšanās vietu. Pa ceļam viņi veidoja nelielas grupas, kuras pēc tam apvienojās vienībās, un pamazām no nometnes haosa izveidojās armija.

Jazons un Kerks vadīja pirriešu kolonnu, un aiz viņiem sekoja deviņdesmit četri vīri. Sievietes palika nometnē, Ress un astoņi citi devās uz Zemieni, bet pārējie apsargāja kuģi.

Tātad šeit, pašā ienaidnieka sirdī, bija deviņdesmit seši cilvēki, un šai saujiņai bija uzdevums pakļaut neskaitāmās barbaru ordas un pēc tam visu planētu. No pirmā acu uzmetiena tas robežojās ar neprātu. Bet paši pirrieši bija citās domās; Apņēmības pilni sasniegt savu mērķi, viņi bija gatavi aizslaucīt prom ikvienu, kas mēģinātu viņus apturēt.

Izjājuši no nometnes, viņi ieraudzīja citas kolonnas. Pulcējās Orda. Karotāji nāca un nāca, līdz piepildīja visu stepi līdz pašam horizontam. Neskatoties uz milzīgo armiju, visur bija skaidri jūtama organizētība: katrs klans turējās atsevišķi, sava vadoņa vadībā.

Priekšā parādījās Temučina personīgās gvardes melnie karogi, un Jazons pagriezās pret Kerku:

– Temučins uzkrāva diviem moropiem šaujampulvera bumbas. Viņš vēlas, lai es vadītu bombardēšanu. Viņš, visticamāk, pārējos pirriešus negaidīs, bet mēs visi dosimies pie viņa neatkarīgi no tā, vai viņš to vēlas vai nē. Ja es viņam esmu vajadzīgs, es nākšu tikai ar savu cilti. Domāju, ka Temučinam nebūs ar ko iebilst.

- Tūlīt redzēsim, - sacīja Kerks, pamudinot moropu, un visi pirrieši aiztraucās aiz sava vadoņa.

Drīz viņi panāca Temučina svītu, un Jazons pajāja uz priekšu, lai paskaidrotu. Tomēr šoreiz viņa daiļrunība nebija vajadzīga.

Vadonis auksti paskatījās uz pirriešiem un novērsās, neteicis ne vārda. Viņš izskatījās pēc šahista, kurš jau bija izanalizējis spēli un nolēmis piekrist neizšķirtam. Jazona argumenti bija tik acīmredzami, ka vadonis neuzskatīja par vajadzīgu sevi apgrūtināt ar to uzklausīšanu.

- Apskati bumbu degļus, žonglieri, - viņš pavēlēja Jazonam. – Tu par tiem atbildi ar galvu.

Vērojot nomadu armiju, Jazons nonāca pie secinājuma, ka Temučins ir militārs ģēnijs. Nekur nestudējis militārās vadības mākslu un pat nenojaušot par rakstību, pats izdomāja regulārās armijas organizēšanas pamatprincipus. Viņa ģenerāļi ne tikai komandēja atsevišķas vienības; viņi veidoja štābu un ar vienkāršas, bet rūpīgi pārdomātas signālu sistēmas palīdzību kontrolēja milzīgas cilvēku masas.

Kad karaspēks bija sapulcējies, Temučins deva pavēli doties ceļā. Bija paredzēts, ka maršs ilgs visu dienu. Jau pēc dažām stundām Jazons, neskatoties uz viņa ievērojamo pieredzi, jāšanā ar mooropiem, jutās pilnībā izsmelts. Barbariem, kuri uzkāpa seglos tieši no šūpuļa un nokāpa tikai zārkā, šāds jautājums vispār nepastāvēja. Kas attiecas uz pirriešiem, viņi auļoja pilnā ātrumā kā īsti nomadi, un bija pilnīgi neiespējami pateikt, vai nepārtrauktā kratīšana viņus nogurdina vai nē.

Neilgi pēc pusdienlaika armija sāka militārās operācijas. Sākumā viņi satika vientuļo jātnieku - un viņa asinis putekļainajā zālē sajaucās ar moropu asinīm, tad gāja bojā vesela klejotāju ģimene, kuras ceļš krustojās ar uzbrūkošās armijas ceļu...

Karaspēks nerimstoši virzījās uz priekšu, atstādams aiz sevis kūpošus kamačus un sakropļotu ķermeņu kaudzes. Viņi nogalināja vīriešus, sievietes, bērnus, pat moropus - Temučins nežēloja nevienu un neko. Karš tiek vests uzvaras dēļ. Viss, kas veicina uzvaru, ir pamatots: lai pārsteigtu ienaidnieku, vienā dienā jāveic trīs dienu gājiens; lai neviens nevarētu brīdināt ienaidnieku, jānogalina visi, kurus satiek; Lai karotāji kampaņas laikā neapgrūtinātu sevi ar laupījumu, ieņemtās nometnes jānodedzina pilnībā.

Krēslas stundā armija sasniedza lielo Zebiekstu nometni pašos kalnos. Kad pie nometnes kalnos pēkšņi parādījās Temučina karotāji, izcēlās panika. Taču uzbrucēju flangi ātri aizvērās, aplencot nometni. Tikai dažiem jātniekiem uz ātrajiem moropiem izdevās izkļūt no ielenkuma; nez kāpēc neviens nesāka viņus vajāt.

- Paviršs darbs, - pie sevis atzīmēja Jazons.

Tālāk sekoja slepkavību virkne. Nobēruši pār nometnes aizstāvjiem bultu krusu, klejotāji devās uzbrukumā. Pirrieši uzbruka kopā ar visiem pārējiem. Viņi nebija īpaši precīzi ar loku, bet tuvcīņā viņiem nebija līdzvērtīgu. Uzkrituši virsū ienaidniekam kā zibens, viņi nogalināja un bez kavēšanās devās uz priekšu. Pretoties viņiem bija tikpat bezjēdzīgi kā mēģināt apturēt lavīnu.

Jazons kaujā nepiedalījās. Kopā ar diviem saniknotiem karotājiem, kuriem bija pavēlēts apsargāt bumbas, tādējādi liedzot viņiem iespēju izcelties kaujā, viņš turējās distancē un raustīja lautas stīgas, izlikdamies, ka sacer jaunu dziesmu. Viņam riebās ne tikai piedalīties šajā masu slepkavībā, bet pat skatīties uz kaujas lauku.

Slaktiņš beidzās pirms rītausmas. Jazons lēnām iejāja ieņemtajā nometnē. Ceļā satika sūtni no vadoņa.

- Tevi redzēt vēlas Temučins, - tas paziņoja.

Viņi jāja vispārējās iznīcības haosā, un moropi uzmanīgi kāpa pāri līķiem. Jazons centās neskatīties apkārt un ļoti nožēloja, ka nevar aizspiest degunu, lai nejustu slaktiņa smaku. Viņam par pārsteigumu gandrīz visi kamači  bija palikuši neskarti un netika sadedzināti. Lielākajā teltī, kas acīmredzot piederēja klana vadonim, atradās Temučins un viņa karavadoņi. Kad Jazons ienāca, visi bija sapulcējušies, klāt nebija tikai Kerka.

- Sāksim. – Temučins sakrustoja kājas un apsēdās uz ādām. Pārējie, pagaidījuši, kamēr viņš apsēdīsies, darīja to pašu. - Mūsu plāns ir šāds. Šodienas kauja ir tikai sākums. Uz austrumiem no šejienes atrodas liela Zebiekstu nometne. Dosimies uz turieni rīt. Es vēlos, lai par to zinātu visi, arī Zebiekstes. Šodien mēs apzināti ļāvām dažiem no viņiem aizbēgt, un tagad viņi mūs vēro no pakalniem.

- Te nu bija "paviršs darbs",  - Jazons nodomāja. - Izrādās, ka viņš izplānojis visu kampaņu iepriekš, līdz pat pēdējam šāvienam.

- Jūsu ļaudis šodien labi karoja, - turpināja vadonis. — Naktīs karotāji dzers ačadu un ēdīs gaļu, un rīt viņi piecelsies vēlu. Mēs iekursim daudz ugunskuru, bet patruļas izklīdīs pa līdzenumu un neļaus nevienam tuvoties nometnei.

- Tikai tas viss būs lamatas, - drūmi smaidīdams paziņoja Ahanks. - Mēs taču neuzbruksim nometnei austrumos, vai ne?

- Pareizi. — Temučins bija visa klātesošo uzmanības centrā, un karavadoņi neapzināti paliecās uz priekšu, lai nepalaistu garām nevienu vārdu. - Tiklīdz kļūs pavisam tumšs, mēs virzīsimies uz rietumiem, uz Dziļās aizas pusi. Uzbruksim tās aizstāvjiem, iznīcināsim nocietinājumus ar pulvera bumbām un ieņemsim aizu, pirms ieradīsies ienaidnieka papildspēki.

- Tur ir grūti kauties, - nomurmināja viens no karavadoņiem. - Uzvarēt būs grūti.

- Nē, nebūs grūti, tu bezsmadzeņu muļķi! - nodārdināja Temučins. – tie ir vārti uz viņu zemēm. Daži simti karotāju šajā aizā var apturēt veselu armiju, bet, ja mēs tai iziesim cauri, viņi ir pagalam. Mēs iznīcināsim viņu ciltis pa vienai, līdz Zebiekstu klans kļūs par leģendu. Atmiņas par to paliks tikai žonglieru dziesmās! Tagad dodiet pavēles karotājiem un mazliet atpūtieties. Mēs šonakt negulēsim.

Kad visi bija aizgājuši, vadonis paņēma Jazonu aiz rokas.

– Kā ar bumbām? Uzsprāgs un neatteiks kā pirmo reizi?

– Protams, uzsprāgs! - Jazons atbildēja ar izspēlētu entuziasmu. -  Dodu vārdu.

Bumbas viņu neuztrauca, viņš bija izdarījis visu, lai tās nostrādātu. Viņš bija noraizējies par gaidāmo nakts reidu, kas būs vēl ilgāks un nogurdinošāks nekā pirmais. Nomadi un pirrieši, protams, varēs izturēt vēl vienu traku braucienu, bet viņš?..

13. NODAĻA

- Izturi vēl mazliet. Dziļā aiza jau redzama!  - Kerks nokliedza.

Jazons bija pārāk noguris, lai pat runātu; Viņš gribēja vienkārši pamāt, bet atklāja, ka galva jau šūpojas no vienas puses uz otru moropa auļu taktī. Beidzot viņš vārgi pamāja ar roku un atkal iekrampējās seglu lokā.

Armija strauji tuvojās Dziļajai aizai.

Nakts reids bija briesmīgs, un daudzi nomira nesagaidījuši saullēktu. Moropi, nespēdami izturēt trako steigu, krita beigti zemē, jātnieki aizmiga seglos un krita pie satrakoto dzīvnieku kājām, bet armija neapstājās ne mirkli. Dažas stundas pēc izjāšanas Jazons pilnībā zaudēja realitātes izjūtu, un bezgalīgās jātnieku ordas viņam šķita kā rēgi no murga. Trakais jājiens turpinājās līdz rītausmai, un tikai tad Temučins atļāva uz īsu brīdi apstāties, lai pabarotu un padzirdītu moropus. Iespējams, ka tas moropiem nāca par labu, taču šī pietura pilnībā piebeidza Jazonu.

Nejuzdams vairs kājās, viņš nokrita zemē un gulēja tur, līdz Kerks viņu pacēla un aizveda pie piriešiem. Nedaudz atpūties Jazons sajuta šausmīgas sāpes; Pēc daudzām stundām seglos kāju āda bija kļuvusi par vienu nepārtraukti asiņojošu brūci. Pirrieši viņu pārsēja un iedeva pretsāpju līdzekļu injekcijas, pēc kā viņš varēja uzkāpt uz moropa un turpināt ceļu. Jazons zināja, ka turas, tikai pateicoties narkotikām, taču neredzēja citu veidu, kā izdzīvot līdz rītam. Un no rīta, kad sākas kauja par aizu, viņam jābūt labā formā, tāpēc spēcīgākās zāles jāatliek vēlākam laikam.

Un tagad, šķiet, ir pienācis šis “vēlākais laiks”. Ieraudzījis priekšā aizas tumšo atvērumu, viņš ar stīviem pirkstiem aptaustīja aptieciņu un piespieda to pie rokas. Kad narkotikas iedarbojās un viņa apziņa noskaidrojās, Jazons sadzirdēja taures skaņas.

- Viņš ir traks! — viņš kliedza Kerkam. — Pavēle uzbrukt. Pēc tāda pārgājiena!

— Viņš rīkojas pareizi, — Kerks atbildēja.

"Nu jā, viņš rīkojas pareizi: viņš nogalina cilvēkus un uzvar karos. Viņš vada iznīcināšanas karu uz uzvaru, un Kerks viņu lieliski saprot!" - Jazons no sirds nospļāvās un jāja uz Temučina karogu, kā viņam bija pavēlēts pirms reida sākuma.

Tikmēr sākās uzbrukums. Viens no priekšējiem moropiem, nepārtrauktās dzīšanas satrakots, ar rēcienu pacēlās pakaļkājās un nometa savu jātnieku uz akmeņiem. Tā nebūt nebija vienīgā nāve, taču, neskatoties uz visu, karaspēks neatvairāmi iegāja aizā. Virs ieejas karājās biezs putekļu mākonis, kurā pazuda arvien vairāk klejotāju baru.

— Gatavo bumbas! - Temučins pavēlēja, pamanījis tuvojoties Jazonu.

- Kāpēc? — viņš jautāja, bet, paskatījies uz vadoni, atjēdzās. — Es tikai gribēju jautāt, ko vajag uzspridzināt? Pavēli, lielais Temučin, es paklausu!

– Mēs viņus pārsteidzām. Priekšējie nocietinājumi jau ir ieņemti, un tagad notiek kauja par tiem, kas atrodas dziļāk aizā. Tur ir akmens sienas, kas šķērso aizu no vienas puses uz otru, un tās ir ļoti grūti ieņemt. Mes uzbrūkam kājām, ienaidnieku neredzot, un ciešam smagus zaudējumus. Mūsu armija nepaspēs iziet cauri visai aizai, pirms ieradīsies Zebiekstu papildspēki. Un tad kauja zaudēs visu nozīmi. Tā ir noticis daudzas reizes, bet tagad es gatavojos rīkoties savādāk.

- Varu uzminēt. Tu gribi uzspridzināt šīs sienas ar bumbām, lai atvērtu ceļu karaspēkam.

- Pareizi.

- Esmu gatavs kaujai. Bet man būs vajadzīga manas cilts cilvēku palīdzība. Viņi var mest bumbas tālāk un labāk nekā es.

- Es aizsūtīšu pēc viņiem.

Kamēr Jazons atrada ar sprāgstvielām apkrautos moropus un izsaiņoja bumbas, ieradās pirrieši – Kerks un vēl divi – visi klāti sviedriem un putekļiem, taču nepārprotami apmierināti par iespēju piedalīties kaujā.

- Tu varēsi aizmest dažas bumbas?  - Jazons jautāja Kerkam.

- Protams. Bet kā tās strādā?

— Strādā labi. Temučins nevēlas klausīties novēlotu attaisnošanos, un man bija jāuzkonstruē bumba, kas noteikti eksplodēs. Tagad es tev pastāstīšu instrukciju. Deglis ir kamuflāža: tas ir jāaizdedzina un pēc tam nedaudz vēlāk jāizvelk. Degļa otrā galā piestiprināta mikrogranāta. Tev būs trīs sekundes, lai aizmestu bumbu un aizsegtos.

Viņi devās aizā. Šaurajā kaklā joprojām ieplūda svaigs karaspēks, un bija jāiet pa sienu slīpumu, lai nepakļūtu zem kājām moropiem. Drīz viņi sāka sastapties ar ievainotajiem, viņi arī spiedās pie sienām, un tie, kuri nepaguva paiet no ceļa, tika vienkārši samīdīti. Šur tur apkārt gulēja moropu līķi.

Aiza pamazām sašaurinājās, nogāzes kļuva stāvākas, un beidzot parādījās pirmais nocietinājums - spēcīga, raupja siena no klinšu šķembām. Vairākas minūtes pagāja detalizētai izpētei. Šur tur gulēja kritušie mūra aizstāvji - neliela auguma vīri putekļainās ādās, ar zebiekstes galvaskausiem uz ķiverēm; Viņu ķermeņi bija pilni bultām, īkšķi nogriezti.

- Ja tā turpināsies, īpašu problēmu nebūs. - Jazons nolēca lejā. — Akmeņi vienkārši sakrauti viens otram virsū, un nav nekādu javas pēdu. Iespējams, ka bumba nenogalinās visus, kas aizstāv sienu, taču tā noteikti radīs pārrāvumu, caur kuru ielauzīsies Temučina vīri.

– Optimists. — Kerks devās uz priekšu. - Tas ir tikai pirmais nocietinājums. Galvenās pozīcijas ir augstāk.

– Protams, esmu optimists. Es pat ticu, ka izdzīvošu šajā barbariskajā karā.

Nogāzes pārvērtās gandrīz vertikālās sienās. Pirrieši bija spiesti nokāpt no moropiem un turpināt ceļu kopā ar karaspēku. Moropus atsūtīja atpakaļ, visi gāja kājām. Pēkšņi pret akmeni blakus Jazonam atsitās bulta.

- Mēs esam pirmajās līnijās, - paziņoja Jazons. - Pagaidiet, paskatīšos, kas tur notiek.

Uzkāpis uz masīva klintsbluķa, viņš piesardzīgi palūkojās ārā. Vairākas bultas uzreiz pārsvilpa pār viņa galvu, un Jazons uzmauca ķiveri gandrīz pār acīm.

Priekšā rēgojās vēl viena siena; Tās sargi, šaudami no spraugām starp akmeņiem, neļāva uzbrucējiem pacelt galvas. Temučina karotāji, aizsegdamies ar vairogiem, skrēja no akmens uz akmeni, bet nevarēja tikt tuvāk nocietinājumam.

Zemes josla sienas priekšā bija biezi nokaisīta ar uzbrucēju līķiem.

— Attālums - kādi simts metri. - Jazons nolēca no akmens. - Vari aizmest tik tālu?

Kerks pasvārstīja bumbu plaukstā.

- Protams. Bet vispirms gribu redzēt, kur.

Uzkāpis uz tā paša akmens, viņš ātri paskatījās uz kaujas lauku un nolēca atpakaļ.

— Nocietinājums ir diezgan liels. Te būs vajadzīgas vismaz divas bumbas. Kad es izmetīšu pirmo, iedod man vēl vienu. Saprati?

- Jā. Sāksim!

Jazons atraisīja bumbu saišķi un paņēma vienu. Tuvākie karotāji uzmanīgi vēroja viņa rīcību. Kerks aizdedzināja degli un izkāpa aiz akmens pārsega, savukārt Jazons ātri aizdedzināja degli un sagatavoja vēl vienu bumbu. Nesteidzīgi izvairīdamies no bultām, Kerks uzmanīgi aplūkoja nocietinājumu. Vēl viena bulta atlēca no viņa krūšu plāksnes un noklikstēja uz akmeņiem. Nolaidis bumbu, pirrietis saslapināja pirkstu un pacēla to virs galvas, noteica vēja virzienu. Jazons nepacietīgi mīdījās no kājas uz kāju, tik tikko atturēdamies viņu pasteidzināt. Garām aizlidoja vēl dažas bultas, taču Kerks tām nepievērsa uzmanību. Visbeidzot, noskaidrojis visu nepieciešamo, viņš izrāva degli un ar īsu, spēcīgu atvēzienu raidīja bumbu ienaidnieka virzienā. Jazons uzreiz iegrūda rokā otro, un tā parādījās gaisā gandrīz vienlaikus ar pirmo.

Jazons palūkojās ārā aiz klints un redzēja, ka Kerks mierīgi stāv savā vietā, bet divi melni punkti pa stāvu trajektoriju strauji tuvojas nocietinājumam. Pagāja vairākas garas sekundes... Un siena ar rībienu uzlidoja gaisā. Lai izvairītos no akmeņu krusas, Jazons nometās zemē.

– Nav nemaz tik slikti. — Kerks piespiedās pie klints viņam blakus.

- Ceru, ka mēs tikpat viegli tiksim galā ar pārējo, - sacīja Jazons.

Taču pārējais vairs negāja tik viegli. Zebiekstes ātri saprata, ka iznīcinošie sprādzieni bija kaut kādā veidā saistīti ar cilvēku, kurš meta podus, un, kad Kerks parādījās nākamā nocietinājuma priekšā, viņu apbēra ar bultām.

— Būs jāmaina taktika. — Pirrietis mehāniski nodzēsa degli.

- Tu nobijies? Kāpēc tu apstājies?! - aiz muguras atskanēja niknuma pilna balss.

Atskatījies, Jazons ieraudzīja, ka viņiem tuvojas Temučins, izmantodams savas personīgās gvardes vairogus, lai pasargātu sevi no bultām.

- Man nav bail ne no kā un neviena! - Kerka balss nodrebēja aiz dusmām. - Bet neapdomīga drosme ir slikts karavadoņa palīgs. Kaujas tiek uzvarētas ar piesardzību, un tagad es uzvarēšu šo kauju priekš tevis.

— Kas tevi tur aiz šiem akmeņiem - piesardzība vai gļēvums?

- Kas tevi traucē vadīt savu karaspēku uzbrukumā? Piesardzība vai gļēvums?

Temučins izdvesa zvēra rēcienu un izvilka zobenu, Kerks pacēla bumbu, gatavodamies mest to pretiniekam. Jazons nopūtās un nostājās starp viņiem.

— Jebkura no jums abiem nāve palīdzēs ienaidniekam. - Viņš uzrunāja Temučinu, jo negaidīja no Kerka dūrienu mugurā. - Saule jau ir aiz kalniem. Ja mēs neieņemsim aizu pirms tumsas, viņiem atnāks papildspēki, un mēs to neņemsim nekad.

Temučins pacēla zobenu, un Kerks satvēra Jazona roku, lai izgrūztu viņu no trieciena ceļa. Pirrieša tvēriens bija dzelžains, bet Jazons no sāpēm sarāvās un turpināja:

- Pavēli visiem apmētāt nocietinājumu ar akmeņiem. Tas samulsinās loka šāvējus un viņi nevarēs saprast, kurš met bumbas. — Zobens virsaiša rokā sasvārstījās, un Jazons ātri piebilda: — Vienam cilvēkam iziet zem šādas bultu krusas ir droša nāve. Bet, ja varēsim viņus samulsināt, tad aizu ieņemsim līdz tumsai.

Temučins paskatījās uz tumšajām debesīm, un viņa domas atgriezās pie kaujas. Viņš atkal bija milzīgas armijas vadonis; Patlaban svarīgākais bija uzvarēt, personīgos rēķinus var izšķirt vēlāk. Aizmirsis par rokā satverto zobenu, Temučins sāka dot pavēles. Kerks atlaida Jazonu, kurš sāka berzēt notirpušo roku.

Uzbrukums atsākās ar jaunu sparu. Akmeņus metošie karotāji piegružoja aizas nogāzēs. Nomadi nekārtīgā barā meta akmeņus un slēpās aiz klintīm; Toties pirrieši, rūpīgi izvēlējušies sev mērķi, sita līdz nāvei. Pazudis starp viņiem, Kerks uzspridzināja vienu nocietinājumu pēc otra, un armija lēnām, bet pārliecinoši virzījās uz uzvaru.

— Tuvojamies finišam! — Jazons paraustīja Kerku aiz piedurknes, rādīdams uz priekšu.

Tur aiza sašaurinājās līdz apmēram simts metriem, un abās šaurās ejas pusēs pacēlās divas asas virsotnes. Atstarpē starp tām bija redzams līdzenums - te aiza beidzās. Ja armija izlauzīsies cauri šim sašaurinājumam, nekas to vairs neapturēs.

Papildinājuši bumbu krājumus, Kerks un Jazons devās pret pēdējo nocietinājumu. Pēkšņi viņi ieraudzīja viņiem pretī skrienam Temučina karotājus. Kaut kur priekšā bija dzirdami kliedzieni un signāltaures skaņas.

- Kas noticis? — Kerks satvēra vienu no skrējējiem aiz rokas. - Kas tur notiek?

— Atkāpšanās! Paskatieties, - karotājs norādīja atpakaļ un, atbrīvojies, skrēja tālāk.

Pa aizu lejup ripoja liels klintsbluķis, tas saspieda bēgošos karotājus kā kukaiņus. Paskatījušies uz augšu, Jazons un Kerks ieraudzīja kalnu virsotnēs cilvēkus, kuri grūda aizā milzīgus akmeņus.

– No otras puses arī! - Jazons uzkliedza. - Viņi tos sagatavojuši iepriekš, un tagad nomet mums uz galvas. Atpakaļ!

Viņiem bija jāskrien līdzi pārējiem, jo akmeņi nāca arvien lielāki un lielāki.

Vienīgais, kas uzbrucējus paglāba no pilnīgas iznīcības, bija tas, ka Zebiekstu slepenais ierocis nekad iepriekš nebija izmantots. Gadsimtu gaitā akmeņi kalnu virsotnēs sakrāvās viens virs otra, un galu galā to balsti, burtiski saauga kopā ar klintīm. Zebiekstes mēģināja tos izsist ar garām nūjām, taču nekas nesanāca. Tad tika atrasts kāds drosminieks, kurš uz virves nolaidās uz balstiem un ar cirvi tos nocirta...

Kad noripoja pēdējais akmens un iestājās klusums, kļuva skaidrs, ka aizu pilnībā nobloķējis augsts milzīgu klintsbluķu aizsprostojums. Uzbrukums bija zaudēts.

14. NODAĻA

- Man tas nepatīk, - sacīja Kerks. – Manuprāt, tas ir pilnīgi neiespējami.

- Esi tik labs un paturi savu viedokli pie sevis. — Viņi piegāja pie Temučina, un Jazons ierunājās klusā balsī. — Man tāpat nebūs viegli viņu pārliecināt. Ja nevari palīdzēt, tad stāvi, klusē un māj ar galvu tā, it kā tu man visā piekristu.

– Muļķības... – Kerks nomurmināja.

- Sveicu tevi, vadoni, - Jazons iesāka. - atnācu, lai piedāvātu tev plānu, kas sakāvi pārvērtīs uzvarā.

Ja arī Temučins viņu dzirdēja, tad to neizrādīja. Atspiedies uz zobena, vadonis nekustīgi sēdēja uz klintsbluķa un drūmi skatījās uz nepieejamo aizu. Pēdējie rietošās saules stari apgaismoja akmens sienu, pret kuru bija sagruvuši viņa sapņi par pasaules kundzību.

- Aiza tagad kļuvusi par slazdu, - Jazons turpināja. - Ja mēģināsim uzkāpt šajās klintīs vai notīrīt nogruvumus, mūs apšaus loka šāvēji. Pirms mēs varēsim pārvarēt šo šķērsli, ienaidnieks saņems pastiprinājumu. Bet ir arī citāds veids: jāuzkāpj vienā no tām divām klintīm un, jānomet šaujampulvera bumbas uz Zebiekstēm, jāiedzen vinus paslēptuvēs. Tikmēr tavi karotāji tiks pāri drupām.

Temučins lēnām paskatījās uz stāvo klinti.

- Šajā klintī uzkāpt nav iespējams.

- Tev taisnība, - Jazons piekrita. – Ļoti grūti. Bet mēs esam pirrieši, kalnu iemītnieki, un mēs varēsim. Atļausi izmēģināt?

Vadonis lēnām pagrieza galvu un paskatījās uz Jazonu, it kā tas būtu jucis.

- Sāc... Bet es skatīšos.

— Uzkāpt var tikai dienasgaismā, turklāt tad labāk redzēt, kur mest bumbas. Mums ir speciāli palīglīdzekļi, bet tie ir jāsagatavo. Tātad, mēs sāksim uzkāpšanu rītausmā, un līdz pusdienlaikam Dziļā Aiza būs tava.

Kad viņi gāja atpakaļ, Jazons sajuta sev mugurā Temučina dedzinošo skatienu.

Kerks bija neizpratnē.

— Par kādiem palīglīdzekļiem tu tur runāji?

– Tu vienkārši nekad neesi nodarbojies ar alpīnismu. Pirmkārt, es runāju par tavu raidītāju. Man jāsazinās ar kuģi, lai viņi var sagatavot visu nepieciešamo. Ja viņi labi pastrādās, mēs saņemsim palīglīdzekļus pirms rītausmas. Lūdzu, paseko, ka mūsu cilvēki ierīko nometni tālāk no pārējiem.

Kamēr pirrieši izritināja guļamās ādas un raka bedres ugunskuriem, Jazons, paslēpies no ziņkārīgajiem skatieniem starp moropiem, izsauca kuģi. "Kauslīgā" dežūroficieris, sīki pierakstījis visus norādījumus, devās modināt cilvēkus. Uzklausījis viņa norādījumu apstiprinājumu un saņēmis solījumu, Jazons izslēdza raidītāju.

Viņš apēda nedaudz karstas gaļas un, pavēlējis sevi pamodināt, tiklīdz kuģis paziņos par darba beigām, devās atpūsties. Tā bija nemierīga diena, un Jazons juta, ka viņa spēki izsīkuši, bet rītdiena solījās būt vēl grūtāka. Novilcis zābakus un pārvilcis cieto ādu pār seju, viņš acumirklī aizmiga.

***

- Liec mani mierā! - Jazons nomurmināja un mēģināja izrauties.

- Celies, - uzstāja Kerks. — Pirms desmit minūtēm saņēmām ziņu: kuteris ar kravu ir ceļā. Mums tas jāsatiek, jau apsegloti moropi.

Jazons ievaidējās, iedomājies vien par jāšanu. Viņš piecēlās sēdus un neizpratnē paskatījās uz pirrieti.

- Ap...tiec.. iņa, - viņš nomurmināja, drebinādamies no aukstuma. – Kerk, iedod man labu devu stimulantu. Man ir sajūta, ka mums būs jautra diena.

- Pagaidi šeit. Es satikšu kuteri.

– Būtu jauki, bet nav iespējams. Man pašam viss ir jāredz, pirms kuteris atgriežas uz kuģa.

Viņu aizveda pie moropa, iesēdināja seglos un pirmsausmas tumsā devās ceļā. Kerks uzmanīgi vadīja moropu aiz iemauktiem, kamēr Jazons snauda, ieķēries seglu lokā, lai nenokristu. Kad viņi sasniedza norādīto vietu, sāka iedarboties stimulatori, un Jazons gandrīz atjēdzās.

— Tuvojas kuteris. — Kerks piespieda raidītāju pie auss.

No austrumiem kļuva dzirdama vāja motoru rūkoņa.

— lukturīti paņēmi līdzi? – Jazons jautāja.

- Protams. Vai tad tas nebija instrukcijā? - Kerks aizvainotā balsī jautāja.

Tumsā Jazons nevarēja saskatīt viņa seju, taču saprata, ka Kerks ir neapmierināts par tik nepamatotām aizdomām. Tas bija pilnīgi neiedomājami, ka pirrietis aizmirstu instrukcijas.

- Jaudīgs fotonu starmetis. Dod astoņpadsmit tūkstošus lumenu stundā.

- Mums nevajadzēs pat desmito daļu, - sacīja Jazons. — Kapsulai ir jutīgi fotoelementi, to var nosēdināt uz jebkura gaismas avota.

— Kapsula tika izmesta apmēram desmit kilometrus uz austrumiem.

- Lieliski. Pavērs staru turp.

- Pagaidi, kaut ko saka pilots. Paturi lukturi.

Paņēmis no Kerka mazu, pirksta lieluma cauruli, Jazons nedaudz pagrieza barošanas pogu, lai izveidotu šauru gaismas staru, un pavērsa to pret kuteri.

— Pilots ziņo, ka neilona virves ražošanā ne viss ir izdevies. Tā ir gatava, taču ir diezgan plankumaina, un viņi negarantē, ka tās ūdensizturīgumu.

– Lietu negaidu. Bet kas attiecas uz plankumiem, jo labāk - no attāluma izskatīsies pēc ādas.

Dārdoņa debesīs kļuva arvien skaļāka, un drīz vien parādījās sarkana gaisma, un pēc minūtes luktura stars atstarojās no kapsulas korpusa, un Jazons samazināja jaudu. Atskanēja vājš reaktīvā dzinēja svilpiens, un tieši viņu priekšā gaisā nokarājās sudrabots cilindrs. Kerks pasniedzās pēc nosēšanās pogas, un kapsula stingri piezemējās zemē.

Jazons atvēra lūku un izvilka virves rituli.

- Lieliski! — Pasniedzis to Kerkam, viņš izņēma no cieta metāla gabala pēc viņa norādījumiem izgatavotu āmuru. Ērtības labad rokturis bija pārklāts ar ādu, un pats āmurs bija izkodināts ar skābi un pārklāts ar netīrumiem, lai izskatītos vecs.

- Kas tas ir? — Kerks izvilka kādu metāla priekšmetu un pacēla to pret gaismu.

- Ķīlis. Puse no tiem ir šādi, bet pārējie ir ar skavām. - Jazons izņēma tādu pašu, tikai ar caurumu platajā daļā, caur kuru bija izvērts gredzens ar skavu.

- Šīs mantas man neko neizsaka, - atzīmēja Kerks.

- Nekas pārsteidzošs. Neuztraucies, es esmu kāpis klintīs, izmantojot ķīļus, un zinu, kā to darīt. Gribētos, ko modernāku, bet tas mūs tūlīt izdos. Ir tādi ķīļi, kurus var iedzīt jebkuras cietības klintī, izmantojot detonatoru, un ir arī tādi, kas cieši pielīp pie klints. Bet es tāpat nevaru tos izmantot, tāpēc iztiksim ar šitiem. Uzkāpšu cik varēšu un iedzīšu ķīlī, tad stāvēšu uz tā un dzīšu nākamo un tā tālāk. Vietās, kur nepieciešama virve, tiks izmantoti ķīļi ar skavām. Galvenais, lai šie, — viņš pacēla rupju ķīli, visi apdauzīti un saskrāpēti, nepārprotami roku darbs, — būtu vistuvāk zemei. Tie visi ir izgatavoti no instrumentu tērauda, kas šajās zemēs ir retums, bet tie, kurus redzēs Temučins un viņa vīri, ir roku darbs. Nu ko, viss ir savās vietās. Vari paziņot uz kuteri, lai atsauc kapsulu.

Pārklājusi viņus ar smiltīm, kapsula pacēlās gaisā un pazuda. Jazons piesēja pie neilona virves ādas virves gabalu, saritināja to un iesaiņoja kopā ar pārējiem palīglīdzekļiem. Viņi atgriezās nometnē ar pirmajiem saules stariem.

Iegājuši aizā, viņi redzēja, ka pa nakti tur notikusi sīva kauja. Akmens siena joprojām bloķēja ceļu, bet tagad tā bija biezi noklāta ar līķiem. Turpat uz zemes sēdēja karotāji, daudzi no viņiem bija ievainoti. Kāds nomads nekustīgi sēdēja uz liela klintsbluķa, kamēr viņa biedrs mēģināja izvilkt no viņa rokas nolauztu bultu.

- Kas notiek? – Jazons jautāja.

- Mēs uzbrukām naktī, - ievainotais atbildēja. — To nebija iespējams darīt klusi. Akmeņi izslīdēja no kājām, daudzi karotāji pakrita un tika nogalināti. Kad bijām jau tuvu virsotnei, Zebiekstes nometa mums uz galvas degošas zāles kūļus... Izdzīvoja tikai tie, kuri nepaguva uzkāpt augstu. Ļoti slikti.

- Ļoti labi, - Kerks sacīja, kad viņi devās tālāk. – Temučins zaudē savu prestižu, un mēs klejotāju acīs stipri pacelsimies... ja vien spēsim uzkāpt šajā klintī.

- Beidz šaubīties, - sacīja Jazons. - Stāvi šeit un izliecies, ka zini visu un neredzi neko jaunu.

Nometis siltās drēbes, viņš nodrebēja no aukstuma. Tas ir labi, kad sāksies kāpiens, gan sasildīsies. Jazons sāka piesiet uz plaukstas locītavas āmura siksnu, sānis skatīdamies uz klinti; no apakšas klints šķita tikpat neieņemama kā kosmosa kreiseris.

Tajā brīdī viņiem tuvojās Ahanks; Greizi smaidīdams, viņš līdzjūtīgi paskatījās uz Jazonu.

- Man pastāstīja pārsteidzošas lietas, žonglieri. Izrādās, tu esi tik stulbs, ka gribi uzkāpt tajā klintī.

- Tas nav viss, kas tev tika pateikts, - Jazons augstprātīgi atbildēja, paceļot no zemes ķīļu saišķi. – Vadonis Temučins tev pavēleja, lai atnāc šurp un noskaidro, kas te notiek. Apsēdies un atpūtini kājas, pavisam drīz būs jāskrien pie saimnieka ar priecīgām ziņām.

Kerks ar šaubām paskatījās uz gludo sienu un pievērsa skatienu Jazonam:

- Ļauj uzkāpt man. Esmu stiprāks par tevi un labākā formā.

- Tev taisnība, - Jazons piekrita. - Tiklīdz tikšu augšā, nolaidīšu tev virvi, tu paņemsi bumbas un kāpsi augšā. Bet iet pirmais tu nevarēsi. Klinšu kāpšana ir grūts sporta veids, un to nevar apgūt dažu minūšu laikā. Paldies par piedāvājumu, bet tas ir mans krusts, kas jānes man. Sāksim. Pacel mani uz augšu, lai es varu aizsniegt to tur dzegu.

Viņam pat nevajadzēja kāpt uz pirrieša pleciem – tas vienkārši satvēra viņu aiz potītēm un pacēla augšā. Jazons ieķērās akmeņainajā dzegā, pievilkās un sākās kāpiens...

Pēc kādiem desmit metriem bija vajadzīgs pirmais ķīlis. Jazons pamanīja virs galvas platu, ērtu apmali, bet nevarēja to aizsniegt — pietrūka pāris centimetru. Klints šeit bija pārklāta ar plaisu tīklu, un viņš, izvēlējies dziļāko, tajā uzmanīgi iesprauda ķīli. Pietika ar četriem āmura sitieniem, lai to stingri noenkurotu akmenī. Lēnām un uzmanīgi — bija pagājuši vismaz desmit gadi, kopš viņš pēdējo reizi bija kāpis klintīs — Jazons uzkāpa uz ķīļa, un ķīlis turējās. Jazons sasniedza dzegu, apsēdās uz tās un, smagi elsdams, paskatījās uz leju.

Tagad uz viņu skatījās visi aizā esošie, parādījās pat Temučins. Sēdēt uz aukstā akmens bija nepatīkami, un viņš nolēma rāpties tālāk.

Kāpšana turpinājās pēc tādas pašas shēmas: Jazons iedzina ķīlī, nostājās uz tā, tad iedzina nākamo... Viņa acu priekšā rēgojās plaisas un izciļņi, un nebija iespējams noteikt, cik daudz atlicis līdz virsotnei. Viņš tikai mēģināja iedzīt kārtējā ķīlī, kad aizā atskanēja skaļi kliedzieni.

- Ko? - Jazons noliecās uzkliedza. - Nedzirdu! ko tu saki?

Un šajā brīdī kāda nezināmā raidīta bulta, trāpīja viņam blakus un, atlekusi no akmens, aizlidoja lejā. Jazons bija tik pārsteigts, ka gandrīz nokrita tai pakaļ; Ar grūtībām noturējis līdzsvaru, viņš krampjaini ieķērās akmenī un pagrieza galvu. Tas, ko viņš redzēja nebija nekas patīkams. Kļuvuši aizdomīgi, ka kaut kas nav kārtībā, Zebiekstes no aizsprosra vaļņa ar virvi nolaida karotāju, un tagad tas, karājoties dažus metrus no Jazona, uzmanīgi pavērsa pret viņu loku. Jazonam nebija laika ilgi domāt, un viņš izdarīja pirmo, kas ienāca prātā – viņš svieda loka šāvējam ar ķīli, ko turēja kreisajā rokā. Ķīļa strupais gals trāpīja karavīram plecā, izjauca mērķi, un otrā bulta arī lidoja garām.

Aizā Temučina karavīri arī satvēra lokus, taču lidojuma leņķis bija pārāk liels, lai trāpītu mērķī. Viena bulta skāra strēlnieka augšstilbu, taču viņš tam nepievērsa uzmanību, izņēma jaunu bultu un uzlika to uz loka auklas.

Jazons no saišķa izvilka vēl vienu ķīli – no rūdīta tērauda, tas bija labi līdzsvarots un rūpīgi uzasināts. Pēc acs novērtējis attālumu līdz ienaidniekam, Jazons atvēzējās un ar spēku meta ķīli.

Asais gals iedūrās strēlniekam rīklē, un viņš izdvesa aizsmakušu kliedzienu, noraustījās un sastinga. Ķermenis ātri tika uzvilkts atpakaļ.

- Turies! - atskanēja kāda skaļais kliedziens.

Jazons paskatījās uz leju un ieraudzīja klints pakājē Kerku: rokā viņš turēja bumbu ar kūpošu degli. Nenovērsis acis, Jazons saritinājās kamolā un mēģināja saplūst ar akmeni. Zemāk esošie karotāji piesardzīgi atkāpās. Kērks ātri uzmeta bumbu uz augšu, un Jazonam šķita, ka tā lido tieši viņam virsū... Taču pagāja vairākas mokošas sekundes, un otrpus klints nodārdēja sprādziens, bet gaisā uzlidoja akmeņi un ķermeņu gabali. Jazons ar atvieglojumu nodomāja, ka flangs tagad ir droši piesegts – kuru katru brīdi Kērks varēja atkārtot metienu. Bet bija vēl viens sīkums, tas viņu traucēja...

- Kerk! — viņš uzkliedza pirriešu valodā. - Ķīlis! Kur ir manis mestais ķīlis? Ja to ieraudzīs... - Pietiks ar vienu skatienu uz šo dzelzs gabalu, lai saprastu, ka tas ir no citas planētas.

Jazons vairākas bažīgas sekundes gaidīja atbildi. Beidzot Kērks atkliedza:

- Viss kārtībā! Atradu... Pacēlu, kamēr visi skatījās uz tevi. Tu neesi ievainots?

- Labi, - Jazons nočukstēja un skaļāk piebilda: - Viss kārtībā.

Pēc tam kāpiens ritēja raitāk. Divas reizes viņš no virves izveidoja cilpas un, nostiprinājis tās ķīļa gredzenos, apsēdās un atpūtās. Nogurums lika sevi manīt, un atkal nācās ķerties pie aptieciņas. Drīz viņš sasniedza plaisu, kas stiepās līdz pat augšai.

- Pēdējā piepūle... - Jazons uzspļāva uz rokām un uzreiz to nožēloja – siekalas uzreiz sasala. Noslaucījis no plaukstām ledu, viņš atraisīja mezglu: jo mazāks svars, jo labāk, pat āmuru tagad varēja atstāt. Viņš ielika nevajadzīgās lietas spraugā, uztina virvi un pakāra to sev uz kakla.

Atspiedies kājām un rokām pret spraugas sienām, Jazons sāka lēnām kāpt augšā. Kaut kur pusceļā, karājoties starp divām milzīgajām sienām, viņš saprata, ka viņam par katru cenu ir jānokļūst virsotnē. Ja viņš nokritīs, tad salauzīs roku vai kāju, un tad atliks tikai nomirt šajā spraugā - atnākt palīgā viņam nevarēs neviens.

Kad Jazons saprata, ka plaisa ir beigusies, viņam vairs nebija spēka uzkāpt klints virsotnē. Savācis savu gribu dūrē, viņš dziļi ievilka elpu un, ar kājām atgrūzdamies no sienas, satvēra zem rokām drūpošo klints malu. Dažus mirkļus viņš tā karājās starp dzīvību un nāvi, tad, pievilcies  ar pēdējiem spēkiem un ar asiņainajiem pirkstiem pieķēries pie akmeņiem, lēnām uzrāpās augšā.

Jazons diezgan ilgu laiku gulēja uz aukstās klints, atgūdams spēkus. Beidzot viņš pietiekami atjēdzās, lai paskatītos apkārt. Nepieejamās klints virsotnē izrādījās neliela platforma, aptuveni divi reiz trīs metri. Jazons aizrāpās līdz tās malai un pamāja tiem, kas palika lejā; Kad viņi to ieraudzīja, visi izgrūda priecīgus kliedzienus. Tad viņš uzmanīgi piegāja pie pretējās malas un izbāza galvu. uz viņu no apakšas lidoja bultas, un Jazons paslēpās, bet viņam izdevās redzēt pietiekami daudz. Nometne gulēja lejā kā uz plaukstas; varēja redzēt katru loka šāvēju un pat saskaitīt bultas viņa makos.

Viņš to bija paveicis!

- Labi darīts, Jazon! — viņš skaļi iekliedzās. - Šī planēta vēl leposies ka tevi pazīst!

Droši piestiprinājis virvi pie klints, viņš nometa uz leju ādas galu, un drīz vien Kerks parādīja, ka ir gatavs. Jazons atbildēja ar trīs virves rāvieniem, un apsēdās atpūsties. Tikai tad, kad virve sāka spēcīgi raustīties, viņš piecēlās un paskatījās uz leju.

Kerks karājās pašā platformas malā. Neskatoties uz smago bumbu kravu uz muguras, pirrietis izskatījās svaigs un dzīvespriecīgs; Acīmredzot viņš vienkārši bija gājis pa vertikālo sienu, turēdamies pie virves.

- Palīdzēsi man uzkāpt? — viņš jautāja Jazonam.

- Protams. Tikai mēģini man neko nesalauzt.

Apgūlies uz vēdera, Jazons pastiepa abas rokas Kerkam, kurš satvēra viņa plaukstu locītavas. Uzvilkt pirrieti augšā Jazons pat nemēģināja un, iespējams, arī nebūtu varējis. Kerks pievilkās, aizķērās aiz akmens un pēc sekundes jau bija uz platformas.

- Lieliski. — Viņš paskatījās uz ienaidnieka nometni. — Mums ir pietiekami daudz bumbu. Sāksim?

– Es pats gribu mest pirmo.

Kad sprādzieni saplūda nepārtrauktā dārdoņā, Temučina armija ar uzvaras saucieniem uzrāpās pa aizsprosta sienu. Varēja uzskatīt, ka kauja uz uzvarēta un līdz ar to arī viss karš.

Jazons sēdēja un skatījās, kā laimīgais Kerks met bumbas. Šī plāna daļa ir pabeigta, un, ja varēs paveikt pārējo, pirriešiem uz šīs planētas būs šahtas.

15. NODAĻA

Spilgts kā zibens, burvju pērkons

Nogalināja Zebiekstes, iztīrot kalnus.

Uzvarēto īkšķu kaudzes

Slējās virs karavadona galvas.

Tad atnāca ziņa par svešiniekiem.

Vadonis Temučins metās kaujā.

Pacēluši zobenus un uzvilkuši lokus,

Viņa bezbailīgie vīri

Devās nogalināt svešos iebrucējus ...

No Dziesmas par Temučinu

Jazons dinAlts, pavilcis grožus, savaldīja moropu kalna virsotnē un sāka meklēt ceļu starp milzīgajiem klintsbluķiem. Drēgns, auksts vējš pūta sejā un plivināja matus. Debesis no malas līdz malai klāja tumši mākoņi, un tālu lejā varēja redzēt okeānu, ko klāja baltas viļņu putas.

Beidzot pamanījis ceļu, Jazons dzina moropu uz priekšu. Taka bija veca un pamatīgi izvagota, taču izlūkošana no gaisa parādīja, ka tā ir vienīgā pāreja uz okeānu tūkstoš kilometru garajā kalnu grēdā.

Nokāpis lejā, viņš uzreiz sajuta, ka šeit ir daudz siltāks nekā augšā, bet pēc sausā plato piekrastes mitrais klimats bija nepatīkami kairinošs. Taka veda uz līci, kuru no visām pusēm ielenca klintis; pelēko smilšu josla starp tām un ūdeni kalpoja kā pludmale. Pie krasta pa viļņiem šūpojās divas laivas; blakus, uz smiltīm, bija vairākas dzeltena auduma nojumes. Līča dziļumā noenkurojās divmastu kuģis ar kūpošu skursteni un nolaistām burām.

Jazons tika pamanīts, no krasta cilvēku grupas atdalījās kāds gara auguma cilvēks un devās viņa virzienā. Jazons apturēja moropu un nokāpa.

- Tu esi sev izdomājis lielisku tērpu, Res, - viņš atzīmēja, paspiezdams piegājušajam vīrietim roku.

- Ne sliktāku par tavējo. — Pirrietis pārbrauca ar pirkstiem pa purpura krāsa sudrabaino krūšu bruņuplāksni. Šajās krūšu bruņās, augstos zamšādas zābakos un ķiverē ar zelta uzgali, viņš izskatījās ļoti iespaidīgi. Tieši tā Jazons iztēlojās bagātu tirgotāju no Ammhas.

— No taviem ziņojumiem sapratu, ka esi labi iedzīvojies Zemienē.

— Lai to panāktu, bija labi jāpastrādā. Viņiem tur agrāra sabiedrība, un visi iedzīvotāji sadalīti kastās. Valda tirgotāji un militārā aristokrātija. Viņiem palīdz priesteri - neliels slānis, nepieciešams, lai nomierinātu zemniekus. Tirgotāju vidē bija ļoti grūti iekļūt, bet man izdevās. Tagad operācija sāk atmaksāties: man ir liela tirdzniecība Kamarā, Ammhas vistālāk uz ziemeļiem esošajā ostā. Gribi vīnu?

- Un gaļu! Nes labāko no visa.

Viņi iegāja zem nojumes, kur stāvēja liels galds, piekrauts ar kūpošas gaļas šķīvjiem un vīna pudelēm. Ress paņēma vienu pudeli – zaļu ar garu kaklu – un pasniedza to Jazonam.

- Pagaršo. Ļoti labs vīns, izturēts sešus gadus. Tūlīt atvēršu...

- Neuztraucies. - Jazons uzsita pudeles kaklu pret galda malu un, iedzēris malku, noslaucīja muti ar piedurkni. – Laikam esi aizmirsis, ka esmu barbars? Tas pārliecinās tavus apsargus par manu neaptēstību.

– Tev ir izveidojušies daži pretīgi ieradumi. — Ress noslaucīja sadauzīto kaklu un ielēja zeltaino vīnu kausos.

Jazons metās virsū gaļai.

– Ar savu armiju šurp nāk Temučins. Ne ar visu — lielākā daļa cilšu pēc Zebiekstu uzvarēšanas devās mājās. Bet vispirms visi vadoņi zvērēja uzticību Temučinam un apsolīja ierasties pēc viņa pirmā sauciena. Uzzinājis par jūsu ierašanos, viņš sasauca tuvākās ciltis un devās karagājienā. Tagad viņi atrodas vienas dienas gājiena attālumā no šejienes, bet tieši viņu maršrutā nometni ir izveidojis Kerks, un šovakar notiks tikšanās. Es atnācu, lai pārliecinātos, ka viss ir kārtībā.

- Nu un kā? Atbalsti redzēto?

- Gandrīz visu. Turi savus vīrus tuvumā, bet lai neredz kam nevajag. Lai daži apmetas smiltīs, bet pārējie paslēpjas zem nojumēm. Atvedi preces, par kurām mēs runājām?

- Protams. Naži, dzelzs bultu uzgaļi, katli un daudz kas cits. Ir arī cukurs, sāls,  garšvielas... varēs dabūt visu ko ievajadzēsies.

- Cerēsim. - Jazons skumji paskatījās uz tukšo pudeli un aizmeta to malā.

— Gribi vēl?

- Jā, bet neņemšu. Nekādu kontaktu ar ienaidnieku. Dodos atpakaļ uz nometni, lai būtu tur, kad ieradīsies Temučins. Mēs pāvilksim visas ciltis savā pusē, sāksim mierīgu tirdzniecību un gāzīsim vadoni. Turi pudeli uz ledus, drīz atgriezīšos.

Vējš joprojām plosījās uz plato sniga sniegs; tumšās debesis karājās zemu virs galvas. Vakarā Jazons sasniedza pirriešu nometni un redzēja, ka visi gatavojas ceļam.

– Ieradies laikā. – Kerks iznāca viņam pretī. — No kutera ziņoja, ka pēc pusdienlaika Temučins pagriezās uz krastu un dodas uz Elles Vārtiem. Acīmredzot paliks tur pa nakti.

– Nekad nebiju domājis, ka viņš tik reliģiozs.

- Es arī. Bet viņš ir labs vadonis un zina, kas nepieciešams viņa ļaudīm. Šī aiza ir viņu vienīgā svētā vieta. Tiek uzskatīts, ka tur paveras ceļš uz pazemi. Temučins tur laikam grib nest upurus.

— Kāda mums starpība, kur mēs viņu satiksim? Tā vieta ir tikpat laba kā jebkura cita.

Diena tuvojās beigām, un debesis karājās arvien zemāk un zemāk. Vējš sapūta sniega virpuļus, un sniegs plivināja drēbju krokas, apbēra moropus un jātniekus.

Kad viņi sasniedza Temučina nometni, bija jau pavisam tumšs. Pirrieši nekavējoties devās vadoņa kamača virzienā, un no visām pusēm atskanēja sveicieni. Kerks un Jazons nokāpa no moropiem un pagāja garām kamača sargiem. Kad viņi parādījās visi teltī izskatījās pārsteigti.

Temučins draudīgi jautāja:

– Kas tu tāds esi, ka uzdrīkstējies ierasties pie Temučina bez aicinājuma?

– Un kas tu tāds esi, ka aizliedz pirriešu vadonim Kerkam, Dziļās Aizas iekarotājam, piedalīties sapulcē?

Cīņa bija sākusies, visi to saprata, un teltī iestājās klusums, kuru pārtrauca tikai vēja troksnis un sniega čirkstēšana ārpus telts sienām.

Temučinam pirmajam izdevās zem sava karoga apvienot visas līdzenuma ciltis. Tomēr viņš valdīja bez vispārējas piekrišanas; daudziem vadoņiem nepatika viņa stingrās pavēles, un viņi būtu devuši priekšroku citam valdniekam vai, vēl labāk, iztikuši bez valdnieka. Visi ar aizrautīgu uzmanību vēroja sadursmi.

- Tu labi cīnījies aizā, - sacīja Temučins. – Jūs visi labi cīnījāties. Un mēs tevi sveicam. Bet tagad vari doties prom. Šodienas sanāksme tevi neskar.

- Kāpēc? - Kerks ar aukstu mieru jautāja, apsēzdamies uz ādām. - Ko jūs te mēģināt slēpt?

- Tu mani apvaino? - Temučins kļuva bāls no dusmām un ķēra zobena rokturi.

- Es nevienu neapvainoju. — Kerks plati nožāvājās. – Man šķiet, ka tu apvainoji pats sevi. Tu sarīko padomi un neļauj tajā piedalīties man. Gatavs sist, lai tikai izvairītos no patiesības teikšanas. Es vēlreiz jautāju, ko tu no manis slēp?

- Tas ir mazsvarīgs jautājums. Mūsu krastā piestājuši vairāki ielejas iedzīvotāji. Mēs viņus iznīcināsim!

- Kāpēc? Viņi ir nekaitīgi tirgotāji, - Kerks iebilda.

- Kāpēc?! — Temučins bija tik nikns, ka nevarēja mierīgi nosēdēt; viņš pielēca kājās un sāka staigāt pa kamaču. — "Brīvo ļaužu dziesmu" neesi dzirdējis?

– Pat biežāk nekā tu. Dziesma aicina iznīcināt ēkas, kas mums varētu kļūt par lamatām. Bet tur ir kādas ēkas, kas jāiznīcina?

– Nē, bet būs. Tā kā lejas ļaudis uzcēluši savas nojumes... - Temučins pavilcinājās, bet savaldīja dusmas un turpināja: - Šie tirgotāji ir kā zobena asmens, kas tikai ieskrambā. Šodien saliks nojumes un tirgosies, rīt parādīsies ar lielākām nojumēm un tad sacels ēkas, lai uzlabotu tirdzniecību. Vispirms gals, tad viss asmens. Viņi ir jāiznīcina.

Temučins runāja absolūtu patiesību, un tagad bija ļoti svarīgi, lai pārējie vadoņi nepaspētu to saprast. Kerks klusēja, un nolēma iejaukties Jazons:

— “Brīvo cilvēku dziesma” vienmēr būs mūsu vadzvaigzne. Tā mums stāsta...

- Kāpēc tu esi šeit, žonglieri? – Temučins asā balsī pajautāja. — Es šeit neredzu nevienu citu žonglieri vai karotāju. Ārā!

Jazons gribēja iebilst, bet viņam nebija ko teikt – Temučinam atkal bija taisnība. — "Jazon, iekod garajā mēlē!" — viņš nodomāja un, paklanīdamies vadonim, pačukstēja Kerkam:

- Būšu blakus. Būs jāklausās ar dentofonu. Centīšos palīdzēt ar padomu.

Kerks, nepagriezis galvu, atbildot nomurmināja kaut ko nesaprotamu.

Slikti. Jazons cerēja būt klāt, kad tiks atklātas kārtis.

Kad viņš izgāja no kamača, viens sargs pielika viņam pie krūtīm šķēpu, bet otrs sagrāba viņu aiz rokas. Jazons izbrīnīts paskatījās uz viņiem. Ko tas viss nozīmē? Viņš iespēra sargam kājstarpē un mēģināja izlauzties... Šajā brīdī viņam no mugurpuses ap kaklu tika uzmesta virve un cieši savilkta.

16. NODAĻA

Auksts sniegs piepildīja viņam muti un ausis... Jazons pamodās... Kāds berzēja viņam seju. Jazons noklepojās, izrāvās no sīkstajām rokām, un piesardzīgi paskatījās apkārt.

Viņš bija uz ceļgaliem starp diviem karotājiem, kuriem rokās bija kaili zobeni. Viens turēja lāpu, un nevienmērīgā gaisma izrāva no tumsas apsnigušu klajumu kraujas malā.

– Tu pazīsti šo cilvēku? — Divi cilvēki parādījās no tumsas un apstājās viņam blakus.

- Jā, Lielais vadoni Temučin. Šis cilvēks ir no citas pasaules. Viņš atnāca lielos lidojošos ratos. Tas pats, kurš tika saņemts gūstā un aizbēga.

Lāpas gaismā Jazons paskatījās uz runātāju un pazina žongliera Oraiela sadistisko smaidu.

– Es viņu nekad neesmu redzējis. Šis cilvēks melo!  - Jazons sacīja, ignorēdams sāpes kaklā.

- Es viņu atceros. Viņš man uzbruka un sadauzīja. Tu pats viņu redzēji, vadoni.

- Jā. - Temučins pienāca tuvāk un ar aukstu, neizteiksmīgu skatienu ieskatījās Jazona atliektajā sejā. - Protams, tas ir viņš. Tāpēc viņa seja man šķita pazīstama.

- Tie ir meli! - Jazons pielēca kājās.

- Nē, tā ir taisnība!

Temučins satvēra viņu aiz pleca un vilka uz klints pusi.

— Saki patiesību, lai kas tu būtu. Tu stāvi uz Elles Vārtu sliekšņa un pēc mirkļa vari tur nonākt. Bet es tevi palaidīšu, ja pateiksi patiesību. — To sakot, viņš grūda Jazonu arvien tālāk uz melno krauju, līdz viņš karājās virs bezdibeņa. Tagad tikai Temučina roka atturēja viņu no krišanas.

Jazons neredzēja viņa seju, taču zināja, ka žēlastība vadonim ir sveša. Beigas! Var tikai mēģināt glābt pirriešus.

- Atlaid mani, un es tev pateikšu patiesību. Es esmu no citas pasaules. Bet es atnācu tikai tāpēc, lai tev palīdzētu. Es satiku žonglieri vārdā Jazons, viņš bija pie nāves sliekšņa, un es pieņēmu viņa vārdu. Viņš pameta savu cilti pirms daudziem gadiem, un visi viņu aizmirsa. Es tev palīdzēju, Temučin! Atbrīvo mani, un es atkal tev noderēšu.

- Jazon, kur tu esi? Runā Kerks! kur tu esi?

Nostrādāja dentofons – vēl bija kāda iespēja.

- Kāpēc tu esi šeit? — jautāja Temučins. – Tu palīdzēji svešzemniekiem atvest uz mūsu zemēm savas pilsētas?

- Atlaid mani! Nemet mani Elles Vārtos, un es tev visu izstāstīšu!

Temučins brīdi vilcinājās, tad atkal ierunājās:

– Tu melo. Viss, ko tu saki, ir meli! Es nevaru tev uzticēties. - Viņš pagriezās, un Jazons ieraudzīja, ka viņa seju izkropļo draudīgs smaids. - Es tevi atlaižu! - Un vadonis atvēra roku.

Jazons ar rokām tvēra gaisu un ielidoja bezdibenī. Vēja svilpoņa ausīs... Trieciens pa plecu... pa muguru... Viņš ripoja lejup pa stāvu nogāzi, cenšoties sargāt galvu. Asie akmeņi plosīja drēbes, rokas, līdz asinīm... Slīpums beidzās; Viņš atkal sāka krist, un pēc dažām sekundēm lidojums beidzās ar smagu triecienu.

Šķiet, ka dzīvs... Jazons bija patiesi pārsteigts par šo apstākli un pataustīja seju. Pie vaigiem lipa sniegs. Viņš aptaustīja ar rokām apkārt - visur sniegs. Viņš bija izdzīvojis, jo iekrita sniega kupenā.

- Kamēr esi dzīvs, ceri, - Jazons bez liela entuziasma nomurmināja. Kāda cerība var būt šeit, šīs nāvējošās aizas dibenā... Bet pirrieši? Viņi noteikti atnāks palīgā! Šī doma viņu nedaudz nomierināja. Bet, atcerējies dentofonu, ar izbailēm sataustīja mutē tikai metāla lauskas. Tiešām salauzts? Tā ir! Kritiena laikā viņš sakoda zobus un sašķaidīja dentofonu.

- Tu atkal vari paļauties tikai uz sevi, Jazon, - viņš skaļi sacīja, taču tagad vairs neiedrošināja pat paša balss skaņas.

Tā... Kas viņam aktīvā? Jazons pameklēja aptieciņu... Nav. Un arī nazis izkritis. Tiesa, soma ir vietā. Viņš parakņājās pa to un starp visādiem krāmiem atrada kaut kādu cauruli. Kas tas ir? Fotonu laterna! Nu jā, palika somā kopš tās nakts. Varbūt arī tā ir salūzusi? Jazons nospieda pogu un skaļi novaidējās. Nedarbojas! Viņš uzmanīgi pagrieza strāvas pogu, un tumsā iegriezās spilgts stars. Gaisma! Būtībā tas neko neizmainīja, bet Jazons sasparojās.

Nu ko, jāpaskatās apkārt... Pastiprinājis jaudu, Jazons paspīdināja lukturīti. Viņš atradās svētās aizas apakšā. Milzīgās melnās klintis slējās vertikāli uz augšu un pazuda kaut kur tālu augšā. Klusajā gaisā virpuļoja sniegpārslas...

Atskanēja kliedziens, un kaut kas melns, mirgodams gaismas starā, nokrita uz akmeņiem netālu no viņa. Tas bija cilvēks: acis plaši atvērtas, no mutes asinis... Jazons ieskatījās tuvāk... Oraiels, žonglieris!

- Kas tad tas? Temučins likvidē lieciniekus? Neizskatās pēc viņa.

Bet Oraiels viņam vairs neko nevarēja pateikt.

Izrāpies no sniega kupenas, Jazons uzmanīgi paspēra dažus soļus pa aizu. Pašā vidū dibens bija līdzens un gluds, un sniegs uz tā gulēja plānā, vienmērīgā kārtā. "Ko tas nozīmē?" – Jazons apdomāja un devās tālāk. Nākamajā mirklī zem kājām atskanēja nodevīga lūstoša ledus krakšķis, un viņš pāri galvai iegrima aukstā ūdenī.

Nolādēts! Konvulsīvi saspiedis laternu dūrē, viņš paspēja nodomāt, ka bez tās ledus caurumu neatradīs, un tad viņa kājas pieskārās akmeņainajam dibenam. Strauts izrādījās ne pārāk dziļš, bet tajā tomēr varēja noslīkt. Atgrūdoties no dibena, Jazons paskatījās uz augšu, bet lukturīša gaisma atspīdēja kā spogulī – virs viņa galvas bija ciets ledus. Straume viņu ātri aiznesa tālāk, un izlūžušais ledus caurums palika tālu aiz muguras.

Jazons metās uz krastu, lai pieceltos kājās un mēģinātu izlauzties cauri ledum, taču straujā straume viņu neatvairāmi vilka lejup pa strautu garām klinšainajām sienām. Aukstums stindzināja ķermeni, un plaušas dega ar uguni no ūdens, kas tur bija iekļuvis. Jazons teorētiski zināja, ka ķermeņa šūnās ir pietiekami daudz skābekļa, lai tas iztiktu vairākas minūtes bez elpas. Bet reflekss neatzina teorijas, kliedza: "Es mirstu! Elpot! "Gaisu!" - un strīdēties ar to bija ļoti grūti. Jau zaudēdams samaņu, Jazons metās augšā, un pēkšņi spoguļveidīgais ledus virs viņa galvas pazuda... Viņš iznira no ūdens un alkatīgi ierāva gaisu.

Pagāja ilgs laiks, līdz viņš attapās un saprata, ka guļ uz akmeņiem, līdz viduklim ūdenī. Bija ļoti auksts, un Jazons ātri saprata, ka jākustas, pretējā gadījumā nomirs. Ar grūtībām izkāpis no ūdens, viņš pacēla lukturīti uz augšu. Cieta klints!  griestu velve līdz otram krastam... Un nekāda sniega.

Ala? Tad re kas par lietu! Tas nozīmē, ka šis strauts nonāk pazemē. Bet jebkuram ūdenim ir jābūt izejai uz virsmu. Un ja tā, tad viņš var atrast šo izeju. Un viņš to atradīs! Ienāca prātā, ka ūdens varētu izplūst porainā klintī, taču viņš ātri atgaiņāja šo domu.

- Uz priekšu! - Jazons iesaucās, un viņa sauciena atbalss skaļi aizskanēja zem alas velvēm.

Paspēris dažus soļus, viņš smiltīs ieraudzīja pēdas. Tās izkāpa no ūdens un pazuda alas dziļumos. Tātad šeit ir vēl kāds? Pēdas bija skaidras un izteiktas, likās, ka kāds te gājis pavisam nesen. Iespējams, ka no šīs alas ir izeja uz virsmu. Tagad viņam atliek tikai sekot pēdām. Un, kamēr kustas, nenosals pat slapjās drēbēs.

Pēdas ieveda nelielā spraugā, kas drīz vien pārvērtās šaurā gaitenī. Iet kļuva grūtāk, bet pēdas joprojām bija skaidri saskatāmas uz mīkstā kaļķakmens, un šur tur uz sienām bija nospiedumi, ko skaidri atstājis cilvēks.

Koridors sazarojās divos, no kuriem viens aizveda Jazonu atpakaļ uz strautu. Šeit nebija smilšu; Akmens grīda strauji pazuda ūdenī. Atgriezies atpakaļ, Jazons devās pa otru koridoru.

Viņš gāja ļoti ilgi... Jazons bija ļoti noguris un, nolēma nedaudz atpūsties, apgūlās tieši uz akmens grīdas. Pamodies no aukstuma, viņš piespieda sevi piecelties un doties tālāk. Alas sekoja viena otrai, un šķita, ka tām nebūs gala...

Vienā no alām Jazons atrada cilvēku, kuram bija sekojis. Uz grīdas gulēja nomads, ģērbies tādās pašās drēbēs kā viņš.

- Hai, - Jazons sacīja starp-valodā.

Nesaņēmis atbildi, viņš piegāja tuvāk.

Barbars gulēja mūžīgā miegā. Viņš bija miris jau sen: varbūt pirms gadiem, varbūt pirms gadsimtiem; sausajā, aukstajā alu gaisā ķermeni varēja saglabāt mūžīgi. Līķis bija sauss un mumificēts, zem sakaltušajām lūpām rēgojās dzelteni zobi, un izstieptajā rokā nelaiķis joprojām turēja nazi. Jazons to pacēla un ieraudzīja, ka asmeni klāj plāns rūsas slānis.

Tas, ko Jazons darīja tālāk, nebija viegli, bet bija nepieciešams. Uzmanīgi pacēlis līķi, viņš novilka tam drēbes, pēc tam izģērbās un uzvilka mirušā sausās ādas. Riebumu viņš nejuta – gribējās dzīvot.

Jazons izspieda no savām drēbēm ūdeni un, saritinājis tās saišķī, nolika zem galvas. Aptumšojis laternu līdz blāvai mirgošanai — palikt pilnīgā tumsā negribējās —, viņš iegrima dziļā miegā.

17. NODAĻA

— Runā, ka tad, kad ilgi nekas nemainās, nevar noteikt, cik laika pagājis. Tāpēc nevar noteikt, cik ilgi šeit klaiņoju. - Jazons paspēra dažus soļus un piebilda: - Droši vien ļoti ilgi...

Priekšā esošais koridors vairākas reizes pašķīrās, un, pirms pagriezās pa labi, Jazons ar nazi ieskrāpēja sienā zīmi.

Koridors beidzās pie ūdens – pazīstama lieta. Padzēries viņš pagriezās atpakaļ, krustojumā ieskrāpēja zīmi “ūdens” un virzījās otrā virzienā.

— 1803, 1804... — tagad viņš skaitīja katru trešo kreisās kājas soli, citādi skaitļi būtu pārāk lieli. Tas arī bija bezjēdzīgi, taču paša balss skaņa joprojām bija patīkamāka nekā nāves klusums.

Vēders beidzot pārstāja mocīt. ūdens, ko dzert, pietika un sāpīgās spazmas pārgāja. Viņš nolēma atpūsties un nosist laiku, skaitot iecirtumus uz jostas...

- Nu, tu stulbais krustojums, es tevi jau redzēju! — Spļaujot trīs zīmju virzienā uz sienas, Jazons piegāja un ieskrāpēja virs tām ceturto.

Viņš nedrīkst šeit atgriezties vēlreiz. Tagad viņš zina pagriezienu secību. Vismaz viņam tā šķiet...

- Pie Kuglio ir viena planēta... Flaterai - divas, bet abas nelielas... Harmilla... - Viņš domāja. - Cik planētu ir Harmilai? Aizmirsis.

Viņš jau bija nodziedājis visas vecās marša dziesmas un pamanīja, ka sāk aizmirst dažām vārdus. Kāpēc? Jazons rūgti iesmējās. Ir skaidrs, kāpēc: viņš ir noguris un ļoti izsalcis. Ja ir ūdens, cilvēks var izdzīvot bez ēdiena ilgi, ļoti ilgi... Bet cik ilgi viņš var staigāt?

– Varbūt pienācis laiks atpūsties? — viņš drūmi sev jautāja.

- Jā, pienācis laiks atpūsties, - viņš pats atbildēja.

Koridors gāja uz leju, un likās, ka te smaržo pēc ūdens... Viņš iemācījās saost ūdeni. Tātad būs smiltis... Tas ir labi. Labāk gulēt uz smiltīm, nevis uz plika akmens. Viņš bija novājējis, izspiedušies kauli, un gulēt uz akmeņiem bija sāpīgi.

Jā, smiltis... plata, mīksta josla. Ūdenskrātuve ir liela un droši vien dziļa – īsts baseins. Viņš izraka smiltīs bedrīti, izslēdza lukturīti un apgūlās. Pirms tam vienmēr atstāja laternu degošu – tagad jau vienalga.

Gulēja, kā vienmēr, nemierīgi: bieži pamodās, tad atkal nonāca aizmirstībā. Reiz, atverot acis, paskatījās uz ūdeni... Gaisma. Dziļi lejā. Un ļoti vāja.

Ilgi gulēja un domāja. Viņš ir noguris, vājš, iespējams, slims... Tāpēc viņam var būt halucinācijas. Mirstošie cilvēki bieži redz halucinācijas. Paskatījās vēlreiz... Gaisma.

- Kaut kas jādara lietas labā, - Jazons nomurmināja un ieslēdza lukturīti. Tās spilgtajā gaismā atspīdums ūdenī pazuda. Nolicis laternu malā, viņš izņēma nazi un izdarīja rokā seklu griezumu. Parādījās asinis...

-Sāp, - Jazons bija pārsteigts. - Bet labāk tā.

Sāpes lika atjēgties, un galva kļuva skaidrāka.

- Ja tur lejā ir gaisma, tad ir izeja. Tātad, no šejienes var izkļūt. Un tas jāizdara tagad, kamēr ir spēks kustēties.

Viņš sāka dziļi elpot, cenšoties uzņemt pēc iespējas vairāk gaisa, līdz skābekļa pārpalikums izraisīja reiboni. Tad, ieslēdzis lukturīti uz pilnu jaudu, paņēma to zobos un ienira ezerā.

Ūdens izrādījās ļoti auksts. Jazons ienira dziļumā un no visa spēka peldēja pretī gaismai. Viscauri klints... Tad, vēl zemāk. Viņš ienira zem akmeņaina atseguma, izpeldēja pa īsu tuneli, līdz atradās citā lielā ūdenstilpē.

Tālu augšā sāka aust gaisma... uz turieni! Viņš metās augšā, bet smagās drēbes vilka viņu uz leju... Gaisma nenāca tuvāk... Laterna izslīdēja no mutes un pazuda dziļumā. Augstāk! Vēl augstāk! Viņa rokas sajuta kaut ko cietu, un Jazons, ķerdamies pie šī glābšanas salmiņa, iznira no ūdens un ieelpoja svaigu gaisu.

Pirmās minūtes, pieķēries pie koka stumbra, viņš varēja tikai elpot. Kad Jazons atjēdzās, ieraudzīja, ka peld pa meža dīķa virsmu. Dīķi no trim pusēm ielenca koki, un ceturtajā pusē bija milzīgu izmēru klints krauja. Viņš atradās Zemienē, zem Klints.

Izkāpis no ūdens, Jazons nokrita uz zāles un nogulēja tur ilgu laiku. Tikai tad, kad pamanīja uz tuvējiem krūmiem ogas, piespieda sevi piecelties. Ogu bija maz, un, kā izrādījās, par laimi: pat mazums, ko viņš alkatīgi aprija, izraisīja asas sāpes vēderā. Jazons atkal apgūlās uz zemes un aizmiga, un, kad pamodās, jutās daudz možāk.

- Ieroci! Šeit visi karo ar visiem pārējiem. Pirmais, ko satikšu, mēģinās ielauzt man galvaskausu, lai iegūtu šīs ādas. Kur dabūt ieročus?

Nazis nogrima kopā ar laternu, un Jazonam nācās iztikt ar asu akmeni. Nocirtis ar to nelielu kociņu, pēc stundas smaga darba viņš ieguva raupju, bet diezgan pasmagu vāli. To varēja izmantot gan kā ieroci, gan kā nūju, uz kuras balstīties ejot.

Šādi apbruņojies, Jazons devās pa meža taku.

Pret vakaru, kad atkal sareiba galva, viņš satika svešinieku - garu, slaidu vīrieti militārā apģērbā, bruņotu ar loku un alebardu. Apstājies dažus soļus no Jazona, viņš uzdeva jautājumu nesaprotamā valodā. Jazons paraustīja plecus, atbildot un nomurmināja kaut ko nesaprotamu. Viņš ļoti centās izskatīties vājš un slims, un patiešām cerēja, ka ar savām saplēstajām drēbēm un sapinkājušos bārdu izskatās pilnīgi nekaitīgs.

Arī svešinieks acīmredzot tā domāja un nenogalināja Jazonu ar loku, bet pagāja viņam pretī, vicinādams alebardu. Jazons zināja, ka viņam izdosies iesist tikai vienu reizi, un, ja viņš netrāpīs, šis spēcīgais jauneklis viņu apēdīs dzīvu.

- Ambl, ambl, - Jazons murmināja, atkāpdamies.

- Frimbl-brimbl, - sacīja karavīrs, nākdams tuvāk.

Pārmetis vāli kreisajā rokā, Jazons ar labo roku satvēra alebardas kātu un ar vāles galu spēcīgi iegrūda svešajam saules pinumā. Tas skaļi izdvesa un nokrita zemē.

— Situācija mainās uz labo pusi! - Jazons nopriecājās un pavilka pretinieka somu pie sevis. Varbūt tur ir ēdiens? Viņš pārrāva saites...

18. NODAĻA

Ress izdarīja pēdējo ierakstu atskaišu grāmatā un noguris atgāzās krēslā. Pārējie pirrieši jau bija aizbraukuši, bet viņam vēl bija šis tas jānokārto.

Pagalmā bija dzirdami skaļi kliedzieni un kņada: šķiet, kāds mēģina ielauzties ēkā. Ress tam nepievērsa uzmanību: viņa miesassargs Riklans ir izcils karotājs, viņš varēs aiztriekt jebkuru nelūgtu viesi. Kliedzieni pēkšņi apklusa, un sekoja dobjš būkšķis, kas paziņoja, ka Riklans ar visiem ieročiem nokritis uz pagalma akmeņiem.

Ress nebija gulējis divas diennaktis un tāpēc bija ļoti sliktā garastāvoklī. Bet tuvoties pirrietim, kad viņam ir slikts garastāvoklis, ir ļoti bīstami. Ress piecēlās no galda un gatavojās nogalināt ikvienu, kas tagad ienāks – un vēlams ar kailām rokām, lai krakšķētu kauli.

Durvis pavērās un ienāca bārdains cilvēks algotņa mundierī. Ress sažņaudza dūres un spēra soli pretim...

- Tu ko? Šķiet, ka tu arī gribi mani nogalināt? — jautāja karavīrs tīrā pirriešu valodā.

- Jazons!! — Ress vienā lēcienā pārlidoja pāri telpai un uzsita draugam pa muguru.

- Vieglāk! - Jazons izvairījās no apskāviena un nokrita uz dīvāna. —  no pirriešu sveicieniem var par kropli palikt.

– Mēs domājām, ka esi miris. Kā tu šeit nokļuvi?

- Es labprāt tev visu paskaidrošu, bet labāk to darītu, ja man priekšā būtu kāds ēdiens. Turklāt es arī gribu uzzināt jaunumus. Pēdējo reizi par politisko situāciju uz Laimes dzirdēju diezgan sen atpakaļ. Kā veicas tirdzniecība?

— Nekā, — Ress drūmi pateica, izvilkdams no bufetes gaļu, maizi un ar zirnekļtīkliem pārklātu pudeli. – Pēc tam, kad tevi nogalināja... Tas ir, mēs domājām, ka tu esi nogalināts. Tātad... Viss sabruka. Kerks dzirdēja tevi pa dentofonu un, steigdamies palīgā, nodzina moropu. Bet bija par vēlu. Tur bija kaut kāds žonglieris, kurš bija tevi nodevis, un viņš sāka kliegt, ka Kerks ir svešzemnieks no citas pasaules. Kerkam nācās viņu nomest no klints, lai neļautu pateikt pārāk daudz. Temučins bija nikns, un Kerks arī, un viņi gandrīz sakāvās. Bet tu jau tik un tā biji miris, un lielākais, ko Kerks tavā labā varēja izdarīt, bija mēģināt īstenot tavu plānu.

— Un izdevās?

- Nē. Temučins pārliecināja virsaišus, ka vajag karot, nevis tirgoties. Kerks metās man palīgā, bet viss bija beidzies – plāns izgāzās. Mums nebija citas izvēles, tāpēc nolēmām atgriezties uz Pirru.

- Bet tas nav iespējams!

— Mums nav izvēles. Bet pastāsti, kā tu šeit nonāci? Mēs tajā vakarā nosūtījām lejā ļaudis, bet viņi tevi neatrada. Tas caurums bija pilns ar līķiem un skeletiem. Mēs nolēmām, ka tu izkriti caur ledu un tavu ķermeni aiznesa straume.

— Iekritu sniega kupenā un varēju sagaidīt jūs turpat, nosalis, bet dzīvs... Ja nebūtu ielūzis caur ledu. Man izdevās izpeldēt, bet es nokļuvu pazemes labirintā. Par laimi, man bija saglabājies lukturītis un daudz pacietības; Man nebija pat aizdomu, ka man tās ir tik daudz. Galu galā es izmaldījos no šīm alām un pēc piedzīvojumiem bagāta ceļojuma nokļuvu šeit.

-Tu atnāci laikā. Rīt jau būtu par vēlu. Kuteris no kuģa mani savāks pēc tumsas iestāšanās, bet līdz tikšanās vietai man vēl jābrauc kādi desmit kilometri.

- Nu ko, tev būs vēl viens airētājs. Paēdis es varu doties jebkur.

– Es pārraidu par tavu parādīšanos, lai šo jaunumu varētu nodot Kerkam un visiem pārējiem.

Viņi paņēma vienu no Resa laivām un saulrietā sasniedza nelielu akmeņainu salu. Tur, piekrāvuši laivu ar akmeņiem un ielauzuši tās dibenu, viņi to nogremdēja un sāka gaidīt kuģa kuteri.

Pilots pamāja Jazonam: siltāku sveicienu no pirrieša nebija ko  gaidīt.

Apkalpe uz "Kauslīgā" joprojām gulēja, pirriešu cilts ieradīsies tikai rīt, un Jazons nekavējoties devās uz savu kajīti.

Tur joprojām viss bija pa vecam. Stūrī spīguļoja bibliotēkas metāla ola. Kādam velnam viņš nopirka šo krāmu? Jazons iespārdīja garāmejot, bet kāja noslīdēja gar gludo, pulēto sānu.

- Nav jēgas. – Viņš nospieda barošanas pogu. - Ko labu tu vari pateikt pēc visa tā?

- Tas ir jautājums? Tādā gadījumā, lūdzu, precizējiet vārda “labs” nozīmi šajā kontekstā.

- Muldoņa! To vien māki, kā runāt. Kur tu biji, kad man tevi vajadzēja?

- Tur, kur jūs mani atstājāt. Es atbildu uz jebkuru jautājumu, bet jūsu ir bezjēdzīgs.

- Neapvaino savu saimnieku, mašīna! Tā ir pavēle.

- Klausos ser.

- Tā būs labāk. Es tevi radīju, es varu tevi arī nogalināt.

Jazons ielēja sev stiprāku dzērienu, iedzēra malku un atlaidās krēslā. Bibliotēka mirkšķināja un dūca.

– Varu derēt, ka tu nevērtē augstu manu plānu pārliecināt iezemiešus.

- Es nezinu jūsu plānu, tāpēc nevaru sniegt objektīvu vērtējumu.

- Es arī nejautāju. Varu derēt, ka tu domā, ka vari izdomāt labāku.

— Kādai zināšanu jomai jums ir nepieciešams plāns?

— Kultūras pārmaiņu jomā. Bet es tev nejautāju.

— Materiāli par kultūras pārmaiņām ir ietverti sadaļās Vēsture un antropoloģija. Ja nejautājat, lūdzu, atsaukt jautājumu.

Jazons iedzēra malku no glāzes un nopūtās:

- Labi, jautāju. Pastāsti man par kultūru.

...

***

Jazons izslēdza bibliotēku un atlaidās krēslā. Gaismas nodzisa, dūkoņa apklusa, un iestājās klusums.

Tātad, to tomēr var izdarīt. Atbilde visu laiku bija šeit, sadaļā Vēsture. Vajadzēja tikai tur ieskatīties... Bija jāpakonsultējas ar bibliotēku. Viņa stulbumam nav piedošanas.

Bet visu vēl var labot.

- Bet kāpēc gan ne?! — Jazons iesaucās.

Viņš skraidīja pa istabu, dauzīdams ar dūri plaukstā. Visu joprojām var labot, ja darīt to pareizi. Bet vai viņš spēs pārliecināt pirriešus? Diez vai viņiem patiks viņa jaunais plāns. Visticamāk, visi būs kategoriski pret to. Tātad būs jāiztiek bez viņiem.

Jazons paskatījās pulkstenī. Kuteris izlidos pakaļ Kerkam un pārējiem ne agrāk kā pēc  stundas. Pa šo laiku viņš varēs sakārtoties un uzrakstīt Metai zīmīti ar neskaidru nākotnes plānu izklāstu. Tad Klons viņu izlaidīs netālu no Temučina nometnes. Pilots bez iztēles darīs to, ko viņam liek, neuzdodot liekus jautājumus.

"Jā. To var izdarīt," - Jazons nodomāja. "Zvēru pie zvaigznēm, tieši tā arī izdarīšu!"

19. NODAĻA

Viņš bija visu kalnu pavēlnieks,

Viņš pārvaldīja līdzenumus un aizas,

Bez viņa ziņas nekas nenotika.

Daudzi nomira viņa nelabvēlības dēļ.

No Dziesmas par Temučinu

Temučins iebrāzās kamačā ar kailu zobenu rokā.

- Parādies! Mani sargi guļ ārā,  nogalināti. Parādies, spiegs, lai es tevi varētu nogalināt.

No tumsas izslējās apmetnī tērpta figūra, un Temučins pacēla zobenu... Jazons atsedza no sejas kapuci.

- Tu! - Temučins mulsi izdvesa un nometa zobenu. -Tu nevari būt šeit. Es tevi nogalināju pats savām rokām. Tu esi spoks vai dēmons?

- Es atgriezos, lai tev palīdzētu, Temučin. Atvērt jaunu pasauli taviem iekarojumiem.

- Dēmons, lūk, kas tu esi. Tā vietā, lai nomirtu, tu esi atgriezies no turienes ar jauniem spēkiem. Dēmons ar tūkstoš sejām - tāpēc tev  ir izdevies apmānīt tik daudz cilvēku. Žonglieris domāja, ka tu esi svešzemnieks no citas pasaules. Pirrieši uzskatīja tevi par savas cilts pārstāvi. Man likās, ka tu esi uzticams biedrs, kas man palīdz.

- Lieliska teorija. Vari ticēt, kam vēlies. Vienkārši klausies, ko gribu tev pateikt.

- Nē! Ja klausīšos, būšu nolādēts!

Viņš paņēma zobenu, un Jazons ātri ierunājās, gatavodamies cīnīties par savu dzīvību:

— Aizā, ko jūs saucat par Elles Vārtiem, ir alas. Tās neved uz elli, bet uz Zemienēm. Esmu tur pabijis un atgriezies pa jūru, lai pastāstītu par to tev. Tu vari izvest savu armiju cauri alām un iebrukt Zemienēs. Tagad tu valdi šeit, bet es tev piedāvāju jaunas zemes, ko iekarot. Tu esi vienīgais, kurš var iekarot visu pasauli.

– Tu esi dēmons. Es tāpat nevaru tevi nogalināt. Man tevi vajadzētu padzīt, bet es nevaru izmest tavus vārdus no galvas. Tu zini kaut ko tādu, ko nezina neviens cits: es esmu sagrauts. Esmu sagrābis visus līdzenumus, un tās ir beigas. Kāds prieks šeit valdīt? Nav ne karu, ne iekarojumu, ne prieka, redzot kritušos ienaidniekus. Dienu un nakti es sapņoju par tām bagātīgajām pļavām un pilsētām tur, lejā, zem Kraujas. Ne šaujampulveris, ne armijas nestāsies pretī maniem karotājiem. Mēs viņus uzvarēsim!

- Jā, tu to vari, Temučin. Un tad tu kļūsi par visas pasaules valdnieku.

Klusumā bija dzirdama tikai lampas sprakšķēšana. Kad Temučins atkal ierunājās, viņa balss bija apņēmīga:

– Jā, es to gribu, es pat zinu cenu. Tu aizvedīsi mani, dēmon, uz savu elli lejā, zem kalniem. Bet tu mani nepaņemsi, kamēr es neuzvarēšu visus, neiekarošu visu.

– Es neesmu dēmons, Temučin!

- Nesmejies par mani. Es zinu patiesību. Izrādās, žonglieru dziesmās ir patiesība, lai gan es tām nekad neticēju. Tu mani vilināji, es piekritu – un tagad esmu nolādēts. Pastāsti man, kad un kā es nomiršu.

- Es tev to nevaru pateikt.

– Protams, nē. Pat tu pakļaujies augstākiem spēkiem.

– Ne jau to es domāju.

- Zinu, ko tu domāji. Ieguvis visu, visu zaudēšu. Piekrītu. Bet vispirms uzvarēšu karā... Tā ir, dēmon, es uzvarēšu?

- Protams, tu uzvarēsi...

- Neko vairāk nesaki. Es pārdomāju. Es neko negribu zināt par savu nāvi... - Viņš sapurinājās, it kā nomestu smagu nastu, un iebāza zobenu atpakaļ makstī.

- Labi, tici, kam vēlies. Iedod man tikai dažus spēcīgus karotājus, un es tev atvēršu ceļu uz Zemienēm. Mēs nolaidīsimies aizā, izmantodami virvju kāpnes. Esmu iezīmējis ceļu, lai mēs neaizmaldītos alās. Tad mums sekos visa armija. Bet gribēs?

— Viņi zvērēja sekot man uz elli, ja es viņiem to pavēlēšu. Viņi ies, - Temučins iesmējās.

- Lieliski! Paspiedīsim viens otram roku.

- Protams! Man būs visa pasaule un mūžība Ellē, tāpēc man nav ko baidīties no tavām ledainajām rokām, o dēmon.

Viņš spēcīgi saspieda Jazona roku, un Jazons apbrīnoja šī cilvēka drosmi.

20. NODAĻA

- Lūdzu, ļauj man ar viņu parunāt, - prasīja Meta.

Kerks viņu atgrūda un saspieda mikrofonu savā milzīgajā dūrē.

- Klausies mani, Jazon. Neviens no mums nevar saprast vai izskaidrot tavu rīcību. Ja Temučins iekaros arī Zemienes, mēs nekad nevarēsim viņu gāzt un atvērt raktuves. Ress atgriezās Ammhā un vadīja pretestību pret tavu iebrukumu. Daži no mūsu ļaudīm vēlas viņam pievienoties. Es lūdzu tevi pēdējo reizi: pārtrauc to, ko dari, pirms nav par vēlu.

Viņus sasniedza Jazona mierīgā balss :

- Kerk, es dzirdēju visu, ko tu teici, un visu saprotu. Bet ir par vēlu. Lielākā daļa armijas izgāja cauri alām, bet ciematos mēs sagūstījām daudzus moropus. Nekas, es tev saku, nekas tagad nevar apturēt Temučinu. Karš jau ir sācies. Zemienes ļaudis var uzvarēt, bet es par to šaubos. Temučins valdīs virs un zem Kraujas, un galu galā tas būs vislabāk...

- Nē!  - Meta uzkliedza, izrāvusi mikrofonu no Kerka rokām. - Jazon, klausies mani. Tu to nevari izdarīt. Tu mums iemācīji dzīvot bez nogalināšanas, un tici man, mēs to cītīgi mācījāmies. Tomēr tas, ko tu dari tagad, ir daudz sliktāk par karu uz Pirras. Galu galā mēs aizstāvējām savas dzīvības. Bet tev nav attaisnojuma. Tu tam briesmonim Temučinam parādīji ceļu uz jauniem kariem uz daudzu cilvēku slepkavībām. Kā tu vari to izskaidrot?

Skaļrunis čerkstēja, un viņi pacietīgi gaidīja atbildi. Beidzot Jazsons ierunājās, un viņa balss skanēja noguruši:

- Meta... man ļoti žēl. Es gribētu tev visu paskaidrot, bet ir par vēlu. Man seko, un man ir jāpaslēpj raidītājs, pirms viņi te atnāks. Kāds pirms daudziem gadiem teica, ka nevar pagatavot olu kulteni, nesasitot olas. Tāpat nav iespējams mainīt sabiedrības kultūru, nekaitējot atsevišķiem indivīdiem. Cilvēki manis dēļ cietīs un mirs, un nedomā, ka tas mani neapbēdina. Bet... klausies, es vairs nevaru runāt. Viņi tūlīt būs šeit. – viņa balss noslīdēja līdz čukstam. - Meta, ja mēs nekad neredzēsimies, atceries, ir tāds vecs vārds, tas pastāv daudzās valodās... Bibliotēka tev to iztulkos un izskaidros tā nozīmi. Labāk to pateikt pa radio. Es šaubos, ka varēšu to pateikt tev acīs. Tu esi stiprāka par mani, Meta, tev ir vīrieša reakcija, bet tu esi sieviete. Un sasodīts, es gribu tev pateikt, ka es... es tevi mīlu... Esi laimīga. Sakaru beigas.

Skaļrunī atskanēja klikšķis, un telpā iestājās klusums.

- Ko šis vārds nozīmē? - Kerks jautāja.

- Man šķiet, ka zinu. - Meta novērsās, lai neviens neredzētu viņas seju. – Noteikti zinu.

- Allo , navigatora kabīne! — kāda balss kliedza. — Runā radio telpa. Pienācis ziņojums no Pirras ar atzīmi "ārkārtīgi steidzami".

— Ieslēdziet! — Kerks pavēlēja.

Atskanēja traucējumu dūkoņa un džamp-sakariem raksturīgs sprakšķis, tad troksnim cauri izlauzās satraukta balss:

— Uzmanību, visas stacijas rādiusā Z! Īpaši steidzams ziņojums planētai Laime, kosmosa kuģim "Kauslīgais", indekss Ama-Rona Pi, 290-633-087. Ziņojuma teksts seko: "Kerk un visi tur. Mēs tikām uzvarēti visā laukumā, samazinājām Perimetru un atstājām lielāko daļu pilsētas. Mēs nezinām, vai varam noturēties ilgāk. Bručo saka, ka tas ir kaut kas jauns un mūsu parastie ieroči nepalīdzēs. Mēs varētu izmantot jūsu kuģa ieročus. Ja varat, atgriezieties nekavējoties. "Ziņojuma beigas."

Radio telpa pārraidīja ziņu uz visām kuģa sekcijām, un pilnīgā klusumā, kas sekoja pārraides beigām, koridorā bija dzirdama kāju dipoņa. Kad  navigācijas kabīnē ienāca pirmais cilvēks, Kerks jau bija atjēdzies un sāka dot komandas:

— Visiem ciematā. Mēs nekavējoties lidojam prom. Atbrīvot visus gūstekņus. Sākas gatavošanās startam.

Neviens neizrādīja šaubu ēnas. Nebija iedomājams, ka pirrieši rīkosies citādi! ir apdraudētas viņu mājas, viņu pilsēta, ir uz iznīcības sliekšņa, iespējams, jau iznīcināta! Visi steidzās pa savām vietām.

- Ress, - sacīja Meta, - viņš ir ar Ammha armiju. Kā mēs varam ar viņu sazināties?

Kērks brīdi padomāja, tad papurināja galvu.

– Neiespējami. Atstāsim viņam kuteri ierastajā vietā, uz salas. Ierakstīsim ziņojumu. Tas darbosies automātiski. Tiklīdz viņš ieslēgs rāciju, viņš tūlīt saņems mūsu ziņojumu. Atstāsim tur zāles un džamp-raidītāju. Viss būs kārtībā.

- Viņam tas nepatiks.

– Tas ir viss, ko varam izdarīt. Pienācis laiks gatavoties startam.

Viņi darbojās kā vienots organisms. Atpakaļ uz Piru! Ir apdraudēta viņu pilsēta!

Pie starta Meta izspieda maksimālo paātrinājumu, ko spēja izturēt – kuģis pacēlās ar 17 g. No visiem iespējamajiem kursiem tika izvēlēts riskantākais, bet arī īsākais. Neviens nesūdzējās un neiebilda. Viņi gandrīz nemaz nerunāja viens ar otru. Dziļi sirdī katrs pirrietis zināja, ka viņa tauta ir nolemta iznīcībai, taču šīs tēmas apspriešana tika uzskatīta par nepieņemamu.

Ilgi pirms aprēķinātās iziešanas lēciena režīmā visi uz "Kauslīgā" klāja bija apbruņoti un gatavi kaujai: vīrieši, sievietes un pat desmit gadus vecais Grifs – bērns, bet pirrietis tāpat kā pārējie.

Kuģis nolaidās brīvā kritiena režīmā: korpuss  balti kvēloja, dzesētāji strādāja uz robežas. Cilvēki bija izmirkuši sviedros, drēbes bija izmirkušas, bet visi turpināja strādāt, nepievēršot uzmanību karstumam. Planētas virsmas attēls tika pārraidīts uz visiem kuģa ekrāniem. Lejā pletās Pirras džungļi, tad tālumā parādījās dūmu stabs. "Kauslīgais", krītot kā pūķis uz savu laupījumu, nolaidās arvien zemāk.

Džungļi pārņēmuši pilsētu pilnībā. No kādreiz neieņemamā Perimetra palicis tikai slīps, ar augiem aizaudzis uzbērums. No ēku logiem slējās ērkšķaini krūmi, pa ielām klaiņoja dzīvnieki, uz skatu torņa mierīgi sēdēja ērkšķspārnis. Pienākuši tuvāk, viņi ieraudzīja, ka no viņu kosmosa kuģa atlūzām pacēlās dūmi; tas gulēja kosmodroma malā, viss sapīts milzu liānām.

Izpostītajā pilsētā nebija ne miņas no cilvēkiem; visur valdīja augi un dzīvnieki. Tagad tie uzvedās pārsteidzoši mierīgi: līdz ar pilsētas iznīcināšanu bija zudis naids, kas viņus bija mudinājis uz karu tik daudzus gadus. Tikai tad, kad kuģis nolaidās zemu virs zemes, tie sāka izrādīt aktivitātes pazīmes, uztverot pirriešu emocijas.

- Visi iet bojā nevarēja, - Teka sacīja ar izmisumu balsī. - Skatieties uzmanīgi!

- Es pārmeklēšu pilsētu laukumu pa laukumam, - Meta lika priekšā.

Kerks, nespēdams skatīties uz izpostīto pilsētu, novērsās no ekrāna un klusi, it kā pats ar sevi runādams, sacīja:

— Meš visi zinājām, ka kādreiz tas tā beigsies. Mēs zinājām un tāpēc mēģinājām uzsākt jaunu dzīvi uz citas planētas. Taču viena lieta ir zināt, un pavisam cits ir to redzēt ar savām acīm. Mēs šeit dzīvojām, ēdām, gulējām... Šeit palika mūsu draugi un ģimenes... Un tagad tas viss ir zaudēts.

- Lejā! - uzkliedza Klons, naida apžilbināts. — Uzbrukumā! Mēs vēl varam karot.

- Te vairs nav par ko karot, - skumji ierunājās Teka. — Kā teica Kerks, viss ir zaudēts.

No pilsētas centra atskanēja šāvieni, un visi ar cerību lidoja tajā virzienā. Bet tas izrādījās tikai automātiskais ložmetējs; Iztērējis munīciju, tas apklusa, tāpat kā viss cits pilsētā.

Uz pults jau vairākas minūtes dega izsaukuma signāls, un beidzot tas tika pamanīts. Raidījums nenāca no pilsētas, bet gan no Resa bijušā galvenā štāba. Kerks ieslēdza raidītāju.

– Runā Naksa! Izsaucu "Kauslīgo"! Jūs mani dzirdat?

— Runā Kerks. Mēs esam virs pilsētas. Mēs ieradāmies... pārāk vēlu. Kas te notika?

- Jūs nokavējāt vairākas dienas, - Naksa nopūtās. - Viņi mūs nepaklausīja. Mēs piedāvājām palīdzību. Lūdzām viņiem pamest pilsētu. Bet viņi neklausīja... Gribēja nomirt savā pilsētā. Likās, ka ar viņiem karo visa planēta. Mēs negribējām samierināties ar viņu nāvi. Izvilkām no šahtām visas iekārtas un izrakām uz pilsētu pazemes eju. Paņēmām bērnus un dažas sievietes. No ievainotajiem varējām izvest tikai tos, kuri bija bezsamaņā. Neviens cits neaizgāja. Tad planēta nomierinājās. Ar dažiem vārdotājiem devāmies apskatīt pilsētu. Apstaigājām visu līdz pēdējai ēkai. Uz Perimetra visi gājuši bojā... Gājuši bojā kaujā. Vienīgais, ko no turienes varējām paņemt, bija Bručo piezīmes.

_ Paziņo izdzīvojušo koordinātes, - sacīja Kerks. - Mēs lidosim pie viņiem.

Naksa pārraidīja koordinātes un jautāja:

- Ko darīsiet tagad?

— Vēl nezinām. Sazināsimies vēlāk.

- Ko darīsim? - Teka kā atbalss atkārtoja. – Mums te nekā vairs nav.

- Bet mums arī uz Laimes nekā nav... Kamēr tur valda Temučins, mēs nevaram atvērt šahtas.

— Tomēr atgriezīsimies. Nogalināsim Temučinu. — Pistole izlēca no Tekas maksts. Viņš gribēja atriebties, nogalināt vismaz kādu.

- To apspriedīsim vēlāk, - Kerks atbildēja. — Vispirms mums jāapskata izdzīvojušie.

Vispārējo domu izteica Meta:

— Esam pazaudējuši visu.

21. NODAĻA

Četri karotāji ievilka pretojošos žonglieri telpā un nometa uz grīdas. Jazons ar grūtībām apvēlās un nometās ceļos.

— Visi ārā! – Temučins pavēlēja karavīriem un spēcīgi iespēra Jazonam pa galvu, liekot viņam atkal nokrist uz grīdas.

- Galu galā ir taču jābūt kādam iemeslam... - Jazons sacīja, vairs nemēģinādams piecelties.

Temučins klusēdams staigāja pa grezni iekārtoto istabu, savilkdams un atlaizdams savas milzīgās dūres.

Vadoņa zābaku asie dzelkšņi ar čekstošu skaņu skrāpēja grezno marmora grīdu. Apstājies pie augstā loga istabas tālākajā galā, viņš paskatījās uz pilsētu, kas pletās aiz pils sienām... Tad, pēkšņi norāvis no sienas gobelēnu, viņš satvēra dzelzs stieni, uz kura tas karājās, un izmeta to cauri mozaīkas logam. Gabaliem pašķīda stikli.

- Esmu zaudējis! – Tas bija ievainota dzīvnieka kliedziens.

- Tu esi uzvarējis, - sacīja Jazons. - Kāpēc tu tā runā?

- Pietiek! - Temučins asi sacīja, pagriezies pret viņu. - Tu zini, kas noticis?

- Zinu, ka tu gribēji uzvarēt, un to izdarīji. Armijas kritušas tavā priekšā, un tavas ordas ir sagrābušas visu valsti. Pilsētās tagad valda cilšu vadoņi, un tu pats, visas pasaules valdnieks, valdi šeit Eolozarā.

- Nespēlējies ar mani, dēmon. Es zināju, ka tā notiks, bet nedomāju, ka tas notiks tik ātri. Tev vajadzēja man dot vairāk laika.

- Kāpēc?  - Jazons jautāja, pieceldamies kājās. Temučins visu bija sapratis, un vairs nebija jēgas spēlēt paslēpes. - Tu taču pats teici, ka uzvarējis visus, zaudēsi visu.

- Jā, teicu. – Temučins tukši skatījās ārā pa logu. - Bet es biju muļķis. Es domāju, ka zaudēšu tikai savu dzīvību, bet tagad redzu, ka izmirs visa mana tauta, mēs visi. Es to negribu! Ņem mani, bet atgriez visu atpakaļ.

- Nevaru.

- Nevari?! – Temučins metās virsū Jazonam un, sagrābis viņu aiz krūtīm, kratīja kā tukšu vīna burdjuku. — Izmaini visu atpakaļ. es pavēlu!

Viņš nedaudz atlaida tvērienu un gaidīja atbildi.

- Nevaru. Un pat ja varētu, to nedarītu. Uzvarējis tu visu zaudēji – tieši to es gribēju. Tā dzīve, kuru tu tik ļoti vēlies atgriezt, ir beigusies un nekad neatgriezīsies.

- Tu visu zināji iepriekš, - Temučins negaidīti mierīgi sacīja, atlaizdams Jazonu. – Un gribēji, lai tā notiek... Kāpēc?

- Pārāk daudz iemeslu.

- Nosauc galveno.

— Cilvēkiem jādzīvo savādāk, nevis tā, kā dzīvoji tu. Pietiek izliet asinis, pietiek karu, šis bija tavs pēdējais karš. Beidz savu dzīvi, Temučin, un mirsti mierā.

- Tas taču nav vienīgais iemesls, vai ne?

- Nav vienīgais... Es gribu, lai svešzemnieki no citas pasaules būvē tavos līdzenumos šahtas. Tagad viņi to var darīt.

— Uzvarējis, es zaudēju. Bet tam ir jābūt kādam nosaukumam...

- Jā. To sauc par "Pirra uzvaru". Tu esi tīģeris krātiņā, Temučin. Es apbrīnoju tavu spēku un raksturu, bet priecājos, ka tagad esi sevi iedzinis krātiņā. — Neskatīdamies uz durvīm, Jazons uzmanīgi piegāja pie tām.

- Neizglābsies, dēmon!

– Bet kāpēc? Es nevaru tevi nogalināt, bet nevaru arī tev vairs palīdzēt.

- Bet es nevaru nogalināt tevi. Jo nevar nogalināt dēmonu - tas jau tāpat miris. Bet tu esi dēmons cilvēka veidolā, un tava cilvēka miesa var tikt spīdzināta. Un tava spīdzināšana ilgs visu manu atlikušo dzīvi. Protams, tā ir pārāk maza cena, lai samaksātu par visu, ko esmu pazaudējis, bet es neko vairāk nevaru izdarīt. Tu redzi nākotni labāk nekā es, dēmon, un...

Jazons vairs nedzirdēja pēdējos vārdus – viņš metās uz izeju un pazuda aiz durvīm.

Divi karotāji telpas tālākajā galā pagriezās un pacēla šķēpus. Neapstājies, Jazons ar abām rokām satvēra kātus un, slīdot pa grīdu, nogāza sargus uz marmora plāksnēm. Nokrita arī pats, taču uzreiz uzlēca un noskrēja lejā pa kāpnēm, lecot pāri pakāpieniem un riskējot katru sekundi pakrist. Visbeidzot, droši sasniedzis pirmo stāvu un nesaticis nevienu savā ceļā, Jazons izbēga dārzā.

Pie vārtiem atradās bruņoti karotāji, un viņš metās pie sienas. Augsta, ar asinātiem mietiem gar augšdaļu, tā šķita pilnīgi neieņemama. Nekas, viņš var pārlēkt tai pāri! Soļi skaļi dipēja pa akmens plāksnēm aiz viņa, un Jazons strauji lēca un satvēra sienas malu. Lieliski! Tagad viņš pievilksies, pārmetīs kāju, iesprauksies starp mietiem un, nolecis otrā pusē, pazudīs pilsētas ielu labirintā.

Kāds ieķērās viņā, neļaudams pievilkties. Jazons  spēra ar kāju un pat juta, ka trāpa, taču nespēja atbrīvoties. viņu satvēra arvien vairāk roku, atrāva no glābjošās sienas...

- Atvediet viņu pie manis! – Temučins norēca, parkliegdams troksni. — Atvediet viņu šurp! Viņš ir mans!

22. NODAĻA

Netālu no patruļkutra bija redzama neliela figūra - tas bija Ress, kurš gaidīja, kad "Kauslīgais" pabeigs nosēšanos. Kuģis nolaidās ar 20 g – Meta negribēja zaudēt ne sekundi dārgā laika.

Tiklīdz atvērās ieejas lūka, Ress ātri devās uz kuģi.

- Ātri pastāsti kas notiek, - sveiciena vietā pieprasīja Meta.

– Nav daudz ko stāstīt. Kā jau mēs gaidījām, Temučins uzvarēja karā, paņemdams visas pilsētas pēc kārtas. Es izkaroju visās kaujās un tad bēgu, nevēlēdamies, lai barbaru karogu rotātu mani īkšķi. Tieši tad es saņēmu jūsu ziņojumu. Pastāstiet par Pirru.

— Beigas, — Kerks sacīja. — Pilsēta ir gājusi bojā, viss beidzies.

Ress brīdi klusēja, un tad, saticis Metas acis, sacīja:

– Jazonam bija raidītājs un viņš varēja ar mani sazināties. Saruna bija īsa. Es to neierakstīju, bet labi atceros. Jazons teica, ka drīz tiks atvērtas raktuves, ka mēs esam uzvarējuši... "Pirrieši uzvarējuši" - tā viņš teica. Tad viņš sāka stāstīt vēl kaut ko, bet tad sakari pēkšņi pārtrūka – viņu noteikti sagūstīja. Kopš tā laika esmu šo to par viņu dzirdējis...

- Ko tu ar to domā? — Meta ātri jautāja.

— Temučins par savu galvaspilsētu padarījis Ammhas lielāko pilsētu Eolozaru. Viņš tur Jazonu... būrī, piekārtā pils priekšpusē. Vispirms viņš tika spīdzināts, tagad ir nolemts bada nāvei.

– Bet kāpēc? Un aiz kāda iemesla?

— Iemesls man nav zināms. Jazons oficiāli pasludināts par dēmonu. Nomadi uzskata, ka dēmonu nav iespējams nogalināt, bet, ja viņš ilgstoši cieš no bada, viņa cilvēka veidols nokritīs un dēmons pieņems savu patieso veidolu. Temučins var tam neticēt, bet viņš rīkojas pilnībā saskaņā ar šīm stulbībām. Jazons karājās būrī jau piecpadsmit dienas.

- Mums ir jāiet uz turieni! - Meta pielēca kājās. – Mums viņš jāatbrīvo!

- Mēs tā arī izdarīsim, - Kerks apstiprināja. - Res, tev atradīsies apģērbs un moropi?

- Protams. Cik tev vajag?

- Ar spēku rīkoties nevaram – nevaram atklāti uzsākt karu pret visas planētas valdnieku. Tātad mēs iesim kopā. Tu parādīsi man ceļu, un es paskatīšos, ko tur var izdarīt.

- Es iešu jums līdzi, - Meta apņēmīgi paziņoja.

- Tātad mēs trijatā, - Kerks secināja. – Mums jāpasteidzas, nav zināms, cik ilgi viņš vēl izturēs.

- Viņam katru dienu iedod krūzi ūdens, - Ress teica, cenzdamies neskatīties Metai acīs. - Lidosim ar kuģi, parādīšu ceļu. Tagad vairs nav ko slēpt, ka esam no citas planētas.

Eolozara stāvēja zemienē, no visām pusēm pakalnu ielenkta; Blakus tecēja plata, pilnvērtīga upe. Drīz pēc pusdienlaika pirrieši ienāca pilsētā un, pametuši monētu ielas puišelim, uzzināja no viņa ceļu uz pili. Ress bija ģērbies savā ierastajā bagātīgajā tirgotāja tērpā, Kerks ģērbies virsaiša bruņās, bet Meta, saskaņā ar pilsētnieku paražu, tinās plīvurainā balahonā.

Viņi ilgi gāja pa trokšņainām pilsētas ielām, līdz nonāca lielā un tukšā laukumā pils priekšā. Te bija Temučina rezidence;  saulē žilbinoši mirdzēja ar dārgu marmoru pārklātās pils sienas.

Vārtus sargāja drūmi klejotāji, kuru bargās sejas krasi kontrastēja ar greznajām drēbēm, kuras bija salaupījuši savā pēdējā karagājienā un tagad centās iemācīties valkāt. Bet garie šķēpi un smagie zobeni skaidri atgādināja par nāves briesmām, kas joprojām izstaroja no šiem cilvēkiem.

Pili apņēma augsta kolonāde, un starp divām kolonnām uz ķēdēm karājās liels dzelzs būris. Būrī nebija durvju: acīmredzot tas bija uzbūvēts ap ieslodzīto, un to atvērt nebija nodoma.

- Jazon! - Meta iekliedzās, skatoties uz būrī nekustīgi gulošo cilvēku. Ieslodzītais neizrādīja nekādas dzīvības pazīmes.

— Es tūlīt par viņu parūpēšos, — Kerks sacīja, nolecis no moropa.

- Pagaidi! – Ress centās viņu apturēt. - Ko tu grasies darīt? Ja tu tiksi nogalināts, tas Jazonam nepalīdzēs.

Neatbildējis, Kerks draudīgi paspēra dažus soļus uz priekšu. Viņš pēdējo nedēļu laikā bija zaudējis pārāk daudz un vairs nevēlējās klausīties saprāta balsi. Viss viņa naids tagad bija koncentrēts uz vienu cilvēku, un nekas nevarēja viņu apturēt.

- Temučin! - Kerks auroja, ieiedams vārtos. - Lien ārā no sava midzeņa! Lien ārā un paskaties man acīs, esmu, Kerks, pirriešu vadonis! Parādies tu, gļēvuli!

Sardzes vadītājs, senais paziņa Ahanks, metās viņam pretī, ejot izraudams zobenu. Nepagriezis galvu, Kerks nevērīgi iesita viņam ar plaukstas malu, un Ahanks, nokritis zemē, sastinga, nedabiski sagrieztu galvu.

- Temučin, gļēvuli, nāc ārā! - Kerks atkal uzkliedza un, pagriezies pret saskrējušajiem sargiem, nicinoši uzkliedza - Ko jūs gribat, suņi? Uzdrošināsieties uzbrukt man, pirriešu vadonim, Dziļās Aizas iekarotājam?

Karotāji bailēs atkāpās, un Kerks pagriezās atpakaļ uz pili — pie ieejas stāvēja Temučins.

- Tu atļaujies pārāk daudz, - viņš teica caur sakostiem zobiem ar aukstu niknumu balsī.

– Nē, tieši tu atļaujies pārāk daudz. Tu pārkāpi cilts likumus. Tu sagūstīji cilvēku no manas cilts un spīdzināji viņu. Tu esi gļēvulis, Temučin! Es to paziņoju tev sejā.

Saules staros pazibēja Temučina zobens.

- Pietiek, pirrieti! Tu esi pateicis pietiekami daudz. Man vajadzētu pavēlēt tevi nogalināt, bet es nevēlos nevienam atdot šo prieku un izdarīšu to pats. Nožēloju, ka nenogalināju tevi agrāk. Tieši tevis un šī radījuma dēļ, kas sevi sauc par Jazonu, es esmu zaudējis visu.

— Vēl ne visu. — Kerks izvilka zobenu. – Tagad tu zaudēsi arī dzīvību.

Temučins pacēla zobenu un smagi trieca to Kerkam. Pirrietis viegli atvairīja neganto sitienu, kas normālu cilvēku būtu sadalījis divās daļās, un sākās kauja...

Viņi kāvās sīvi un nežēlīgi – bez izrāvieniem un citiem paukošanas paņēmieniem. Tiklīdz sākās kauja, tā izvērtās nepārtrauktā graujošu sitienu apmaiņā. Pagalma nāves klusumu pārtrauca tikai zobenu šķinda un abu vadoņu smagā elpa.

Neviens nepadevās: Kerks bija pieredzējušāks un stiprāks, taču Temučins visu mūžu nebija izlaidis no rokām zobenu un nepazina bailes.

Kerks uzbruka nežēlīgi, cirta atkal un atkal, līdz Temučina zobens pārlūza uz pusēm. Pametis malā savu nu jau nederīgo ieroci, barbaru vadonis izvairījās no liktenīgā cirtiena, taču zobena gals pāršķēla viņa augšstilbu, un drēbju zeltainais zīds notraipījās asinīm.

Kerks pacēla zobenu pēdējam cirtienam.

- Strēlnieki! - Temučins uzkliedza, viņš negribēja tik viegli šķirties no dzīvības.

Kerks iesmējās un nometa zobenu.

- Tu, valdošais gļēvuli! Nedomā, ka varēsi tik viegli no manis atbrīvoties. Es tevi nogalināšu ar kailām rokām.

Ar niknu kliedzienu Temučins metās uz pirrieti, un viņi sagrāba viens otru nāvīgā kautiņā. Sagrābis Temučinu ar savām milzīgajām rokām, Kerks sāka viņu žņaugt. Tas savukārt satvēra Kerku aiz rīkles, taču pirrieša tēraudcietie kakla muskuļi varēja izturēt ne tādu vien spiedienu. Temučina seja sašķobījās šausmās, it kā viņš būtu ieraudzījis pašu nāvi, un virsaitis mēģināja izrauties no pirrieša rokām, taču Kerks ne mirkli neatlaida tvērienu.

Ar gurstošu roku Temučins pasniedzās pie jostas un izvilka dunci.

- Kerk! Viņam ir nazis! – Ress uzkliedza, bet asmens jau bija iedūries pirrieša sānos, tieši zem krūšu plāksnes.

Dusmās rēkdams, Kerks pacēla ienaidnieku no zemes un, cieši sagrābis rokās viņa kaklu, spēcīgi tās sažņaudza. Temučins iegārdzās, acis izspiedās no dobumiem, bija dzirdams brakšķošs kaulu lūzšanas troksnis, un vadoņa ķermenis kļuva ļengans un nedzīvs. Kerks atlaida pirkstus, un Lielais Temučins, visu cilšu vadonis, Līdzenumu valdnieks un Zemienes iekarotājs, miris nokrita viņam pie kājām.

Sarkans traips izplatījās pār Kerka drēbēm, un Meta pieskrēja pie viņa, vēloties palīdzēt.

— Atlikt — Kerks pavēlēja, skatīdamies uz no brūces rēgojošos dunci. — Brūce ir aizvērta, skarti tikai muskuļi. To varam izdarīt arī vēlāk. Vispirms dabūsim ārā Jazonu.

Apstulbušie klejotāji pat necentās viņus apturēt, kad Ress atņēmis šķēpu tuvākajam karavīram un, ieāķējis to būrī, norāva to zemē. Jazons nedzīvi noraustījās no trieciena un apgāzās uz muguras. Ap viņa acīm bija briesmīgi melni loki, un caur drēbju caurumiem bija redzamas brūces un zilumi.

- Viņš!.. - teica Meta, un viņas balss aizlūza.

Ress sagrāba būra restes, sasprindzinājās, un izlauza divas no tām.

Jazons atvēra asiņainās acis un paskatījās uz pirriešiem.

- Jūs, kā vienmēr, kavējaties, - viņš nočukstēja un atkal zaudēja samaņu.

23. NODAĻA

- Pagaidām pietiks, - Jazons sacīja, atstumdams Metas pastiepto glāzi. Viņš sēdēja uz "Kauslīgā" klāja, nomazgājies, pārsiets, piepildīts ar zālēm un ar glikozes pilināmo pie gultas galvgaļa. Kerks sēdēja pretī, nedaudz sasvēries uz vienu pusi. Teka, nogriezis viņam zarnu gabalu un sašuvis kopā vairākus asinsvadus, uzlika brūcei pārsēju kalnu, bet pirrietis tam visam nepievērsa nekādu uzmanību.

- Pastāsti nu, - viņš teica. - Esmu pievienojis šo mikrofonu kuģa skaļruņu sistēmai, tevi dzirdēt vēlas visi. Atklāti sakot, mēs joprojām nesaprotam, kas notika, lai gan gan tu, gan Temučins visos iespējamos veidos paziņoja, ka uzvara pārvērtusies sakāvē. Tas kaut kā nav īsti saprotams.

Meta pieliecās pie Jazona. Viņš pasmaidīja un pirms runāšanas uzlika roku uz viņas plaukstas locītavas.

– Tas ir garš stāsts. Man palīdzēja Bibliotēka. Par laimi, es pie viņas piegāju ne pārāk vēlu, lai gan vēlāk, nekā vajadzēja. Bibliotēka man pārstāstīja virkni grāmatu un ļoti ātri pierādīja, ka kultūru nevar izmainīt no ārpuses. Bet tieši to mēs centāmies izdarīt. Bet šādā veidā kultūru var iznīcināt, bet nevar to izmainīt. Esat kādreiz dzirdējuši par gotu un huņu ciltīm uz Vecās Zemes?

Pirrieši pakratīja galvas, un Jazons, iedzēris malku, turpināja:

— Tās bija primitīvas barbaru ciltis: dzīvoja mežos, nodarbojās ar žūpošanu un karoja savā starpā. Šie barbari ļoti lepojās ar savu neatkarību un ļoti bieži karoja pret romiešu leģioniem. Un romieši viņus nemitīgi sakāva. Jūs domājat, ka barbari no tā guva kādu mācību? Nemaz. Izdzīvojušie pārcēlās vēl dziļāk mežos, saglabājot neatkarību un dzīvesveidu. Bet laika gaitā viņi devās uz Romu, iekaroja to un iepazinās ar visām civilizācijas priekšrocībām. Un tad viņu kultūra izmainījās – barbaru vairs nebija. Bet tas notika tikai tad, kad viņi bija uzvarējuši.

Senie ķīnieši, starp citu, izmantoja šo metodi cīņā pret iekarotājiem gadsimtiem ilgi. Lai gan viņi bija slikti karotāji, viņi prata lieliski pielāgoties. Gadsimtu gaitā viņi atkal un atkal tika uzvarēti, un uzvarētājus viņi vienkārši iekļāva savā kultūrā.

Es apguvu šo mācību un domāju, kāpēc gan neizdarīt to pašu šeit? Temučins bija tik ambiciozs, ka nespēja atturēties no kārdinājuma iekarot visu pasauli, un viņš nekavējās iebrukt Zemienēs, kad es to ierosināju un devu iespēju.

- Un, uzvarējis, viņš zaudēja, - sacīja Kerks.

- Tieši tā. Pasaule tagad bija viņa. Ieņēmušam pilsētas, viņam sagribējās izmantot to bagātības. Bet, lai noturētu pilsētas, viņiem tajās bija jāapmetas. Temučina labākie karavadoņi, kļuvuši par jauno zemju valdniekiem, izrādījās nonākuši neparastas greznības apstākļos. Un viņiem tas patika. Un viņi sagribēja šeit palikt uz visiem laikiem. Dziļi sirdī viņi, protams, palikuši nomadi. Nu bet kas būs tālāk? Par ko izaugs nākamā barbaru paaudze? Ja Temučins un viņa vadoņi dzīvos siltumā un komfortablās pilsētās, kā viņš var piespiest pārējos salt līdzenumu kamačos? Ne jau piespiedu kārtā... Neviens barbars tur negribētu palikt – viņš labprātāk nokāps Zemienē un izmantos savu laupījuma daļu. Vīns ir stiprāks par ačadu, jo īpaši tāpēc, ka Zemienes iedzīvotājiem ir pat destilācijas aparāti. Nomadu dzīvesveids tagad ir nolemts iznīcībai. Un Temučins saprata, ka, uzvarējis, viņš ir iznīcinājis dzīves ceļu, kas viņu bija radījis un uzvedis slavas virsotnē. Tāpēc viņš mani tik ļoti ienīda un sauca par dēmonu.

- Nabaga Temučins, - Meta negaidīti teica un nopūtās. — viņu iznīcināja paša godkāre. Iekarojis visu pasauli, zaudēja visu.

- Gan savu dzīvesveidu, gan pašu dzīvi, - Jazons piekrita un piebilda: - Tomēr viņš bija liels cilvēks.

– Vēl pasaki, ka nožēlo viņa nāvi! — Kerks ierēcās.

– Protams, nē. Viņš saņēma visu, ko gribēja, un nomira. Tikai dažiem tiek piešķirta tik apskaužama daļa.

- Izslēdz mikrofonu, - teica Meta. - Kerk, tu vari aiziet.

Milzīgais pirrietis gribēja iebilst, bet tā vietā tikai pasmaidīja un izgāja no kajītes.

- Ko tu tagad darīsi? - Meta jautāja, tiklīdz durvis aiz Kerka aizvērās.

— Mēnesi gulēšu, ēdīšu bifštekus un uzkrāšu spēkus.

– Es ne jau par to. Es jautāju, kurp tu dosies tagad? Vai varbūt paliksi ar mums?

Viņa ļoti centās izteikt savas jūtas, taču viņas vārdu krājums nebija piemērots šādām sarunām. Tā vietā, lai viņai palīdzētu, Jazons pajautāja:

– Tevi tas uztrauc?

– Jā, un man tas ir pilnīgi jauns stāvoklis. - Viņa nolaida skatienu un gandrīz sastostījās, cenšoties izteikt savas jūtas vārdos. - Kad esmu kopā ar tevi, gribu pateikt kaut ko ļoti neparastu. Tu zini, kā izklausās vispatīkamākie pirrieša vārdi?

Jazons pakratīja galvu.

— Mēs sakām: "Tu labi cīnījies!" Bet tas nav tas, ko es tev tagad gribu pateikt.

Jazons runāja deviņās valodās un precīzi zināja, ko tagad viņai grib pateikt. Bet juta, ka nevar to izdarīt, un mēģināja novērsties.

- Nē, tu skaties uz mani. - Meta paņēma viņa galvu un maigi pagrieza to pret sevi. Šis žests runāja skaidrāk par citiem vārdiem, un Jazons pat jutās nedaudz nokaunējies, taču spītīgi klusēja.

— Atradu vārdnīcā vārdu “mīlestība”. Sākumā es to nesapratu, jo tas ir tikai vārds. Bet, jo vairāk es par to domāju, jo skaidrāka man kļuva tā nozīme.

Viņu sejas bija ļoti tuvu viena otrai, un Metas lielās, skaidrās acis neatlaidīgi skatījās Jazona acīs.

- Es tevi mīlu, - viņa teica. - Un vienmēr mīlēšu. Kamēr dzīvošu Tu nekad nedrīksti mani atstāt.

Viņas nemākslotās un vienkāršās jūtas pārpludināja Jazonu kā pārplūdusi upe un vienā mirklī aizslaucīja aizsprostu, ko viņš gadiem ilgi bija cēlis. Viņš vienmēr bija viens. Viņa tuvumā nebija neviena. Sanāca ar sievieti kopā, to pameta... Visums palīdz tiem, kas palīdz paši sev. "Pats varu parūpēties par sevi," viņš mēdza domāt. - Un... man... nevajag... nevienu..."

- O, augstās zvaigznes, kā es tevi mīlu!  - Jazons iesaucās, apskāvis Metu pievilka pie sevis un paslēpa seju viņas matos.

- Tu nekad vairs mani nepametīsi, - viņa teica.

- Un arī tu mani. Tā ir īsākā un labākā kāzu ceremonija Visumā. Vari salauzt man roku, ja es paskatīšos uz citu sievieti.

- Lūdzu, tagad nerunā par vardarbību.

- Atvaino. To teica mans vecais es. Man šķiet, ka mums ļoti pietrūkst maiguma – man, tev un visai mūsu pirriešu kompānijai. Patiesībā mums nevajag daudz – tikai mazliet cilvēciskā siltuma, un tad mēs varam izdzīvot. Drīz tiks atvērtas raktuves, un, ņemot vērā to, ka visas ciltis nokāpušas zemienē, kalnu plato, visticamāk, paliks piriešiem.

- Jā, tas būs lieliski. Varbūt šī planēta pat kļūs par mūsu jauno dzimteni. — Meta paklusēja, it kā izsverot savu nākamo frāzi. - Mēs, pirrieši, paliksim šeit, bet tu? Es negribētu atstāt savu tautu, bet, ja tu dosies prom, es iešu tev līdzi.

- Tev tas nav jādara. Es palikšu šeit. Galu galā esmu cilts loceklis, vai tad neatceries? Pirrieši ir rupji, spītīgi un karstasinīgi – tas nav noslēpums. Bet es esmu tāds pats kā viņi. Laikam beidzot esmu atradis savas mājas.

- Ar mani, vienmēr ar mani!

- Protams!

Nu, ko gan citu var teikt pēc tam?

Tulkojis Imants Ločmelis

Content

Harisons Harijs Nāves Pasaule-3 - Barbari zirgos

1. NODAĻA

2. NODAĻA

3. NODAĻA

4. NODAĻA

5. NODAĻA

6. NODAĻA

7. NODAĻA

8. NODAĻA

9. NODAĻA

10. NODAĻA

11. NODAĻA

12. NODAĻA

13. NODAĻA

14. NODAĻA

15. NODAĻA

16. NODAĻA

17. NODAĻA

18. NODAĻA

19. NODAĻA

20. NODAĻA

21. NODAĻA

22. NODAĻA

23. NODAĻA