Майкъл Харви

Съпругата на губернатора

(Майкъл Кели - 5)

На майка ми и баща ми

1

Лаптопът ми е настроен така, че всеки път, когато получа имейл, в ъгъла на екрана започва да мига черно квадратче. Тези известия долитат едно върху друго като безкрайна върволица гарвани, опитващи се да изкълват очите ми заради хора, с които не желая да разговарям, и заради проблеми, на които бих предпочел да не обръщам внимание. Нямам представа каква програма е инсталирана в моя „Мак“, за да прави това, нито пък знам как да го накарам да спре. Така че просто живея с тези малки птички. Онази, която ме нае на работа, изпърха върху екрана един вторник в 14:14 ч. Хвърлих поглед върху темата на имейла и кликнах върху нея, за да го прочета.

Господин Кели,

Искам да Ви наема да издирите Реймънд Пери. За целта използвайте всички средства, с които разполагате. Одобрявам издирване по цял свят. Парите не са проблем. Ако сте готов да се ангажирате със задачата, отговорете на това съобщение. Ще Ви бъдат преведени $100 000 първоначален хонорар в специално разкрита банкова сметка. Когато откриете господин Пери, ще получите още $100 000. За текущите разходи ще разполагате с отделна сметка, която ще се захранва според нуждите Ви. Номерата на сметките и други подробности по ангажимента ще Ви бъдат съобщени, след като потвърдите, че сте съгласен с условията.

Сигурен съм, че все някъде има писан правилник за поемане на случаи от частни детективи. И в него положително се казва, че едно от изискванията е да знаеш името на клиента. Но когато предлаганият първоначален хонорар е шестцифрена сума, самото понятие изискване става твърде разтегливо и правилата небрежно се изхвърлят през прозореца. Така или иначе, не парите бяха решаващият фактор в случая. Не ме разбирайте погрешно, парите наистина привлякоха вниманието ми. Дори бих казал, че перспективата за 200 бона в банкова сметка на мое име предизвика за няколко кратки мига засилено слюноотделяне в устата ми. Но не това беше причината да кликна върху ОТГОВОРИ, самата истина. Причината беше името. Реймънд Пери. Докато очаквах най-новият ми клиент отново да се свърже с мен, за да ми даде подробности по банковите сметки и писмени указания, потърсих в Гугъл на „Реймънд Пери“. Не че не знаех историята. Кой не я знаеше! И все пак онова, което открих в мрежата, беше твърде увлекателно четиво. Направих си кана кафе и прегледах това-онова за бившия губернатор на Илинойс, понастоящем осъден престъпник. Започнах със списъка на най-издирваните от ФБР лица, където физиономията на Пери фигурираше на първото място от година и половина насам.

2

В мрежата имаше поне пет хиляди материала за съдебното заседание, на което бе произнесена присъдата на Пери. „Ню Йорк Таймс“ бе публикувал хронология на събитията от деня, която заемаше четири пълни страници в едно от неделните издания. Беше качена и подборка от видеоклипове и снимки на Пери от журналистически репортажи. Отворих материала и се зачетох. На 15 февруари 2012 г. Реймънд Пери и жена му Мари бяха излезли от дома си в 7:37 ч. сутринта. Хеликоптерите на телевизионните станции ги бяха проследили от къщата им в Уинетка по протежение на цялата отсечка от шосе 94, чак до центъра на Чикаго. Точно в 8:29 ч. черният джип на Пери бе спрял пред входа на Федералната сграда „Дърксен“. Кликнах върху клипа, озаглавен ПЕРИ ПРИСТИГА. Репортерите бяха заели позиции зад сивите стоманени барикади от двете страни на въртящата се врата. На записа Пери помогна на жена си да слезе от задната седалка на автомобила сред картечен огън от щракащи фотоапарати и подвиквани въпроси. Бившият губернатор извървя десетината метра тротоарна настилка като печен професионалист — с високо вдигната глава, хванал с лявата ръка съпругата си. Пътьом помаха леко с дясната на някаква жена, която държеше плакат с надпис ВИЕ СИ ОСТАВАТЕ НАШИЯТ ГУБЕРНАТОР и подскачаше на място от вълнение.

В 8:33 ч. той бутна вратата и влезе в сградата. Кликнах върху втория клип, където Пери преминаваше през шпалир от репортери, подредени във фоайето. Те крещяха въпроси, но Пери продължи към металните детектори с твърда крачка. Докато чакаха да минат през рамката, той размени няколко думи с адвоката си Кенет Кребс, после тръгнаха заедно към асансьорите.

Пери се качи в асансьора в 8:41 ч. През цялото време жена му нито веднъж не се отдалечи на повече от метър и половина от него.

Изгледах клипа още веднъж. После се върнах на статията. Пери бе взел асансьора до двайсет и петия етаж, където се намираше съдебна зала № 2503 — работното място на почитаемия Джеймс Джей Хоугън. Четири месеца по-рано в същата тази зала Пери бе намерен за виновен по седемнайсет обвинения във финансови измами и рекет. Като всеки чистокръвен чикагски политик, той просто бе извършил онова, което всеки на негово място би се изкушил да извърши — установявал бе връзка с потенциални дарители и ги бе заплашвал, че ще ги унищожи, ако не се изръсят с достатъчно мангизи за кампанията по преизбирането му. Нищо особено, само че федералните го бяха надушили, а и Пери изобщо не си бе правил труда да прикрива алчността си за предизборни средства. Делото се точи близо месец, но изходът бе предрешен от момента, в който ФБР пусна първия си запис. Не че гражданите на Чикаго се шокират кой знае колко при мисълта, че някой политик прибира пари. Но не желаят истината да им се навира толкова брутално в очите.

Според хронологията в „Таймс“ Пери се бе явил в залата на съдия Хоугън в 8:47 ч. Малко след девет Хоугън обявил заседанието за открито. То се проточило близо три часа. След обедната почивка съдията попитал Пери дали иска думата. Бившият губернатор отказал. Хоугън се прокашлял и пристъпил към произнасянето на присъдата.

Пери бе получил трийсет и седем години във федерален затвор, от които трябваше да излежи минимум трийсет, преди да има право на замяна. Докато съдията произнасял присъдата, Мари Пери седяла вдървена и — пребледняла на пейката зад съпруга си. Кребс подръпнал клиента си за ръкава и прошепнал нещо в ухото му. Пери го изслушал намръщено. Ако не се смята тази мимолетна гримаса, губернаторът се държал стоически. Дори кимнал на Хоугън, докато съдията слизал от подиума. След което навлякъл палтото си и излязъл от залата. Било едва два часът следобед.

По това време в коридора се мотаели около петдесетина души. На журналистите по принцип било забранено да снимат и да задават въпроси пред съдебната зала, така че повечето репортери вече или се били разотишли, за да подготвят материалите си, или били заели позиции до входа за една снимка на излизане от сградата. Пери спрял да поговори около десетина минути с адвоката си. Според „Таймс“ разговаряли доста оживено. В един момент Кребс поклатил глава и губернаторът извърнал раздразнено лице встрани. Когато приключили, Пери потупал Кребс по рамото и отново хванал жена си за ръка. Двамата тръгнали по дългия мраморен коридор към зоната, която приставите били оградили с въжета. Пери се спрял пред кадифеното въже и погледнал назад към оредялата групичка репортери. Фотографът на Асошиейтед Прес успял да направи една-единствена снимка, на която се виждало как Рей Пери гледа мрачно, преди да се наведе и да се промуши под въжето. На следващия ден тази снимка се появи на първите страници на всички световни вестници.

Рей и Мари Пери свили зад ъгъла и извървели още десетина метра до асансьорите, които щели да ги отведат до подземния гараж. Мари натиснала бутона за надолу. Стрелката светнала почти моментално. И тогава Рей казал на жена си, че трябва да отиде до тоалетната. Мари отвърнала, че ще го изчака. Той настоял, че няма нужда. Според Мари Пери съпругът й заявил, че искал да остане „насаме със себе си“. В непосредствена близост до семейство Пери нямало никого, който да може да чуе разговора им, докато чакали асансьора. На етажа обаче имало охранителни камери. И от „Таймс“ успели да се доберат до записите.

Натиснах бутона за клипа с надпис ОХРАНИТЕЛНИ КАМЕРИ — „ДЪРКСЕН“. Първият кадър, който се появи на екрана, беше на Пери и жена му, застанали един до друг в коридора. На втория се виждаше Мари Пери, докато влизаше в кабината. Последва поредица от снимки: Пери на път за тоалетната на етажа, с отбелязан час: 14:24 ч. Пери на излизане от тоалетната, с отбелязан час: 14:36 ч. Пери, застанал пред асансьорите, вдигнал поглед към камерата с многозначителна усмивка. Пери, влизащ в асансьора.

Знаех как завършва историята, но прочетох докрай статията в „Таймс“. В асансьора, който спрял на двайсет и петия етаж, за да вземе Рей Пери, имало един човек — млад електротехник на име Еди Уорд. Въпросния ден Еди бил извикан, за да свърши някаква работа на двайсет и седмия етаж, а в момента слизал на тринайсетия, за да провери между другото и някакво реле. В асансьорите нямало камери, но на записа от камера в коридора се виждаше как Уорд слиза на тринайсетия етаж, с бейзболната си шапка с логото на, Чикаго Къбс“, провесил чанта с инструменти през рамо. След което асансьорът продължил, без да спира повече до подземния паркинг. Когато вратите се отворили, съпругата на Пери го чакала. Кабината обаче била празна.

Минали няколко минути, преди Мари Пери да осъзнае случващото се. В 14:43 ч. тя за пръв път набрала мобилния телефон на съпруга си. Включила се директно гласовата поща. В 14:45 ч. Мари се обадила на Кребс. Той слязъл на паркинга, придружен от трима щатски полицаи. В 14:52 ч. била подадена команда за блокиране на всички изходи на сградата и започнало претърсване етаж по етаж. Когато пристигнали и полицейските кучета, медиите станали неспокойни. След половин час в сградата настъпил пълен хаос.

Си Ен Ен първи съобщили новината в 15:35 ч. Застанала във фоайето на федералната сграда на фона на сновящите полицаи, тяхната репортерка — блондинка на име Уитни Уайлд — периодично осведомявала страната за плъзналите слухове. Най-напред, че Пери внезапно се е разболял. После, че се е опитал да посегне на живота си. И накрая — истината. Опозореният, отстранен от поста си и осъден губернатор бил изчезнал. Изпарил се като дим. Впоследствие разследващите органи излезли с догадки, че вероятно е използвал аварийния люк в тавана на кабината. Но всички врати, всеки коридор, по който би могъл да излезе от асансьорната шахта, били покрити от поне една охранителна камера. Пери така и не се появил на нито един от записите. Просто потънал вдън земя.

Затворих статията от „Таймс“ и погледнах през прозореца. Беше късен следобед и движението по Бродуей се бе поразредило. Слънцето се спускаше ниско към хоризонта и грееше с мека светлина, обливайки Норт Сайд със златиста глазура. Открих в едно странично чекмедже на бюрото си пооръфано томче на „Метаморфози“ на Овидий и го разлистих да открия историята за Дедал и Икар. Дедал, който бил сръчен занаятчия, изработил за сина си криле от птичи пера, слепени с восък, след което го научил да лети. Икар обаче не се вслушал в предупрежденията на баща си да не се отдалечава много от Земята. Наумил си бил, че трябва да пипне слънцето.

Почна тогава момчето на полета смел да се радва,

втурна се то без водач и в копнеж да достигне небето

път нависоко набра. Ала зноят на близкото слънце

восъка дъхав смекчи

— на перата спояваща връзка. Восъкът се разтопи.

От крилата лишено, напразно то оголели ръце,

незагребващи въздух, размахва. „Татко! “

— напусто зове. И прие го морето лазурно в своята бездна

тогаз, от момчето получила име.[1]

Затворих книгата и си помислих за Рей Пери. Никому неизвестен по времето, когато се кандидатира за губернатор, той бе успял да проведе една вдъхновяваща кампания, довела до стремглавото му израстване в политиката. След което неизбежното му падение изглеждаше по-скоро логично, отколкото трагично. Бързият тотален успех не носи добро никому, особено в Чикаго. Лаптопът ми бипна веднъж. Новата черна птичка на екрана носеше в човката си сто хиляди долара от моя клиент, все още безименен. Знаех си, че това би трябвало да ме притесни, както и че вероятно един ден ще съжалявам, задето не се чувствах притеснен. Засега се радвах, че имам работа. Трябваше да издиря един съвременен Икар.

3

Подминах предния ред столове в съдебната зала на Джеймс Хоугън и седнах на масата на защитата. Залата беше празна и притихнала. Стените бяха покрити с тъмна орехова ламперия, която поглъщаше светлината като пресен слой лак. Пред мен се извисяваше подиумът на Хоугън — величествена махагонова конструкция с кожено кресло; от средата на съдийската маса стърчеше късо микрофонче. Всичко това бе замислено да всява респект. От мястото, където бях седнал, този ефект беше постигнат.

Излязох в коридора и тръгнах към асансьорите, които Пери бе използвал в деня на изчезването си. Една охранителна камера покриваше цялата зона. Надникнах в мъжката тоалетна: три кабинки, три писоара и две мивки. Таваните бяха високи поне три и половина метра. Нямаше камери, нито прозорци. Върнах се в коридора и взех асансьора за двайсет и седмия етаж. Според указателя на сградата там имаше три съдебни зали. Останалата част от етажа беше заета от съдийски кабинети и различни административни служби. Бях се поровил малко и знаех, че въпросния ден Еди Уорд бе работил по проблем с електрическата инсталация, който бил причинен от автомат за закуски, монтиран някъде на двайсет и седмия етаж. Обходих го целия, но не открих такъв автомат. Бях седнал на една пейка в коридора и си блъсках главата колко ли мъже, наречени Еди Уорд, има в Чикаго, когато някакъв мъж на около трийсетина години се появи иззад ъгъла на коридора и седна направо на пода. Разтвори скицник и започна да рисува.

— Здрасти — казах аз.

Мъжът подскочи и скицникът на коленете му се затвори.

— Извинете — каза той. — Не ви видях.

— Какво правите тук?

Той посочи с пръст тавана.

— Мис Ван дер Рое.

— Ъм-хм…

— Познавате ли Мис?

— Чувал съм за него.

Мъжът се изправи, като се подпираше на ръце, и пристъпи към пейката, на която бях седнал. Беше избръснат, с приветливо лице, широки рамене, мускулести ръце и дебели китки. Носеше избелели джинси, синя риза и омачкано черно яке. Освен скицника носеше и чанта с фотоапарат, която постави внимателно на пейката до себе си.

— Казвам се Андрю Уолъс.

— Здрасти, Андрю. Майкъл Кели.

Уолъс отвори скицника и го подпря на коленете си.

— Скицирам архитектурни детайли от съдебните зали и коридорите. — Той посочи рисунката на листа и вдигна пръст към тавана. — Гипсовите орнаменти тук са много характерни. Семпли, елегантни, въздействащи. Изцяло в тон с външното оформление на сградата. Класически Мис.

— Къде следваш, Андрю?

— В Института по изкуства. Правя магистратура по градска архитектура. Страшно си падам по Чикаго.

— Аз също.

— Наистина ли?

— Разбира се. Чакай да те питам нещо. Колко добре познаваш тази сграда?

Уолъс се озърна наоколо, обзет от внезапни подозрения.

— Колко добре я познавам ли?

— Можеш ли да се ориентираш из нея?

— Аха! Ами… доста добре — каза и докосна с ръка чантата с фотоапарата. — Снимам. Рисувам.

— Да си виждал някъде тук автомат за закуски?

Той наклони глава на една страна, сякаш за да се увери, че е чул правилно.

— Моля?

— Автомат. За закуски. На този етаж.

— Имаше една машина за „Бен енд Джери“.

— „Бен енд Джери“?

— Сладолед. Никога ли не си го опитвал?

— Никога.

— Махнаха я преди около година. Беше малко по-нататък по коридора.

— Би ли ми показал къде?

Уолъс ме поведе по един коридор, от който свихме в друг. Спря пред малка празна ниша.

— Ей тук беше. Точно до една от стаите на съдебните заседатели.

— И казваш, че преди година са я махнали?

— През май или април. Струваше ми се някак странно да я държат тук. На другите етажи няма такива машини. Само долу, до кафето.

— Наистина ли? И кой я махна?

— Откъде да знам. Защо питаш?

Поклатих глава.

— Няма значение.

— Има още една в мазето.

— Още една „Бен енд Джери“?

— Да.

— Ще мога ли да се ориентирам дотам? Той се усмихна.

— Не, но аз мога да те заведа.

— Заведи ме тогава.

Андрю Уолъс извади изпод якето си ламинирана карта, провесена на верижка около шията му, и я прекара през четящото устройство. После натисна един бутон и асансьорът тръгна надолу.

— Имаш пропуск за сградата? — попитах аз.

— Само за гаража и за някои зони с ограничен достъп. Аз и без това по цял ден вися тук.

— Заради проекта за Мис?

— Това е темата на дипломната ми работа.

— А, добре.

Загледах се в бързо сменящите се номера на етажите на екранчето над вратата. До мен Уолъс запристъпва от крак на крак и се покашля. Погледнах към него. Грешка.

— Ти ченге ли си? — попита той.

— Частен детектив — отвърнах аз.

— Знаех си. И какво правиш тук?

— Работя по един случай, но не мога да ти кажа повече от това.

— Убийство ли?

— Много уместен въпрос.

— Но не можеш да отговориш?

— Най-вероятно не. — Асансьорът спря и вратите се отвориха плавно. — Е, какво, ще ми покажеш ли машината за сладолед?

Уолъс намести чантата с фотоапарата на рамото си.

— Насам, моля.

Тръгнахме из прашно помещение с приглушена светлина и плътни сенки. Спрях за момент и направих две-три снимки на асансьора с мобилния си телефон. След това снимах охранителната камера, покриваща асансьора, и направих една панорамна снимка на подземния гараж. Уолъс ме поведе през лабиринта от паркирани коли, докато стигнахме до някаква малка врата.

— Тук са шкафчетата на чистачките и хората от поддръжката — каза той, като посочи с пръст. — А ето я и машината.

Автоматът за сладолед „Бен енд Джери“ беше огромен, син, с голямо фирмено лого отпред. Точно над надписа с името имаше лицензен стикер на щата Илинойс. Беше лицензиран на някаква корпорация на име „Дабъл Ди Ентъртейнмънт“. Записах си името в черния тефтер.

— Дявол да го вземе! — Уолъс подритна вяло машината.

— Какво има?

Той посочи с пръст мигащата червена лампичка и яркозеления флуоресциращ надпис КОЛИЧЕСТВОТО ИЗЧЕРПАНО.

— Май не я зареждат редовно — подхвърлих аз.

— Като всичко останало — добави Уолъс.

— Искаш ли да се качваме нагоре?

— Това ли е всичко?

— Не беше особено вълнуващо, а?

— А защо се интересуваш от някаква си машина за сладолед?

— Машината не ме интересува. Само собственикът й.

— Хм.

Прекосихме обратно гаража и стигнахме до асансьора. Уолъс извади камерата си и започна да преглежда снимките.

— Какво ще правиш с тези снимки? — попитах го.

— Те са част от научното ми изследване. През последните четири години направих хиляди в центъра. Къде ти, само в тази сграда сигурно са две-три хиляди.

Асансьорът пристигна и звънчето тихо издрънча. Влязохме в кабината и тя бавно се заизкачва.

— Снимаш тук от четири години, така ли? — попитах го аз.

— И докато учех за бакалавър, и сега, за магистратурата — каза той.

— А съдебни дела, изслушвания, такива работи?

— Искаш да кажеш, дали имам същия достъп като на репортерите?

— Именно.

Стигнахме до двайсет и петия етаж. Пред съдебната зала на Хоугън се мотаеха малка групичка хора.

Заобиколихме ги отдалече и намерихме едно усамотено кътче, където да седнем на спокойствие. Докато разговаряхме, Уолъс не се отделяше от чантата с фотоапарата си.

— Какво точно търсиш, Кели?

— Имаш ли достъп?

— Никога не съм влизал в съдебна зала, ако това имаш предвид.

— Нямам предвид това.

Той облиза устни. Май желанието му да си играем на детективи започваше да се изпарява.

— Разрешавали са ми да снимам в зони с ограничен достъп, стига да съм дискретен. Най-вече коридорите по време на някои съдебни дела.

— В такъв случай може би си в състояние да ми помогнеш.

— Зависи какво търсиш.

— Делото „Пери“.

Уолъс кимна, сякаш през цялото време бе чакал да чуе това.

— Имаш предвид деня на изчезването му?

— Ти тук ли беше?

— Поснимах малко. Нищо особено.

— Къде беше застанал?

— Там, до асансьорите — посочи с пръст Уолъс. — Губернаторът и жена му се показаха иззад ъгъла и тя натисна бутона. Докато чакаха асансьора, им щракнах няколко снимки.

— Видя ли самия Пери да влиза в асансьора?

— Всъщност, не. Влезе в тоалетната, а аз се качих на един от асансьорите за надолу.

— Проследил си госпожа Пери до гаража?

— Да. Помислих си, че може да ги щракна още няколко пъти, докато излизат с колата. Разбира се, губернаторът така и не се появи.

— Някой преглеждал ли е снимките ти досега?

— След като стана всичко, от охраната ми ги взеха. После трябваше да давам показания пред федерални следователи. Такива като теб.

— Едва ли са били като мен.

— Както и да е. Нямах кой знае какво да им кажа. Огледахме внимателно всяка снимка, после ме пуснаха да си ходя.

— Пазиш ли ги още?

— Не са у мен, но… да, пазя ги.

— Федералните знаят ли, че не си ги изтрил?

— Казаха ми, че ако излезе нещо в медиите, ще ме открият и ще ме арестуват. Питах ги на какво основание, а те казаха: „Все нещо ще измислим”.

— Ще измислят. — Извадих две визитки. — Едната е за теб. На другата ми напиши координатите си.

Уолъс написа номер на мобилен телефон и имейл адрес на едната картичка, а другата мушна в джоба на якето си.

— Искаш да видиш снимките, така ли?

— Искам да ги купя.

— Няма да ти свършат много работа.

— Остави на мен да преценя.

— Утре и вдругиден съм много зает.

— Можеш ли да ми ги пратиш по имейла?

— Честно казано, предпочитам да ти ги покажа. За да ти обяснявам какво има на тях.

— Ами хайде тогава да ми звъннеш, като се освободиш, и ще намерим време да се видим, а?

— Става. — Уолъс се надигна да си ходи, после отново седна.

— Какво има? — попитах аз.

— Познаваш ли семейство Пери?

— Срещал съм се с губернатора един-два пъти. Защо?

— Жена му…

— Какво за нея?

— Въпросния ден не изглеждаше на себе си.

— Съпругът й е трябвало да влезе в затвора за трийсет години.

— Хм, може и от това да е. Но, да ти кажа откровено, от тая жена ме побиват тръпки.

— Звънни ми, Андрю!

— Нямаш грижа.

Проследих го с поглед, докато се скри зад ъгъла. После извадих телефона си и влязох в сайта на щатския секретар на Илинойс. Отворих страницата на търговския регистър и написах „Дабъл Ди Ентъртейнмънт“. Корпорацията не беше с изрядни документи. Като неин законен управител беше вписан Пол Гогин. Пуснах името му в Гугъл, но не излезе нищо. После в онлайн указателя открих номер на мобилен телефон на същото име, но не и адрес. Когато набрах номера, се оказа закрит. Затворих браузъра и известно време наблюдавах как през вратата на съдебната зала на Хоугън влизат и излизат хора. Повечето влизаха; залата сякаш се пълнеше. Качих се в асансьора, който бе взел Пери, и натиснах копчето за партера. Кабината изглеждаше като милион други. Четири стени, под и таван. Направих няколко снимки на вътрешността, после вдигнах глава и огледах аварийния люк, изрязан в тавана. Направих и на него две-три снимки. Чу се тих звън и вратите се разтвориха. Прекосих фоайето, бутнах въртящата се врата и излязох навън.

4

Успях да взема адреса и телефонния номер на Еди Уорд от една моя позната, продуцентка в Си Би Ес. Тя ми каза, че от шест месеца се опитвала да го интервюира, но никой не отговарял на телефона. След кратък размисъл реших да се кача на колата и да отида на място.

Електротехникът живееше на последния етаж на тясна сграда с три апартамента един над друг, на запад от Палмър Скуеър. Около единайсет вече бях там и чуках на вратата му, но никой не отвори. Заслизах надолу по стълбите, като вдигах колкото се може повече шум, после спрях пред апартамента на втория етаж. Знаех, че ме гледат през шпионката, и зачаках. Търпението ми бе възнаградено — вратата изскърца и през тясната пролука се подаде дълъг нос.

— Беатрис Сандерсън?

— Откъде знаете името ми?

— Пише го на звънеца.

— Какво искате?

— Търсех Еди Уорд.

Вратата се отвори с още два пръста. Видях лице на жена, приличаща на катерица — неспокойна, душеща, любопитна като гризач. Безобидна… и търсеща орехчета.

— Отдавна го няма — каза тя.

— Наистина ли?

— От месеци не съм го виждала.

— Това необичайно ли е за Еди?

— Твърде необичайно.

— Да не е отскочил до Вегас?

— Еди?! — По някаква причина въпросът ми й се стори доста смешен. — Негов приятел ли сте?

— Търся го по работа. — Тя забеляза пистолета на хълбока ми. От там погледът й се премести върху лицето ми и в съзнанието й се оформи думата „ченге“. Нямах нищо против, дори предпочитах да ме смята за такъв. Особено след като се готвех за проникване с взлом.

— Вижте, искам да огледам отвътре жилището на Еди.

— Нямам ключ.

Беатрис отвори вратата по-широко, за да ме пусне да вляза. Апартаментът миришеше на спарен въздух и вехтории и едва ли скоро щеше да се освободи от тази миризма.

— Вярвам ви — казах аз. — Може да се наложи да понасиля вратата горе. Не е изключено да вдигна малко шум.

— На първия етаж не живее никой. Тук сме само аз и Еди. Или бяхме аз и Еди.

— Ще ви притесни ли шумът?

— Какво, ще го обирате ли?

— Не, госпожо.

Жената махна с ръка и каза:

— Няма проблем.

— И няма да викнете полицията?

— За какво да я викам? — Тя кимна към пистолета на хълбока ми. — Тя ми е дошла на крака.

Качих се отново на горния етаж и огледах вратата на апартамента. След това забих подметката на обувката си точно под ключалката. Касата се разцепи, по пода се посипаха трески и гвоздейчета. Вече бях вътре. Жилището беше евтин едностаен апартамент със запустял вид. Върху виниловата тапицерия на дивана имаше тънък слой прах, а под краката ми проскърцваха боклуци, подобни на строителни отпадъци. Надникнах в спалнята. Леглото на Еди беше оправено, стаята подредена. В банята видях само спуснатата завеса на душа. Върху една лавица в дневната имаше няколко книги с меки корици; в чекмеджето на масичката — сметки за електричество и други такива. Порових тук-там, търсейки някакви следи от личен живот. Снимки, бележник-календар, чекова книжка. Не намерих нищо. Прегледах още веднъж сметките. Последната беше известие за забавено плащане на газ отпреди четири месеца. Отидох до кухничката и проверих газовата печка. Работеше. Събрах в шепа малко от боклука на пода и го мушнах в найлонова торбичка за улики. После направих същото с праха върху дивана. Притворих вратата колкото се може по-плътно и слязох на долния етаж. Беатрис ме чакаше.

— Доста шум вдигнахте.

— Съжалявам.

— Нищо, не сте ме притеснили.

— Значи не сте виждали Еди от няколко месеца.

— Вече ви казах.

— Ами пощата му? Кой я получава?

— Беше се събрала цяла купчина. — Застанала в рамката на вратата, старицата премести тежестта си върху другия крак. Зад гърба й, на масичката срещу телевизора, се виждаше поднос с недоядена закуска. Даваха, Доктор Фил“; в момента той разговаряше с пациентка, която се страхувала да облече червено.

— И какво стана с нея?

— Пощальонът си я отнесе.

Някак си не можех да повярвам, че Беатрис не знае повече по въпроса. И тя не ме разочарова.

— Каза, че били получили известие за прекратяване на услугата.

— Искате да кажете, адрес за препращане?

— Исках да кажа каквото казах. Пощальонът ми обясни, че било различно. При известие за прекратяване на услугата пощата се събира в местния клон, докато лицето получи постоянен адрес.

— И това беше преди няколко седмици?

— Преди месец, ако не и повече. Еди да не е умрял горе? — Очите й се вдигнаха към тавана.

— Не го видях.

Беатрис ми се стори леко разочарована от отговора.

— Трябва да се прибирам — каза тя. — Имате ли визитка?

Дадох й една. Тя я пъхна в джоба на пеньоара си, без да я погледне, и затвори вратата под носа ми.

5

Мари Пери държеше офиси на Мичиган Авеню, южно от реката и малко на север от Института по изкуства. Секретарското помещение беше с огромни прозорци от пода до тавана, с изглед към Милениум Парк. Секретарката — кльощава жена, облечена от глава до пети в черно — вече бе успяла да ми предложи четиринайсет различни вида билков чай. Казах й, че не ми се пие. После тя се опита да ме изкуси с кошница ябълки от шест различни щата. Отново отказах. Накрая жената ми съобщи, че организирали занятия по йога за всички служители в офиса, в един следобед. Та ако проявявам интерес, имали резервни екипи, хавлии и постелки. Аз й показах пистолета си и й казах, че след тази среща отивам да застрелям едни хора, та не искам да се разконцентрирам. От този момент нататък секретарката ме остави на мира.

След петнайсетина минути друга жена — също недохранена и облечена изцяло в черно — излезе да ме вземе. Поведе ме по коридор, боядисан в меки пастелни тонове, в който се разнасяше някакво свистене като от пара, излизаща от спукана тръба.

— Какво е това? — попитах аз.

— Кое?

— Да няма изтичане на газ?

— Ах! — Асистентката се извърна и ми хвърли бърз поглед; очите й бяха изпълнени с такова застинало благоговение, каквото може да се види само сред публиката на Опра Уинфри. — Това е водопадът им. Не е ли великолепен?

— Чий водопад?

— На Мари и Рей. Бяха на екскурзия в Кения и Мари е записала всички звуци от пътешествието им, за да се връщат мислено в Африка всеки път когато поискат. Това са водопадите на река Тика. Мисля да пусна този запис на сватбата си, но първо трябва да си намеря гадже. Ето, стигнахме.

Асистентката плъзна встрани една врата и аз се озовах в кабинета на Мари Пери. Ако до момента бях изпитвал някакви съмнения, те бяха разпръснати от снимката на семейство Пери, закачена на стената зад бюрото й. Беше правена преди минимум пет години. Рей беше облечен в смокинг и протягаше ръка, за да се здрависа с някого. Мари Пери беше с вечерна рокля и поглеждаше през голото си рамо към света, който бе напуснала.

— Това е „Бише”.

Обърнах се. Жената беше застанала в рамката на вратата.

— Роклята имам предвид. На дизайнера Андре Бише е. А снимката е на Белоус. Той правеше всичките ни снимки, когато… знаете кога. Държа я тук, за да впечатля… и аз не знам кого вече.

Мари Пери влезе в кабинета си и застана зад бюрото. Беше облечена в избелели джинси и пуловер, който и беше твърде голям; очилата й за четене бяха вдигнати високо на челото. Навремето тази жена се ползваше със славата на двигател на политическата машина, изстреляла нагоре Реймънд Пери. Тя знаеше кого да ухажва и кого да избягва. И, което беше още по-важно, не се боеше да забие нож в гърба на когото трябва. А в Чикаго това се налага често.

Повечето хора смятаха, че за Мари Пери резиденцията на губернатора в Спрингфийлд, столицата на Илинойс, е само началото на пътя. Жената имаше планове. Сенаторски пост за съпруга й, а може би и кандидатура за президент на САЩ, ако картите се подредяха добре. Но не й бе писано да се издигне по-високо от първа дама на щата Илинойс. А и това изкачване й бе струвало скъпо.

Годините бяха поработили здраво върху лицето й. Торбички под очите и бразди около устата. Отпусната кожа под брадичката. Бръчки по хлътналите бледи страни. Мари Пери остаряваше буквално пред очите ми. А перфектното й изображение на стената сякаш й се подиграваше.

— Имате ли нещо против, ако запаля? — каза тя, като седна.

— Ами йогата? — попитах аз.

Тя се засмя и извади пакет „Марлборо“.

— Отдавна ми мина желанието за йога. Искате ли цигара?

Поклатих глава и седнах срещу нея. Мари изтръска една цигара от пакета, запали я и изпусна струя дим от ъгълчето на устата си. Димът се изви като венец около главата й, после бавно отплува към тавана.

— Опитах с йога, медитирах, повтарях мантри. Всичко, за което можете да се сетите. След което Рей изчезна, федералните ме арестуваха, медиите ме налапаха, сдъвкаха и изплюха. Ако вие бяхте минали през това, едва ли щеше да ви е до „Намасте”, по дяволите!

Сърбеше ме езикът да я попитам за Кения и водопадите, но реших да не прекалявам.

— Казали сте на асистентката ми, че искате да говорим за Рей. — Пръстите й си играеха с пакета „Марлборо“.

— Аз съм частен детектив.

— Знам кой сте, господин Кели. Защо се интересувате от съпруга ми?

— Искате да кажете: кой ме нае да го търся?

Тя изтръска пепелта от цигарата си и подви крак върху седалката на стола.

— Именно. Кой ви нае? Колко ви плаща? И каква връзка има въпросната личност с Рей?

— Не знам отговора на нито един от тези въпроси.

— И въпреки това приехте задачата. Сигурно парите си ги бива.

— Въпросът не е в парите.

Докато се усмихваше скептично, изпускаше струйки дим.

— Не ме будалкайте и аз ще ви отвърна със същото.

— Може ли да поговорим за съпруга ви?

— А нужно ли е?

— Не знам. Защо приехте да се срещнем днес?

— Може би от скука. Тия дни няма кой знае колко желаещи да се срещнат с една опозорена бивша първа дама, за която половината свят си мисли, че е помогнала на съпруга си да избяга. Единствените, които редовно разговарят с мен, са федералните. Ако щете вярвайте, но очаквам едва ли не с нетърпение месечната си колоноскопия.

— Защо го направи Рей?

— Защото го чакаха трийсет години затвор.

— Други причини?

— Съпругът ми не ме е посвещавал в своя малък план, ако това е, за което намеквате.

На вратата се почука и асистентката подаде глава през пролуката.

— Един час до следващия ви ангажимент.

— Благодаря ти, Памела. До няколко минути приключвам.

Мари удостои Памела с ледена усмивка и изчака, докато младата жена затвори вратата.

— Всичките са стажантки. Твърде наивни са, за да си дават сметка, че не представлявам нищо. Затова всички се преструваме, че все още съм първа дама. А пък аз ходя по разни треторазредни благотворителни събирания и режа ленти на квартални магазинчета. Днес откривам пекарна за кексчета в Андерсънвил. Хората си плащат за времето ми. А тъжното е, че вероятно бих го направила и безплатно.

— Да се върнем на Рей.

— Рей го няма, господин Кели. И няма да се върне.

Тя смачка цигарата си в пепелника и се обърна във въртящия стол с лице към прозореца, от който се виждаше предното стълбище на Института по изкуства. Забелязах, че ръцете й с допрени върхове на пръстите, които трепереха, докато ги повдигаше към брадичката си.

— Госпожо Пери?

— Да?

— Добре ли сте?

Тя извърна глава и ме прикова към стената с такъв безжизнен поглед, с какъвто би се гордял всеки уважаващ себе си труп.

— Вие сте частният детектив, господин Кели. Какво мислите?

6

Вървях по Мичиган Авеню, като се опитвах да се отърся от неприятното усещане, че Мари Пери изпива по литър кръв на вечеря, преди да се оттегли в ковчега си да подремне. Спрях пред някакво не особено убедително подобие на бар на ъгъла на „Мичиган“ и „Мънроу“ и си поръчах „Джим Бийм“, чист. Телефонът ми зазвъня, но аз не му обърнах внимание. Когато престана, набрах един номер и зачаках.

— Кели?

— Какво става, Винс?

Освен мой приятел Винс Родригес беше и следовател в отдел „Убийства“ на градската полиция. Не че имах кой знае колко приятели. Отчасти беше така, защото отбягвах хората. И отчасти, защото хората ме отбягваха. Но Винс ми беше приятел, откакто се помнех. На него можех да разчитам дори когато рискувах да му навредя. Което се случваше често.

— Къде, по дяволите, се криеш?

— Кротувам и бачкам. — С Родригес не се бяхме чували от три месеца. През това време не бях разговарял практически с никого от значение за мен. Освен с кучето си. Бях сигурен, че и на него съм му омръзнал до смърт. — Как е животът в центъра?

— Същата помия, както винаги. Уест Сайд е все още разкопан. Хората се редят на опашка да се съдят. Адвокатите тъпчат мангизи с шепи в джобовете си.

Преди малко повече от година и половина Уест Сайд бе претърпял биологическа атака. Бяха загинали около петстотин души и градът все още не се бе съвзел изцяло. Но щеше да се оправи — физически, емоционално и психологически. С драскотини и тук-там белези може би, но Чикаго си е Чикаго. Нелсън Алгрен го бе казал най-добре: „То е като да обичаш жена с разбит нос“.

— Имаш ли малко време да поговорим? — попитах аз.

— Казвай.

— Не по телефона.

— Дяволите да те вземат, Кели!

— Нищо особено не искам. Просто да поговорим. На по едно питие. Ще ти хареса.

— Няма да ми хареса. — Кратка пауза. — Къде си сега?

Казах му. След петнайсет минути Родригес седна до мен и махна с ръка на бармана.

— Ти какво пиеш?

— „Бийм“.

Той кимна и каза:

— И за мен същото.

Барманът се зае да налива питието му, а в това време Родригес се настани удобно и вдигна поглед към телевизора.

— Гледа ли новините?

— Не. Защо?

— Тази сутрин намерихме новородено в Линкълн Парк. — Барманът се върна с питието му. Родригес отпи малка глътка и въздъхна доволен. — Бива си го, дявол да го вземе.

— И какво, разправяй!

— Получи се свидетелски сигнал, че някакъв мъж бил изоставил бебе в багажника на кола. Аз се случих наблизо и отидох на място да проверя. Оказа се, че колата е с фалшиви номера и е била открадната от Торонто.

— А бебето?

— Кой знае? Може да са били просто някакви скапани родители, които обичат да крадат коли. Или пък да са се опитвали да продадат детето.

— На черния пазар?

— Все по-често се натъкваме на такива случаи. Говори се, че имало канал за търговия с деца, който се ръководел от тук. Както и да е, детето е адски сладко. Латиноамериканче. Тъкмо когато го вадехме от багажника, телевизионен екип засне всичко. Бинго! Сензацията на деня.

— Наистина ли?

— Докато разбера какво става, още пет камери вече снимаха бебето. Закарахме го в болница „Прентис“, после дадохме пресконференция. А твоят ден как минава?

— Интересно.

— Интересно, а? Това съм го чувал и преди. От толкова интересно за малко да ме разжалват. На два пъти.

— Нямай грижи, Винс.

— Да бе. — Родригес ме изгледа в светлината на лампите над бара. — Ама добре ли си?

— Разбира се.

— Изглеждаш ужасно.

— Благодаря.

— Виждал ли си я?

— Коя?

Родригес поклати глава и отново погледна към телевизора.

— Ей, би ли превключил на новините?

Барманът вдигна дистанционното и смени канала.

— Благодаря. — Родригес отново се обърна към мен. — Искаше да говорим. Или предпочиташ да се пържиш в собствен сос?

Сосът в случая си имаше име: Рейчъл Суенсън, федерален съдия и мое бивше гадже, преди да ме изпорти на ФБР. След което в мен остана само чувство на обида. И надежда. Това е нещото, което те съсипва накрая. Надеждата.

— Предпочитам да се пържа — казах аз.

— Естествено. Какво друго би могъл да направиш? И така, знам, че ще съжалявам, но за какво ме повика тук?

— Имам нов клиент.

— Много се радвам за теб.

— Но не знам името му.

— Наистина ли?

— Виж сам. — Извадих мобилния си телефон и отворих имейла, с който бях нает на работа. Родригес го прочете, после още веднъж, след което остави телефона на бара и го плъзна към мен.

— Знаех си аз, че не биваше да идвам.

— Реймънд Пери, а?

— Казах ти, че е интересно.

Бяхме се преместили в едно сепаре, за да си чуем приказката. Телевизорът над бара още предаваше новини, но моят приятел Родригес бе загубил интерес към тях.

— Колко време мина, откакто Пери изчезна?

— Две години.

— Струва ми се, сякаш са минали десет. Последно чух, че го забелязали някъде на тропически остров.

— Да бе, на Карибите. А преди това в Париж, Британска Колумбия и Банкок. И всичко това за година и половина.

— Ехааа! Тоя е като хималайския Снежен човек.

— По-скоро като призрак.

— Ти виждал ли си го на живо?

— Веднъж. На панихидата на Късток.

Уолтър Късток беше чикагски полицай. Бе изслужил едва шест месеца като новобранец, когато му се бе наложило да отиде по сигнал до някаква дупка в Саут Сайд. Съпругът бе изстрелял три куршума през затворената врата и го бе убил на място.

— И какво ти е мнението?

— Рей дойде сам. Без лимузина, без антураж, без подготвена реч. Просто изказа съболезнования на семейството. После завел приятелите на Късток в един бар и пил с тях, докато затворили.

— Чувал съм я тая история.

— Рей си беше завършен политик, но аз го харесвах. Поне тогава ми се стори свестен.

Родригес изръмжа и отпи от бърбъна си.

— Кой е готов да се изръси толкова, за да го открие?

— Не знам.

— Преведоха ли ти първите сто бона?

— Да, в сметка на мое име са.

— Теглил ли си от тях вече?

Поклатих глава.

— А смяташ ли изобщо да ги пипаш?

— Защо, заем ли търсиш?

— Зависи какво очакваш от мен.

— Мислех си дали не можеш да помолиш някого от „Финансови престъпления“ да проследи откъде са постъпили парите, да види сметката на клиента? По-дискретно, ако може.

— Съвсем случайно познавам един, който ми дължи услуга. Работата е там, че тези хора едва ли са оставили каквито и да било следи.

— Знам, но все пак не е зле да опитаме.

Родригес сви рамене, после изведнъж се надигна на стола си.

— Хей, усили го!

Барманът натисна копчето за звука; на екрана Родригес беше застанал до шефа си, който дърдореше напоително за бебето — било здраво, още не била установена самоличността му, но полицейското управление работело по въпроса.

— Приличам на тулуп — каза Родригес.

— Чувал съм, че телевизията деформира латиноамериканците.

— Гледал ли си „Телемундо“? Ние сме родени да ни дават по телевизията.

— Ирландците са родени за телевизията.

— Ирландците за нищо не стават. Нас слънцето ни прави фотогенични.

— Възможно е. — Новините приключиха и някаква висока брюнетка заговори за разследването. — Помислих си, че са интервюирали и теб.

— Изрязали са ме при монтажа. Е, хайде да поговорим за тия пари.

— Ще помолиш ли твоя финансов експерт да се заеме с тях?

— Разбира се.

— Но да гледа да не се разсмърди, а?

— Няма страшно, човекът си знае работата. Ако са оставили каквито и да било следи, той ще ги открие.

— Благодаря ти.

— Това ли е?

— Какво знаеш за съпругата на Рей?

Родригес се намръщи.

— Мари Пери ли? Не знам много. Тя е дъщеря на Били Боунс. Висше общество, благотворителност и други такива дивотии. Обикаляше като кралица из Спрингфийлд, докато не щракнаха белезниците на Рей.

— А сега?

— Какво сега? Срокът й на годност отдавна е изтекъл.

— Не е толкова стара.

— Не става въпрос за възраст, Кели. А за километраж. Ако питаш мен, тя вече се е махнала от този град.

— Има офис на две преки от тук.

— Хайде бе, без майтап! И на кого му пука за нея? Или, ако трябва да бъда по-точен: на теб какво ти пука?

— Мари Пери е била с губернатора при изчезването му.

— Всъщност не е била с него. И там е тънкият момент. Слушай, съпругата е труп. Когато Рей духна, я остави без нищо. Никой не желае да има нещо общо с госпожата. Никой не желае да бъде видян с нея.

— Ами баща й?

— Боунс ли? И той е бита карта. Освен това, доколкото знам, те двамата се ненавиждат.

— Така ли? И защо?

— Нямам представа. Някакви семейни простотии. Откъдето и да го погледнеш, Мари Пери не е в състояние да ти предлага сто бона аванс.

— Не твърдя, че тя ме е наела.

— А какво тогава? Помогнала е на Рей да изчезне? Хайде, моля ти се. От момента на изчезването му съпругата е тази, която е прецакана. Това е истината.

— Тя смята, че никога няма да го открия.

— И е права. Така че взимай парите, откъдето и да идват, и бягай.

— Имам една следа, която трябва да проверя.

— Как ли пък не!

— Помниш ли Еди Уорд?

— Не.

— Електротехникът, който за известно време е бил в асансьора заедно с Рей.

— Как съм могъл да го забравя!

— Въпросната сутрин Еди е бил в сградата, за да оправя една машина за „Бен енд Джери“. Това е марка сладолед.

— Знам какво е.

— Машината е лицензирана на името на корпорация, която се казва „Дабъл Ди Ентъртейнмънт“. Проверих кой е управителят й. Казва се Пол Гогин.

Написах имената на една салфетка и я побутнах през масата. Родригес й хвърли бегъл поглед.

— Е, и?

— Еди е изчезнал. Имам странното усещане, че и Гогин го е последвал.

— Като казваш „изчезнал“, какво точно имаш предвид?

Погледнах към чашата му.

— Я, преди да продължим нататък, да поръчам по още едно, а?

— Вече съм казал на бармана да налива, като види, че чашите са празни. За твоя сметка.

7

Двамата с Родригес поговорихме още половин час. Той ми обеща да се порови с цел да открие местонахождението на Еди Уорд или Пол Гогин. Преди да си тръгне, настойчиво ми препоръча да изтегля стоте хиляди долара от сметката, преди да са изчезнали от само себе си. Казах му, че ще си помисля, и си тръгнах пет минути след него. Взех такси и често поглеждах навън през прозореца, докато пълзяхме едва-едва във вечерните задръствания по Лейк Шор Драйв. Казах на шофьора да вземе изхода за Фулъртън Авеню и да кара на запад до пресечката с „Линкълн“. После се върнахме няколко преки назад и спряхме пред бар с неонова реклама, изобразяваща огромен морков.

„При Стърч“ се беше превърнал в институция на Линкълн Авеню още от началото на 70-те. Беше заведение за сериозни пиячи. Такива, които си държат ключовете и парите пред себе си на барплота, понеже знаят, че ще прекарат дълго време там. Когато влязох, беше около пет и половина. Барът се беше напълнил, а телевизор нямаше. От тавана и стените висяха боксьорски ръкавици и моркови. Над касовия апарат беше закачена черна дъска с надпис АЛКОХОЛНИ ФЮЧЪРСИ. Върху нея с тебешир бяха изписани имената на неколцина от редовните посетители, за които се поръчваха питиета в тяхно отсъствие — да ги чакат, когато пристигнат. До черната дъска имаше купчина актове, издадени от общинските власти на Чикаго за нарушение на забраната за тютюнопушене на закрито, както и черно-бял надпис, който гласеше: КОЛКОТО ПО-КОРУМПИРАНА Е ЕДНА ДЪРЖАВА, ТОЛКОВА ПОВЕЧЕ ЗАКОНИ ПРИЕМА. ТАЦИТ. В дъното на помещението барманът все пак любезно бе обособил и отделение за непушачи. То представляваше куб с размери два на два метра, сглобен от пластмасови плоскости. Много мило.

Улових погледа му и си поръчах „Бъдуайзър“ в бутилка с издължено гърло. Отнесох бирата си до една маса край прозореца, за да гледам хората, които минаваха по Линкълн Авеню. През последните няколко месеца бях станал чест посетител в „При Стърч“, идвах всяка седмица по два-три пъти. Още не бях от „редовните“, от постоянното присъствие, но нещата вървяха натам. Редовните вече се бяха събрали и приказваха на висок глас. Аз се задоволих да си пия бирата и да ги слушам, загледан през прозореца.

Тя обикновено взимаше автобуса в 17:45 ч. нагоре по „Линкълн“. Преди ходеше на работа с колата си, но сега предпочиташе автобуса. А понякога той закъсняваше малко. Както тази вечер. Рейчъл Суенсън слезе предпоследна. Облечена беше с черно яке с вдигната яка; внезапно бе завалял дъжд. Пресече забързано „Линкълн“ и като стигна на отсрещния тротоар, се обърна, за да покани някого зад себе си да побърза, докато не е светнало червено. Протегна назад ръка, като се смееше. Погледът ми преся хората на пешеходната пътека, опитвайки се да открие спътника й. Две таксита навлязоха бавно в кръстовището и за миг я закриха от погледа ми. Шофьорите натиснаха клаксоните, по-скоро за развлечение, отколкото по необходимост. Когато хората и колите се разотидоха, Рейчъл я нямаше. Така и не видях с кого е.

Изпих още две бири, като се заслушвах с половин ухо в разговорите наоколо. На една маса вляво от мен мъж и жена сравняваха покойния журналист Майк Ройко със сегашните бездарни драскачи. Нямаше база за сравнение. Затова и разговорът им не вървеше. Зад мен двама мъже обсъждаха достойнствата на новия кмет. Единият предположи, че той смята един ден да се пробва за Белия дом. Другият беше на мнение, че това не би било особено умна идея. Мислите ми отново се насочиха към Рейчъл; виждах я под дъжда на Линкълн Авеню, представих си я как си живее живота, сега изпълнен с други хора. Казах си, че така е добре. Колкото и болка да ми причиняваше. Привърших третата си бира, прибрах рестото и си тръгнах.

Още щом открехнах входната врата, Маги подаде нос през пролуката. Описа тичешком няколко кръга около мен, докато не видя, че пристъпвам към шкафа с кучешката храна. Тогава стана делова — седна на пода и започна да следи всяко мое движение. Напълних й паничката с гранули, приклекнах срещу нея и я погледнах в очите. Минаха десетина секунди, преди тя да отмести погледа си към паничката.

— Маги.

Тя отново вдигна очи към мен; този път се гледахме трийсетина секунди, преди храната да надделее. От гърлото й излезе жално скимтене.

Кимнах към паничката. След миг муцуната й беше заровена до уши в гранулите. Десет секунди по-късно от храната нямаше и трошичка. Откачих каишката й от куката на стената.

— Парк?

Маги измина като метеор разстоянието до входната врата и там отново седна. Сложих й каишката и заедно извървяхме трите преки до една обичайно празна поляна зад местната прогимназия. Този път няколко деца ритаха топка. Дъждът бе престанал и теренът беше леко разкалян. Идеалното време за спрингер шпаньол. Откопчах й каишката и запратих топка за тенис в сумрака. Маги се втурна след нея и скоро я пусна в краката ми. Отново я хвърлих, докато си мислех за Рей Пери. Може би наистина се излежаваше на някой плаж. Или пък беше мъртъв. Може би някой го искаше мъртъв. Топката за тенис се търкулна и ме докосна по обувката. Вдигнах я и погледнах Маги, която чакаше с изплезен език, а опашката й тупкаше по земята. Подхвърлих топката от ръка в ръка; дрехите ми миришеха на пот и цигарен дим от „При Стърч“. Маги излая, сякаш искаше да ми каже: „Ето ме, тук съм!“. Замахнах с ръка и се престорих, че хвърлям. Навремето, в училище, бях централен аутфилдер в отбора по бейзбол. Никой не смееше да ми излезе насреща. Ако някой се престрашеше, го правеше на собствен риск. Преди две години реших да си направя експеримент. Отнесох един сак с топки на бейзболното игрище и застанах на обичайната си позиция от онова време. Оказа се, че не мога да хвърля нито една топка до хоума. Техниката ми беше добра, дори по-добра от преди. Но топките просто не стигаха до целта. Огледах се. Може би междувременно бяха променили размерите на игралното поле. Може би бях застанал твърде назад. Грабнах още една топка от сака и я запокитих с всичка сила. Ръката ми гореше от рамото до върховете на пръстите. Казах си, че трябва да тренирам. Ако идвах по веднъж седмично през цялото лято, щях да възстановя предишната си форма. Така поне си мислех. После метнах сака с топките в багажника на колата и затръшнах капака.

Върнах се вкъщи около осем вечерта. Нямах съобщения на телефонния секретар. Нямах и имейли. Залових се да си приготвя нещо за ядене. Макарони със сирене. Отворих и консерва с риба тон, заради желязото. Не знаех дали в рибата тон има желязо, но бях сигурен, че в макароните и сиренето няма, така че нещичко отгоре нямаше да ми навреди. Когато приключих с яденето, дадох чинията си на Маги да я оближе. Може би и тя се нуждаеше от желязо. Направих си кана кафе и отнесох една чаша в дневната, където седнах с лаптопа. Маги се сви на кълбо в другия край на дивана, като не ме изпускаше от поглед. Написах в Гугъл „Рей Пери“ и се зачетох в материалите, които излязоха. После написах името на жена му. Снимката й беше от някакво обществено мероприятие преди доста години. Дори в най-добрите й времена лицето на Мари изглеждаше по-свежо през обектива. Някои хора са си такива. Не че са непривлекателни в реалния живот, но на снимка изглеждат по-добре. Просто са фотогенични. Изправен пред избор — да бъде красив и чаровен в реалния живот и пълно дърво, когато защракат светкавиците, или обратното, — почти всеки би избрал втория вариант. В края на краищата една снимка се прави, за да трае вечно. Разгледах внимателно елегантната извивка на брадичката й, изчистената линия на долната челюст, но никъде не открих болката, която бях видял изписана на лицето й днес. И все пак в тънката деликатна усмивка имаше нещо трудноопределимо, някаква особена тъга, която така и не можех да преценя откъде идва.

Затворих снимката и отворих черния си бележник. На първата страница написах три имена. ЕДИ УОРД. ПОЛ ГОГИН. РЕЙ ПЕРИ. Теглих една линия между УОРД и ГОГИН и отдолу написах МАШИНА ЗА СЛАДОЛЕД. После теглих линия между УОРД и ПЕРИ и написах ПЪТУВАНЕ С АСАНСЬОР. Отстрани надрасках МАРИ ПЕРИ и теглих една последна линия между нея и съпруга й. Известно време гледах схемата, която бях начертал, после отново отворих браузъра и влязох в сайта на щатската избирателна комисия в Илинойс. След около час разполагах с работен списък на основните дарители за кампаниите на Пери от 2005 до 2010 г. Идеята беше за всеки от тях да прочета всички възможни медийни материали, които можеха да се открият в мрежата. После всички съдебни дела, граждански и наказателни, в съдилищата на окръг Кук, по които въпросното лице беше страна. Сам по себе си списъкът на дарителите беше твърде впечатляващ. Много бяха известни тузари, зад които стояха корпоративни пари. Не знаех точно какво търся, но бях сигурен, че то само ще ми се набие в очите. Като план не беше нищо особено, но за момента не разполагах с по-добър.

Отпих от кафето си и зададох в търсачката едно от имената: „Хай-Тoп Кънстръкшън“. Корпорация със седалище в Илинойс, която бе дарила на Пери близо два милиона долара за три години. От фирмения регистър на щата извадих учредителния договор. Корпорацията се представляваше от местен адвокат на име Албърт Страйкър. Въпросният Страйкър беше управител и на друг дарител на Пери — фирма на име „Игъл Симент“. И в двата случая освен Страйкър не се посочваха никакви други имена на служители и членове на управата. Което не беше чак толкова необичайно, но не беше и пренебрежимо. Зададох името на Страйкър в щатската база данни. Изскочиха още пет корпорации. Едната от тях — „Рейлуей Стийл“ — също беше в списъка на дарителите за кампаниите на Пери.

Станах и си налях още кафе. После се върнах в дневната и отворих нов документ на лаптопа. Под заглавие ГРУПАТА НА СТРАЙКЪР написах имената на трите частни корпорации. Като цяло, те бяха дарили над осем милиона долара на Рей Пери за три години. Когато разширих периода на търсене до пет години, сумата се увеличи на над петнайсет милиона. Докато Пери беше губернатор, всяка от фирмите бе печелила търгове за извършване на значителни по обем пътностроителни поръчки. Изгледах няколко видеоклипа, после свалих подробности от договорите, които се съхраняваха в онлайн архива. Принтирах някои статии и добавих имена към списъка си. Говорители, контрагенти, адвокати, половин дузина вицепрезиденти на корпорации. Към един през нощта намерих онова, което търсех: „Бийкън Лимитед“ — холдинга, който притежаваше всички останали компании. Както и очаквах, негов управител и единственото лице, посочено в учредителния договор, беше отново Албърт Страйкър. Написах името с главни букви. Към два часа бях минал вече две трети от дарителите и бях изписал двайсет страници с бележки. Открил бях още двама-трима големи спонсори на Пери и ги бях вписал отстрани до тези от групата на Страйкър. Загасих компютъра, събрах всичките изписани листове с бележки и ги заключих в едно чекмедже. За награда изпих чаша уиски и изпуших една цигара до отворения прозорец. Маги се беше свила на кълбо в спалнята и се прозя, когато ме усети да влизам. Огледа ме набързо да види дали не нося храна, после отново заспа. Известно време лежах, загледан в тавана. Какво умно куче. И какъв глупав собственик.

8

Спайдър седеше в тъмното зад голямата кръгла маса, заобиколен от цяла редица светещи компютърни екрани. Той се включи към дисплея вляво и прегледа изображенията от всички камери, които бяха поставили в апартамента. После вдигна от масата мобилен телефон и набра номер.

— Гледам го как спи — каза той.

— Сам ли е? — попита гласът отсреща.

— Ако не броим кучето.

— Всичко ли е инсталирано?

— Във всяка от стаите имаме пълно покритие. Следя домашния телефон и регистрирам всеки натиснат клавиш на лаптопа, докато се намира в апартамента. Единственото, което не мога да видя, е дали получава есемеси.

— А в офиса му?

— Там не става. В сградата има някакви странни смущения на сигнала, а неотдавна си инсталира и доста авангардна алармена система.

— Можеш ли да я преодолееш?

— Разбира се, но ще отнеме време.

Пауза.

— Нека се концентрираме върху апартамента засега.

— Няма проблем.

— Защо ми звъниш?

— Той прекара доста време онлайн.

— Какво търси?

— Ей сега ще ти изпратя всичко. Доста е, така че ще отнеме време.

— Ти записваше ли си, както ти казах?

Спайдър погледна бележника си.

— Изписах половин тетрадка.

— Кажи ми с две думи основното.

— Сваляше материали за Пери, както ти предположи. После започна да рови в щатската база данни за дарения за кампаниите, след което чете за фирмите дарителки. — Спайдър придърпа бележника по-близо. — Най-много време отдели на една фирма на име „Хай-Топ Кънстръкшън“. И на още една, „Бийкън Лимитед“.

— Достатъчно.

Спайдър зачака. Мразеше тази игра на шпионаж, но заплащането беше твърде добро, за да се лиши от него.

— А говори ли с някого по телефона?

— С никого — отвърна Спайдър.

— Сигурен ли си?

— Сто процента. Не сме включили мобилния му на подслушване, но щях да го чуя, ако разговаря с някого.

Отново пауза.

— Погледни през прозореца.

Спайдър беше заел позиция в дневната на апартамента на третия етаж. Стаята имаше три прозореца, които гледаха към сградата на Кели от отсрещната страна на улицата. Спайдър я наблюдаваше и от трите. Той пристъпи към единия и леко разтвори щорите.

— Виждаш ли жилището му?

— Знаеш, че го виждам.

— Ще пратим човек да го проследи на сутринта. Искам да се координирате с него.

— Ще трябва да е рано. Тоя нещастник не спи много.

— Не ти плащаме да се излежаваш. Обади ми се, като стане.

Спайдър затвори ядосано телефона и си помисли за някои от начините, по които би могъл да пререже гърлото на шефа си. За съжаление, гласът отсреща нямаше нито име, нито лице, така че Спайдър трябваше да се задоволи с десетте бона, които получаваше през седмица в банковата си сметка. Той усили звука от микрофоните в апартамента, за да го събуди, когато Кели стане от леглото. След това се намести в спалния чувал и вдигна ципа. Помисли си за пушката в килера. Още десет хиляди. На труп, разбира се. Спайдър се усмихна и затвори очи. В края на краищата, всичко опираше до пари… и то лесни, като се замислиш. В този момент той не подозираше колко дълбоко се лъже.

9

Седях в колата си върху надлеза, пиех кафе и гледах надолу към скоростното шосе „Айзенхауър“. Минаваше шест сутринта и бригадата от „Хай-Тoп Кънстръкшън“ току-що бе пристигнала на обекта. В пикапа бяха десет души. Двама отпред в кабината, останалите натъпкани в каросерията. Мъж с провиснало шкембе слезе от кабината и премести оранжевите конуси на входа, за да мине колата. На няколкостотин метра навътре в обекта пикапът спря до един фургон и мъжете от каросерията слязоха. Бяха облечени в тъмни панталони и ризи с дълги ръкави и носеха куфари. Единият имаше на врата си нещо като свещеническа яка. Шкембестият мъж им посочи да оставят багажа си във фургона, после започна да раздава кирки и лопати. Работниците нарамиха инструментите и се подредиха до дълга маса от другата страна на фургона. И тогава шкембелията извади водката.

Измъкнах телефона от джоба си и набрах номер. Джак О’Донъл вдигна на първото позвъняване.

— Какво искаш?

— Здрасти, Джак. Знаех, че си буден. Как я караш?

— Допреди малко си мислех, че добре. Сега не съм толкова сигурен.

В продължение на десет години Джак О’Донъл бе работил за „Чикаго Трибюн“ като редактор по транспортните въпроси. Сега издаваше браншово списание със заглавие „Мантинелата“. През целия си съзнателен живот той се бе интересувал от хора, които си изкарват прехраната с взривяване на скали и полагане на пътни настилки. Ако под асфалта имаше заровени трупове, Джак О’Донъл знаеше как да ги открие. Но дали щеше да ми каже къде са — това беше друг въпрос.

— Къде си сега? — попита ме той.

— Седя над „Айзенхауър“ — казах аз — и наблюдавам един ремонт.

— Кой по-точно?

— Малко след Двайсет и пето Авеню. Искам да те питам нещо. Ти чувал ли си някога за фирма на име „Бийкън Лимитед“?

— Майната ти, Кели. Всеки знае за „Бийкън“.

— Не и аз. Поне до снощи.

— Обичат да прикриват бизнеса си зад подизпълнители, свързани лица и дъщерни фирми, но са един от най-големите играчи в страната. Какво искаш да знаеш за тях?

— Напрегнат ми звучиш, Джак.

— Нищо ми няма.

Погледнах надолу към строителната площадка. Хората бяха все така скупчени около масата. Шкембелията раздаваше оранжеви жилетки.

— Ако разполагаш с малко време, бих желал да се допитам до теб за нещо.

Мълчание.

— Чуваш ли ме, Джак?

— Чувам те. Искаш да говорим за „Бийкън“.

— Само няколко въпроса.

— Никога не минавам само с няколко въпроса. Не и при теб.

Зачаках.

— Чакай да помисля първо.

— Имаш ли ми номера? — попитах аз.

— Имам го. Гледай да вдигнеш, когато ти позвъня.

— Хубаво, Джак. До скоро.

О’Донъл затвори. Известно време поседях така, загледан надолу в подранилите автомобили, които преминаваха забързано покрай строителния обект. После запалих двигателя и слязох по рампата на шосето. Паркирах малко след оранжевите конуси и тръгнах пеша към пътностроителната бригада. Когато наближих, чух оживени гласове. Доколкото можех да преценя, говореха на полски. Бях стигнал на десетина метра от тях, когато ме забелязаха.

— Хей!

Беше свещеникът. В едната си ръка държеше кренвирш без хляб. На масата пред тях имаше тава с кренвирши и две двулитрови шишета водка плюс поставени една в друга картонени чаши. Свещеникът ми каза нещо, което не разбрах. Усмихнах му се и той се усмихна в отговор. Останалите работници се приближиха. Някои държаха чаши с водка в ръка. Един-двама бяха с лопати на рамо. Аз им кимнах и те отново заговориха на полски. В този момент шкембелията се подаде от фургона.

— Кой си ти, по дяволите?

— Казвам се Кели — отвърнах и му подадох ръка. Дебелакът не я пое.

— Нямаш работа тук.

— Съжалявам. Аз съм застрахователен следовател. Търся човек на име Албърт Страйкър.

— Не съм го чувал.

— Работи за компания на име „Бийкън Лимитед“.

— И за нея не съм чувал. — Той погледна към работниците си, после обратно към мен. — А сега се разкарай, преди да си пострадал.

— Те разбират ли какво си говорим?

— Разбират достатъчно, за да ти строшат главата.

Кимнах и огледах усмихнато бригадата му.

— Направо от летището ли ги водиш?

Дебелакът грабна една лопата. Отблизо се виждаха прогнилите дупки във венците му и парченце тютюн за дъвчене, залепено на бузата му.

— Игрички ли си играеш с мен, човече? И аз обичам игричките.

Не бях убеден, че полската армия ще се вдигне на бой. Можеше и да ме черпят една водка. Така или иначе, бях разбунил кошера. Което беше достатъчно за тази сутрин. Затова се завъртях на пети и си тръгнах. Бях изминал половината път обратно до колата, когато ги видях. Бяха четирима. Не поляци. Не нелегални имигранти. Бяха се скупчили около колата ми. Единият от тях, с червеникава брада, държеше бейзболна бухалка. Когато стигнах на десетина метра от тях, спрях. Четиримата се разпръснаха в полукръг около мен. Червената брада бе излъчен за говорител.

— Твоя ли е колата?

— Да.

Той замахна с бухалката и разби предното ми стъкло.

— Навлязъл си в забранен обект.

— За ония там ли работите? — попитах аз, като посочих с палец назад към строителния обект.

Червената брада кимна. Беше доста над метър и осемдесет. Около сто и пет кила. При това беше най-дребният от групата.

— Ето как глобяваме натрапниците — каза той и строши един от страничните прозорци. — Следващия път ще ти счупим пръстите. После коленете и лактите. Разбираш ли какво ти говоря?

Той се обърна и довърши страничните прозорци от едната страна. Изчаках го да приключи, извадих пистолета и го прострелях в бедрото. Червената брада рухна на земята със стон.

— Следващият изстрел ще е в нечия капачка на коляно — казах аз, когато останалите трима направиха опит да ме обкръжат. — Който извади късмет, ще куца до края на живота си.

Изчаках да видя дали някой няма да се прави на герой. Наемниците обикновено не проявяват героизъм; тези тук не бяха изключение. Те вдигнаха Червената брада на крака и започнаха да се изтеглят от полесражението. Той ме напсува и понечи да се нахвърли отново върху мен, но простреляният му крак поддаде. Разбрах, че е водачът им, и мислено се поздравих, че съм прострелял именно него.

— Дръпнете се от колата ми — казах им аз.

Те се изтеглиха на петнайсетина метра. Аз настоях да се отдалечат на още толкова. След това седнах зад волана и запалих двигателя. Прегазих половин дузина оранжеви конуси и излязох на магистралата „Дан Райън”. Бях се отдалечил на около три километра от мястото, когато мобилният телефон избръмча. Беше Родригес.

— Станал ли си вече?

— Станал съм и съм навън.

— Къде си?

— Излязох да потичам.

— Май шофираш.

— Какво има, Винс?

— Тази сутрин научих нещо за един от твоите приятели. Пол Гогин.

— Къде е той?

Родригес ми каза последния му известен адрес. Рано или късно всеки жител на Чикаго се озоваваше за кратко време там: на Уест Харисън Стрийт № 2121. По-известен като моргата на окръг Кук.

10

Родригес ме чакаше във фоайето, застлано с линолеум в зелено и бяло. Без да каже дума, той ми направи знак да го последвам. Секретарката, затворена в плексигласовата си гробница, ни бе натиснала копчето да влезем. Родригес ме поведе по мрачния коридор към неголям офис, също застлан с линолеум, в който имаше метална маса и два сгъваеми стола. Той издърпа с крак единия и плесна върху масата картонена папка.

— Какво е това? — попитах аз, като седнах на стола и разтворих папката.

— Документацията за Гогин.

Бутнах папката встрани.

— Имам един въпрос. „Бийкън Лимитед“.

— Притежават пътностроителни фирми.

— Голяма корпорация ли са?

— Най-голямата. Защо?

— Ще се изненадаш ли, ако ти кажа, че техни дъщерни фирми използват нелегални имигранти за най-черната работа?

— Бих се изненадал, ако не го правеха.

— Не е нещо, заради което си струва да си скубем косите, а?

— Не е, разбира се. Но за какво всъщност става дума?

— А, нищо.

— В какво си се набъркал?

— Държиш ли да знаеш?

— Само ако е нужно.

— Умник си ми ти.

Отворих отново папката и извадих протокола от аутопсията на Гогин. Беше с дата отпреди три месеца и половина. Като непосредствена причина за смъртта бе посочена масирана травма от удар с тъп предмет. Отдолу имаше поле за начина на причиняване на смъртта. В него с печатни букви беше написано: УБИЙСТВО.

— Трупа го няма, доколкото разбирам?

Родригес намести дългото си тяло на отсрещния стол и го наклони назад.

— Отдавна го няма.

— Тогава защо сме тук?

— Няма да повярваш, ако ти кажа.

— Нищо, ти пробвай.

— Преди четири месеца Гогин пътувал с колата си по „Дан Райън”. Някакъв хлапак хвърлил камък от един от надлезите и му пробил предното стъкло.

— Камък, а?

— Гогин загинал на място. Арестувахме хлапака още на следващия ден.

— На теб ли дадоха случая?

— Ами! Но колегите, които го поеха, са добри. Събраха информация из квартала, прибраха хлапака и получиха пълни самопризнания.

— Къде е той сега?

— В следствения арест, чака да насрочат дело.

Забелязах някакъв плик, защипан с кламер за задната корица на папката. Беше издут от снимки.

— Главно материали от аутопсията — каза Родригес. — Има и няколко от местопрестъплението.

Прегледах снимките. Масирана травма беше слабо казано.

— Хлапакът твърди, че е невинен?

— Всички така разправят. Ще сключи споразумение с прокуратурата.

Извадих една снимка на колата, след като вече бяха отстранили трупа. От предното стъкло не бе останало нищо и покривът от страната на шофьора беше смачкан.

— Голям камък ще да е бил — казах аз.

Родригес се наведе напред да хвърли един поглед и изръмжа.

— Може ли да говоря с арестанта? — попитах аз.

— Какво се присети изведнъж?

— И аз не знам. Къде е колата?

— Иззета е като веществено доказателство. Вероятно е на полицейския паркинг.

— Да идем да хвърлим един поглед.

— На колата ли?

— На хлапака, Винс.

11

Хлапакът се казваше Родерик Хамптън. Докато Родригес караше към ареста, прелистих досието по делото. Хамптън беше на шестнайсет години. Живееше на три километра от мястото на инцидента и бе арестуван на следващия ден след смъртта на Гогин. Според досието Хамптън се похвалил на познати, че хвърлил собственоръчно камъка от моста. Впоследствие двама местни жители се обадили в полицията, за да кажат, че са го видели да напуска тичешком моста приблизително по времето на катастрофата. Съдебните власти му бяха назначили служебен защитник и щеше да бъде съден като пълнолетно лице.

— И това става в три и трийсет сутринта? — попитах аз.

Родригес ме изгледа косо.

— Е, какво?

Продължих да чета нататък. Родригес отби на служебния паркинг на ареста и двамата слязохме. Следственият арест на окръг Кук е най-големият в страната. Заема пространство от десет преки и може да побере десет хиляди души. Родригес ме прекара през охраната в приемното отделение. По мащабите си то приличаше на някой от терминалите на летище, О’Хеър“, само че всички пътници бяха убийци и изнасилвани, а полетите отвеждаха в ада. Покрай стените бяха наредени килии с метални решетки, които в момента бяха запълнени до краен предел. Някой извика Родригес по име, но той продължи да крачи, без да се обърне. В средата на приемното помещение бяха гишетата на служителите, които седяха пред компютри и обработваха данните на новите арестанти, преди да бъдат разпределени нататък в системата. Минахме по диагонал пред бунището от човешки измет. Вляво от нас мускулест латиноамериканец беше седнал на стол и помагаше на една от служителките да разшифрова тайнствените цифри и символи върху гръдните му мускули. Тя снимаше татуировките с фотоапарат и въвеждаше някаква информация в компютъра си. Когато ни видя, мъжът повдигна ръце; белезниците му издрънчаха.

— Родригес!

— Хименес! За какво си вътре?

Хименес сви рамене. Родригес погледна към жената, която отговори, без да престава да пише:

— Грабеж и нападение.

— Следващия път, като се видим, ще идем в онова заведение, където правят емпанади. — Хименес не преставаше да говори, докато се отдалечавахме.

— Приятел? — попитах аз.

— Ти пък.

От приемната влязохме в дълъг полутъмен коридор с бетонен под. Около петдесетина мъже бяха застанали в редица с ръце на тила и лица, притиснати към боядисаната в зелено тухлена стена. Зад тях двама униформени бяха стъпили върху желязна пейка и крещяха заповеди. Трети ровеше в купчината от обувки, маратонки и ботуши, разпръснати по пода.

— Да изчакаме малко — каза Родригес, — докато обработят тия тук.

Униформеният, който претърсваше обувките, се изправи; в ръката си държеше продълговато парче пластмаса със зловещо заострен връх, което сложи върху пейката до три други подобни самоделни ножа, един метален бокс и навита върху метална тръба тънка стоманена жица. Един арестант някъде по средата на редицата се строполи на пода и започна да се гърчи в конвулсии. Единият от тримата униформени забеляза Родригес и ни направи знак с ръка да минаваме. Продължихме пътя си, заобиколихме падналия на земята и свихме в къс страничен коридор. Друг униформен беше застанал пред една от вратите. От халка на колана му висяха два чифта белезници и стоманена верига.

Родригес показа полицейската си значка.

— Родерик Хамптън тук ли е?

Униформеният кимна.

— Носите ли оръжие, момчета?

Бяха ни прибрали пистолетите на входа. Въпреки това човекът ни претърси. После вратата се отвори и ние се озовахме вътре.

— Имате ли цигари?

Хамптън беше с белезници и протегна едновременно и двете си ръце.

— Знаеш, че тук не се пуши — каза Родригес.

— Всички пушат!

Родригес присви очи.

— Познавам ли те отнякъде, Хамптън?

Устната на хлапака беше разцепена и подута. Когато се усмихна, от нея протече кръв.

— Арестува брат ми Марсел.

— Марсел Хамптън. Точно така. Беше се замесил с Шестоъгълните.

Хамптън вдигна рамене, сякаш това бе новина за него.

— Как я караш? — попитах аз.

— Най-напред ми хвърлиха един тупаник. Но те с всички правят така.

— Брат ти още ли е вътре? — попита Родригес.

— Излежава двайсетгодишна присъда в „Стейтвил”. Ще ме пратят там и той ще се грижи за мен. — Хамптън кимна убедено, сякаш тази мисъл го крепеше. Беше разбираемо.

— Трябва ли ти адвокат? — попита Родригес.

Хамптън се огледа.

— Сега ли?

Всички се засмяхме едновременно и хлапакът сякаш се поотпусна.

— Защо хвърли онзи камък от моста? — попитах го.

— Не съм аз.

— А тогава защо си тук?

Хамптън обърна ръце с дланите нагоре. После в главата му сякаш се отвори някакъв прозорец и той изпълзя през него. Известно време двамата с Родригес бяхме сами в стаята.

— Родерик? — подвикнах аз.

Той примигна и бавно се върна към действителността.

— А?

— Би ли се изправил?

Белезниците му издрънчаха, докато ставаше от стола. Беше метър и шейсет, най-много и шейсет и пет.

— Колко тежиш, Родерик?

Погледът му пробяга от мен към Родригес, после отново към мен.

— Не знам.

— Хубаво. Седни. — Извадих нов пакет цигари и го побутнах по масата към него. Визитката ми беше затъкната в целофанената обвивка. — Ако положението се запече, кажи на адвоката ти да ми звънне.

С тези думи станах и си тръгнах. Знаех, че Родригес не е доволен, но той също стана и ме последва, без да каже дума.

— Това пък какво беше?

Бяхме седнали на предната седалка на служебната кола, от която се виждаше една отсечка от оградата, отделяща паркинга от улицата.

— Исках да видя това хлапе.

— Казах ти, че ще твърди, че не го е направил той.

— Колко тежи Хамптън според теб? Шейсет и четири-пет кила?

— Е, и?

Вдигнах папката със следственото досие.

— Това чел ли си го?

— Преглеждам съм го.

Извадих снимката с колата на Гогин; покривът й беше почти изравнен с предния капак.

— И какво, според теб, е причинило това?

— Знам ли? Голям камък.

Извадих втора снимка и я плеснах върху таблото на колата. На нея се виждаше плосък бетонов къс, дълъг почти метър.

— Ето какво е разбило предното стъкло на Гогин. Това нещо тежи към петдесет кила.

— Да видим дали ще позная — каза Родригес. — Искаш да разпиташ камъка?

— Не е камък, а парче бетон. И искам само да се опитам да го вдигна. — Извадих от купчината трета снимка. — Това е надлезът, върху който се твърди, че е стоял Хамптън. Обърни внимание на парапета по цялата му дължина. Не парапет, а висока ограда. Трябва да е поне метър и осемдесет.

— Е, и?

Прибрах снимките в папката и я затворих.

— Няма начин Хамптън да е повдигнал толкова голямо парче бетон над тази ограда и да го е хвърлил върху „Дан Райън”. Не и дребосък като него.

— Може някой да му е помогнал?

— Твоите двама свидетели казват, че освен него на надлеза не е имало друг.

— Не са мои. Може пък съучастникът му да е избягал в обратната посока.

— Ти това вярваш ли го? И за какво изобщо им е притрябвало на тия двамата да наблюдават надлеза в три и половина сутринта?

Покрай нас с грохот премина автобусът на охраната. Колелото му стъпи в една дупка на шосето и обля колата на Родригес с черна кал. Той включи чистачките и известно време мълчаливо наблюдавахме как се движат.

— Виж, Кели, аз имам и работа…

— Този хлапак е жертва на заговор, Винс.

— Мога ли да позная? Смяташ, че това по някакъв начин има връзка с Рей Пери?

— Още не съм стигнал дотам.

— Усвои ли сумата?

— Засега не.

— Моят финансов експерт проследи набързо пътя на парите. Минали са през цял лабиринт от офшорни сметки. Смята, че е практически невъзможно да бъде идентифициран първоначалният източник.

— Защо ли не съм изненадан?

— Попитах го дали парите стават за харчене. Той каза „да“.

— Какво искаш да кажеш?

— Харчи си ги и остави Рей да се излежава на плажа. Ако доказателствата срещу Хамптън не издържат, аз лично ще се погрижа да освободят момчето.

— Не мога да го направя, Винс. Нито пък ти.

Винс спря чистачките и запали двигателя.

— Към центъра ли си?

— Ще ми помогнеш ли да се оправя с тази история? Родригес въздъхна и изкара колата от полицейския паркинг. Като непоправим оптимист приех това за възторжено „да“.

12

Родригес спря да сляза пред „Бейгъл“ на Бродуей. Взех си гевреци със сусам и ги отнесох в офиса. Тъкмо бях започнал да ям, когато телефонът ми зазвъня и номерът на Джак О’Донъл се появи на екрана.

— Тъкмо за теб си мислех — казах аз.

— Какво искаш да знаеш за „Бийкън“?

Извадих бележника със записките си от предишната вечер.

— Чувал ли си за адвокат на име Албърт Страйкър?

— Нищо не ми говори.

— Странно.

— Защо?

— „Бийкън“ е съставена от поне пет дъщерни фирми и още половин дузина дружества с ограничена отговорност.

— Казах ти. Така правят бизнес. Като разпределят работата между повече играчи. За да не се набиват на очи.

— Ако мина покрай някоя строителна площадка, ще видя пет различни фирмени камиона, така ли?

— Да, но и петте ще са по един или друг начин собственост на „Бийкън“.

— И кой управлява всичко това?

— Какво искаш да кажеш?

— Кой е шефът?

— Всяка фирма си има президент, инженерен екип, всичко.

— А „Бийкън“?

— „Бийкън“ не си цапат ръцете.

— Не знаеш кой управлява „Бийкън“, така ли?

Пауза.

— Накъде биеш?

— Албърт Страйкър.

— Казах ти. Не съм го чувал.

— Страйкър е вписан в търговския регистър като управител на „Бийкън“. Освен това той присъства в управителните съвети на всички дъщерни фирми на корпорацията.

— Ти не каза ли, че бил адвокат?

— Той е единственият законен управител на „Бийкън“ в щата Илинойс. Поне доколкото виждам.

— Ами върви и се срещни с него.

— Адресът на управление, посочен в учредителния договор на корпорацията, понастоящем е закусвалня.

— Обади му се по телефона.

— Включва се гласова поща.

— Виж, повече от десет години пиша статии за тия хора. „Бийкън“ е само параван. Ако ти трябва информация, свържи се с някоя от дъщерните фирми.

— Ако ми трябва информация за конкретен строителен обект, да. Но аз искам да знам кои са във висшето ръководство на корпорацията, чия собственост се води цялото това нещо. И ако не можеш да ми помогнеш, Джак, няма проблем.

— Обектът, където си бил тази сутрин…

— Какво за него?

— Има прострелян човек.

— Гледай ти.

— Откарали са го в болница, но не е съставян полицейски протокол.

— И сега искаш от мен официално изявление?

— Не се бъзикай с тия хора, Кели. Нищо, че носиш пистолет.

— Не търся да се бъзикам с когото и да било. Ако някой замахне с бухалка по колата ми обаче, ще си има проблеми.

— Е…

— Защо ми звъниш, Джак?

— Дай ми имейл адрес, на който мога да се свържа с теб.

Дадох му го.

— Кажи ми, какво става?

— Засега нищо. Но след няколко дни може би трябва да поговорим.

— А би ли ми казал за какво ще говорим?

— Не по телефона. Ще ти напиша по имейла.

Откъм антрето се чу едва доловим звук. Вдигнах глава. Мари Пери беше застанала в рамката на вратата.

— Ще чакам да се обадиш, Джак. — Затворих телефона. — Заповядайте, влизайте.

Беше с черен пуловер, джинси и велурени боти с ниски токове. Косата й беше с цвят на зимна пшеница, а очите й приличаха на два студени сапфира.

— Това ли е? — каза тя, като огледа работното ми място.

— Изглежда по-добре, ако човек е с тъмни очила. Или пиян. Но какво ли не изглежда по-добре при такива обстоятелства?

Тя пристъпи до библиотеката ми и извади „Едип цар“. После го върна на мястото му и вместо него взе „Ифигения в Авлида“ от Еврипид.

— Знаете ли историята? — попитах я аз.

— Един човек решава да убие дъщеря си, за да омилостиви боговете и да спечели пари, слава и власт.

— Много добре. Само че Агамемнон не е бил просто мъж, а цар. И накрая Ифигения била спасена.

— Агамемнон е бил човек. При това готов да убие собственото си дете, за да може армията му да отплава за Троя. — Мари пъхна книгата на мястото й върху лавицата. — Сам ли работите?

— Сам, ако не броим призраците. Защо не седнете? — Посочих с ръка един свободен стол.

Тя отказа с жест.

— Ще ви оставя да си доядете обяда.

— Гевреци със сусам. Гладна ли сте?

Тя си даде вид, че не ме забелязва. Без да бързам, аз опаковах храната си и на свой ред си дадох вид, че не съм видял кога е седнала. Тя постави чантата си — черна и голяма — върху ъгъла на бюрото и кръстоса крака.

— Не очаквах да ви видя толкова скоро, госпожо Пери.

— Но все пак очаквахте да ме видите, нали?

— Не съм сигурен защо, но си казах, че може би ще се опитате да се свържете с мен.

— Как върви разследването?

— Не съм открил още Рей, ако това питате.

— Рей е мъртъв, господин Кели. Или практически мъртъв.

Пружините на стола ми изскърцаха, когато се надвесих напред.

— Ако това е самопризнание, ще ми трябва касетофон.

Усмивката й приличаше на мръсна вода, която кръжи около канала на мивката.

— Аз съм последният човек, който би пожелал смъртта на Рей.

— Обичахте ли го?

— И какво, ако съм го обичала?

— Това ви прави по-вероятен убиец…

— Женили ли сте се някога, господин Кели?

— Не.

— Защо?

Не знаех как да отговоря на този въпрос. Нито пък изгарях от желание да се замислям над него.

— Имал съм трайни връзки.

— Трайната връзка не е брак. Бракът има последици. Особено когато си омъжена за губернатора на Илинойс.

— В какъв смисъл?

Тя въздъхна. Може би просто беше дошла да ми досажда. Вероятно от доста време бе подготвяла тази реч и държеше някой да я чуе. Не можех да кажа със сигурност, но нямах нищо против да я изслушам.

— Ето как става на практика — каза тя. — Влюбваш се в някого, или по-скоро в представата за него. Случвало ли ви се е?

— Не съм сигурен.

— Не се учудвам. След това се жениш за въпросния човек и тогава откриваш на какво си попаднал. Никога не се оказва онова, което си се надявал да бъде, но може и да е нещо, с което можеш да живееш. Макар че обикновено не е. След което се развеждаш, ако това е в твой стил.

— Но не беше във ваш стил, така ли?

— Казах ви, пред мен такава възможност изобщо не стоеше. Пред двама ни с Рей. Затова станахме съдружници.

— Съдружници в какво?

— Във фирма „Реймънд Пери“. Благотворителни балове, набиране на средства за кампании, вечеря след вечеря с пилешки хапки. Правиш се на най-добър приятел с хора, които едва познаваш. А след като ги опознаеш, ти се иска да не си ги срещал.

— Звучи страхотно. Искате ли чаша кафе?

Мари не отказа, така че станах да приготвя нова кана. Тя продължи с лекцията си:

— Вече не сте влюбени един в друг. Ако изобщо някога сте били. Твърде сте зрели, твърде… прогледнали за подобни детинщини. Вие сте екип, съдружие, едно живо, говорещо, ходещо „висше благо“. Или поне така си внушавате. Като междувременно, разбира се, преяждате с чувството, че всичко ви е позволено, със съзнанието, че всичко, което имате, ви се полага; ще се пръснете от високомерие, от непреодолимо усещане за превъзходство. Филмите са особено подходящи.

— Филмите?

— Двама души, заедно в тъмното. Не е нужно да се докосвате. Не е нужно дори да си говорите. При това накрая не се чувствате гузни, задето не сте направили нито едното, нито другото. Може впоследствие дори да обсъдите филма, ако е бил добър. Филмите са дар от Бога. Може да си намерите и любовник, ако искате. Обикновено заради секса. Но трябва да сте дискретни. Не бива да става за сметка на съдружието, защото това не би било добре за бизнеса.

— И за вас бракът беше това?

Тя ме погледна с бледосините си очи и дори не трепна, преди да отговори:

— Бях страхливка. Като всички останали.

— Какво ще рече това?

— Харесваше ми да съм съпругата на Рей. Да съм първа дама. — Тя вдигна рамене. — Може би обичах властта, кой знае? Но се криех от всичко останало. Пръсвах малко парфюм върху разлагащия се труп и отварях прозореца. Така изглеждаше бракът ми към края си, господин Кели. И ми липсва всеки ден.

Това бяха лъжи, примесени с истина. Къде свършваше истината и къде започваха лъжите обаче, нямах представа. Не бях убеден, че и тя може да каже. Кафето беше готово и аз налях две чаши.

— Чували ли сте за фирма на име „Бийкън Лимитед“? — попитах я аз.

Страните й почервеняха, устните й се изкривиха в тънка усмивка.

— Разбира се, че съм чувала.

— Защо да се разбира?

— Те бяха сред най-големите дарители на съпруга ми.

— Това ли е всичко?

— Рей се занимаваше с тези неща, господин Кели. Знам само, че бяха щедри.

— А какво ще ми кажете за баща си?

— Не сме близки.

— А той беше ли близък със съпруга ви?

Тя се изсмя гърлено. Смехът й прозвуча някак насилено и накара космите по тила ми да настръхнат.

— Какво смешно има? — попитах аз.

— Баща ми е опортюнист и хищник. И се интересува от един-единствен човек. От себе си. Рей беше разбрал това и го държеше на разстояние. — Тя остави чашата си на бюрото и огледа офиса ми. — Трябва да ви призная, че ми харесва образът, който сте си изградили. Софокъл и Еврипид на лавицата, пистолет на кръста. Кажете ми, спите ли с клиентките си? Или само във филмите правят така?

— Това ли дойдохте да ме питате, госпожо Пери?

— Дойдох да ви кажа да не ровите в тази история. Нищо хубаво няма да излезе.

— Днес следобед имам среща с Карън Симон.

Тя извади черен кожен портфейл от черната си кожена чанта и плъзна чисто нова банкнота от един долар по бюрото към мен.

— Залагам един долар, че ще я изчукате, преди да откриете Рей.

— Толкова ли добре ме познавате?

— Аз съм гърмян заек. Така че… да, мисля, че ви познавам добре.

— Задръжте си парите.

Тя взе банкнотата и я прибра обратно в портфейла си. После пъхна портфейла в чантата.

— И без това нямаше да е честно.

— В какъв смисъл?

— Аз познавам Карън, а вие не. — Тя стана да си ходи. — Пазете се, господин Кели. И ако разберете кой е работодателят ви, обадете се да ми кажете.

— А ако открия Рей?

— Няма да го откриете. Това поне го знам със сигурност.

13

Над града се сипеше противен дъжд. Спрях такси на Бродуей и му казах да ме откара в центъра. През годините си като политик и общественик Рей Пери бе успял да изгради голяма част от публичния си образ за сметка на една благотворителна фондация, основана от него и съпругата му, която се наричаше „Чикагски деца в нужда“. Семейство Пери бяха управлявали заедно фондацията в продължение на близо десетилетие. Две години преди изчезването на съпруга й Мари Пери се бе оттеглила от длъжността си и на нейно място бе дошла Карън Симон. И тогава бяха плъзнали слуховете.

Докато таксито се провираше през задръстването, прегледах няколко статии на мобилния си телефон. Едно заглавие в „Трибюн“ за губернатора, видян да навива спагети на вилицата си в компанията на своя сътрудничка в местен ресторант. Малко по-късно — втори материал, за делова закуска с млада жена в хотел „Пенинсула“. Безплатно разпространяван местен парцал на име „Обзървър“ беше първият, който нагази в дълбоката кал. Снимки на Рей с Карън Симон, докато пресичат заедно улица в Лос Анджелис. Пак в Чикаго, погълнати един от друг на обяд в ресторант. Слизащи от частния му самолет в Спрингфийлд. Идеята за възможна афера между двамата тъкмо бе започнала да се процежда в местната преса, когато повдигнатите обвинения срещу Рей се струпаха върху главата му и затъмниха всичко останало. Прочетох целия текст на статията в „Обзървър“, но не открих никаква конкретна информация за Карън Симон. Затова се заех да разглеждам снимките. Колкото повече ги разглеждах, толкова повече си давах сметка защо Мари Пери настояваше да заложи долара си. Карън Симон беше грациозно миньонче с разрошена руса коса, плътни устни и онази естествена свежест на кожата, каквато може да си позволи само млада жена. Беше от момичетата, заради които мъжете са готови да поемат всякакви рискове. Докато й помагаше да слезе от лимузината, върху лицето на Рей Пери бе изписано безразсъдство. И ако това се долавяше от вестникарската снимка, нямах никакво съмнение, че Мари бе успяла да го види на живо.

Шофьорът на таксито спря пред входа на болница „Прентис“ и промърмори нещо неразбираемо. Бутнах му няколко банкноти през процепа в преградата и слязох. „Прентис“ приличаше повече на хотел от категорията на "Четири сезона“, отколкото на болница. Момчета в червени ливреи щъкаха насам-натам, паркираха коли или ги докарваха на собствениците им. Бременни жени с придружители минаваха през въртящите се врати в огромното застлано с мокет фоайе. Вляво от мен беше рецепцията, вдясно — цветарница, магазин за подаръци, „Старбъкс“ и три отделни лоби бара. Липсваше само барман и пиене.

Оставих пистолета си на съхранение при охраната и взех ескалатора за горния етаж. „Централата“ на благотворителната фондация „Чикагски деца в нужда“ се състоеше от един-единствен офис в дъното на дълъг коридор със стаи на болничната администрация. Секретарското помещение беше празно, ако не се броеше черното метално бюро и снимките на бедни деца, които ме гледаха със смели очи от стената. „Деца в нужда“ беше в апогея си, докато Рей Пери обитаваше губернаторската резиденция. Беше време, когато фондацията организираше кръжоци по изобразително изкуство в общинските училища на Чикаго, курсове за тийнейджъри с ниски социални умения, профилактични прегледи и дори консултации по сексуални въпроси. След повдигането на обвиненията срещу Рей обаче парите пресъхнаха и програмите постепенно замряха. Което ме караше да си мисля какво ли, по дяволите, вършеше Карън Симон, след като дойдеше сутрин в офиса си. И кой й плащаше?

Подвикнах „Ехо!”, за да проверя има ли някой, после подминах секретарското бюро и стигнах до двете врати в дъното на късия коридор. И двете бяха затворени. Но първата беше отключена и водеше към неголяма съвещателна зала. Втората беше заключена. Върнах се към секретарското помещение. Карън Симон ме очакваше там.

— Господин Кели?

— Извинявайте. Хвърлих един поглед навътре. Вие ли сте Карън?

Беше облечена с джинси и късо черно яке върху кремава копринена блуза. Имаше бледорозово червило, а косата й беше вързана на конска опашка. Движенията на тялото й бяха като на атлетка — плавни, уверени, излъчващи сила. Когато се здрависахме, усетих мускулите на ръката й. Кожата й ухаеше на току-що разрязан лимон.

— От тук, господин Кели. — Тя прекара картата си през четящото устройство и бутна вратата, която се бях опитал да отворя. — Седнете, ако обичате.

Видях един стол с твърда облегалка и седнах. Карън се настани зад сивкавото бюро. Усмивката й беше като природна стихия — толкова открита и непринудена, че нямаше как да не е фалшива. Кабинетът й, от друга страна, беше затворена книга. Никакви снимки, никакви дипломи на стената. Нищо, което да показва коя е Карън Симон, къде е била, накъде отива.

— Споменахте по телефона, че искате да говорим за Рей.

Карън седеше изправена на стола си, с ръце в скута.

— Разследвам изчезването му.

Тя кимна и добави още гориво в усмивката си. Явно нямаше намерение сама да ми подава информация. Нищо. Бях приготвил въпроси.

— Ако не възразявате — казах аз, — този офис прилича на гробница.

— Не възразявам.

— Това ли е цялата ви фирма?

— Държахме още три стаи в същия коридор, но трябваше да ги освободим, след като изтече договорът за наем. Рей остави достатъчно пари в попечителски фонд, за да можем ние да функционираме още около шест месеца. След което…

— Казвате „ние“, но сте единствената останала служителка?

— Имаме доброволци, които работят за нас тук, в „Прентис“. Това винаги е била основната ни дейност. Новородени в критично състояние.

— А след още шест месеца?

— Ако не намерим средства, затваряме.

— И къде ще отидете след това?

Тя вдигна рамене.

— Не знам. Ще се върна на изток.

— От там ли сте?

— Родителите ми са покойници. Нямам роднини, за които си струва да се говори. След като завърших училище, известно време се мотах безцелно, докато не срещнах Рей Пери. Той ме измъкна от състоянието, в което бях изпаднала. Помогна ми. Както никой друг.

Кимнах. Седяхме и се гледахме.

— Хайде, задайте си въпроса, господин Кели.

— Защо просто не ми кажете?

— Е, добре. Това разби живота ми за известно време. Знам, че причини неприятности и на губернатора и съпругата му. Знам, че и на тях не им е било приятно. Но аз бях съсипана. През цялото време имах сериозен приятел…

— Тоест, между вас не е имало нищо?

Тя повдигна едва забележимо брадичката си.

— Между мен и Рей? Не! Никога не е имало нищо.

— Дори привличане?

— Срещали ли сте Рей на живо?

— Веднъж.

— Всички жени, които познавах, бяха увлечени по него. В този смисъл и аз не правех изключение. Но по-скоро като към мой ментор…

— И?

— Снимките лъжат, господин Кели.

Въпросите ми бяха трудни и за момент си помислих, че тя ще се огъне. Дори в известен смисъл го очаквах. Но тя не даваше никакви признаци на разколебаване. Карън Симон беше олицетворение на леденото присъствие на духа.

— Полицията сигурно е разговаряла с вас след изчезването на Рей — подхвърлих аз.

— ФБР. Неколкократно. Знам със сигурност, че ме следяха. Имах усещането, че подслушват и телефона ми. Това възможно ли е според вас?

— Възможно е. И така, какво мислите?

— За Рей ли?

— Защо е избягал? Как е успял да го направи?

— Ще ви кажа същото, което казах и на разследващите. Допускам, че е избягал, защото не е искал да влезе в затвора. Но никога не ми е казвал дума за това.

— Е, добре.

— Съпругата му ме ненавижда. Опитва се да го прикрие…

— Всъщност дори не се и опитва.

— Аха!

— Вие поддържате ли някакви взаимоотношения с нея?

— Срещаме се веднъж месечно, за да обсъдим финансовото състояние на фондацията. Обикновено тя не говори много.

— Мари смята, че Рей може да е мъртъв.

— Откъде-накъде мъртъв?!

— Не знам. Нямаше ли признаци, че готви нещо? Колкото и незначителни да са били?

— Двамата с Рей се срещнахме за закуска в деня преди изчезването му. Каза ми, че и от затвора ще остане ангажиран с фондацията, че е заделил пари за „Деца в нужда“. Това щяла да бъде неговата връзка със света. Беше тъжен. Замислен. Но признаци, че е подготвял бягството си? Не.

— А страхуваше ли се?

— От затвора ли? Разбира се. Но само и единствено от това.

— Сигурно сте разговаряли за плъзналите слухове? За вас двамата?

— Казах ви вече. Всичко това му навреди. Но може би не толкова, колкото ви се струва.

— Да не искате да кажете, че е имало и други жени?

Тя поклати глава.

— Рей обичаше съпругата си. Но бракът им беше съсипан. И той не знаеше как да го поправи.

И двамата замълчахме. Минута мълчание за брака на Рей и Мари Пери.

— Събрахте ли се отново с вашия приятел? — попитах я аз.

Тя поклати глава.

— Връзката ни и без това нямаше бъдеще.

Станах да си вървя.

— Благодаря ви за помощта, госпожице Симон.

— Ще ви изпратя.

Тръгнахме по коридора покрай нишите със замръзнали в черно-бяло детски усмивки.

— Не ви ли става самотно тук? — попитах аз.

— Гледам да си намирам работа. Разговарям по телефона с доброволците. Ходя до болницата. Разправям се с инкасатори. — Когато стигнахме до входната врата, тя ме докосна по рамото. — Мога ли да ви задам един въпрос?

— Разбира се.

— Смятате ли, че ще го откриете?

— Не знам.

— А бихте ли ми казали кой ви нае?

— Дотук въпросите са два. Бях ангажиран чрез посредник.

— Тоест не знаете за кого работите?

— Именно. Защо питате?

— И аз не знам. Може би отговорът на един въпрос ще доведе до отговор на други.

— Не бих казал, че непременно държа да вкарам Рей в затвора. Всъщност и аз не съм сигурен какво точно искам, освен може би да поговоря с него. Ако случайно ви се обади…

— Надявам се, че е в безопасност. И се надявам никога да не ми се обади.

— Но ако все пак го направи…

Извадих визитка. Тя я хвана с два пръста.

— Ако Рей се свърже с мен и няма нищо против, ще ви звънна.

— Благодаря. Надявам се да не спуснете кепенците скоро.

— Искрено ли го казвате?

— Ами да, защо не?

— Влизали ли сте някога в интензивно отделение за новородени?

Поклатих глава.

— Имате ли деца?

— Никога не съм се женил. Нямам.

— И все пак това, което казахте, прозвуча искрено.

— Искате да ми покажете интензивното ли, госпожице Симон?

— Вие искате ли да го видите?

— Това може би ще ми оправи деня.

Взехме асансьора за десетия етаж. Докато пътувахме в кабината, Карън не спря да говори:

— Отделението за неонатална интензивна помощ на „Прентис“ е оборудвано по последна дума на техниката. Там настаняват за лечение всички бебета, родени в критично състояние. В съседство са и офисите на програмата за осигуряване на приемни семейства.

— Там държат изоставените деца, така ли?

— „Прентис“ има официален статут на институция, където един родител може законно и безопасно да остави детето си за отглеждане, без да му се задават въпроси. Ако детето е здраво, го насочват към агенция за осиновяване. Родителят запазва анонимността си, като получава и гривна с идентификационния номер на детето.

— Ами ако реши, че все пак си иска детето?

— Разполага с шейсет дни да го потърси и да си го вземе. След изтичане на този срок се счита, че се е отказал от родителските си права. Програмата за приемни семейства разполага с отделни помещения, но формално е част от отделението за неонатална интензивна помощ и освен за изоставени при раждането се грижи и за недоносени деца, както и за родени в критично състояние. От тук, ако обичате.

Излязохме от асансьора. Карън показа служебната си карта на охраната и ми извади временен пропуск. Закрачихме по дълъг коридор. Наоколо не се виждаха сестри и лекари, нямаше носилки и инвалидни колички. Нямаше дори обичайната за детските отделения дървена лъжичка за притискане на езика, залепена с тиксо на стената. Карън спря в дъното на коридора и бутна една врата. От другата й страна имаше мивка и течен сапун.

— Трябва да си измием ръцете, преди да влезем при децата. — Карън пусна водата и вдигна ръкавите си нагоре. Когато приключи, аз направих същото.

— Колко бебета държат тук? — попитах аз, докато посягах за хартиена кърпа.

— Това е една от няколкото болнични стаи на детското отделение. Във всяка стая има по шест до осем новородени. От тук.

Карън бутна вратата и се озовахме в интензивното отделение. Наоколо най-после заприлича на болница. Апарати бръмчаха и писукаха. Хора в бели престилки тичаха насам-натам със стетоскопи на шиите и папки под мишница. Вляво от мен имаше три кувьоза, във всеки от които лежеше по едно бебе. Главата на първото беше извърната на една страна и през носа му беше прекарана тръбичка. Гръдният му кош бързо се повдигаше и спускаше. Беше толкова малко, че спокойно можех да го закрия с дланта си.

— Недоносено бебе — чух гласа на Карън зад рамото си.

Иззад ъгъла дойде една медицинска сестра и спря на място, като ме видя надвесен над бебето. После се досети, че съм с Карън, и продължи забързано пътя си.

— Нашите доброволци са тук всеки ден — каза Карън. — Работят заедно с щатния състав. Разговарят с родителите. Гледат здравите им деца, ако са ги довели със себе си на свиждането.

Излязохме от интензивното отделение в другия край на същия коридор. Вляво от мен имаше остъклена зона за наблюдение. Пристъпих напред и надникнах през стъклото. Насреща си видях няколко лица на новородени. Едно от тях, на първия ред креватчета, се протегна и отвори очи, примигвайки.

— Здрасти, синеочко! — казах аз.

Бебето се разрева.

— Сладко е, а? — Карън отново беше до рамото ми.

— Аха — отвърнах аз. — Много.

— Вижте, трябва да отида да говоря с главната сестра на смяната. Ще ме изчакате ли?

— Не бързайте — отвърнах аз.

Проследих я с поглед, докато се отдалечаваше, после помахах за сбогом на бебетата и се отдалечих към дъното на коридора. Зад ъгъла намерих врата. Надписът над нея гласеше ПРОГРАМА „УЮТЕН ДОМ“. Влязох в малка чакалня, на отсрещната стена на която имаше гише с дебело преградно стъкло. Зад гишето седеше жена на средна възраст с широко сплеснато чело, малки черни очи и дебели безцветни устни. На табелката й пишеше: АМАНДА МЕЙСЪН. МЕДСЕСТРА.

— Какво обичате? — Гласът на Аманда звучеше по-скоро като излязъл от метална тръба, отколкото от човешко гърло. Отдадох го на факта, че говореше по интерком, като се надявах на най-доброто.

— Работя със следователя Винс Родригес. Вчера открихме малко дете в Линкълн Парк — казах аз, като мушнах визитката и шофьорската си книжка в процепа на гишето. Аманда ги разгледа внимателно, после ги бутна обратно към мен.

— Исках просто да видя детето — казах аз. — За да съм сигурен, че е добре. — Извадих писалка и надрасках номер на гърба на визитката. — Това е мобилният на Родригес, ако имате нужда от потвърждение.

Не знаех дали ще се обади. Не знаех дали и Родригес ще ме подкрепи. Освен това не бях сигурен защо всъщност толкова държа да видя детето. Но че държах, това бе сигурно. Затова й дадох и номера на Родригес. Аманда го погледна още веднъж, после се пресегна под бюрото си и натисна някакъв бутон. Чу се щракване на брава.

— Хайде, влизайте.

От другата страна на стъклото имаше още една детска стая. Беше по-малка от онази в интензивното и в нея имаше само три креватчета, подредени в полукръг. Аманда ме пресрещна от вътрешната страна на вратата.

— Оттук.

Отведе ме до едно креватче, чиято завеса беше дръпната настрани. Първото нещо, което видях, бяха двете ритащи крачета. Когато заобиколих креватчето, зърнах малко розова кожа и кичур гъста черна коса. Спрях и се надвесих над бебето. Вдъхнах миризмата му. То сви ръце в юмручета, протегна се и устичката му се закръгли в перфектно „О“.

— Тъкмо се събужда — каза Аманда.

— Как се казва?

— Няма име.

— Трябва все някак да се казва.

— Нещо конкретно ли ви интересува?

— Не, просто се отбих да видя как е.

— Той е едно хубаво, здраво момченце.

Сякаш по даден знак отново погледнахме към детето. То обаче се бе отегчило от нашия разговор и кротко спеше.

— Колко време ще го държите тук? — попитах аз.

— Седмица, може би две. После ще го прехвърлят в някой от щатските домове за изоставени деца, докато му намерят постоянен дом.

— Как става това?

— Много семейни двойки искат да си имат бебе, господин Кели. Щатът ще му намери място.

— Ясно.

Усещах погледа на Аманда Мейсън върху себе си.

— Искате ли да поседите малко при него?

— Не мога да остана дълго, но… да, защо не?

Тя посочи с масивната си челюст празния стол.

— Ако почне да вдига врява, кажете ми.

Докато се обръщаше да си върви, ми се стори, че долових по лицето й тънка усмивка. После останах сам. Бебето отвори очи и отново разкриви лице в прозявка.

— Когато се събуждаш, приличаш на стар човек — казах му аз.

То не ме удостои с отговор, затова погледах как бие сърцето му на компютърния екран. Малки бели вълни се носеха по тъмносиньо море. Една от машините избръмча веднъж и спря. Зачаках Аманда Мейсън да дотича запъхтяна, но нищо подобно не се случи. Бебето само изгука.

— Ще ти викам Винс — казах му аз. — Харесва ли ти?

То потри беззъбите си венци един в друг и порита още малко. Приех това като знак на одобрение. Затова измъкнах един маркер и надрасках „ВИНС“ върху жълто самозалепващо листче. После го прикрепих над креватчето на бебето.

— Истинският Винс е адски готин — казах аз. — Освен това ти в известен смисъл си му задължен.

То протегна и двете си юмручета и аз трябваше да се наведа напред, за да стисне палеца ми с всичките си сили. Когато се дръпнах леко назад, очите му се разшириха.

— Добра хватка имаш.

Бебето стисна отново. Усмихнах му се. То ми се усмихна в отговор и аз се запитах какъв човек би могъл да се лиши от един-единствен миг, прекаран с детето си, а какво остава да го натъпче в багажника на кола и да си отиде.

Полека измъкнах пръста си от ръчичката му и се изправих. На стената над креватчето имаше закачени в редица няколко снимки. Погледът ми спря върху предпоследната. Мари Пери седеше, леко приведена напред, с лице над повитото бебе в ръцете й.

— Това са нашите доброволци…

Подскочих. Аманда Мейсън бе застанала зад гърба ми и ме гледаше.

— Извинете, изплаших ли ви?

Усмихнах се.

— Сигурно обувките ви не вдигат шум…

— Познавате ли госпожа Пери?

— Каквото знам, го знам от вестниците — казах аз.

— Е, не вярвайте на всичко, което пише там.

— Така ли?

— Тя е прекрасна жена. Идва тук три-четири пъти седмично, просто да гушка бебетата. Понякога остава с часове.

— Наистина ли?

— Абсолютно сериозно. Знам какво са писали за нея, но ми се иска хората да можеха да видят и това.

Кимнах към креватчето и казах:

— Благодаря ви, че ми позволихте да видя Винс.

— Винс?

Посочих с пръст самозалепващото листче. Тихият смях на Аманда беше изненадващо топъл. Почти младежки.

— Измислихте му име?

— Така се казва полицаят, който го откри. Може да го кажете на агенцията за осиновяване.

— Непременно, господин Кели. Освен това ще направим всичко възможно да намерим на Винс хубав дом.

Помахах на бебето и минах покрай празните креватчета. Отново се озовах в преддверието, където се обърнах и хвърлих един последен поглед през дебелото стъкло. Аманда Мейсън тъкмо опитваше температурата на едно шише с мляко, като капна малко от сместа върху вътрешната страна на китката си. Тя вдигна глава и забеляза, че я гледам. Не изглеждаше изненадана. Кимна ми, наведе се и мушна бутилката в устата на бебето.

В коридора срещнах Карън Симон, която тъкмо излизаше от интензивното отделение.

— Извинявам се — каза тя. — Забавих се повече, отколкото очаквах.

— Няма проблем — казах аз. — Тъкмо поогледах наоколо.

— А, така ли?

— Един мой приятел е чикагски полицай. Вчера открил новородено бебе в Линкълн Парк.

— Чух за това.

Тръгнахме към редицата асансьори.

— Бебето е тук — казах аз. — Надникнах да видя как е.

— Е, и?

— Здраво е. И доволно от живота. Извадило е късмет.

— Много мило от ваша страна, че се отбихте.

Когато стигнахме до асансьора, настъпи неловко мълчание.

— Закъде сте? — попитах аз, като натиснах бутона за надолу.

— Мислех да изляза да хапна нещо. Гладен ли сте?

— Не мога сега. Ще ми позволите ли да си запазя правото за друг път?

— За обяд?

— По-скоро за по едно питие.

Карън наклони глава на една страна.

— По работа или за удоволствие?

— Вероятно някаква досадна комбинация от двете.

Устните й се разтегнаха в дяволита усмивка.

— Може би следващата седмица.

— Това като „да“ ли да го приема? — попитах аз.

Асансьорът пристигна и вратите се разтвориха. Карън влезе първа и ми задържа вратата.

— Стига да не е в баровско заведение.

— Да не искате да кажете, че предпочитате някоя дупка?

— Искам да идем някъде, където не припадат, ако някой си запали цигара.

— Знам точно такова място — казах аз, като натиснах бутона за фоайето.

Мари Пери и еднодоларовата й банкнота преминаха в един кратък миг през съзнанието ми, докато вратите се затваряха.

14

Вече имах уговорена среща за обяд в Стария град — на едно място, отстоящо на около три километра и на поне петдесет години от Карън Симон. Били „Боунс“ Макинтайър имаше офис над Втория градски театър на Чикаго. Бутнах входната врата откъм Уелс Стрийт и тръгнах пипнешком по тъмното вито стълбище. Докато се изкачвах нагоре, дочувах тропането на кофа за боклук, която се търкаляше по паважа в прохода между сградите, и боботенето на автомобилите по улицата отпред. Стълбището ме изведе до най-горната площадка, където имаше една-единствена надупчена от дървояди врата с прозорче от релефно стъкло, върху което пишеше: АКТИВИСТ НА ДЕМОКРАТИЧЕСКАТА ПАРТИЯ ЗА ОКРЪГ КУК. Три от буквите — двете „Е“-та и едно „А“ — липсваха.

Завъртях дръжката на вратата и влязох. Боунс седеше върху нещо като подиум в отсрещния край на мръсната стая. Пушеше пура и изстрелваше гъсти облаци дим към тавана. Говореше по телефона, но като ме видя, ми махна да се приближа. Когато пристъпих към него, забелязах, че слушалката, която държи, има кабел, свързан с голяма черна кутия. В следващия миг си дадох сметка, че върху кутията има и шайба за набиране. Боунс привърши разговора си и затвори точно когато се изправих пред него.

— Ако носиш призовка, остави я до вратата.

Той явно обичаше да повтаря тази шега, защото дръпна оживено от пурата си. Видях как бузите му се издуха като сивкави балони и се запитах кога ли за последен път фотограф от чикагските медии е успял да направи снимка на този човек.

— Как я караш, Боунс?

— Какво питаш, все едно ти пука? Я сядай.

Боунс беше запазил характерния си глас на политик — бълбукащ като река със скалисто дъно. Външният му вид обаче се бе оказал по-малко устойчив на времето. През двайсет и петте години, докато бе отговарял за окръг Кук, Макинтайър бе свикнал да се издокарва с английски вълнени костюми, италиански копринени вратовръзки и френски копчета за ръкавели. Днес беше с износен работен панталон, син суичър с дупка на мишницата, два различни чорапа — сив и зелен — и охлузени маратонки.

— Какъв е тоя телефон? — попитах аз.

— Какво му е на телефона?

— Ами с шайба е…

— Е, и? Опитаха се да ми набутат един с бутони. Аз им казах да си го задържат.

На стената зад Боунс имаше огромен плакат от Националната конференция на Демократическата партия, проведена през 1968 г. От другата страна на подиума беше закачена снимка на Боби Кенеди, който се пресягаше от откритата си лимузина, за да разроши косата на малко момче. От телефона до политическите послания — всичко в помещението миришеше на мухъл. А най-много самият Боунс. Някога този човек бе издигал и свалял сенатори и конгресмени, можеше да изкара хората да гласуват или да им каже да си останат по домовете, в зависимост от това накъде духаше вятърът над езерото Мичиган. Беше се оттеглил от политиката, след като от „Чикаго Трибюн“ бяха открили, че държи на пълен щат в щаба си две жени, чието единствено задължение било да спят с него. Когато скандалът избухна, жените бяха на двайсет и три и двайсет и пет. А Боунс — на шейсет и осем. При това щастливо женен от близо половин век.

— Как е съпругата?

— Фейт ли? Екстра си е. — Боунс дръпна от пурата си и изстреля пореден облак дим към въртящия се под тавана вентилатор.

— Дойдох да говорим за Рей — казах аз.

Боунс кимна. Дори да бях казал Доналд Дък, Боунс пак щеше да кимне, сякаш само това бе очаквал да чуе.

— Ходил си да се срещнеш с Мари.

Това не беше въпрос. Боунс знаеше. А когато Боунс знаеше нещо, не си губеше времето с опровержения.

— Разговарях с нея, да.

Той облиза малко засъхнала лига от ъгъла на устата си и сложи все още димящата пура в кристалния пепелник. Преди петнайсет години отишъл на лекар и му казали, че при него се комбинират всичките пет рискови фактора за инфаркт, плюс още два-три, за които и докторът не бил чувал. Тогава Боунс отговорил, че по-скоро би умрял, отколкото да откаже пурите. Докторът му казал, че това с умирането е една твърде реална възможност. Въпросния ден Боунс си тръгнал от лекарския кабинет, твърдо решен да сключи сделка със себе си. Носят се слухове, че оттогава нито веднъж не бил хапнал говеждо месо, нито грам масло и пиел само напълно обезмаслени млека. Освен това всяка сутрин тичал по осем километра, като за десет години не бил пропуснал нито един ден. По сив анцуг, с нахлупена ниско над очите шапка на, Чикаго Беърс“ и черни вълнени чорапи на ръцете вместо ръкавици — Боунс се бе превърнал в една от забележителностите по крайбрежната алея. При това винаги тичаше сам. Такъв си беше Боунс. Но не отказа пурите.

— Защо се интересуваш от Рей? — попита той.

— Защото ми плащат.

— Плащат ти. И като ти плащат, трябва да се буташ, където не ти е работа, и да съсипваш живота на хората?

— Не забелязах дъщеря ти да има нещо против.

— Остави я на мира.

— Къде е съпругът й?

— Откъде да знам?! — Боунс размаха ръка към празното помещение. — Мислиш си, че съм на върха на йерархията ли?

— Защо изчезна Рей?

— И аз бих изчезнал, ако ме чакаха трийсет години затвор. Ами ти? — Боунс ме озари с хищническата си усмивка на чикагски политик.

— Какво знаеш за компания на име „Бийкън Лимитед“? — попитах аз.

Усмивката му изчезна и на нейно място се появи още по-неприятно изражение.

— Работил съм някога за тях.

— Като какъв?

— Като консултант. Но това беше отдавна. Тогава бяха малка фирма.

— А сега?

— Сега не са толкова малки. Чакай да те питам нещо. Да не би да си тръгнал да разпитваш за „Бийкън“?

— Всеки, когото срещна.

— Трябва да се вразумиш малко.

— Познаваш ли Албърт Страйкър?

— Той е адвокат на „Бийкън“. Или поне беше.

— Бих желал да говоря с него.

— Няма да е лесно. Почина преди три години.

— Все някой е дошъл на негово място.

Пурата на Боунс беше угаснала. Той я запали, без да бърза.

— Ти не разбираш какво е „Бийкън“, Кели. Това не е толкова компания, колкото идея.

— И аз така съм чувал.

— Обичайната си търговска дейност извършва чрез дъщерни фирми, които не знаят нищо за компанията майка.

— Все някой взема важните решения.

— Можеш да ровиш колкото си щеш. Ще откриеш само нови и нови обръчи от фирми, които ще те отведат в задънена улица.

— Рей имаше ли някакво отношение към „Бийкън“?

— Знаеш отговора. Те бяха крупни дарители за кампаниите му.

— А дъщеря ти?

Боунс измъкна пурата от устата си и остави струйка дим да изтече от пролуката между устните му.

— Ела да обядваме.

Поведе ме надолу по стълбите, излязохме от сградата и пресякохме Норт Авеню. Когато минавахме покрай бирарията „Олд Таун Ейл Хаус“, той я посочи с ръка.

— Все още идвам главно тук да си пия питието, но сега ще идем да хапнем на друго място.

Спряхме пред една постройка с облицована в дърво фасада и рекламен постер на бира „Хамс“ на витрината. Помещението изглеждаше запуснато, но Боунс дръпна вратата и тя се отвори. Зад бара беше застанала млада жена с остри черти и малки безизразни очи. Беше по джинси и тениска с логото на „Чикаго Беърс“, вързана на възел, за да открие бледия й корем. Събеседник й беше недоспал индивид с тридневна брада и отворена бутилка „Бъдуайзър“ на плота пред него. От начина, по който се беше надвесила напред, за да му каже нещо на ухото, си личеше, че спят заедно. Може би бях твърде мнителен. Твърде много вечери бях киснал на бара в „При Стърч“. Когато видя Боунс, мъжът скочи като пружина и дотича при нас.

— Господин Макинтайър!

— Боунс. Казах ти да ми викаш Боунс.

— Боунс! Радвам се да те видя. Тъкмо отваряме. Огледах се. Върху бара имаше две кани с изветряла бира, а подът още лепнеше от предната вечер. Повечето столове бяха обърнати с краката нагоре върху масите, а във въздуха се носеше лека миризма на повърнато.

— Казах ти, мисля, че искам жените да са облечени. Мъжът се почеса с нокът по наболата брада.

— Ще говоря с нея.

— Кажи й да си покрие шибания пъп. Как ти беше името?

— Дарил. Дарил Джоунс.

— На колко си години, Дарил?

— На трийсет и две.

— На трийсет и две, а? И си падаш по тия работи?

— По какви работи, господин Макинтайър?

— Остави. Къде можем да седнем?

Дарил ни заведе до едно сепаре и забърса масата с мръсна гъба.

— Две бири, Дарил. — Боунс ме погледна. — „Олд Стайл“, става ли?

Кимнах. Какво значение имаше?

— Една „Олд Стайл“ и една „О’Доулс“. И ни донеси супа. Обичаш ли супа, Кели?

— Разбира се.

— Две купи от пилешката, която ядох вчера. И хляб. Дарил отиде зад бара. След минута младата жена се появи с две бутилки с дълги гърла. Очите й бяха сведени надолу, а пъпът й не се виждаше.

— Благодаря ти, миличка. Това е за теб. — Боунс пъхна двайсетачка в ръката й, отпи една яка глътка и стовари шишето на масата.

— Да нямаш дял в това заведение? — попитах аз.

Боунс ми намигна иззад бирената бутилка.

— Преди шест месеца щяха да ги закрият. Човекът ме помоли за помощ. Платих им дължимите общински данъци и прехвърлих лиценза на мое име.

— Какво разбираш от барове?

— А какво разбирах навремето от политика? Спокойно, ще се оправим. — Боунс посочи с палец зад гърба си. — Току-що изляха нова тераса отзад. През лятото ще стане открита бирария. Но общината нещо им прави въртели за лиценза.

— Позволи ми да отгатна: ти ще се погрижиш и за това.

— Все още имам връзки тук-там. На квартално равнище, но какво пък. Това е, от което разбирам. И ми доставя удоволствие.

Дарил пристигна с две купи супа и панерче с хляб. Боунс се оказа прав — супата си я биваше. Мръвки пилешко месо, силен бульон и много ориз.

— Дъщеря ми… — започна Боунс, като откъсна кората на една филия хляб. Имаше месести, яки ръце. В полумрака на бара ми напомни на моя баща, който понякога биеше децата си, защото звукът му доставяше удоволствие.

— Какво за дъщеря ти?

— Ами не сме близки с нея.

— Чувал съм.

— Докато Рей беше губернатор, се преструвахме колкото за пред медиите. Семейни снимки. Статии в списанията. И други такива дивотии. Но истината е, че от години не сме близки.

— Отпреди Рей?

— Проблемите започнаха още преди Рей, да. Но се влошиха, след като тя се омъжи.

Боунс натопи коричка хляб в супата си. Супата беше гореща и очите му се насълзиха.

— А с Рей разбирахте ли се?

— Той ми харесваше. Не принадлежах към най-вътрешния му кръг, но от време на време разговаряхме за политика.

— А искаше ли да принадлежиш към най-вътрешния му кръг?

— През две хиляди и шеста година Рей Пери, който никога не бе заемал изборна длъжност, изведнъж стана губернатор на щата Илинойс. И го направи, без да му мигне окото. Чувствах се като някакъв стар треньор по бейзбол, който е погледнал към скамейката с резервите и изведнъж е открил там следващия Мики Мантъл. Можеш да бъдеш сигурен, че исках да съм в играта.

— Но не беше.

— Политически, не. Но Рей винаги се е държал добре с мен. Беше твърде умен, за да се държи зле. Освен това с него никога не разговаряхме за Мари. И в това отношение беше умен.

— Смяташ ли, че дъщеря ти му е помогнала да изчезне?

Боунс поклати глава.

— Не би се изложила на такъв риск.

— А обичаше ли го?

— Мари не е способна да обича. Във всеки случай не в смисъла, в който ти и аз го разбираме.

Оставих лъжицата и облегнах лакти на масата.

— Имаш ли да ми кажеш още нещо, Боунс?

Той посочи с пръст към купата ми.

— Яж си супата.

— Не е чак толкова хубава.

Боунс спря да се храни и така се прегърби, че главата му се скри между раменете.

— След като дъщеря ми се омъжи, се случиха някои неща. Неща, които останаха скрити за широката публика.

— Обвиненията в корупция? Съдебният процес?

— Не, става дума за нещо лично.

Пред очите ми изплува образът на Карън Симон.

— Друга жена?

Боунс дори не си даде труд да отговори, само махна с ръка.

— Дъщеря ми може да не си падаше по Рей, но той я обичаше. Почти толкова, колкото и себе си.

— Е, какво беше тогава?

— След като Мари се омъжи, тя напълно излезе от релси. Искам да кажа, че винаги си е била леко смахната, още като дете, но този път нещата загрубяха. Беше затворена в себе си и параноична, изпадаше в пристъпи на дълбока депресия. От това, което знам, Рей й давал лекарства в големи дози и смятал да я настани в психиатрия.

— А сега?

— Нямам представа. Изглежда ми по-стабилна. Поне от разстояние.

— Кога за последно си разговарял с нея?

— Откакто Рей се чупи, не сме разменили и една дума. Обаждах й се. Оставях съобщения. Нищо.

— Какво искаш от мен?

— Мари ли те нае?

— Това е поверителна информация, Боунс.

— Няма значение. Искам да оставиш всичко това. Рей няма да се върне, а животът продължава. И всички сме длъжни да гледаме напред. Особено дъщеря ми.

— Може би тъкмо тя не желае да гледа напред.

— Ами помогни й! Измисли нещо. Кажи й каквото сметнеш за добре. Просто оставете Рей Пери на мира. Това е, което искам от теб. Нищо повече, нищо по-малко.

— И за какво ми е да ти помагам?

— Тук е Чикаго, Кели. Така се постъпва.

Боунс откъсна още един залък хляб и го натопи в супата си. Надигнах се да си ходя, но се спрях.

— Как ще реагираш, ако ти кажа, че дъщеря ти вече е съгласна с теб?

— В какъв смисъл?

— Убедена е, че Рей няма да се върне. Смята, че може и да е мъртъв.

Старецът натъпка залъка в устата си и изкриви лице в мъртвешка усмивка.

— Тогава пък аз ще ти кажа, че те лъже. Поне това й се удава. Винаги е била страхотна лъжкиня.

15

През следващата седмица оставих случая да отлежава. Подобно на рибар, който е заложил стръв на всички въдици, аз трябваше да бъда търпелив, да се оставя да ме носи течението и да се радвам, ако нещо клъвне. Всяка сутрин ставах в шест и излизах да тичам. Обикновено започвах от тотема на брега на езерото и тръгвах на юг, подминавах Белмонт Авеню и „Фулъртън“ и покрай плажа стигах до увеселителния парк „Нейви Пиър”. Докато тичах, наблюдавах вълните, които идваха откъм изток и се разбиваха в гранитното подножие на града. После се прибирах за малко в апартамента, колкото да си хвърля един бърз душ, да си направя кафе и към девет да съм в офиса. Отивах там да се заровя в миналото на Рей Пери, да проверявам разни твърдения, че бил видян тук или там, да намеря заешката дупка, през която бившият губернатор бе пропаднал вдън земя. На два пъти през тази седмица обаче се отклоних от изградения си дневен режим. Отклоненията бяха и неочаквани, и не дотам. Те включваха петминутно пътуване с кола до центъра и изкачване с асансьор седем етажа нагоре до помещенията на „Уютен дом“ в болница „Прентис“, където се намираше бебето Винс.

Не че при тези мои посещения се случваше нещо кой знае какво. Показвах на Винс плюшената играчка или книжката, която му бях купил, и ги поставях на лавицата до креватчето. Аманда Мейсън неизменно се навърташе наоколо. Тя твърдеше, че Винс ме познавал. Аз й казах, че бебето се усмихва на всеки, който се приближи до креватчето му. Тя отвърна, че това е така, но само при мен ритало с крачета. Което показвало особено отношение. Казах си, че Аманда си фантазира, но ми стана приятно при мисълта, че може да е права. Затова сядах до креватчето и се взирах в него с онази глуповата усмивка, която се изписва по лицата на родителите. След известно време Аманда си отиваше, като ме оставяше да седя сам и да го гледам. То също ме гледаше. И риташе. А аз се чувствах обект на особено отношение. Макар да знаех, че си внушавам.

При третото си посещение видях Мари Пери. Бях прекарал там около час и вече се готвех да си тръгвам, когато я зърнах в чакалнята да разговаря оживено с Аманда. Беше сложила ръка върху рамото на медицинската сестра, когато вдигна поглед и също ме видя. Влезе в стаята, последвана от Аманда.

— Майкъл Кели.

— Не знаех, че двамата се познавате — каза Аманда. — Господин Кели идва да види едно от нашите изоставени бебета.

— Наистина ли, господин Кели?

— Мой приятел открил новородено момченце в багажника на кола. Идвам да го нагледам.

— Това му е трети път тази седмица — каза съзаклятнически Аманда.

— Къде е момченцето? — попита Мари.

Заведох я до креватчето на Винс. Тя го вдигна на ръце и го гушна. Очите му светнаха, когато посегна да я пипне по бузата. За миг ми се стори, че у бившата първа дама има и нещо човешко.

— Много е хубаво — каза тя, обръщайки се към мен, сякаш бебето беше мое.

— Да, страхотно е.

— Имате ли деца, господин Кели?

— Само куче.

— Искате ли да го подържите?

Поклатих глава.

— Само сядам до него и го гледам. Понякога му говоря.

Мари целуна Винс по нослето и го положи обратно в креватчето.

— Много е хубаво.

Тя вече бе казала това, но съм забелязал, че хората обичат да се повтарят в присъствието на малки деца. И аз не правех изключение.

— Доброволка ли сте, госпожо Пери?

— Днес не. Дойдох да поговоря за минута с Аманда. — Тя ми подаде ръка. — Приятно ми беше да се видим отново.

— И на мен.

— Трябва да ви кажа, че донякъде съм изненадана от вас.

— Така ли? Защо?

— И аз не знам. Да кажем, че не съм очаквала да ви видя в детско отделение.

— Всеки от нас има своите тайни, госпожо Пери.

Тя измъкна ръката си от моята и лицето й отново се превърна в хладна, недостъпна маска.

— Довиждане, господин Кели.

— Всъщност и аз си тръгвам.

Закрачихме заедно към чакалнята. Мари имаше още нещо да обсъжда с Аманда, затова се качих сам в асансьора. След пет минути вече седях в колата си, от която се виждаше идеално главният вход на болницата. Мари Пери излезе и зачака едно от момчетата да докара колата й, после потегли. Дадох й малко преднина и тръгнах след нея. Не знаех защо го правя, но си казах, че нищо няма да загубя.

16

Клиниката за женско здраве в Северно Чикаго е толкова безлична и незапомняща се, колкото изобщо може да бъде една сграда. Завряна между обменно бюро и закусвалня, тя е облицована с жълти фасадни плочки, няма прозорци и само един син надпис до вратата дава представа за услугите, които се извършват вътре. Мари Пери спря колата си пред клиниката малко след единайсет. Без да обръща внимание на група противници на абортите от отсрещната страна на улицата, тя влезе вътре с решителна крачка. Паркирах пред близкия „Макдоналдс“, взех си чаша кафе и седнах до прозореца, откъдето можех необезпокояван да наблюдавам случващото се.

Групата отвън не се интересуваше от Мари. Тя беше твърде възрастна, за да е обект на внимание. Но със следващата жена, която пристигна, нещата рязко се промениха. Жената слезе от автобуса на „Армитидж“ и „Деймън“ и мина през кръстовището на път за клиниката. Беше малко над двайсет, по джинси и светлосин суичър с вдиганата качулка. Трима души се отделиха от групата и я пресрещнаха почти директно срещу прозореца ми. Този, който я заговори, беше мъж на средна възраст с рижа коса и добродушно лице без бръчки. Облечен беше в бежово сако, под което се подаваше бяла свещеническа яка. Едната жена беше между четиридесет и петдесет, по бяла риза с дълги ръкави, на която имаше надпис ИЗБЕРЕТЕ ЖИВОТА. Другата приличаше на бабичка. В ръцете си стискаше някакви документи, както и броеница. Групичката се придвижваше бавно по улицата - младата жена в центъра, тримата активисти, кръжащи около нея — като някаква странна слънчева система. В един момент младата жена понечи да пресече улицата по посока към клиниката, но групичката около нея бе твърдо решена да не допусне това. Постепенно те я натикаха в „Макдоналдс“, като заеха едно сепаре на около пет метра от мен. Свещеникът зае почетното място право срещу нея. Останалите две жени седнаха от двете й страни.

Свещеникът продължаваше да говори с нисък глас, като фиксираше с поглед жертвата си.

— Това тук са копия от малка част от делата за професионална небрежност, водени срещу тази клиника. — Докато говореше, той подреждаше документите върху масата. Младата жена извади главата си изпод качулката и ги огледа. — Ние сме загрижени за твоята безопасност, Елена, както и за живота на бебето ти — продължи свещеникът. — На по-малко от три километра от тук има друга клиника. С уелнес център и професионално, грижовно обслужване. Ще ти предоставят всичката информация, от която имаш нужда. И най-важното, ти и бебето ще бъдете в безопасност.

Свещеникът наведе глава на една страна, опитвайки се да срещне погледа й. Напразно. Той докосна една от асистентките си по ръката.

— Мериън може да те откара дотам. Ще изчака, докато те приеме лекарят, после ще те върне обратно.

Елена повдигна глава.

— Не трябва ли да имам записан час?

Тримата се усмихнаха като един.

— Можем да те вредим още днес до обяд — каза свещеникът. — Няма да чакаш.

Той започна да се надига от мястото си. Аз станах и пристъпих към тях.

— Какво сте се разбързали, отче?

Свещеникът издаде устни напред и примигна нервно.

— Какво обичате, моля?

— Не знам точно. — Грабнах един стол, обърнах го с облегалката напред и седнах на него. — Нашата приятелка трябва да вземе решение. Като за целта трябва да й се даде възможност да помисли, не смятате ли?

Усещах погледа на Елена, който се спираше ту на мен, ту на свещеника.

— Абсолютно! — каза свещеникът. — Но най-доброто решение, единствено вярното решение е това, което почива на информираност.

— Съгласен съм. — Пресегнах се и взех едната от преписките. — Виждам, че сте й предоставили информация за клиниката отсреща.

— Това е опасно, мръсно място — намеси се бабата, като вдигна ръка до устата си и се изчерви.

Кимнах.

— И все пак най-добре е Елена сама да реши. Ти как мислиш, Елена?

Всички погледи се извърнаха към младата жена. Елена свали качулката си и се поизправи на стола. Беше латиноамериканка и се оказа още по-млада, отколкото ми се бе сторила на пръв поглед. Едва ли имаше повече от шестнайсет. При това беше изумително красива.

— Защо просто не ми дадете адреса на този уелнес център? — Елена се усмихна на тримата активисти с ослепително белите си зъби. — Ще им се обадя, може и да намина.

— Става дума за здравето ви, на теб и на детето — каза кротко свещеникът. — Наистина ли държиш да изчакаш?

— Искам да обмисля нещата, ако нямате нищо против.

Свещеникът постави длани върху ръцете й, притвори очи и кимна. Той усещаше кога рибата се е изплъзнала от въдицата и не възнамеряваше да губи време за втори опит.

— Разбира се, разбира се. Благодаря ти за отделеното време, Елена…

— Рамирес.

— Рамирес. Ако имаш въпроси, моля да ни се обадиш.

Той пъхна една визитка в ръката й, кимна ми и си тръгна. Двете му асистентки се изнизаха след него и заеха позиции на отсрещния тротоар.

— Как си? — казах аз.

Бяхме сами и Елена отново се бе свила в черупката си.

— Добре — отвърна тя.

— Казвам се Кели.

— Странно име за мъж.

— Това е фамилията ми. Всъщност съм Майкъл. Хареса ли ти това, което чу от тези хора?

Тя вдигна рамене и погледна визитката на свещеника в ръката си.

— Нарича се Чикагският метод — казах аз.

— Какво?

— Подходът, който приложиха към теб, за да не абортираш. Нарича се Чикагският метод.

— И за това ли има методи?

— За всяко нещо си има метод, Елена. — Забелязах как в очите й отново проблесна искра и продължих да говоря: — Чикагският метод е разработен от така наречената „Лига за действие в името на живота“. Той се основава на благост и ненатрапчивост. Обърна ли внимание, че не ти показаха снимки на бебета, дори не споменаха думата „аборт“? Идеята е да те информират относно делата за професионална небрежност, които се водят срещу клиниката, и за рисковете, които тя представлява за здравето ти. След което да ти предложат алтернатива.

— И това е уелнес центърът?

— Именно. Който може да е прекрасно място, но там не се правят аборти. Това пропуснаха да ти кажат.

— Лъгали са ме?

Поклатих глава.

— Не точно. Просто ти излагаха определени факти. Като същевременно премълчаваха други. Моето мнение е, че не са лоши хора. Освен това те не могат да решават вместо теб. Но ми се струва, че ти го знаеше и без да ти го казвам.

— Откъде знаеш всичко това?

— Искаш да кажеш, защо застанах на твоя страна? Да кажем, че винаги съм на страната на по-слабия. В случая това си ти.

— Аз съм в края на втория месец.

— Как се чувстваш?

— Не искам да ми личи. Затова съм се навлякла така.

Тя вдигна нагоре ръце, после отново ги пъхна в джобовете на суичъра.

— Боиш се, че някой може да разбере?

— Просто трябва да взема решение.

— Била ли си преди в тази клиника?

— Отбих се миналата седмица. Днес трябваше да е второто ми посещение. Струва ми се, че се приближавам до решението.

— А от какво се боиш, Елена?

— От нищо не се боя.

— Кой лъже сега?

Тя имаше пъстри очи, а гъстата й черна коса бе лъскава.

— От бащата ли се боиш? — попитах я аз.

Тя поклати глава.

— От семейството ти?

Тя извади от джоба си намачкан лист хартия и го постави на масата. Разгънах го внимателно. Беше полицейски протокол с дата отпреди четири години. Започнах да го чета. Елена ме изпревари:

— Най-голямата ми сестра, Лурдес, забременя, когато беше на моя възраст. Баща ми извади пистолет в кухнята и го завря под брадичката й. Майка ми гледаше от вратата. Аз бях застанала зад мама и също гледах. Миг преди да дръпне спусъка, той отклони леко дулото и проби дупка в тавана. Сестра ми се свлече на земята…

Гласът й потрепери и тя помълча за секунда. Аз седях и чаках.

— Баща ми се надвеси над Лурдес с пистолета в ръка. Опря го до главата й и я нарече puta. Каза й да благодари на Дева Мария, задето мозъкът й не е опръскал тавана. Лурдес започна да се моли, но гласът й трепереше. Разплака се и не можеше да си спомни думите на молитвата. По-късно пристигна полицията. — Елена кимна към листа в ръката ми. — Когато се събудих на следващата сутрин, сестра ми я нямаше. Не съм я виждала оттогава. Бях се заклела, че никога няма да се докарам дотам. Като Лурдес. — Тя обгърна с ръце корема си. — А ето че се докарах.

— Как се казва баща ти? — попитах аз.

— Рафаел. Рафаел Рамирес.

— Откъде има пистолет?

— Той е полицай.

Прегледах набързо протокола. Следователят бе заключил, че не са налице достатъчно доказателства за арест и че става въпрос за „случайно произведен изстрел“.

— Може ли да го задържа? — попитах аз, като вдигнах листа нагоре.

— Стига да си го получа обратно.

Извадих визитката си и й я дадох.

— Колко време имаш, за да вземеш решение?

— Още един месец. След това е опасно.

— Помисли си какво би желала да се случи. Какво ти би искала да направиш. Не някакъв свещеник с купчина съдебни преписки или група бабички с плакати. Не някакъв като мен. Не баща ти. Помисли и реши. Защото ти си тази, която ще носи последиците. Става ли?

Тя кимна.

— Добре. Когато решиш какво искаш, обади ми се и аз ще се опитам да ти помогна. Междувременно, ако не възразяваш, бих искал да поговоря с баща ти.

— Казах ти, той е полицай.

— Знам как да разговарям с полицаи. Аз самият бях такъв. Колко братя и сестри имаш?

— Четири момичета сме.

— Имейлът ми е на визитката. Прати ми социалния й номер и ще видя дали мога да я открия.

Визитката ми потъна в един от джобовете й и Елена се усмихна. Невероятно красива. Невероятно млада. И невероятно възрастна.

17

Останалата част от времето до обяд протече мудно. Активистите заговориха още поне три жени, една от които реши да не влиза в клиниката и бе откарана нанякъде с кола от член на групата, вероятно във въпросния уелнес център. Малко преди да стане обяд, активистите се натъпкаха в две коли и си тръгнаха. От този момент нататък стана наистина скучно. Обядвах в „Макдоналдс“, после запълвах времето си, като пиех кафе и се опитвах да си припомня пълния списък с играчите на, Чикаго Булс“ от последните шест отбора, участвали в шампионати. Бях на четвъртия, когато Мари Пери най-после излезе от клиниката. Когато спря на светофара на „Армитидж“ и „Деймън“, аз бях през три коли зад нея.

Мари сви вляво по „Деймън“ и подкара на север до кръстовището с „Дайвърси“, където зави надясно. След четири преки отново сви вляво и паркира черния си лексус срещу църквата „Сейнт Алфонсъс“, чиято каменна фасада се извисяваше над цялата западна страна на квартала „Лейквю“, а медната камбанария блестеше на следобедното слънце. Мари се изкачи по мраморното стълбище и изчезна вътре. Последвах я.

В църквата беше сумрачно и хладно. Мари бе седнала на пейка по средата на един от страничните кораби. Изчаках няколко минути, след това тръгнах по пътеката и седнах до нея. Тя ни най-малко не се изненада да ме види.

— Идвате ли тук често, госпожо Пери?

— Веднъж в седмицата, за да се изповядам. Или когато просто искам да остана сама.

— Съжалявам, че ви попречих.

— Аз също.

Гледах голия олтар и си мислех за собствения си бегъл и спорадичен допир с католическата вяра. Опитах се да си припомня кога за последно се бях изповядал, но не успях.

— Кога започва? — попитах.

— Кое, господин Кели?

— Изповедта.

— След около час.

— Мога ли да ви питам нещо?

— Питайте каквото искате.

— Кое може да накара една жена да работи като доброволец в клиника за аборти и после да ходи на църква, за да се изповяда?

— Кое може да накара един мъж да стои при новородено, което не познава и няма да види като пораснало дете? Мъж, който няма свои деца и едва ли някога ще има?

— Много остроумно, госпожо Пери, но все пак бих желал да чуя отговора ви.

— И каква връзка би имал отговорът ми с работата, която ви плащат да вършите?

— Още не знам. Може би никаква.

— Просто любопитствате, така ли?

— Предполагам, че да.

Тя стана и си тръгна. Последвах я по пътеката. Излязохме през вратата на ярката слънчева светлина. По стъпалата се качваше една възрастна жена. Аз й задържах вратата и я проследих с поглед, докато влизаше. После отново останахме сами. Мари си сложи тъмни слънчеви очила.

— Бихте ли отговорили на въпроса ми?

— Защо ходя на църква и работя като здравен консултант в клиника за аборти?

— Това ли правите?

— Да, давам консултации на млади жени. Държа ги за ръката и им говоря за избора, който са направили, за процедурата. И съм там, когато всичко приключи. Какво толкова има за разбиране?

— Просто съм изненадан.

— И защо?

— Защото мисля, че това не обяснява всичко.

— Един прост акт на милосърдие не ви е достатъчен?

— Нещата рядко са прости, госпожо Пери. И вие знаете това не по-зле от когото и да било. Така че можете да ми кажете останалото или да не ми го казвате, но не се правете, че то не съществува.

Един гълъб изхвръкна с плясък иззад каменните орнаменти на фасадата, пикира ниско над главите ни и продължи полета си към отсрещната страна на Саутпорт Авеню. Мари свали тъмните си очила, за да виждам очите й, докато говори.

— Когато бях на седемнайсет, забременях. Изпитвах ужас от баща си и реших да направя аборт. Клиниката нямаше лиценз и след процедурата едва не умрях. Затова не можах да имам деца. Чудите се какъв е бил проблемът между мен и Рей? Ето такъв. Казах му едва след като вече бяхме женени и веднъж завинаги загубих доверието му. — Тя ритна с крак мраморното стъпало пред себе си. — А сега доволен ли сте, господин Кели? Чухте това, което настоявахте да чуете. Заслужихте си го.

Тя отново сложи черните си очила, слезе по стъпалата и седна в колата си. Влязох обратно в църквата и седнах в полумрака на това свято място. Мислех си за милосърдието. И за човешкото страдание. И се удивлявах до каква степен Мари Пери бе станала експерт и по двете.

18

Карън Симон ми позвъни малко след шест същата вечер. Искаше да се възползва от поканата ми да пийнем някъде. Стори ми се добра идея, особено след ден като този. Срещнахме се в осем в „При Стърч“. Барът вече беше почти пълен и с отварянето на вратата ни обгърна плътна димна завеса.

— Бях забравила колко приятно мирише — каза Карън.

— Не ми приличаш на пушачка.

Тя вдигна пръст нагоре.

— Формално погледнато, не съм.

— Искаш да вдъхнеш малко вторичен дим, познах ли?

— Не е забранено, нали? Както и да е, не ми отговаряй. Намери къде да седнем, а в това време аз ще поръчам питиетата. Какво да ти взема?

— Бира.

Тя се насочи към бара. Видях я как умело си проправя път сред тълпата, като стар пияч, после се обърнах да потърся места. Всички маси бяха заети, както и повечето от високите столове около бара. Вляво от мен се освободи сепаре и аз се хвърлих към него. Обичайното ми място до прозореца беше свободно, но за тази вечер сепаре ми се струваше по-подходящо. Тъкмо се бях настанил, когато наблизо настана суматоха, някакви хора се сбогуваха и се блъскаха към изхода. Внезапно гърлото ми пресъхна, усетих буца в стомаха си. Гъстите руси къдрици, крехката фигура, заразителният смях. Мисълта за Рейчъл изпълни цялото ми съзнание. И тогава се появи Карън Симон с пълна чаша бира в едната ръка и наполовина празна в другата. И с мокро кожено яке. Двама мъже от двете й страни се надпреварваха да й се извиняват.

— Няма проблем, не се притеснявайте — каза им тя.

Единият й предложи да поръча нова бира. Тя ме посочи с ръката, в която държеше полупразната чаша.

— Споко, тази е за него.

Те не ме познаха, но аз ги бях запомнил като редовни клиенти. Двамата се задържаха още известно време около нас, докато си разменяхме любезности, и крадешком оглеждаха Карън. Накрая се разкараха и с нея останахме сами.

— Съжалявам — казах аз и посочих с пръст якето й.

— Нали затова има химическо! — отвърна тя. — Е, наздраве.

Чукнахме се. Карън се огледа наоколо.

— Тук ми харесва. Явно е популярно място.

— Може и така да се каже.

— А тия моркови какво означават? — попита тя, като посочи с пръст един голям морков, който висеше от тавана точно над масата ни.

— Навремето собственикът се дегизираше като заек и сервираше пържени моркови за мезе.

— Виж ти…

— Това си е чикагско заведение. За пиячи.

— Забелязах надписа зад бара. Тацит. Страхотно.

— Веднъж в месеца идва полиция и им съставя акт заради пушенето. Управителят казва, че по този начин му правят реклама, заради която си струва да плати глобата.

— Аз лично съм зарибена. — Карън отпи от бирата си и облиза пяната от горната си устна. — Как мина денят ти?

— Беше дълъг.

— Нещо, за което би желал да ми разкажеш?

— По-скоро не.

— Сигурен ли си?

— Видях се с Мари Пери.

Карън вдигна ръце в знак на протест.

— Съжалявам, че попитах.

— Толкова ли са зле нещата между вас?

— Отношенията ни са доста ледени, но не е страшно. Какво е направила?

— Всъщност нищо. — Примижах, когато мъжът на съседната маса издиша струя дим над главите ни. — Рей споменавал ли е някога за психологическите й проблеми?

— На Мари ли? Не, не си спомням. Защо?

— Може да е казал нещо, без да иска. В неговата професия това не е необичайно.

— Тя е трудна личност, Майкъл. Но луда… — Карън поклати глава. — Не мисля.

— Нито пък аз.

Известно време поседяхме в уютно мълчание, като отпивахме от бирите си и слушахме разговорите около нас.

— Мога ли да те попитам нещо? — каза Карън.

— Във връзка със случая ли?

— Не, за оръжието ти. Видях, че носиш пистолет.

— Главно за да се фукам с него.

— Но ползвал ли си го някога? Стрелял ли си с него?

— Да.

— Това смущава ли те?

— Да стреляш по друго човешко същество би трябвало да е смущаващо за всеки от нас. Ако не е, имаш сериозен проблем.

— И все пак си избрал да си изкарваш хляба по този начин?

— Избрах да стана полицай. След това частен детектив. Както вече ти казах, пистолетът е много малка част от всичко това. Защо ми задаваш тези въпроси?

— Защото си ми интересен.

— Едва ли.

— Установила съм, че хората, които не се смятат за интересни, обикновено са такива.

— А онези, които се смятат за интересни?

— Всички познаваме по някой такъв. — Карън завъртя очи нагоре. Телефонът ми бръмна — имах получен имейл. Беше от Джак О’Донъл, предлагаше място и час за срещата ни. Поклатих глава и мушнах телефона в джоба си.

— Кой беше? — попита Карън.

— Един приятел предлага да се видим по средата на нищото утре вечер.

— Какъв е той?

— Беше журналист в „Трибюн“, пишеше на транспортни теми. Сега издава браншово списание за строеж на пътища.

— Има ли нещо общо с Рей?

— Възможно е и да има.

— Строеж на пътища, а? Не виждам връзката.

— Нито пък аз, но обикновено така се случват нещата. — Придърпах чашата си по-наблизо. — Случаят е като кълбо прежда. Хващаш единия край и започваш да дърпаш. В крайна сметка се добираш до онова, което е в средата. Или поне се надяваш да стане така.

— Всъщност не знаеш накъде вървиш, а?

— За начало задавам въпроси, като следя реакциите на хората и по тях решавам какво да правя нататък.

— Сигурно дразниш мнозина.

Усмихнах се.

— Мислиш ли, че ще откриеш Рей?

— Може би не, но все нещо ще открия.

— Изглеждаш доста самоуверен.

— Аз съм ирландец. Ние сме си такива.

— Добре казано! — Карън наклони леко чашата си към мен, после изведнъж спря и стана сериозна.

— Какво има сега?

— С риск да си кажеш, че съм пияна, мисля, че мога да ти помогна.

— За Рей ли?

— Да.

— Права си. Сигурно си пияна.

— Имам добри инстинкти за хората. Може да ме ползваш като довереник.

— И за какво ми е довереник?

— А защо не? Познавах Рей. Познавам много от приятелите му. След броени месеци моята фондация ще затвори врати и аз ще трябва да взема първия автобус за дома. И може би никога няма да се върна.

— И преди разни хора са се залавяли да ми помагат.

— Е, и?

— И някои от тях са се прощавали с живота си.

Разговорът прекъсна за кратко.

— Аз нямам намерение да се прощавам с живота си, Майкъл!

— Те също нямаха.

— Няма да тръгна с теб да разбивам къщи или нещо такова.

— Искаш да кажеш, просто ще си приказваме в някой бар?

— Именно. Ще се виждаме в някой бар и ще си приказваме.

— Не става, Карън. Съжалявам.

— Защо?

— Казах ти. Твърде опасно е.

— Вече знам, че си получил съобщение от някакъв, който се занимава със строеж на шосета. Ще ми кажеш ли нещо повече?

Почесах се по брадичката. Карън седеше и ме наблюдаваше търпеливо.

— Ще ти кажа още едно нещо. Само защото може би си в състояние да ми помогнеш. Има една компания, която се нарича „Бийкън Лимитед“. Чувала ли си за нея?

Тя поклати глава.

— Дарили са много пари на Рей, срещу което са получавали големи поръчки.

— Какви поръчки?

— Малко е сложно, но „Бийкън“ притежава множество пътностроителни фирми. За строеж на пътища в Илинойс.

— Е, и?

— Ако някога чуеш нещо, обади се да ми кажеш.

— Какво по-точно?

— Не знам. Най-вероятно няма да чуеш нищо.

— Мислиш, че „Бийкън“ има нещо общо с изчезването на Рей?

— Възможно е.

Карън се намръщи.

— Не, не е.

— Наистина ли?

— Рей изчезна, защото така е искал. А не защото някой го е принудил да го направи. Във всеки случай не заради някаква зловеща конспирация на пътностроителни фирми.

— Тоест Рей просто е избягал, за да не влезе в затвора?

— Най-вероятно.

— Не ми изглеждаш напълно убедена.

— Казах ти, личният живот на Рей куцаше.

— Като под „личен живот“ разбираш брака му?

— Да. Искаш ли още една бира?

Поставих дланта си върху ръката й.

— След минутка. Казваш, че Рей е изчезнал, за да се махне от Мари, а?

— Мисля, че Рей обичаше съпругата си едва ли не повече от себе си. В известен смисъл бракът му се бе превърнал в доживотна присъда. В нещо също толкова нетърпимо, колкото и другата присъда, произнесена от съда. Изчезвайки, с един куршум Рей уби два заека. Дали така го е замислил, или просто така се е получило, не знам. Но това е резултатът. А сега искаш ли още една бира?

19

Изпихме още две бири, изпросихме по една цигара от съседната маса и към десет и трийсет си тръгнахме. Бях гладен. Карън умираше от глад. Затова се качихме в колата й и подкарахме. По-точно, аз подкарах. Тя се настани на съседната седалка и се заигра с радиото. Опитах три различни заведения — два италиански и един тайландски ресторант, — но и трите вече затваряха. Следващото, в „Рейвънсууд“, на име „Бафето“, все още предлагаше храна за вкъщи. В „Бафето“ имаха фурна с дърва и една пица се приготвяше за три минути. Това реши въпроса. Поръчахме си една голяма „Маргарита“ и я отнесохме в апартамента ми. Минаваше единайсет, когато отворихме входната врата. Маги ме очакваше вътре.

— Каква чаровница!

Карън приклекна да я почеше зад ушите. На Маги това толкова много й хареса, че се търкулна по гръб, за да получи пълната програма. Отидох в кухнята, за да донеса чинии и две бири от хладилника. Когато се върнах, Маги беше застанала нащрек, размахваща опашка и поглеждаща очаквателно ту към мен, ту към кутията, от която се разнасяха божествени аромати.

— Не й обръщай внимание — казах аз.

— Вечеряла ли е?

— Имаш ли куче?

Карън поклати глава.

— Може да са вечеряли пет пъти, но винаги ще се намери място за шести. Имаш ли нещо против да я изведем на кратка разходка?

Маги не държеше толкова на разходката си, колкото ние двамата. Все пак в къщата имаше пица. Ядохме в дневната. Пицата беше страхотна, тънка и хрупкава, с парченца моцарела и аромат на босилек.

— Аз си мислех, че в Чикаго правят само пици в дълбока тава, от ония, дебелите — каза Карън, като посягаше за още едно парче.

— Харесва ли ти?

— Много е яка! — Тя прегъна парчето си на две и отхапа върха. — Както виждаш, наистина бях примряла от глад.

— Вземи си още. Иначе, каквото остане, отива за звяра.

Маги отново облиза цялото си лице с език и се примъкна още по-близо до пицата.

— Ама много е сладка!

— Вземи си и ти куче.

— Много бих искала. Може би след като си намеря постоянно място.

— Не смяташ това да е Чикаго, така ли?

— Засега нямам нищо предвид. Освен това има и не толкова скъпи места за живеене.

— Тук има много неправителствени организации.

— Е, да, но… — Карън обърса устата си със салфетка и отпи от бирата.

— Но какво?

— Благотворителната общност е сравнително малка. А името на Мари Пери все още има значителна тежест..

— Смяташ, че ще ти прави мръсно ли?

— Не съм казала такова нещо. Всъщност не е и нужно. Клюките, които се разпространяваха за двама ни с Рей, са предостатъчни.

— Опитвала ли си се да поискаш сметка на медиите заради тези статии?

— Как да им я поискам?

— Знам ли? Да ги съдиш.

— Ако трябва да бъда честна, Рей пострада повече. А и всичко това приключи, след като му повдигнаха обвиненията.

— Смяташ ли, че кариерата ти в Чикаго е провалена завинаги?

— Може би не. Може би просто искам промяна в живота си. Не съм от тук, че да държа толкова да остана.

— А откъде си?

Карън вдигна с два пръста разтопено парче моцарела от чинията си.

— Може ли? — Кимнах и тя го подаде на Маги, която облиза пръстите й. — Израснала съм на различни места.

— Каза нещо за връщане на изток?

— Всичките места бяха на изток. Родителите ми загинаха при автомобилна катастрофа, когато бях на седем.

— Съжалявам, Карън.

Тя вдигна ръка.

— Благодаря, но това беше отдавна. Така или иначе, едно дете на тази възраст не става за осиновяване. Разни бездетни двойки идваха на оглед, така да се каже, но дотам. Подмятаха ме от приемно семейство на приемно семейство, докато пораснах достатъчно, за да се грижа сама за себе си.

— Сама ли плати за университета?

— Две години следвах в общински колеж. След това успях да спечеля стипендия. Е, става ли ти ясно? Нямам връзки. Нямам корени. Нищо не ме свързва с Чикаго. А теб?

— Тук съм роден.

— А останалото?

— Останалото какво?

Тя се огледа наоколо.

— Това? — Посочи с ръка апартамента. — Ти? Животът ти? Трябва да има и още нещо освен късно лягане и пистолети.

— Ако не броим Маги, всичко е пълен провал.

— Съмнявам се. Защо няма жена в живота ти?

— Откъде знаеш, че няма?

— А има ли?

Станах и отнесох чиниите в кухнята. Карън ме последва.

— Не е честно, Кели.

Отворих хладилника.

— Искаш ли още една бира?

Тя поклати глава. Аз си извадих една, отворих я и се облегнах на барплота. Карън се настани на един от високите столове и зачака.

— Барът, в който бяхме тази вечер…

— „При Стърч“?

— Да, „При Стърч“.

— И какво за него?

— Истината е, че през последните два-три месеца ходя там по два пъти седмично. Сядам до прозореца и чакам пристигането на определен автобус от центъра. С него пътува бившата ми приятелка. Тя не иска да разговаря с мен. А аз не искам да я виждам. Но съм там. Два пъти в седмицата, понякога по-често, понякога по-рядко. Взимам си дозата.

— Сега е мой ред да ти кажа „съжалявам“.

— Недей. Това си е… навик. Нещо вътре в мен, предполагам.

Гледах втренчено часовника на стената и се питах колко ли е часът в ада.

— Може ли да те питам още нещо? — каза тя.

— И да ме унижиш допълнително? Няма проблем, давай.

— Вярваш ли ми? За това, което ти казах за мен и Рей?

— Че между вас не е имало нищо?

Тя кимна.

— Вярвам ти.

— Защо?

— Не знам. Инстинкт.

— Използваш ли често инстинкта си в работата?

— Налага се.

— И как е, помага ли?

— И да, и не. Важното е, че още дишам. Тук е тясно, искаш ли да се върнем в дневната?

Пуснах музика и се настанихме на дивана. Карън се приближи до мен и аз я обгърнах с ръка през рамото. Музиката беше Елвис Костело. Помъдрелият Елвис. Докато го слушах как пее за някакво момиче на име Алисън, си мислех за едно друго момиче, което се казваше Рейчъл. После се сетих за това до мен. Усещах повдигането и спускането на раменете й, забавеното й дишане. Когато музиката свърши, бавно се изправих. Карън промълви нещо и се сви като котка на дивана ми. Извадих одеяла от гардероба и мушнах една възглавница под главата й. После загасих лампите. Повиках Маги, но тя се беше проснала на пода и не мърдаше. Върнах се в спалнята и пропълзях в леглото. Нощта беше почти тиха. Заслушах се в шума на преминаващите автомобили долу по улицата и във вятъра, който шумолеше в клоните на дърветата, и се унесох.

Отсреща през улицата Спайдер се облегна назад в креслото си и разтърка очи. После вдигна мобилния си телефон и набра номер.

— Какво?

— Каза ми да позвъня, когато си легне.

— Спи ли?

Спайдър погледна монитора.

— Като заклан.

— Изчука ли момичето?

— Не. Тя спи на дивана.

— Виждаш ли я?

— Виждам всяка стая в къщата.

— Защо не я изчука?

— Не знам. Не го направи, и толкова.

— За какво си говориха?

— За Мари Пери.

— А друго?

— За някакво негово старо гадже.

— Знаем за нея.

— Е, и?

— За всичко сме се погрижили. Ти само продължавай да слушаш.

20

Събуди ме бръмчене до ухото ми. Маги скочи от леглото и заръмжа гърлено.

— Това е само телефонът.

Придърпах го от нощното шкафче. На екрана мигаше знакът за текстово съобщение. Кликнах върху него.

ЗАЩО НЕ ИЗТЕГЛИШ ПАРИТЕ?

Маги скочи на леглото до мен. Аз я почесах зад ушите и отново прочетох съобщението. После написах отговор:

СТОТЕ БОНА ЛИ?

Отговорът дойде мигновено:

ИМАШ ЛИ НАПРЕДЪК?

Написах:

ТРУДНО Е ДА СЕ КАЖЕ.

Пръстите ми се спряха над екрана на телефона. После добавих още нещо:

КОЙ СТЕ ВИЕ?

Зачаках, но отговор не последва. Затова написах още един ред:

МИСЛЯ, ЧЕ РЕЙ Е МЪРТЪВ.

Изчаках още пет минути, но моят клиент, ако това беше той, не се появи повече. Маги скочи от леглото и се протегна; тялото й зае перфектната йогийска поза „протягащо се куче“. И точно тогава се сетих, че имахме гостенка.

— Тя още ли е там?

Маги прие това като покана за закуска и изхвръкна от стаята. Нахлузих някакви джинси и я последвах. През прозорците на дневната струеше слънчева светлина. На дивана нямаше никого, възглавницата и завивките бяха прилежно сгънати и поставени отстрани на пода. Замириса ми на кафе, в кухнята открих почти пълна кана под кафемашината. До нея имаше бележка:

Майкъл,

Благодаря за леглото. Да не говорим за пицата и бирата. Много ми беше гот снощи с теб. Ще се радвам да го направим пак.

Твоята нова довереница, К.

Нахраних Маги, налях си чаша кафе и отнесох бележката в дневната. Беше ми приятно да гледам наклонения й почерк, като същевременно се питах какво ли, по дяволите, е искала да ми каже. И защо не бе останала за закуска. Включих лаптопа и започнах да преглеждам имейлите си. Тъкмо се бях зачел, когато звънецът на входната врата иззвъня.

— Върнала се е да закуси — казах на Маги.

Тя размаха опашка. Отидох до вратата на апартамента и натиснах копчето на домофона. След трийсет секунди на етажната площадка се чуха стъпки. Отворих със замах вратата. Срещу мен стоеше Андрю Уолъс с две картонени чашки в ръце.

— Нося ти кафе.

— Не изглеждаш особено доволен, че ме виждаш — каза Уолъс.

— Няма проблем. Как разбра къде живея?

— Пише го на визитката ти.

— А, да.

Бяхме в кухнята. Уолъс се бе настанил на един от високите столове, с гръб към барплота.

— Снощи ти пратих имейл. Писах ти, че може да намина.

— Сигурно съм го пропуснал. Колко е часът?

— Наближава осем. Да дойда ли по-късно?

— Трябва ми малко време да се събудя. Какво става?

— Намерих малко снимки от съдебната зала. — Уолъс отвори раницата си и извади един таблет.

— От деня, в който изчезна Рей?

— Да. Малко са тези, които наистина могат да се ползват. На първите няколко Рей и съпругата му чакат заедно асансьора за надолу. После направих три на госпожа Пери, сама, докато го чакаше в подземния гараж.

Уолъс включи таблета. Аз се прозинах и отпих глътка кафе. Беше ужасно. Налях си от моето, докато наблюдавах как Уолъс отваря разни приложения.

— Някой от двамата каза ли ти нещо, докато ги снимаше?

— Рей знаеше, че съм там, но не ми обръщаше внимание. Което беше добре за мен. Що се отнася до госпожа Пери, съзнанието й едва ли ме регистрираше.

— Дори долу, в подземието?

Уолъс поклати глава.

— Така ми се струва. Чак до края не ме забеляза. Гледаше с един такъв, стъклен поглед. Ето, виж.

Уолъс отвори първата снимка. На нея се виждаха Мари и Рей, застанали един до друг в празен коридор. Рей беше извърнал глава настрани, а Мари го гледаше с невиждащи очи. Уолъс беше прав. Погледът й беше стъклен, като на мъртвец и сякаш не забелязваше случващото се. Той отвори поредица подобни снимки от двайсет и петия етаж, после премина към онези от паркинга.

— Светлината не беше особено добра, затова са с лошо качество. Това е Мари, чака Рей до асансьора.

Снимката беше замъглена и на нея Мари се виждаше почти в гръб. Ръцете й бяха мушнати дълбоко в джобовете, беше вдигнала лице нагоре и следеше с очи сменящите се номера на етажите, очертани с малки бели точки над главата й.

— Следващите две са от момента, в който вратите на асансьора се отварят.

Уолъс се бе дръпнал встрани, така че обективът на фотоапарата надничаше иззад рамото й. Мари се беше навела леко напред и се взираше в празната кабина на асансьора. Отвътре струеше жълтеникава светлина и огряваше едната половина на лицето й.

— Това при отварянето на вратата ли е заснето?

— Да. Ето и другата. Направена е може би десетина секунди по-късно. Тя се беше обърнала и гледаше право към мен.

Снимката не вършеше много работа. Светлината от асансьорната кабина се падаше почти директно зад Мари, очертавайки фигурата й като силует.

— Каза ли нещо? — попитах аз.

— Не. Погледът й сякаш мина през мен. После извади телефон от джоба си и се отдалечи.

— Ти приближи ли се до асансьора?

— Аз дори не мислех за асансьора.

— Защо?

— Не знам. Трябваше ли?

— Какво направи тогава?

— Последвах госпожа Пери. Опитвах се да чуя какво казва по телефона. Първата ми мисъл бе, че на съпруга й може да му е прилошало. Hе, че е решил да намери друг изход от сградата.

— Но?

— Но когато приключи разговора, видях лицето й и разбрах, че се е случило нещо лошо. Сякаш току-що бе чула, че Рей е мъртъв.

— Направи ли още снимки?

Уолъс поклати глава.

— Стори ми се нередно. Виж, аз не съм репортер или нещо такова. Така или иначе, след петнайсет минути пристигна полиция и настана ад.

Отворих трите снимки от паркинга и ги подредих една до друга.

— Ти беше застанал зад нея?

— За първата снимка. На втората исках да хвана как Рей излиза от асансьора и се дръпнах леко встрани.

Извадих лаптопа си и отворих снимките, които бях направил в гаража. Двамата с Уолъс ги заразглеждахме.

— Виждаш ли нещо? — казах аз.

— На моите се вижда Мари Пери. На твоите я няма.

— Нещо друго?

— На всичките ти снимки вратите на асансьора са затворени, така че няма почти никаква светлина.

Долях чашата си от каната с кафе и приседнах отново срещу барплота.

— Какво мислиш? — попита Уолъс.

— Мисля, че си уловил момента, в който Мари Пери е осъзнала, че съпругът й е изчезнал.

— Е, и?

— И това сигурно значи нещо. — Увеличих снимката на Мари, вперила поглед в празната кабина, докато изпълни целия екран. — Можеш ли да избистриш малко образа?

— Опитах се да я изчистя, преди да тръгна насам. Мога да я увелича още малко, ако искаш.

— Не, остави я както е. — Разгледах внимателно профила на Мари Пери. — Не трябва ли да изглежда по-учудена, отколкото е?

— Аз какво ти казах! През цялото време, докато я наблюдавах, тя имаше вид сякаш не е съвсем на себе си. Още горе на двайсет и петия етаж.

— Според теб знаела ли е, че Рей ще се чупи?

— Тогава не мислех така.

— А сега?

— И сега.

Отново се залових да изучавам снимките.

— Какво търсиш? — попита Уолъс.

— И аз не знам. Нещо, което пропускаме. Нещо, което липсва, а би трябвало да е там.

— Какво например?

— Ех, ако знаех… — Спрях, после погледнах Уолъс. — Ти все още ли имаш достъп до подземния гараж на сградата?

— Естествено.

— Можеш ли да ме вкараш там днес?

— Днес е събота.

— Можеш ли или не?

— Може и да мога. Защо?

Станах и му подхвърлих якето.

— Да вървим!

Нужни ни бяха три часа, за да разучим всичко най-внимателно. Първо огледахме още веднъж снимките на Уолъс, после обходихме прашния полумрак на подземния гараж във федералната сграда. Когато приключихме, аз бях убеден. Не знаех дали ще мога да го докажа, но бях убеден. И това ми стигаше. Прехвърлих снимките на Уолъс в лаптопа си. Той знаеше къде живее Мари Пери и искаше да дойде с мен, но аз му казах, че това няма да стане. Колкото по-малко знаеха странични хора, толкова по-добре. Затова отидох сам и паркирах малко по-нататък от жилището й — старинна сграда на три етажа от кафеникав камък на ъгъла на Астор Стрийт и крайбрежния булевард „Голд Коуст“. Мари пристигна с такси около шест и петнайсет. Валеше лек дъжд и тя притича до сградата, вдигнала вестник над главата си. Дадох й пет минути, после застанах на входната врата и натиснах звънеца. По домофона гласът й звучеше тенекиено.

— Аз съм — казах. — Кели.

Мълчание.

— Какво обичате, господин Кели?

— Помолихте ме да ви се обадя, ако открия Рей.

Отново мълчание. Този път по-дълго. Прокарах палец по дръжката на пистолета си. И тогава чух гласа й:

— Първи етаж.

Дистанционната ключалка избръмча и аз бутнах вратата. Фоайето на сградата беше мраморно и облицовано в махагон. До трите пощенски кутии върху малка масичка беше поставена ваза със свежи цветя. В дъното се виеше старо елегантно стълбище. Заизкачвах се нагоре. Тя ме пресрещна на площадката и ме въведе в жилището си, без да каже дума. Седнах на едно кресло до изстиналата камина и погледнах през прозореца към ръмящия дъжд. През улицата се виждаше друга скромна сграда, известна като Резиденцията на кардинала.

— Ще пиете ли нещо? — Тя вдигна нагоре кристалната чаша, която държеше в ръката си, пълна до половина с кехлибарена течност.

— Каквото ви се намира.

Намираше й се скоч. И то не от евтиния.

— Съжалявам за онзи път, в църквата — казах аз. — Бяхте права, не е моя работа.

Мари седна на срещуположното кресло; между нас имаше малка масичка.

— Трябва ли да кажа нещо?

— Запознах се с едно момиче, казва се Елена Рамирес. Онзи ден се опита да влезе в клиниката ви.

Мари повдигна вежди.

— Опита се?

— Протестиращите отвън я прогониха, но тя вече била идвала там, за да провери как стоят нещата. И ще се върне.

— Не съм сигурна какво точно искате от мен.

— Елена е на шестнайсет, бременна във втория месец и полудяла от страх. — Извадих сгънат лист и го поставих на масичката между нас. — Това е копие от полицейски протокол, съставен преди четири години, когато по-голямата сестра на Елена забременяла. Бащата си пази пистолета оттогава и Елена смята, че този път ще го използва срещу нея.

— Иска да абортира.

— И тя не знае какво иска. И й е нужна помощ, за да реши.

Мари прегледа набързо протокола, сгъна го и го мушна между себе си и подлакътника на креслото.

— Не познавам Елена, но съм сигурна, че ще мога да я открия. Що се отнася до господин Рамирес…

— Вие се заемете с момичето. Оставете бащата на мен.

— Става.

Мари отпи от скоча си и остави чашата върху кръглата дървена подложка. Примигна и зачака.

— Баща ви смята, че сте луда.

— Казах ви. Баща ми е хищник. Съветвам ви да не му се пречкате.

— Знам как да открия Рей — казах й аз.

— Знаете как да го откриете?

— Знам как се е измъкнал от сградата на съда. И кой му е помогнал.

— И защо ми го казвате?

— Искахте да знаете.

— Не съм ви наела аз, господин Кели.

— Но трябва да знаете.

— Е, добре. Слушам ви.

Придърпах чантата си и извадих лаптопа.

— Запознах се с един студент. Кара магистърска степен по архитектура. Отдавна се навърта около зданието на съда.

— И какво прави?

— Снима. Бил е там в деня, когато Рей е чул присъдата си. На двайсет и петия етаж, при вас двамата. След това е слязъл долу в подземния гараж. Може би си го спомняте?

— Как изглежда?

— Около трийсетгодишен. Със светлокестенява коса. Доста атлетичен.

— Смътно си спомням някакъв мъж, който слезе след мен с другия асансьор. Но съм абсолютно сигурна, че бях сама, когато пристигна асансьорът на Рей.

— Само че се заблуждавате. Тези снимки са правени от студента. — Обърнах лаптопа с екрана към нея и кликнах върху една от снимките. — На първата чакате съпруга си.

Докато разглеждаше снимката, мускулите на долната й челюст потрепваха.

— Искам да обърнете специално внимание на тази — казах аз, като отворих следващата. — Заснета е в момента, когато вратите на асансьора се разтварят и вие разбирате, че Рей не е в кабината.

Тя се вгледа в снимката и подсмръкна.

— Спомням си това. Е, и?

— Погледнете я.

— Току-що го направих.

Отворих различна папка и й показах друга снимка.

— Тази е правена от мен преди около час. Същата отворена врата на асансьора, от приблизително същия ъгъл. Накарах студента да застане на вашето място.

— Имате късмет, че не работите за мен, господин Кели. Имам чувството, че едва ли ще изкарате дълго.

— Не го ли виждате?

— Какво да виждам?

— На снимката, която аз направих, задната стена на кабината е обляна в светлина. Цялата задна стена. Светлината идва от един-единствен източник, монтиран на тавана.

— Колко интересно.

— А сега погледнете снимката на празната кабина. — Посочих с пръст. — Върху част от задната стена пада сянка. От какво мислите, че е тя?

Мари погледна още веднъж първо едната снимка, после другата.

— Нямам представа — отвърна накрая тя.

— Едва ли е от вас, понеже вие сте застанали извън кабината.

— Е, добре де, не е от мен.

— В кабината е имало някой, госпожо Пери. Някой, сврян в ъгъла, така че само вие сте могли да го видите. Но достатъчно едър, за да хвърли сянка.

— Единият от двама ни със сигурност е луд, господин Кели. За щастие, не съм аз.

— Студентът ми каза, че вие и само вие сте надникнали в асансьора. След това вратата се е затворила и вие сте се обадили горе да вдигнете тревога.

— Е, и?

— А какво се е случило със самата кабина на асансьора?

— Вие ми кажете.

Затворих лаптопа си.

— Който и да е бил вътре, се е качил с асансьора на някой от горните етажи. Все още не разполагам с точни данни, затова не знам къде. След което е излязъл от кабината и се е смесил с тълпата.

— Нямаше как Рей да го направи. Почти веднага затвориха сградата и не пускаха никого да излиза. Освен това на всеки етаж има камери. Все някой е щял да го види.

Аз се усмихнах.

— Не и ако Рей вече го е нямало.

— Нещо не ви следя мисълта.

— Напротив, госпожо Пери, много добре я следите. Вие сте на километър пред мен и давате газ. Еди Уорд е бил човекът в кабината, когато асансьорът е спрял в подземния гараж. Той от самото начало е бил част от плана. Когато е влязъл в асансьора, Еди е носел със себе си чанта за инструменти. В чантата е имало работни дрехи, идентични с неговите. Мисля, че Рей се е качил в асансьора на двайсет и петия етаж, облякъл е дрехите, надянал е шапката на Еди ниско над очите си, натъпкал е собствените си дрехи в чантата и е излязъл от кабината на тринайсетия етаж, облечен като Еди. След това е слязъл по стълбите до партера и се е изнизал от сградата, преди някой да вдигне тревога. Еди е останал в асансьора до подземния етаж, като в момента, когато сте надникнали в кабината, е бил сврян в ъгъла. И докато всички са търсели Рей, Еди се е качил един-два етажа обратно нагоре и е излязъл от кабината. После е поостанал още известно време в сградата, легитимирал се е пред полицаите, като накрая е дал и показания.

— Вие сте напълно побъркан.

— Може би. Но ако съм прав, всичко това ще е на записите от охранителните камери. И ще е лесно да се открие, ако човек знае какво търси. Еди пристига с чантата още сутринта. Рей, облечен като Еди, излиза от асансьора на тринайсетия етаж с чантата за инструменти на Еди. И сега идва интересното. Втори „Еди“ се появява някъде из сградата. Без чанта. Никой не се е сетил да го търси. Но ако се разтърсят, лесно ще го открият. И всичко сочи към вас.

Някъде отвън тресна гръмотевица, после ехото дълго заглъхваше над града. Мари Пери понечи да каже нещо, но спря и отпи от питието си. Когато се усмихна, усетих как ме полазиха тръпки.

— Какво искате от мен?

— Да ми кажете дали съм прав.

Тя се засмя и поклати глава.

— Хайде, опитайте. И вижте дали ми пука.

— От тук нещата могат да се развият по един от два възможни начина, госпожо Пери. Можете да отидете при федералните и да се оставите на милостта им. Или аз да подавам историята на части до медиите. И в единия, и в другия случай няма да ви бъде много приятно.

— Ами ако грешите?

— Не греша. Но дори и да греша, няма значение. Всички ще повярват просто защото искат да повярват. Вие отново ще сте център на вниманието, защото хората обичат такива истории.

В апартамента беше тихо, ако не броим часовника, който тиктакаше на полицата над камината, и упоритото плющене на дъжда отвън.

— Дайте ми малко време — каза тя.

Кимнах и Мари излезе от стаята. След пет минути станах и тръгнах по застлания с килим коридор. Вляво имаше кухня, пълна с лъскав хром и неръждаема стомана. Отворена врата водеше към спалнята. Надникнах вътре и видях едно неоправено легло, но нищо повече. От другата страна на коридора имаше баня и втора, притворена врата. Извадих пистолета си и побутнах вратата с крак.

— Влезте, господин Кели.

Блъснах вратата и тя се отвори докрай. Мари Пери беше седнала зад голямо старинно бюро и гледаше втренчено дъжда, който се стичаше на струи по тъмните прозорци.

— Това е бюрото на Рей — каза тя.

Седнах срещу нея.

— Господи, с изваден пистолет!

— Бих предпочел да виждам ръцете ви.

— Толкова ли е сериозно положението?

— Вие ми кажете, госпожо.

Тя вдигна бавно ръце от скута си и ги постави върху плота на бюрото.

— Така по-добре ли е?

Пъхнах пистолета обратно в кобура.

— Говорете, госпожо Пери.

— Какво бихте желали да знаете?

— Защо сме тук?

— Това е стаята на Рей. Всичко в нея е негово.

— Допускам, че от ФБР са я огледали внимателно.

— Под лупа. Настоявах да върнат всеки предмет на мястото му, след като приключат с него. Колата му е в гаража. Не съм я карала от деня, в който го осъдиха, но я държа тук.

— Прав съм, нали, госпожо Пери?

— За кое?

— За асансьора. За изчезването на Рей. И за Еди Уорд.

— Ако ме питате дали съм помогнала на съпруга си да не прекара най-хубавите години от живота си в затвора, отговорът е „да“. Помогнах му.

Чашата й със скоч беше на бюрото. Тя посегна, но размисли и я остави.

— Обвиненията бяха фалшиви, господин Кели. Политически лов на вещици. Рей никога не е изнудвал хора за дарения. За бога, те се редяха на опашка да ни дават пари!

— Къде е той, госпожо Пери?

— Не знам.

— Не ви вярвам.

— Не съм и очаквала да ми повярвате. — Отново мушна ръцете си в скута, под бюрото. Посегнах към пистолета си и тя замръзна на място. — Искам да извадя нещо от чантата си. Не е пистолет. Може да ви се стори поучително.

Кимнах.

— Дайте да видим.

Измъкна продълговат бял плик и го постави на бюрото между нас. На него беше изписано името й.

— Какво е това? — попитах аз.

— Рей ми го даде сутринта, преди да изчезне. Подробни указания, стъпка по стъпка, как да действам, за да го измъкна от сградата на съда. И какво да правя след това.

Посегнах към плика. Гласът й ме спря.

— Рей е мъртъв, господин Кели. И то не от вчера. Каза, че така е по-лесно.

21

— И как точно е умрял Рей? — попитах аз.

— Прочетете писмото. Вътре е написано всичко.

Тя стана и излезе от стаята. Седнах зад бюрото и се зачетох. Писмото не разкриваше цялостния план за бягството, съдържаше само конкретни указания до съпругата му. Номерът с асансьора бе изпълнен точно както си мислех. Еди Уорд се бе скрил в кабината, когато Мари бе надникнала вътре. После бе натиснал копчето за третия етаж и от там бе слязъл по стълбите до партера, където бе изчакал ченгетата да го открият. През това време Рей отдавна се бе изпарил. В писмото не се съдържаха никакви индикации къде би могъл да се намира. Известен намек за това можеше да се види единствено на последната страница.

Адвокатът ми каза, че федералните вероятно ще ми сложат гривна с чип, за да ме следят, докато вляза в затвора. Не мога да поема този риск, така че трябва да го направим в съда. Днес. След като мен вече ме няма, ще те разпитват, ще те следят и заплашват. Но властите не могат да те пипнат. Трябва само да следваш указанията ми и да се придържаш към сценария. Не се притеснявай за Еди. Ще има кой да се погрижи за него. Що се отнася до живота ти оттук нататък, вярвам, че все някак ще го подредиш. Може би не в Чикаго, но има и други места по света. Други мечти. Последвай ги. И ме забрави. За теб, Мари, аз ще съм мъртъв. Поне на първо време. Знам, че бракът ни не беше идеален, така че може би ще си ми благодарна. Много ми се иска нещата да се бяха развили по друг начин, но и двамата знаем, че не ни беше писано. Съжалявам. С обич, Рей

Чух тихи стъпки пред вратата на стаята. Беше Мари.

— Свършихте ли?

— Защо сте с палто?

— Предположих, че отиваме в полицейския участък.

— Това пък защо?

— За да дам показания. В писмото няма нищо, което би могло да ги отведе при Рей. Самата аз не знам къде е той, така че това е поредна задънена улица за тях. Съжалявам, че ви лиших от славата да разкриете случая, но предпочитам полицаите да го чуят направо от мен.

— Седнете, госпожо Пери.

— Струва ми се, че и „Мари“ е добро като обръщение на този етап.

— Сядай, Мари.

Тя седна на стола, на който бях седял аз, и зачака, неуверено усмихната в новооткритата си уязвимост.

— Изглеждаш едва ли не щастлива — казах аз.

— Готова съм да започна наново.

— Точно както те съветва съпругът ти.

— Рей можеше да бъде и пресметлив, когато бе нужно.

Почуках с пръст върху писмото.

— Тук пише, че за Еди щяло да „има кой да се погрижи“. Знаеш ли какво означава това?

— Допускам, че му е било заплатено.

— Рей е имал пари, така ли?

Тя примигна.

— Не знам.

— Защо точно сега започваш да ме лъжеш, Мари?

— Не те лъжа.

— Помогнала си на Рей или защото още го обичаш, като в такъв случай приказките ти за брак по сметка са фалшиви…

— Или?

— Или по някаква друга причина.

— И смяташ, че всичко опира до пари, така ли?

— Съжалявам, но обикновено така стават нещата в живота. Тъй или иначе, ти не ми казваш всичко.

— Знаеш точно колкото и аз, Кели. Колкото и да седим тук и да се гледаме, нищо не се променя.

— Е, добре — казах аз и станах.

— В полицията ли отиваме?

— Отиваме да се видим с един приятел.

— Не мисля, че имаме общи приятели.

— Не е мой приятел. А твой. Електротехникът на име Еди Уорд.

22

Когато минах покрай жилището й, Беатрис открехна вратата. Усмихнах й се възможно най-любезно. Тя ми хвърли бърз поглед и се скри вътре. На горния етаж вратата на апартамента на Еди Уорд беше точно както я бях оставил — разбита. Мари не бе казала нито дума, докато пътувахме насам, но не изглеждаше учудена, че сме тук. Запитах се дали вече не знае какво ще открием вътре. Извадих пистолета си и бутнах вратата. Нищо в жилището не се бе променило. Наведох се и пипнах с пръст слоя сивкави зърнести боклуци на пода. И чак сега си дадох сметка какво съм видял първия път. Циментов прах. Спалнята в задната част на апартамента беше все така празна. Проверих гардеробите, погледнах под леглото. После свалих чаршафите и одеялата, но никъде не намерих следа от същия прах. Мари ме наблюдаваше от вратата. Право насреща, от другата страна на коридора, се намираше единствената баня в апартамента. В дъното й имаше вана с крака на лъв, закрита със завеса. Предишния път не й бях обърнал внимание. Сега обаче се приближих и разтворих завесата с цевта на пистолета си. Някой бе превърнал ваната на Еди Уорд в бетонно преспапие. Извадих телефона и направих снимка. После набрах номера на Родригес.

Двамата седнахме в дневната и зачакахме полицая. От време на време Мари Пери поглеждаше към задната част на апартамента. За пръв път, откакто се познавахме, ми се стори наистина притеснена.

— На кого се обади? — попита тя.

— На един приятел, който е ченге. Помолих го да дойде след половин час.

— Защо?

— За да имаш време да се махнеш от тук.

— Ами ако не желая?

— Ваната там е пълна с цимент, Мари. Когато разбият цимента, ще открият Еди Уорд.

— Мислиш ли?

— Убеден съм. Това, което не знам, е как се е озовал там. И дали ти нямаш нещо общо.

— Та аз дори не го познавах.

— Той ти е помогнал да организираш бягството на Рей. С което се е превърнал в тежест за вас.

— Ако искрено го вярваш, значи ме смяташ за убийца. Дори да оставим настрана въпроса как съм успяла да набутам цял мъж във вана, пълна с цимент, и защо бих избрала точно този начин да убия когото и да било, какъв мотив имаш да ме пуснеш да се измъкна?

— Откровено ли да ти отговоря?

— Не са ли откровеността и взаимното доверие в основата на чудесното приятелство, което се роди помежду ни?

— Не смятам, че си убийца. Поне засега. — Погледнах часовника си. — Родригес скоро ще дойде. Излез през задния вход и си хвани такси. След като разбием ваната, ще ти звънна.

Минахме през кухнята на Еди и излязохме на задната тераса. Тя изтича забързано надолу по външното стълбище и след минута изчезна в лабиринта от задни чикагски улички. Дъждът бе отслабнал до фина мъглица от микроскопични водни капки и косата й блестеше в жълтеникавото сияние на уличните лампи. Проследих я с поглед, докато се изгуби. След това се прибрах в апартамента и зачаках. Родригес се появи десет минути по-късно.

— Почисти ли всичко, което не искаше да видя?

— По-добре да не знаеш.

— Да не мислиш, че се оплаквам! Къде е?

— Ето тук. — Отведох го до банята и останах да го наблюдавам, облегнат на стената. Родригес приклекна до ваната и я заразглежда.

— Колко ли тежи това нещо?

Вдигнах рамене.

— Боиш се, че ще продъни пода ли?

— Само това липсваше.

— Всичко ще е наред.

— Тази сграда е много западнала. Да не мислиш, че подът ще издържи една вана, пълна с цимент?

Огледах внимателно сивкавата повърхност. Беше гладка, равна и твърда. Професионално изпълнено във всеки възможен смисъл на думата.

— Ще открием Еди отдолу.

— Твоят електротехник, знам. И според теб това по някакъв начин е свързано с Рей Пери?

— Картината е много по-сложна, Винс.

— Бъди така добър и я запази за себе си.

— Камъкът, който разби колата на Пол Гогин, въобще не беше камък. Беше голямо парче цимент. — Коленичих и почуках с пръст горния ръб на ваната. — Като този тук.

— Веднъж вече ми разви тази теория.

— Поне двама са пречукали Гогин. Нужна е била физическа сила и предварителен план.

— Какъв план?

— Някой е следвал Гогин с кола. Като се е координирал с двамата горе на моста, за да уцелят точния момент.

— Фантазираш си.

— Ти също не смяташ, че онзи хлапак е убил Гогин. Прекалено добър полицай си, за да повярваш на това.

— Какво очакваш да направя?

— Ела с мен отвън.

Излязохме на задната тераса, избърсахме от водата два сгъваеми стола, които Еди си държеше там, и седнахме. Родригес запали цигара. Аз си бях взел една кола от хладилника.

— Някой заличава всички следи — казах аз, докато отварях кенчето.

— Чикаго. Градът на заличените следи. — Родригес дръпна от цигарата си и издиша дим към нощното небе.

— Освен това са искали да ни изпратят послание. Затова са използвали цимент. Първо с Гогин. После и с Еди.

— И кои са „те“?

— Онези, които си изкарват хляба с цимент. „Бийкън Лимитед“.

Родригес вдигна глава към беззвездното небе и прихна.

— Ти си се побъркал.

— През последната година от мандата на Рей са му дарили четири милиона долара. Общо над петнайсет милиона. Разпределени между четири-пет компании.

— Е, и какво? „Бийкън“ строи шосета в този щат от трийсет години.

— Да, но откакто Рей се нанесе в губернаторската резиденция, те наистина удариха джакпота.

— И това обяснява петнайсетте милиона.

Родригес дръпна още веднъж от цигарата си и запрати фаса през парапета. Двамата проследихме с поглед опашката от червени искри, които проблеснаха за миг и после се разтвориха в мрака. Тогава му разказах за пътуването си до строителния обект на „Айзенхауър“.

— Искаш да ми кажеш, че си прострелял една от горилите на „Бийкън“?

— Ако не е подал жалба в полицията, може би не. Въпросът е, че те ме нападнаха първи. За което сигурно има причина.

— Извън факта, че си влязъл в забранена зона?

— Наистина ли не разбираш?

— Разбирам. Смяташ, че „Бийкън“ са замесени по някакъв начин в изчезването на Рей Пери. Защо? Нямам представа. А сега заравят хора във вани с цимент и пускат бетонови парчета върху коли от мостове, най-вероятно за да заличат следите си. Съжалявам, Кели, но това не ми звучи убедително. А сега ми отговори на един въпрос. Кой си тръгна от тук малко преди да дойда?

— Какво те кара да си мислиш, че е имало друг човек?

Родригес поклати глава.

— Какво ще направиш с ваната? — попитах го аз.

— Ще повикам екип. Ще я разбием, за да видим какво има вътре. Какъв приятен начин да прекарам остатъка от нощта, а?

— Ето ти нещо друго, с което да си убиеш времето. — Разгънах полицейския протокол, който ми бе дала Елена Рамирес, и му го подадох.

— Какво е това? — попита той.

— Човекът, за когото пише тук, е чикагски полицай. Онзи ден се запознах с дъщеря му. Не онази, която се споменава в протокола. А най-малката, Елена.

Родригес вдигна поглед за миг, после продължи да чете.

— Елена казва, че баща й опрял пистолет до главата на по-голямата й сестра, когато му споделила, че ще има бебе. Полицаите замазали положението, като го писали случайно произведен изстрел.

— Това е отпреди четири години. Какво очакваш да направя?

— Елена е на шестнайсет и е бременна. И си мисли, че този път баща й може направо да я застреля.

— А ти смяташ, че е права?

— Знам само, че не бих желал да проверявам права ли е или не.

Родригес вдигна протокола пред лицето си.

— Мога ли да го задържа?

— Разбира се.

— Добре. А сега се разкарай. Трябва да повикам екип и да изровим Еди.

— И ти смяташ, че Еди е вътре, а?

— Еди е, кой друг? Сигурно е дължал пари на когото не трябва. Хайде, чупката. И следващия път, като намериш вана, пълна с цимент, бъди така добър да ми забравиш номера. И… Кели?

— Какво?

— Ако си убеден в теорията си за „Бийкън“, дай доказателства. Мотив също няма да навреди.

23

Доказателства и мотив не е лесно да се открият, затова аз се озовах върху онзи надлез в 3:30 часа сутринта. Джак О’Донъл настояваше да се срещнем на същия обект на „Бийкън“, който бях навестил преди седмица, само че този път строителната площадка бе обвита в мрак.

Извадих уред за нощно виждане и огледах всичко наоколо. Изглеждаше пусто. Уредът позволяваше отчитане на температурни разлики и през него ясно се виждаше, че двигателите на камионите и леките автомобили отдавна са изстинали. Мушнах уреда в джоба си. От мястото, където бях застанал, се виждаше „Айзенхауър“, който се виеше в далечината като обсипана със скъпоценни камъни змия с глава, обърната към сърцето на града, докато опашката й се губеше някъде на юг към Индиана. От време на време под мен профучаваха забързани коли. Преминах по цялата дължина на надлеза, влязох в колата и карах до третия изход на изток. Там ме чакаше синият джип на Джак О’Донъл.

О’Донъл се провря през лабиринта от оранжеви конуси на входа на обекта и спря джипа.

— Ако някой ни пита какво правим тук, остави на мен да говоря.

— Окей.

Той извади изпод седалката си термос с кафе.

— Искаш ли?

— Не, благодаря.

— Както кажеш.

O’Донъл си наля чаша и отпи. По границите на обекта върху дебели стълбове бяха поставени прожектори, които хвърляха ярка светлина върху бетонните бариери и притихналите метални грамади на машините. Извън осветения периметър цареше пълен мрак.

— Първа смяна трябва по график да се яви на работа в пет — каза О’Донъл. — Дотогава ние отдавна ще сме се измели от тук. — Той беше все още млад мъж, малко над четиридесетте, с малка, квадратна глава, леко пооплешивял отпред на челото, но с изразително, ъгловато лице. Посочи неопределено с ръка през предното стъкло на колата към заобикалящия ни мрак и попита: — Би ли ми казал защо се интересуваш от това тук?

— Може да има връзка със случая, по който работя в момента.

— Какъв е случаят?

— Нае ме един човек…

— Какъв човек?

— Всъщност дори не знам дали е мъж. Може да се окаже и жена.

— Ти си частен детектив, а не знаеш кой е клиентът ти?

Описах му имейла, който бях получил, последван от адреналиновата инжекция в банковата ми сметка. О’Донъл подсвирна. Тихо и многозначително.

— Както го описваш, звучи като идеалния клиент. И защо иска да откриеш Пери?

— Нямам представа.

— И това не те притеснява?

— Още не.

— А как мога да ти помогна?

— Като ми кажеш повече за „Бийкън Лимитед“.

— Пътищата на Илинойс са застлани в червено и бяло.

— Моля?

— Това са цветовете, които „Бийкън“ използва в търговските марки на всичките си дъщерни фирми. Червено и бяло. — О’Донъл отвори вратата и измъкна отнякъде електрическо фенерче. — Хайде да се поразходим.

Шосето завиваше плавно наляво. В студената ранна утрин се виждаше дъхът му; чакълът под ботушите му скърцаше.

Извървяхме около стотина метра и спряхме.

— Преди шест години правиха козметичен ремонт на този път — каза О’Донъл.

— Спомням си. Заедно с „Идънс“ и „Кенеди“. И на трите им правиха ремонти.

— Сега говорим за „Айзенхауър“.

— Няма проблем.

— Знаеш ли как се строи път?

Поклатих глава.

— При по-старите шосета се полага трийсетсантиметров слой чакъл, който се нарича легло, после двайсет и пет сантиметра бетон за основа, и най-отгоре десет сантиметра асфалт. Това са общо шейсет и пет сантиметра дебелина на настилката. Което не е достатъчно за съвременните равнища на натовареност. Хората на „Бийкън“ предложили нов начин на фундиране: шейсетсантиметра чакълено легло, петнайсет сантиметра асфалт и отгоре трийсет и пет сантиметра бетон. Това прави общо метър и десет — най-дебелата, най-яка настилка, полагана когато и да било в този щат. Страхотно, нали?

Кимнах.

— А защо тогава на шестата година започва да се разпада? Ето, от тук.

Провряхме се между две бетонни бариери и подминахме няколко самосвала, боядисани в яркочервено и черно, отстрани с надписи „Игъл Симент“.

— Проектът „Айзенхауър“ стартира през две хиляди и шеста година — каза О’Донъл. — Това беше първата година на Рей като губернатор. Приключи през зимата на две хиляди и осма. По първоначални разчети на „Бийкън“ стойността на проекта трябвало да възлиза на осемстотин милиона долара. Окончателната сума обаче наближаваше милиард и четиристотин. Спрингфийлд помрънка, помрънка, но в крайна сметка Пери одобри сумата. Ето, погледни това тук.

O’Донъл насочи фенерчето си към земята и приклекна до сивкавия брезент, с който беше покрита пътната настилка в разстояние на стотина метра. Отстрани две-три от прикрепващите колчета и разгърна края на брезента. Две паралелни цепнатини, всяка по около метър и половина дълга и пет сантиметра широка, преминаваха успоредно през средата на пътя. О’Донъл повдигна още малко брезента. Цепнатините се разклоняваха в по-малки фрактури, които пълзяха в различни посоки.

— От „Бийкън“ твърдят, че това тук е нищо — каза О’Донъл. — Повърхностни напуквания, които лесно можели да се оправят.

— А така ли е?

Той извади стоманена рулетка от джоба на грейката си и я пъхна в една от основните цепнатини.

— Тази е близо двайсет и пет сантиметра дълбока. Стига почти до основата. Това е сериозен дефект — показва, че настилката се разпада. — O’Донъл прибра рулетката. — Към момента „Бийкън“ провеждат едновременно седем „ремонтни операции“ само по „Айзенхауър“. — Той се изправи и се огледа. — Скоро ще се съмне. Хайде да се връщаме при джипа.

По обратния път не казахме и дума. О’Донъл седна зад волана и аз се настаних до него. За пръв път забелязах детското столче, закрепено за задната седалка. Той ме закара обратно до колата ми, паркирана в една странична сляпа улица. Когато стигнахме, извади лаптоп и го включи.

— Кой е имейл адресът ти?

Дадох му го.

— Изпращам ти информация за три автомобилни катастрофи, станали на „Айзенхауър“ в последно време. Загинали са общо шест души. В това число три деца.

Той извъртя екрана така, че да видя снимката на десетгодишно момиче в ученическа униформа.

— Отидох лично на две от местата на катастрофите — продължи О’Донъл. — Вече бяха изкърпили голяма част от настилката, но успях да видя пораженията отдолу.

— И?

— Същите цепнатини, каквито видя тази нощ. Пътят направо се разпада.

— Това ли е причината за катастрофите?

— Шофьорите нямат никакви нарушения. Никога не са хващани да карат нетрезви. Времето е било хубаво. Не мога да го докажа, но… да, убеден съм, че пътят ги е убил.

Разгледах списъка със статиите. После се върнах към снимката на момиченцето.

— Ще ми я пратиш ли?

— Вече я имаш.

— А доказателства? Направи ли снимки на местата на катастрофите, когато отиде да ги видиш?

— Заснех малко видеоматериал, но няма да ти свърши работа.

— Защо?

— Не представлява категорично доказателство. В никаква степен.

— Може ли да видя записа?

О’Донъл погледна през прозореца към здравата телена ограда, която ни отделяше от шосето.

— Нека не прибързваме.

— Добре. И така, как са го направили?

— Кое?

— Как са успели да надхитрят системата? Да похарчат един милиард долара и да построят некачествен път, без някой да ги хване?

— Не е толкова трудно, колкото си мислиш. В случая вероятно са направили две неща. Първото са щатските кантари. Бетоновозите се теглят сутрин, на излизане от заводите на „Бийкън“. След това на щата се представя сметка за вложените суровини, която се основава на показанията от кантара.

— „Бийкън“ са пипали кантарите?

— Най-вероятно са пипали нещо по компютрите, които регистрират отчетената стойност. Пет тона строителен материал се вписва като шест и щатът получава фактура за толкова. И това всеки ден. За всеки камион. И то се трупа…

— Какво друго?

— Лъжат и със сместа. Един строителен предприемач е длъжен да спазва определени пропорции при създаването на бетонната и асфалтовата смес. Ако отрежат тук-там от съставките, бутнат вътре повече пясък, налеят повече вода, сместа се разваля. Но пък предприемачът пести пари.

— Колко пари?

О’Донъл се изсмя.

— За проект като този? Окончателната сметка, която представиха на щата, беше около милиард и четиристотин милиона. Съдейки по качеството на изпълнение, което видях с очите си, не бих се учудил, ако са източили петнайсет, дори двайсет процента от сумата.

— Та това са почти триста милиона!

— И то само от „Айзенхауър“.

— Защо досега не си написал статия по въпроса?

O’Донъл се извърна и погледна детското столче на задната седалка.

— Най-малката ми дъщеричка навърши три години миналия месец. Мислиш ли, че заслужава да има баща? Защото аз мисля, че да.

— Такава била работата.

— За пръв път се захванах с „Бийкън“ още докато работех в „Трибюн“. Главният ми редактор спираше всички разследващи статии, които му подавах. Една вечер ме заведе да ударим по едно питие. Каза, че искан да говори с мен за работата ми. Така че ударихме не по едно, а по повече. След което той извади от джоба си плик. Вътре имаше снимка на най-голямата ми дъщеря. Тогава беше на шест-седем години. Държеше някакъв мъж за ръката и се усмихваше. Мъжът беше извън кадър от раменете нагоре, така че не виждах лицето му. — O’Донъл говореше с равен глас, но страните му бяха леко почервенели, а в ъглите на устата му беше избила слюнка. — Сграбчих шефа си за шията и замахнах да му избия зъбите, пък майната й на работата. Но тогава той извади втора снимка. На неговото дете. Връстничка на моето. Хванала същия мъж за ръката. И тогава шефът ми каза, че никога няма да пусне нищо за „Бийкън“. Нито сега, нито когато и да било. И да оставим тази тема, ако обичаме децата си. Аз се съгласих. Ударихме още по едно и никога повече не повдигнахме темата. — O’Донъл извади термоса изпод седалката и разви капачката. — Сигурен ли си, че не искаш малко?

Аз кимнах и той наля и на двама ни по една чаша. Отпих от кафето. Беше силно и горещо.

— Защо си тук, Джак?

— Ти минаваш за корав човек. Освен това нямаш семейство. Казах си, че може да направиш нещо по този въпрос.

— Кой е собственикът на „Бийкън“?

— Ако знаех, щях да ти кажа.

— Имаш ли още нещо за мен?

— Вече ти дадох твърде много.

— Ами видеозаписа от пътната настилка, който си направил?

— Ще помисля дали да ти го дам.

Извадих визитка и я пъхнах в една цепнатина на бордното му табло.

— Благодаря ти, Джак.

— Късмет. И не ме търси повече.

Слязох от джипа на О’Донъл и гледах след него, докато се отдалечи. После се качих в колата и подкарах обратно към обекта. Казах си, че имам време да хвърля още един поглед под брезента. Затова слязох от колата и влязох в оградената зона. Подухваше свеж вятър и първите отблясъци на утрото оцветяваха пътя в розово. Намерих участъка, до който ме бе завел О’Донъл, и продължих още малко нататък. После коленичих и надигнах тежкия брезент. Тук цепнатините бяха по-широки и дълбоки. Извадих от джоба си фенерче и го поставих така, че да освети една от най-големите. Тъкмо се готвех да направя снимка с телефона си, когато чух как зад гърба ми изскърца чакъл. Посегнах към пистолета и се обърнах. Точно навреме, за да видя черните очертания на лопатата, която се стоварваше върху мен.

24

Водата беше студена и мръсна, проникваше в носа ми и се процеждаше между зъбите. Ясно беше, че всякаква съпротива е безпредметна. Ако човекът, който натискаше тила ми надолу, искаше да ме удави, с всяко движение аз само щях да ускоря процеса. А защо ли му бе притрябвало да ме дави? С пистолет беше къде-къде по-лесно. Той сякаш отгатна мислите ми и ме издърпа за косата от кофата. Аз се закашлях и повърнах вода. Някой ме завлече до един стол и ме прикова с белезници за него. След което върху главата ми бе нахлузена черна торба. Този път не видях лопатата.

Дойдох в съзнание, привързан към стола. Ръцете ми бяха изпънати напред, надолу с дланите, пръстите ми разперени встрани и приковани към маса от грубо, неодялано дърво. Зад гърба ми имаше слаба лампа, а насреща — надупчена циментова стена. Чух дишане и се досетих, че в стаята с мен са поне двама. Миришеха на цигари. Единият заобиколи масата и застана така, че да го виждам. Беше шкембелията. Държеше лопатата с две ръце.

— Дали сега да не сложим торбата на твоята глава? — казах аз.

Шкембелията ме ръгна с лопатата в корема, напред с острието. Ако бях ял нещо, щях да го изкарам навън. Сега само повърнах още малко вода и я изплюх на пода.

— Кой беше с теб на обекта тази нощ? — Гласът на шкембелията беше нисък и гърлен, като банциг, който реже метална тръба.

— Сам бях.

Последва нов удар в корема. Този път не толкова силен. Но когато повърнах, в слюнката си видях следи от кръв.

— Кой беше с теб?

— Майната ти.

Шкембелията вдигна отново лопатата, но после спря. Другият мъж излезе иззад гърба ми и седна срещу мен.

— Това ми доставя невероятен кеф — каза Боунс Макинтайър. — А ти кефиш ли се?

Аз се изплюх към него, но не го улучих. Шкембелията започна отново да вдига лопатата, но Боунс му направи знак да спре.

— Учудвам се, че ми позволяваш да видя лицето ти — казах аз.

— Това е, защото не разбираш как работим. — Боунс измъкна една от дебелите си пури и я превъртя между пръстите си. После извади от джоба си сребърна резачка, закачена на верижка, и отряза върха на пурата.

— Защо не ми обясниш? — казах аз.

Боунс набърчи чело.

— Веднъж вече се опитах.

— Опитай пак.

— Може би един урок по история ще ти дойде добре. — Той драсна клечка кибрит и засмука продължително жълтия пламък. Стаята се изпълни с упойващия аромат на горящ скъп тютюн. Боунс се облегна назад в стола и с два пръста махна парченце от обвивката на пурата, полепнало на езика му. — Всичко започна в края на осемдесетте. Силните на деня в този град решиха, че е необходимо да създадат своя собствена дойна крава. Да придобият дял в един анонимен бранш, който да доят, без никой да разбере. Спряха се на строежа на пътища и създадоха „Бийкън“. Всеки, който се броеше за нещо, се включи в начинанието. Градските, окръжните, щатските власти. Вписахме се в ДНК-то на системата, като прибирахме нещо, което с времето започнахме да наричаме „годишна рента“. В днешно време това е просто едно бюджетно перо. Всеки получава своя дял, а системата предприема мерки да се защитава. Дявол да го вземе, правим го от толкова дълго време, че звучи едва ли не законно.

Старият политик се изхили на себе си и постави пурата така, че пепелта й надвисна от ръба на масата. После се наведе напред и ме потупа по ръката.

— Ето защо такъв като теб никога не може да събере срещу нас достатъчно доказателствен материал, който да издържи в съда. Дори да го направиш, ще трябва да го дадеш на някое ченге, чийто шеф, или шефове, са част от „Бийкън“. Също и всички по-важни прокурори в щата и половината действащи съдии. Доникъде няма да стигнеш. А пък онзи, който ти го е дал, ще се прости с кариерата си. Или с нещо по-сериозно.

— Никой не може да се крие вечно.

— Ние сме много дискретни. Нашите интереси са тясно дефинирани. И упражняваме сила само тогава, когато въпросните интереси са пряко засегнати.

— Не ти вярвам.

Боунс се обърна и погледна шкембелията.

— Той не ми вярва. — После отново към мен: — Мога ей сега да ти пусна един куршум в черепа, после да оставя тук пистолета с отпечатъците си и най-спокойно да си тръгна. Мисля, че това ще ти се стори убедително. Разбира се, ще си умрял, така че едва ли ще има смисъл да ти напомням какво съм казал.

— Какво те спира?

— Първото умно нещо, което казваш тази нощ. Има един-единствен човек, над когото нямаме контрол. Това е Рей Пери. И тук ти ще ни помогнеш. — Боунс стана от стола, мина зад гърба ми и се върна с един таблет. — Какво, изненадан ли си? Изкуфял дядка като мен. С шайбен телефон и така нататък. Какво разбирам аз от технологии? Нищо всъщност. Те ми го нагласяват и аз трябва само да натисна копчето и да пусна записа. Тоя съм го пускал сигурно десетина пъти.

Боунс обърна таблета към мен и натисна тъчскрийна. Клипът започна. Камерата беше поставена някъде в спалнята на Рейчъл Суенсън. Затворих очи, но това не помагаше. Чувах тихите стонове и мазното поскърцване на пружините — все звуци, които толкова добре познавах.

— След теб още двама минаха през леглото й. — Боунс бе понижил гласа си до дрезгав шепот. — Този тук е дилър на стоковата борса. Ние му платихме да направи записа. Чукането му дойде отгоре, като бонус.

Шкембелията се изкикоти, с което си заслужи да го отметна в мозъка си като сигурен кандидат за куршум. Боунс също, разбира се.

— Можем да откараме съдийката където си поискаме — каза той. — Да я съсипем професионално, финансово или просто да поръчаме да я изнасилят и после да й теглят куршума. Разбира се, всичко ще заснемем на видео и ще ти го пратим. Отвори си очите.

Подчиних се. Слава богу, екранът беше изгаснал. Боунс придърпа със стържене стола си по-наблизо и ме фиксира с немигащия си поглед на влечуго.

— Кажи на Рей, че си искам парите. Ако ми ги даде, ще забравим за него. И за теб също.

— Какви пари?

— Ти му предай каквото ти казвам.

— Не знам къде е Рей.

Усмивката на Боунс беше тънка и студена като бръснач. В кървавочервената й извивка виждах ужасната цена, която бе платил за властта си.

— Просто му го кажи, Кели. И не си навирай носа в чуждите дела. Ще видиш, че всичко ще бъде наред.

Страхът ме сграбчи с острите си нокти за стомаха, когато Боунс Макинтайър се надигна от стола си. Шкембелията беше застанал непосредствено зад гърба му. Вместо лопата в ръката си държеше малка брадвичка. Погледът ми се премести върху ръцете ми — голи, с разперени пръсти, всеки прикован поотделно за грубото дърво с малка метална скоба. Някъде в мозъка ми една врата се затвори; знаех, че каквото и да се случи, вече нищо няма да е същото. Вдигнах отново очи към мъжа, който ме гледаше невъзмутимо. С едно плавно движение той вдигна брадвичката и замахна с нея. Наточеното острие мина през нокътя, през меката тъкан, през кръв и нерви, заби се в плота на масата и остана там. Може би съм извикал. Да, сигурен съм, че извиках, но викът ми бе заглушен от бученето в ушите. След това загубих съзнание и се гмурнах в ярка бяла светлина от болка.

25

Погледнах надолу към найлоновата торбичка от супермаркет, увита около лявата ми ръка, от която се процеждаше кръв. После вдигнах очи нагоре. Пистолетът ми приличаше на оръдие в ръката на десетгодишния хлапак. Показалецът му беше на спусъка, а дулото сочеше право в главата ми.

— Това е моят пистолет.

Думите се изтръгнаха като въздишка от устните ми; самият аз не ги чух и не знаех със сигурност дали съм казал нещо. Явно обаче хлапакът ги бе чул, защото ме удостои с най-любезната си усмивка на петокласник и каза:

— Ако искам, ще те гръмна.

После затъкна пистолета в колана на джинсите си, обърна ми гръб и се отдалечи с наперено полюляваща се походка надолу по улицата.

Облегнах се на дървените стъпала и се загледах нагоре към лилавото небе, обагрено тук-там в оранжево и червено. Бяха ме извлекли от мазето и хвърлили в някаква кола. Спомням си смътно различими форми и силен тласък. Груби ръце, които ме стискаха за шията, остра миризма на пот и цигари, хладен въздух и напукана тротоарна настилка. И после онова хлапе. Огледах улицата и в двете посоки. Бях захвърлен на стълбището пред една сграда, от която бе останал само скелетът. Другите сгради в карето също приличаха на скелети. По някои зееха черни дупки на местата на прозорците на други и прозорците, и вратите бяха заковани с дъски. По уличните табели на близкия ъгъл, окъпани в светлината на утрото, разбрах, че са ме оставили на Петнайсета улица близо до пресечката с „Дрейк“ в „Лоундейл“. Един на нула за тях.

През джоба на якето си напипах мобилния си телефон. Един на един. Извадих го с дясната си ръка и се опитах да набера номер. Знаех, че съм на ръба отново да загубя съзнание от шока. Знаех също, че ако допусна това, следващият минувач ще прибере телефона и парите ми. Или пък онзи хлапак ще се върне и ще ме довърши със собствения ми пистолет. Затова натиснах бутона за набиране и зачаках. Отсреща се чу гласът на Родригес.

— Шест часът е, за бога!

— Аз съм на Петнайсета и „Дрейк“.

— И какво, по дяволите, правиш там?

— Нищо добро.

— Не ми звучиш много весел.

— Защото не съм. Можеш ли да дойдеш тук?

— Разбира се.

— Донеси аптечка за първа помощ.

Мълчание.

— Ранен ли си?

Погледнах отново към подгизналата от кръв торбичка на ръката си.

— Вероятно.

— Една линейка ще дойде по-бързо.

— Никаква линейка. — Вдигнах глава. Хлапакът не се бе върнал да ме гръмне. Но вместо него бе пристигнал по-големият му брат. — Трябва да прекъсвам, Винс. Просто ела.

Затворих телефона и го поставих на стъпалото до мен. Момчето беше около шестнайсетгодишно, слабо и жилаво, с правилни черти и ясни, сериозни очи. Облечено беше с черно кожено палто, което му стигаше почти до коленете, и някъде от гънките му измъкна моя пистолет.

— Ти ли си дал това на брат ми?

— Той ми го взе. — Повдигнах нагоре ръката си с кървавата торбичка, за да му покажа проблема си. Очите му се разшириха за миг, после погледът му отново стана сериозен и пресметлив.

— Кой те прецака така?

— Едва ли го познаваш.

Той все още държеше пистолета ми в ръката си и се потупваше с него по хълбока, докато мозъкът му работеше усилено.

— Какво друго имаш по джобовете?

Дадох му телефона и малко пари. Нямах намерение да му давам документ за самоличност, нито кредитните си карти. Мислех да го оставя сам да се потруди и да ги намери. Той преброи парите, после включи телефона, изчака го да зареди и отново го изгаси. След което го прибра в джоба си заедно с парите.

— Ченге ли си?

Поклатих глава.

— Помагам на едно ченге. Току-що говорих с него.

— Как се казва?

— Родригес.

— Винс?

— Ти познаваш ли го?

— Кажи му, че Ел Джей му праща много здраве.

Ел Джей пъхна обратно пистолета ми в един от дълбоките джобове на палтото си и си тръгна. След петнайсет минути Родригес спря до бордюра. Седнах на предната седалка до него.

— Ел Джей ти праща много здраве.

— Ел Джей?

— Един от тукашните ти приятели. Току-що задигна пистолета и телефона ми.

— Ще ти ги върна. Какво ти е на ръката?

Погледнах го. Лицето му потрепваше като прострян чаршаф в лятна буря. Въздухът около него се разширяваше и припукваше, реалността димеше по ръбовете.

— Закарай ме в болница — казах аз, като се отпуснах безсилно назад.

Колата тръгна. Главата ми се плъзна встрани, докато се спря в стъклото на прозореца. Следващите ми усещания бяха за нечия хладна длан върху челото ми, поскърцването на гумени колелца върху застлан с плочки под и острото впиване на иглата в ръката ми.

26

Намирах се в болнично легло. Лявата ми ръка беше бинтована и положена върху гръдния ми кош. Усещах главата си пълна с цимент, а гърлото ми беше сухо и ме болеше. Иначе не се чувствах чак толкова зле. Отвори се врата и при мен влезе медицинска сестра.

— Аха, буден сте. — Беше млада, с късо подстригана черна коса и канелена кожа.

— Май да — отвърнах. — Макар и още замаян. Къде съм?

— В „Нортуестърн Мемориъл“. Четири часа бяхте в безсъзнание. Между другото, казвам се Джанис.

— Здрасти, Джанис. Аз съм Майкъл. — Повдигнах нагоре увития в бинтове боздуган, който ми бяха оставили за ръка. — И така, какви са щетите?

Джанис свали от стената маншет за мерене на кръвно налягане и го уви около ръката ми.

— Докторът ще ви каже подробности, но не е кой знае колко страшно.

— Наистина ли? Защото тази превръзка ми изглежда доста дебела.

— Бяхте в шок, когато ви докараха, така че ви стабилизираха. Раната е на последната фаланга на кутрето. — Тя вдигна своето кутре нагоре и стисна с два пръста количката над нокътя си. — Приблизително ето толкова. И целият нокът. Не беше нужно да се прави операция. Само няколко шева. Взимайте си антибиотиците и болкоуспокояващите и скоро ще сте като нов.

— Хм.

— Извадили сте късмет. Какво всъщност стана?

— Порязах се с ножицата за подстригване на храсти.

— В шест сутринта?

— Обичам да си подрязвам розите на разсъмване. Успокоява нервите.

— Докара ви един следовател от полицията.

— За такъв ли се представи?

— Тръгна си, докато ви шиеха. После се върна и донесе това. — Джанис свали маншета от ръката ми и посочи с пръст мобилния ми телефон на нощното шкафче до леглото. — Каза, че останалите ви неща са у него.

— Благодаря ти, Джанис.

— Няма проблем. — Тя провери системата, която ми бяха включили. — Искате ли нещо обезболяващо?

— Мислех си, че няма да се сетиш да попиташ.

Тя излезе за малко и донесе малка чашка с няколко таблетки вътре. Глътнах ги без вода. Не че изпитвах силна болка, но си казах, че скоро ще ме заболи, та по-добре да съм подготвен. Джанис ме наблюдаваше внимателно.

— Ще ми кажете ли какво всъщност се случи?

— Не повярва за градинарската ножица, а?

— Не.

— Ако ти кажа истината, още по-малко ще ми повярваш. Какво ми помпате в ръката?

— Просто антибиотици. Трябва да останете, докато дойде докторът.

— Няма проблем.

— Може да е след няколко часа.

— Пребит съм като куче. Искам само да поспя малко.

— Добре.

Тя пооправи възглавницата под главата ми, угаси лампите и излезе. Изчаках минута-две, измъкнах системата от ръката си и станах от леглото. Дрехите ми бяха закачени в гардероба. Облякох се криво-ляво, намерих малко бинт и лейкопласт в едно от шкафчетата и ги скрих под якето си. После мушнах ранената си ръка в джоба, прекосих коридора и влязох в асансьора. Главното фоайе беше почти празно. Влязох в болничния „Старбъкс“ и си поръчах черно кафе. После си купих от аптеката флакон „Тиленол Форте“ и глътнах две таблетки. Накрая минах през въртящата се врата и излязох на Мичиган Авеню. Бях вече в таксито и пътувах на север, когато извадих телефона от джоба си и позвъних на Родригес.

27

— Искам да ми направиш една услуга — казах аз.

— Какво беше това снощи? Къде си изобщо?

— В едно такси.

— Изписаха те?

— Нещо такова. Слушай, имам нужда някой да наблюдава Рейчъл.

— Защо първо не ми кажеш какво се случи с ръката ти?

— Ще ти кажа, но искам веднага някой да отиде да наблюдава Рейчъл.

— Хубаво, ще пратя някого.

— Само да не е ченге.

— Защо?

— Опасно е — казах аз. — Използвай частна охрана.

— Окей. Частна охрана.

— В апартамента й може да има бръмбари. Трябва да бъде прочистен. Без тя да разбере. Парите не са проблем.

— Баровец. Ще позвъня където трябва. Пистолетът ти е у мен, между другото.

— Знам. Джанис ми каза.

— Коя е Джанис?

— Няма значение.

— Как е ръката?

— Пръстът ми. Добре е, зашили са го. Какво извадихте от ваната на Еди?

— Каквото очаквахме.

— Еди?

— С куршум в главата. Шефът ми ще изчака една седмица. После иска арест и му е все тая кой ще бъде арестуван. Искаш ли един безплатен съвет?

— Не особено.

— Излез в почивка. Харчи си стоте бона. И забрави за Рей.

— Ще ти се обадя.

Прекъснах връзката точно когато таксито спря до бордюра на Бродуей. Платих на шофьора и се качих в офиса си. Най-напред позвъних на Джак О’Донъл. Включи се гласовата му поща и оставих съобщение. После седнах и се загледах през прозореца в преминаващите коли. Усещах как болката се разпространява до лакътя ми и леко стиснах превръзката. Боунс можеше да ми отреже пръст. Можеше да ми отсече направо ръката. Но явно бе искал просто да ми причини болка. Колкото да ме сплаши. Да ми отправи предупреждение. Сетих се за Рейчъл и се запитах колко ли време ще мине, преди онзи клип да спре да се върти в главата ми. Телефонът ми избръмча и се появи иконката за имейл. Чукнах с пръст върху нея и прочетох съобщението.

В СМЕТКАТА ТИ ИМА ОЩЕ $10 000 ЗА МЕДИЦИНСКИ РАЗХОДИ.

Започнах да пиша с един пръст.

КОЙ СТЕ ВИЕ?

ТВОЯТ КЛИЕНТ

ИСКАМ ИМЕ.

Изчаках малко, после написах:

С РЕЙ ЛИ РАЗГОВАРЯМ?

Отговорът не закъсня.

ДА.

ЗАЩО МЕ НАЕХТЕ?

БИЙКЪН.

ВЗЕХТЕ ЛИ ПАРИТЕ?

НЕ Е ВАЖНО. ЗАЕМИ СЕ С ЖЕНА МИ. В ОПАСНОСТ Е.

Помислих малко, после написах:

ЗАЩО ВИ Е ПОМОГНАЛА ДА ИЗБЯГАТЕ ОТ СЪДА?

Нова пауза, после дойде отговорът:

НЕ Е ВАЖНО. АПАРТАМЕНТЪТ ТИ СЕ ПОДСЛУШВА.

ЗВУК И КАРТИНА. ЛАПТОПЪТ И СТАЦИОНАРНИЯТ ТЕЛЕФОН ВЕРОЯТНО СЪЩО. В ОФИСА Е ОКЕЙ. ДОВИЖДАНЕ

Половин минута гледах втренчено последното съобщение. След това отидох до банята в дъното на коридора и заключих вратата. Всичките ми инстинкти ми казваха да намеря бръмбарите и да ги изтръгна от стената. Точно сега обаче те биха могли да се превърнат в потенциална улика. Което означаваше, че трябва да останат на мястото си, а аз да свикна с тях. Пуснах водата в мивката и погледнах лицето си в огледалото. Внимателно отстраних лепенката, с която бяха затворили раната в сцепената ми вежда. Потече малко кръв, но бързо спря. Продължих с ръката си, като бавно свалих превръзките. Горната половина на пръста ми беше сплескана и почерняла от заседнала кръв, като цяла редичка шевове минаваха през върха на пръста и се спускаха надолу от едната страна. Докоснах го леко, но не усетих допира, затова се опитах да го сгъна. Болката прониза цялата ми ръка, лакътят ми се вдърви, рамото ми запулсира. Наведох се над мивката и си поех дълбок дъх. След около минута се изправих и отново се бинтовах, като този път залепих с лейкопласт кутрето и безимения си пръст един за друг, оставяйки другите свободни. После наплисках лицето си със студена вода и го избърсах с хартиена кърпа. Отключих вратата на банята и тръгнах обратно по коридора, като се питах дали наистина съм разговарял с Рей Пери. И ако да, какво искаше от мен? Свих зад ъгъла и видях Боунс Макинтайър да чака пред офиса ми. Държеше молив в ръката си и четеше „Трибюн“.

— Кели, я кажи една дума с осем букви за пълно морално падение.

— Политика. Предполагам, че искаш да влезеш?

28

Боунс ме последва в офиса.

— Как е ръката?

— Ръката е добре. — Заобиколих бюрото, открехнах прозореца и си седнах на мястото. Пистолетът беше на около метър и половина от мен, в долното чекмедже отдясно. Щеше ми се да го извадя. Усещах как кожата на лицето ми пламти. Примигнах и се опитах да смекча изражението си.

— Какво искаш?

Боунс пристъпи към библиотеката ми и прокара ръка по гръбчетата на книгите.

— Дъщеря ти направи същото, когато беше тук.

— Наистина ли? И към коя книга посегна най-напред?

— Нека тя сама да ти каже.

Боунс се изхили и извади едно томче от библиотеката. „Дванайсетте подвига на Херкулес“.

— Чел ли си я?

— Ако щеш вярвай, но съм я чел. — Той отвори книгата и прелисти няколко страници. — Хидрата. Змия с много глави, нали така?

— Да. Херкулес отсича едната и на нейно място порастват нови две.

— Сигурно не му е било лесно.

Боунс намери стол и се настани.

— Защо си дошъл? — попитах.

— Хидрата. — Той повдигна книгата. — Няма оправяне с нея.

— Но Херкулес се е справил.

— Ти за Херкулес ли се смяташ?

— Мисля, че това вече го обсъдихме снощи.

— Така е, но после се замислих. Когато споменах парите, ти ме погледна някак особено.

— Парите, които Рей Пери бил откраднал от теб?

— Същите. Готов съм да се закълна, че не знаеше за какво говоря.

— И сега не знам.

— Мамка му, вярвам ти!

— Поласкан съм.

Старецът присви очи; ирисите му бяха като полиран гранит.

— Ще чуеш ли това, което имам да ти кажа? Или може би следващия път ще ти отрежем цялата ръка?

Усещах лекия чикагски вятър по тила си. Отвън със свирене на спирачките и грохот на двигателя спря градски автобус и механизмът за отваряне на вратите изсъска пронизително.

— Говори.

— Става въпрос за дъщеря ми.

— Не беше ли казал, че не сте близки?

— Но тя си остава моя дъщеря.

— Така, е. Та какво за нея?

Боунс стана от стола и пристъпи към библиотеката, за да върне книгата на мястото й. Изчаках го да седне.

— И тя ли е част от „Бийкън“? — попитах.

— Не.

— А какво тогава?

— Рей беше вътре — отвърна Боунс. — Всеки губернатор на Илинойс през последните двайсет години беше вътре. Но Рей го правеше с удоволствие. Той все ги натискаше за нови договори, за нови поръчки, за още пари, за по-голям дял. Затова всичките тези тлъсти сметки минаваха през Спрингфийлд. Това си беше типично в негов стил. Той казваше „да издигнем „Бийкън“ на ново равнище“.

— И какво стана накрая?

— Разследването, което го вкара в затвора, беше лов на вещици. Федерално дело, което нямаше нищо общо с нас.

— Но попречи на някои неща?

— Казахме на Рей да си излежи присъдата, а пък ние щяхме да се погрижим Мари да не остане без пари. Пък и на него да му е комфортно вътре.

— Но това не му хареса?

— Рей се измете с парите ни.

— За каква сума става въпрос?

— Шейсет милиона.

Неволно подсвирнах.

— Именно — каза Боун. — В деня, когато изчезна, и парите изчезнаха. От три отделни сметки. Ние проявихме търпение, надявахме се, че Рей ще се опомни и ще се опита да сключи сделка с нас.

— А какво знае дъщеря ти?

— Това е въпросът. И причината да е още жива. Някои хора мислят, че знае за парите. Или ако не, то че знае къде е Рей.

— Ти обаче май не вярваш в това.

— Ако знае къде са парите, за какво й е да стои в Чикаго?

Старецът беше прав. Мари Пери или не знаеше нищо и беше просто една от жертвите, или знаеше всичко и бе останала в града, за да запази нещо или някого.

— Има и един друг въпрос, Боунс.

— И какъв е той?

— Готов ли си да пожертваш дъщеря си, ако се стигне дотам?

Бледото слънце осветяваше лицето му. Той примигна. Очите му бяха черни дупки. Носът му, който някога ми се бе сторил аристократичен, сега беше просто дълъг и костелив. Няколко кичура бяла коса бяха заливана назад върху темето му.

— За мен тя отдавна е мъртва. И нищо не може да промени това.

— Твоите приятелчета от „Бийкън“ вярват ли ти? Защото аз не.

Боунс наклони глава на една страна и сбърчи чело.

— Даваш ли си сметка, че времето изтича?

— Какво искаш от мен?

— Рей ни свърши добра работа. Готов съм да го оставя на мира, нека се крие и задържи десет милиона за себе си. Като се има предвид, че го чакат трийсет години в затвора, бих казал, че това е доста изгодна сделка.

— Или да си остане скрит и да задържи всичките шейсет.

— Ако искаш да умират хора, продължавай в този дух.

— Вече ти казах: не знам къде е Рей.

— Мари би могла да знае.

— Защо ми казваш това?

— Защото Рей би се опитал да се свърже с нея. Дори тя да не иска да има нищо общо с него, той пак ще потърси контакт.

— Ти това ли чакаш? — попитах аз.

— Говори с Мари. Кажи й да убеди Рей да приеме сделката. След това я отведи далече от града. Ако се опъва, кажи й, че съм с вързани ръце.

— Това ли е всичко?

— Не се занимавай повече с тази история. Каквото и да ти се е сторило, че си видял снощи на „Айзенхауър“, забрави го. И се смятай за голям късметлия, че си се отървал с няколко шева.

Извадих пистолета от чекмеджето и го стиснах в здравата си ръка.

— Хидрата е била женска, Боунс. И е била толкова смъртоносно отровна, че мъжете, които просто са минали през следите, оставени от нея, са поели отровата и са умрели.

— Какво, по дяволите, искаш да ми кажеш с това?

— Искам да ти кажа, че вярвам на дъщеря ти точно толкова, колкото и на теб. И възнамерявам да смачкам цялото ви семейство, ако се наложи. Всъщност чакам с радост този момент. А сега се разкарай от офиса ми, преди да съм ти пръснал черепа.

29

От прозореца на офиса си видях как Боунс Макинтайър пресече Бродуей и продължи да крачи напред, без да се обръща. След това се облегнах назад, вдигнах крака на бюрото си и заспах. Когато се събудих, наближаваше четири следобед. Устата ми беше пълна с пясък, ръката ми пулсираше. Налях си чаша вода и глътнах още шепа тиленол. След това позвъних на Мари Пери. Тя не отговаряше нито на домашния, нито на мобилния си телефон. От шкафа зад бюрото извадих червено кожено куфарче. Вътре имаше комплект инструменти и дузина шперцове. Мушнах куфарчето в един сак и добавих чифт ръкавици, ролка тиксо и пистолета си. Готвех се да излизам, когато телефонът ми иззвъня. Казах си, че сигурно е Мари. Или Джак О’Донъл ми връщаше обаждането. И почти познах.

Бяха оставили О’Донъл по боксерки, легнал по гръб в собственото си легло; кожата му беше сивкава като мръсен сняг. Очите му бяха отворени, лявата му ръка протегната встрани, а дясната свита в юмрук до тялото. Раната пресичаше шията му и продължаваше на зиг-заг надолу чак до гръдната кост. Чаршафите и дюшекът бяха просмукани с кръв чак до пружината. Събрах снимките на купчина и ги подадох на Родригес. Бяхме седнали в „Дънкин Донътс“ на Ървинг Парк Роуд. О’Донъл живееше в едностаен апартамент в сграда без асансьор на три преки южно от там. Полицаите, обработващи местопрестъплението, бяха намерили визитката ми сред вещите му и бяха позвънили на Родригес. Той бе хвърлил един бърз поглед в апартамента и бе решил, че не бива да припарвам наблизо. За което не го обвинявах.

— Тоя човек е живял като свиня — каза той, докато слагаше захар в кафето си. До него в чинийка на масата имаше поничка без глазура. — Ти знаеше ли, че е разведен?

— Знаех, че има деца.

— Жена му го напуснала преди две години. Взела му е всичко, доколкото разбирам. Както и да е, сега е съсипана. Настоява да знае как е могло да се случи всичко това.

— Е, и?

Родригес захапа поничката си.

— Когато го открили, е бил мъртъв поне от осем часа, ако не и повече. Официалната версия е обир с взлом.

— Какво са взели?

— Трудно е да се каже. Защо?

— О’Донъл беше заснел на видео ремонтите на „Бийкън“ по шосето.

— Не сме намирали записи.

— А бележки? Компютърни файлове?

— Единственото нещо в дома му беше деветнайсетинчов телевизор, който при това изглеждаше повреден. О’Донъл ти е съдействал, а?

— Снощи бяхме заедно на „Айзенхауър“, но той си тръгна, преди да ме спипат. Днес се опитах да се свържа с него. Исках да го предупредя да отиде в хотел.

— Хубаво, само дето не е дочакал съвета ти. — Родригес пъхна снимките от местопрестъплението обратно в папката и огледа предпазливо полупразното кафене. — Може би е време да ми кажеш всичко, което знаеш за „Бийкън“.

Така и направих, започвайки от среднощната обиколка с О’Донъл по „Айзенхауър“, минах през задушевния разговор с Боунс и свърших с брадвичката, приложена върху ръката ми. Когато приключих, Винс гледаше замислено през прозореца към вечерния трафик. Аз пък си мислех за О’Донъл и за снимката на момиченцето му. Гласът на Винс достигна до мен сякаш от много далече.

— Мога да ги привикам на разпит, да попритисна малко Боунс.

— И какъв е смисълът? Той твърди, че всички са в джоба му. Шефът ти. Шефът на шефа ти. Цялата система.

— И ти му вярваш?

— Когато той ми го казва, му вярвам, да.

— И какво предлагаш? Да седим и да гледаме как падат трупове?

— Не.

— А какво тогава?

— Мисля, че знам кой ме е наел.

— Кой?

— Рей Пери.

— Рей Пери те е наел да го откриеш?

— Нае ме да задавам въпроси. Да намирам слаби места.

— Той лично ли ти го каза?

— Тази сутрин разговарях с него.

— В такъв случай знаеш къде е.

— Не точно, но това няма значение. Той иска да играя соло и е прав. Трябва да ударя Боунс и „Бийкън“ там, където са най-уязвими.

— И къде е това?

Боунс твърди, че с дъщеря му не се понасят, но аз не му вярвам. Всъщност мисля, че тя е в центъра на всичко. Намери ли човек да наглежда Рейчъл?

— Застава на пост още тази вечер.

— Дай знак, когато застъпи.

Родригес кимна към превързаната ми ръка.

— Колко е сериозно положението?

— Не колкото с О’Донъл.

— Върви си вкъщи и се наспи.

— Тръгвам.

Паркирах малко след жилището на Рейчъл. Двигателят на колата ми боботеше тихо, докато се охлаждаше, а часовникът на таблото показваше 19:45. Пуснах радиото, открехнах прозореца и се загледах в светлините, които се отразяваха в прозорците. Нечии фарове ме заслепиха за момент, докато миналото ме обгръщаше отвсякъде като дим, замъгляваше стъклата и огледалата на колата ми и покриваше очите ми като кадифе. Вдигнах здравата си ръка, за да избърша предното стъкло, и я видях — приседнала на ръба на старата ми вана, вдигнала едното си стъпало. Лакираше ноктите си и отпиваше от чашата с горещ чай. Гледах я как си слага лака. Слушах я как си тананика. Попивах всичко, което един ден щеше да кръжи около мен, независимо дали го исках или не. Как прехапваше долната си устна миг преди да се усмихне. Как се усмихваше миг преди да се засмее. Миналото. С различните му форми и миризми. Отворих очи и разтърсих глава. Часовникът на таблото показваше 21:23. Родригес беше до мен в колата си. Бавно свали прозореца.

— Не ти казах да спиш на улицата, Кели.

— Само за момент притворих очи. Откъде разбра, че съм тук?

Той сви рамене.

— Случайно се досетих.

— Хората ти заели ли са позиция?

— Те виждат теб, а ти тях не. Утре ще минат през апартамента й да го огледат.

— Благодаря ти, Винс. Задължен съм ти.

— Ще ми кажеш ли на каква опасност е изложена?

— Това е обикновена предпазна мярка.

— Ще говориш ли с нея по въпроса?

— Не съм сигурен.

— Изобщо някога ще й проговориш ли пак?

— И това не знам.

— Като малко дете си, Кели. Върви си у дома и се наспи.

Родригес вдигна прозореца си и потегли. Останах още час да наблюдавам апартамента, докато светлината в спалнята угасна.

30

Откриха трупа на Рей Пери на другата сутрин. Бях в офиса си, пиех кафе и тъкмо мислех да се обадя на вдовицата на Джак О’Донъл, когато телефонът ми иззвъня. Родригес пътуваше към мястото на произшествието и още не знаеше подробности. Качих се в колата и тръгнах към мотел „Амбасадор“ — една от многото подобни дупки по протежение на Линкълн Авеню южно от „Девън“, където се наемаха стаи на час. Паркингът беше празен, ако не се брояха една полицейска патрулка, два вана от съдебномедицинската служба на окръга и автомобилът без отличителни знаци на Родригес, който тъкмо слизаше, когато спрях до него.

— Беше ли вече вътре? — попитах го.

Той поклати глава.

— Знам само, че е постъпил анонимен сигнал за труп, който впоследствие бил идентифициран като Рей Пери. Управителят на мотела твърди, че стаята не била наета.

— Някой е проникнал с взлом?

— Така излиза.

— А медиите?

— Още са в неведение. Полицаят, който пръв пристигнал на местопрестъплението, разпознал Рей и не споменал името му по радиото. Засега знаят само двамата униформени, ние и съдебните лекари.

Родригес ме поведе нагоре по циментовото стълбище и по тераса със затворени врати.

— Кой успокоява останалите гости на мотела?

— Собственикът казал на клиентите си, че идва полиция. Вероятно и медии с камери и фотоапарати. Моментално всички се изнизали. Ето тук.

Един-единствен униформен служител бе застанал на пост пред стая 235 и ни наблюдаваше, докато си слагахме калцуни, маски и ръкавици. Влязохме вътре, където заварихме хората от съдебномедицинския екип, надвесени над леглото — правеха снимки и разговаряха тихо. Освен тях, както ми бе казал и Родригес, бяхме само ние и двамата униформени. Една жена се отдели от групата и дойде при нас.

— Кели Спенсър от „Съдебна медицина“.

— Родригес от отдел „Убийства“. Това е Майкъл Кели, частен детектив, който ни помагаше да издирим Рей.

Всички се здрависахме. От Кели Спенсър се виждаха само две светлосини очи над хирургическата маска. Но по изражението им забелязах, че й е адски забавно. Бил съм на достатъчно местопрестъпления и знаех, че Спенсър има тайна. И че тя й се струва адски готина.

— Докъде сме стигнали?

— Заснехме трупа и извършихме външен оглед.

— И какво?

— Може би е най-добре да видите сам. После ще говорим.

Групичката, събрана в кръг около леглото, ни направи път, когато се приближихме. Рей Пери лежеше по гръб. Сбръчкан, посивял, мъртъв. Бяха го съблекли по бельо, а на ръцете и стъпалата му бяха нахлузили найлонови торбички. Памучният панталон, ризата на синьо-бели карета и черните му обувки бяха струпани на купчина в долния край на леглото. Ръцете му, както бяха в торбичките, бяха положени върху гърдите му, а устата му беше застинала в нацупена гримаса. Онзи Рей, когото познавах, не би се харесал никак, ако можеше да се види сега.

— Как е умрял? — попита Родригес.

— Там е работата — отвърна Спенсър.

Една от асистентките й се наведе към нея и прошепна нещо в ухото й. Тя кимна и асистентката излезе от стаята. Спенсър се обърна към нас.

— Доколкото можем да преценим на този етап, господин Пери е умрял от естествена смърт.

— Каква естествена смърт? — попитах аз.

— Не можем да кажем, докато не извършим пълна аутопсия, но засега бих посочила като причина системна органна недостатъчност в резултат от някакво дегенеративно заболяване. Вероятно рак.

— Рак? — Родригес погледна към мен, после отново насочи вниманието си към Спенсър.

— С оглед на пожълтяването на кожата и на общото състояние на трупа, бих казала, левкемия. Разбира се, едно кръвно изследване ще ни каже повече, но това е първоначалното ми предположение.

— От колко време е мъртъв? — попитах.

— Поне от няколко дни. И това е най-интересното в случая. Отчетените температурни стойности показват, че трупът е бил държан в хладилник.

— Тоест не смятате, че е умрял тук? — попита Родригес.

Спенсър се огледа.

— Не, освен ако това помещение не функционира и като хладилна камера. Разбира се, ще знаем повече след пълната аутопсия.

— Колко време можете да пазите това в тайна? — попита Родригес.

— Няколко дни, може би седмица, после сме длъжни да подадем доклад. Това ли искате?

— Може би. Готови ли сте да вдигнете трупа?

— Почти.

— Добре, ще доведа екип да претърси стаята за веществени доказателства. Нека и те да му хвърлят един поглед, преди да го преместите.

— Разбира се.

— Благодаря, докторе.

Здрависахме се. Останах с усещането, че Спенсър все така се забавляваше за наша сметка. Не че имах нещо против. Все на някого трябваше да му е забавно. Излязохме обратно на терасата. Родригес спря за момент да огледа ключалките на стаята.

— Такава врата се разбива за по-малко от двайсет секунди. Спрели са с колата долу и са го внесли вътре посред нощ.

— Никой не идва на такова място, за да гледа навън през прозореца — казах аз, поглеждайки към редицата сребристи дръжки на врати.

Родригес закима в знак на съгласие, докато сваляше маската и ръкавиците си. После се облегна на поочукания железен парапет и ме огледа в сянката на сградата.

— Би ли ми обяснил нещо?

— Какво?

— Как така Рей Пери е мъртъв от два дни, а вчера е разговарял с теб?

— Разговаряхме с имейли.

— Имейли. Това не е точно разговор, а, Кели?

Погледнах през отворената врата към трупа на леглото.

— Така излиза.

Родригес се канеше да отговори нещо, когато един черен лексус отби и спря на паркинга.

— Винс!

— Какво?

Кимнах към Мари Пери, която в този момент слизаше от колата с тъмни очила.

Винс изруга под носа си и отиде да я посрещне на площадката на стълбището.

— Госпожо Пери…

— Казаха ми, че са открили трупа на съпруга ми.

— Да, но е най-добре да го идентифицирате в моргата.

— Вече разговарях с началника ви. Казах му, че или ще ме информира къде е трупът на съпруга ми, или още днес следобед ще свикам пресконференция. Сега смятате ли да ми създавате проблеми?

Родригес ме изгледа, сякаш аз бях виновен за всичко, и се дръпна встрани. Мари тръгна по терасата и се насочи право към стая № 235. Кели Спенсър сякаш само нея бе чакала. Тя я хвана за ръцете и двете пристъпиха заедно към леглото. Спенсър й прошепна нещо. Без да бърза, Мари се наведе напред, за да хвърли последен поглед на съпруга си. Когато прецени, че й е достатъчно, се обърна към Спенсър, чиито очи вече не се смееха.

— Това е моят съпруг.

Тримата бяхме застанали на паркинга на мотел „Амбасадор“. Мари пушеше цигара. Утринната светлина не беше благосклонна към лицето й — на нея то изглеждаше като това на съпруга й горе в стаята.

— Какво ви е на ръката, господин Кели?

— Порязах се. Съжалявам за Рей.

Очите й проблеснаха за миг, после отново станаха безжизнени.

— Казах ви, че е мъртъв.

— А откъде знаехте?

— Не знаех. Усещах го.

— Предполага се, че Рей е починал от естествена смърт — каза Родригес. — Може би от рак.

В отговор тя само повдигна рамене.

— Съдебната лекарка ми обясни всичко.

— В добро здраве ли беше съпругът ви, когато го видяхте за последно? — попита Родригес.

— Това беше преди две години, но да, Рей беше в отлично здраве. — Тя посочи с горящия край на цигарата си към сградата. — Как се е озовал тук?

— Добър въпрос, госпожо. Като изключим дрехите му, не открихме никакви негови лични вещи в стаята, а от рецепцията казват, че не е регистриран като гост.

— Нищо не разбирам.

— Някой е проникнал с взлом в стаята, най-вероятно снощи, и е оставил вътре трупа. След това са сигнализирали в полицията за местонахождението му.

— Трудно ми е да го повярвам.

— Освен това съдебната лекарка смята, че той е мъртъв от доста време. Температурата на тялото сочи, че може би е съхраняван някъде в хладилна камера.

Родригес наблюдаваше внимателно Мари, сякаш я предизвикваше да изплюе камъчето. Тя поглеждаше ту него, ту мен.

— Обяснение ли очаквате?

— Рей е починал от естествена смърт, госпожо Пери, но не е бил сам. Някой очевидно е местил трупа и вероятно е имал сериозна причина да го направи.

— Съжалявам, че не мога да ви бъда от полза. Свободна ли съм да си тръгна?

— Как най-лесно можем да се свържем с вас, ако имаме други въпроси?

— Утре имам уговорена среща. Иначе съм на мобилния си телефон. Допускам, че знаете номера.

Родригес кимна.

Тя пусна угарката си на земята и я стъпка с крак.

— Между другото, медиите…

— Засега всичко е тихо. В един момент съдебната лекарка ще направи изявление, че са открили Рей. След което…

— Кога ще стане това?

— До два-три дни. Може и седмица.

— Ще ми се обадят ли, преди да подадат доклада?

— Разбира се.

— Благодаря ви.

Наблюдавахме я, докато крачеше към колата си. Преди да седне зад волана, тя се обърна и ми хвърли един последен поглед. След което потегли.

— Какво мислиш? — попитах аз.

— Ако Рей не беше починал от естествена смърт, сега щях да съм я арестувал и да я разпитвам.

— Толкова ли са зле нещата?

— Можеш да си сигурен.

Родригес извади продълговат жълт плик и ми го подаде.

— Какво е това? — попитах аз.

— Твоят човек, Рафаел Рамирес.

— Какво е направил?

— Тази вечер е на работа. Приключва в полунощ. Ще мина да те взема.

— Защо?

— Прочети доклада. Ще се видим довечера. И на твое място бих държал под око вдовицата на Рей Пери.

31

Рафаел Рамирес работеше в 12-и полицейски участък в Ниър Уест Сайд. Двамата с Родригес седяхме на паркинга и наблюдавахме колата му — нов модел джип „Чероки“.

— След колко време му свършва смяната? — попитах аз.

Родригес погледна часовника си.

— След две-три минути.

— Мога и сам да се оправя, Винс.

Винс разпери единия от десетте пръста на ръцете си, с които стискаше волана.

— Искам лично да го предупредя.

Поседяхме още минута. По Расин Авеню профуча кола. Младо момиче се беше подало от прозореца й и крещеше нещо неразбираемо. После отново настана тишина.

— Нещо ново около Рей? — попитах аз.

— Получили са резултатите от кръвните изследвания. Определено е имал левкемия. Докторът каза, че вероятно се е разболял преди по-малко от година.

— Нещо друго?

— Съдебната лекарка казва, че могат да изчакат с доклада максимум до седмица.

С отварянето на вратата върху паркинга се разля светъл правоъгълник. Отвътре се подадоха двама току-що освободили се от смяна полицаи, мъж и жена, и тръгнаха към колите си. След тях още двама.

— Какво смяташ да правиш с нея? — попита Родригес, без да уточни кого има предвид.

— Е, поне знаем, че не тя е убила Рей.

— Но със сигурност знае кой го е завлякъл в „Амбасадор“. Това мога да ти го гарантирам.

Вратата отново се отвори и Рамирес излезе сам от участъка. Беше нисък, около метър и седемдесет, но мускулест. Родригес ми каза, че бил боксьор и обичал да се фука с юмруците си. Част от мен очакваше с радост да си премерим силите, но останалата част знаеше, че едва ли ще се стигне до това. Родригес слезе пръв от колата.

— Рамирес?

Той препречи пътя на по-ниския мъж към автомобила му. Аз застанах зад гърба на Рамирес, за да закривам участъка. Той хвърли бърз поглед към мен, после издаде брадичката си към Родригес.

— Същият. А ти кой си?

— Родригес. Отдел „Убийства“ — каза Винс и извади значката си.

— Не те познавам.

— Да. Слушай, разполагаш ли с минута да поговорим?

— Кой е приятелят ти? — Рамирес посочи с глава към мен, без да ме погледне.

— Частен детектив. Работим заедно по един случай.

— Какво искате?

Родригес огледа празния паркинг.

— Ще е по-лесно, ако седнем някъде. На чаша кафе или нещо такова.

— Току-що приключих десетчасова смяна. Искам само две студени бири, нещо за вечеря и да си лягам.

— Разбирам — каза Родригес. — Няма да ти отнемем повече от минута.

Рамирес поклати глава и въздъхна.

— Ще ни улесниш много — добави Родригес.

Рамирес извади от джоба си дистанционно и отключи вратите на джипа.

— Карайте след мен.

Отидохме до един бар на „Огдън“, където се събираха полицаи. Казваше се „При Джо Джо“. Единственото нещо, което го обозначаваше като заведение, беше неоновата реклама на бира „Олд Стайл“, закачена леко накриво на прозореца. Рамирес натисна един бял бутон до входната врата. След десет секунди избръмча дистанционната ключалка и ние влязохме. Интериорът беше семпъл. Дълъг дървен бар, няколко сепарета, тук-там високи масички, един-единствен телевизор горе в ъгъла. Цяла стена беше покрита със заковани полицейски емблеми от целия свят. Вляво от входа имаше джубокс и стъклена витрина с имена и снимки на полицаи, загинали при изпълнение на служебния си дълг. Вечерната смяна вече беше дошла и заведението беше пълно — около дузина клиенти пиеха, покачени върху високите столове около бара, още толкова се бяха разположили около кръглите маси или в сепаретата. Повечето пиеха бира с уиски. Някои бяха на уиски с бира. Барманът вадеше червено-бели кенове „Бъдуайзър“ от синята хладилна вана, пълна с лед, и съобщаваше на всеки, който имаше търпение да го изслуша, че току-що е направил сандвичи с шунка и кашкавал. Поръчах за трима ни по една бира и отделно шот „Джак Даниълс“ за Рамирес. Взехме си питиетата и намерихме едно сепаре в най-отдалечения ъгъл. Рамирес обърна бърбъна на един дъх. После отвори бирата си, отпи глътка и се оригна.

— За какво искате да говорим?

— Изчаках Родригес да започне пръв. Той извади от джоба си продълговат жълт плик и го постави на масата.

— Това пък какво е, по дяволите? — попита Рамирес Той все още носеше пистолета си; по челото и скалпа му бяха избили капки пот.

— Спокойно — каза Родригес.

Аз се огледах. Никой не ни обърна внимание, когато влизахме, но не се съмнявах, че заведението е пълно с приятели на Рамирес. Ако такъв като него можеше да има приятели. Родригес отвори плика и извади малка видеокасета.

— Ще ти покажа нещо, Рамирес, но само ако искаш да го видиш. Ако не, прибирам си го в плика. Става ли?

— Нямам време за такива глупости — каза Рамирес, но не си тръгна. Забелязах, че не отместваше поглед от касетата.

— Имам един приятел. Казва се Еди Махоуни. Познаваш ли го?

Рамирес поклати глава.

— Еди има седем деца, от които шест момичета. Всяка неделя ходи на църква, през останалото време работи в Нравствената полиция. Странно, а? Но Еди си е такъв. Както и да е. Преди около година и половина проведе спецоперация по залавяне на педофили. Наблюдаваше непълнолетните момичета, които причакват клиенти в Уест Сайд. — Гласът на Родригес беше станал някак потих. Той побутна с пръст видеокасетата. — Въпросното момиче било дребничко и мургаво. Представило ти се като Луиза. Еди заснел видеото от ван, паркиран през улицата. Двамата с Луиза сте били в полицейска кола без отличителни знаци.

Ръката на Рамирес се свиваше и разпускаше около кена с бира и пръстите му оставяха вдлъбнатини в алуминия.

— Чуваш ли какво ти говоря, Рамирес?

— Чувам. Какво искаш?

— Момичето е било на петнайсет. Еди решил да не те закача, защото си ченге. Затова не се зарадва особено, като му казахме как си се отнесъл към най-голямата си дъщеря.

Родригес извади екземпляр от полицейския протокол, който ми бе дала Елена Рамирес, и го побутна към него през масата.

— Кога за последен път си виждал Лурдес?

Рамирес хвърли един поглед върху протокола и го блъсна обратно.

— Няма значение — каза Родригес. — Притесняваме се за другите ти дъщери. Смятаме, че имат нужда от баща. А не от някакъв нещастник, който ги заплашва с пистолет.

Видях вената, която пулсираше на врата на Рамирес, но той не пророни нито дума.

— Ти си ни в джоба — каза Родригес, като посочи с пръст двама ни. — Не че те искаме, но си ни в джоба. Така че си върви вкъщи и се помъчи да бъдеш мъж. Грижи се за жена си. Грижи се за трите момичета, които са ти останали. И се смятай за голям късметлия. Мислиш ли, че ще се справиш?

Рамирес кимна, без да вдига поглед от пода на бара.

— Добре. Направи го, и тази касета изчезва. Опиташ ли се да заплашиш когото и да било в семейството си. Ще направя така, че да лежиш минимум двайсет и пет години за блудство с малолетна. И ще се погрижа да те заболи. А сега се махай от тук.

Изпратихме го с поглед, докато си тръгваше.

— Какъв мръсник — промърмори Рамирес. После и двамата си поръчахме по един шот „Джак Даниълс“, Допихме бирите си и аз го последвах към вратата. Беше късно, а на другия ден ме чакаше ранно ставане.

32

Часовникът на бордното табло показваше 7:15. Бях заел позиция на улицата пред жилището на Мари Пери с термос кафе и цяла купчина сандвичи с шунка и кашкавал, които си бях купил предишната вечер от бармана в „При Джо Джо“. Тъкмо бях преполовил втория сандвич, когато лампите в кухнята примигнаха и светнаха. Завих остатъка в салфетка и прибрах термоса. Вратата на малкия пристроен гараж се отвори точно в осем и трийсет и лексусът на Мари потегли нанякъде. Изчаках още петнайсет минути, после се приближих до входа на сградата и натиснах звънеца за третия етаж. По домофона се чу женски глас. Казах й, че нося пратка, която трябва да оставя във фоайето. След кратко колебание тя задейства дистанционната ключалка и ме пусна да вляза. Поставих празна кутия от „Федеръл Експрес“ на един стол до пощенските кутии и тръгнах нагоре по стълбището. Апартаментът на Мари Пери беше единственият на първия етаж. Коленичих до входната врата, извадих малкото кожено куфарче и разтворих ципа. Шперцовете бяха изработени от неръждаема стомана и подредени в редица върху мека кадифена възглавничка. В калъфче зад тях се намираха два сребристи „бъмп" ключа. Бъмп ключът представлява обикновен ключ, чиито зъбци са изпилени до еднаква височина, подобно на трион. Първият не влезе в ключалката, понеже беше с различен профил, но вторият се плъзна вътре. След като го вкарах докрай, го дръпнах съвсем леко навън, завъртях го надясно до упор и го задържах така. След това извадих малко жълто чукче и го зачуках обратно докрай. Ключът прескочи последния щифт на патрона, с което накара всички щифтове да подскочат едновременно нагоре и да освободят цилиндъра. Ключът се завъртя докрай в патрона и вратата на апартамента се отвори. Цялата операция ми бе отнела около минута и половина.

Затворих вратата и бързо, но безшумно обиколих цялото жилище. След като се убедих, че съм сам, отидох в задната стая, където Мари бе прибрала старото бюро на Рей. Претърсих всички чекмеджета, започвайки от най-долното. В тях нямаше и хартийка, която да ме заинтересува. Зад бюрото имаше няколко шкафчета. Отворих ги едно по едно. Пак нищо. Седнах зад бюрото. Вдясно от подложката за писане имаше две автоматични писалки и нож за писма. От другата страна бяха подредени три рамкирани снимки. Едната беше сватбеният портрет на Рей и Мари. На другата Рей полагаше клетва като губернатор.

Третата беше малка, черно-бяла, и на нея се виждаше Рей в нещо като болнична стая. Беше заснет в профил, притиснал до гърдите си новородено. Вдигнах снимката и я разгледах внимателно. В нея имаше нещо странно, което не можех да определя в момента. Оставих я и отново прекосих апартамента, този път по посока към кухнята. Тъкмо се питах дали ще имам достатъчно време да претършувам цялото жилище, когато забелязах на стената до хладилника една кука. На нея висяха връзка ключове; върху ключодържателя имаше залепено етикетче с надпис: КАДИЛАКЪТ НА РЕЙ. Грабнах ключовете и слязох тичешком в гаража по задното стълбище.

Кадилакът си стоеше до празното място, предназначено за лексуса на Мари. Отворих вратата и седнах зад волана. Колата беше луксозно обзаведена, с кожен салон и всички възможни екстри. Имаше и максимално усъвършенствана навигационна система. Запалих двигателя и натиснах един бутон от менюто, на който пишеше ПРЕДИШНИ ПЪТУВАНИЯ. На екрана се появи списък с адреси и дати. Последното пътуване бе регистрирано преди две години — точно седмица преди произнасянето на присъдата. Той бе задал два адреса: Уест Хикъри Стрийт № 741 в западното предградие „Хинсдейл“ и Кабът Стрийт № 23 в съседното предградие „Кларендън Хилс“. Записах и двата на лист хартия и огледах набързо вътрешността на колата. Всичко беше чисто. Просто за идеята отворих и багажника. Празен. Повдигнах дъното, като очаквах да видя отдолу резервната гума, но вместо нея намерих метална кутия с ключалка. Ключалката не беше пипана, което ми казваше, че федералните или не бяха забелязали кутията, или бяха открили ключ за нея. Познавайки ги, предположих, че е първото.

Извадих чукчето и с едно плоско длето отворих капака на кутията. Вътре имаше дебела купчина папки. В първите няколко бяха подредени актът за раждане на Рей, дипломите му, брачното свидетелство на семейство Пери и нещо, което приличаше на завещание. Отдолу имаше протоколи от годишните му медицински прегледи. Най-отдолу намерих няколко по-отдавнашни папки, омачкани и тук-там прокъсани от старост. На една от тях с черни букви беше надраскана думата ГИМНАЗИЯ. Друга, небесносиня на цвят, имаше защипана с кламер за корицата снимка на Рей, държащ новородено бебе. Беше същата снимка, която бях видял на бюрото му, и пак изпитах странно усещане. Оставих папката настрани и тъкмо се готвех да преровя останалите, когато чух глухо тупване на горния етаж. Бях оставил вратата на кухнята отворена.

Качих се на пръсти по стълбите и се заслушах. Някой се движеше в предната част на жилището. Бързи, леки стъпки. Токчета върху паркет. Затворих кухненската врата и се върнах в гаража. Наблъсках всички папки от металната кутия в сака, който носех със себе си, и върнах кутията на мястото й в преградата за резервна гума. После затворих багажника и оставих ключовете от кадилака върху перваза на прозореца. Гаражът имаше единична врата, която излизаше на страничната уличка. Измъкнах се и се върнах при колата си. Лексусът на Мари беше паркиран до бордюра с включени аварийни мигачи. След пет минути тя излезе от къщата с черна спортна чанта в лявата ръка. Изчаках я да се качи в колата и да завие зад ъгъла. След което я последвах.

Тя спря да си вземе кафе и да остави дрехи на химическо чистене. Докато я изчаквах, глътнах няколко тиленола и отговорих на едно обаждане от „Нортуестърн Мемориъл“, които питаха защо съм си тръгнал от болницата, без да съм изписан.

В единайсет и петнайсет Мари отби на паркинга пред Норт Комюнити Банк на Норт Бродуей. Ако беше писано да става интересно, това бе едно добро място за начало. Тя взе спортната чанта от задната седалка и влезе в банката. Видях я през големите прозорци как подмина касите и се насочи към една едра набита жена, седнала сама зад ниско бюро. Мари седна срещу нея и двете жени поговориха минута-две. После станаха и заслизаха по някакво стълбище, докато се скриха от погледа ми. Изскочих от колата и пресякох улицата. „Норт Комюнити“ беше една от онези банки, в които допускат домашни любимци. Разбрах това от надписа, както и от факта, че още с влизането ми един малък кафяв лабрадор, освободил се от каишката, се метна върху мен.

Сграбчих палето за нашийника и предизвиках неизменната при такива случаи сцена на ахкане и охкане от страна на собственичката и една от касиерките. Не бях планирал да привличам внимание върху себе си, но кучето всъщност ми помогна. След като отново му бе поставена каишка, собственичката се съсредоточи върху задачите си с касиерката и цялата банка забрави за съществуването ми. Пристъпих към бюрото, до което се бе спряла Мари, и взех една от визитките, поставени на стойка върху него. На нея пишеше:

КОЛИЙН БРАШЛЪР

ЧАСТНО БАНКИРАНЕ

Пъхнах картичката в джоба си и продължих към тъмното стълбище, по което току-що бяха слезли Мари и Колийн. Надпис на стената гласеше: ТРЕЗОР И ЛИЧНИ СЕЙФОВЕ, отстрани със стрелка, сочеща към подземието. Чух как някаква врата долу се отвори и тръгнах обратно към изхода, като по пътя се наведох да почеша лабрадора зад ушите. Тъкмо бях седнал зад волана, когато Мари Пери излезе от банката. Черната кожена чанта този път беше в дясната й ръка. Може би си въобразявах, но ми се стори доста по-издута, отколкото на влизане.

Последвах колата й по Бродуей, от там свихме на изток по „Белмонт“. Никога не съм си падал по лотарии, но докато шофирах, имах чувството, че държа печелившия билет в ръката си и само чаках пластмасовите топчета да изпишат верния номер. Най-напред минахме по Лейк Шор Драйв, посока юг. После се отклонихме по „Айзенхауър“, който на запад беше доста задръстен. И накрая завихме по шосе 83, което отиваше на север към предградията „Хинсдейл“ и „Кларендън Хилс“.

Отворих бележника си и погледнах двата адреса, които бях извадил от навигационната система на кадилака. Вече не се съмнявах, че държа печелившия билет. При „Кларендън Хилс“ слязохме от магистралата и подминахме с бавна скорост игрище за голф, преди да завием вляво по Норфък Авеню. Когато видях табелата за Кабът Стрийт, Мари вече беше дала мигач. Аз направих един кръг около карето и излязох обратно на „Кабът“ от отсрещната страна. Номер 23 беше къща от червени тухли в колониален стил с бели капаци на прозорците и пощенска кутия, на която пишеше МАКБЕЙН. Лексусът на Мари беше паркиран отпред.

Слязох от колата, закопчах ципа на якето си и минах покрай къщата. Завесите бяха дръпнати встрани и през прозореца се виждаха две жени, седнали една до друга на дивана в дневната с почти допрени глави. Спортната чанта беше на масата пред тях. Пресякох улицата и се върнах при колата. Влязох в интернет от телефона си и проверих адреса на къщата, но не открих нищо интересно. След това отворих лаптопа и зададох „Макбейн“ като ключова дума. Най-напред изскочиха бележките, които си бях водил при разговора с Джак О’Донъл. Той бе идентифицирал поне три фатални автомобилни катастрофи, предизвикани от некачественото пътно строителство на „Бийкън“. Едната от тях бе станала през май 2010 г. Баща и три деца загинали на място, когато колата им се преобърнала с висока скорост на „Айзенхауър“. Единственият оцелял при катастрофата била съпругата — Мелиса.

В мрежата открих половин дузина статии за тази катастрофа. На една от снимките се виждаше къщата, която наблюдавах в момента, а пред нея трима разплакани съседи стояха прегърнати и бършеха носовете си с ръкав. Бях се зачел в статията, когато Мари Пери излезе от къщата. Мелиса Макбейн остана вътре, а мрежестата «врата против комари се затвори между тях. Двете жени продължиха да разговарят още няколко минути, после Мари се обърна и тръгна към лексуса си. Черната чанта беше в ръката й.

Проследих я с поглед, докато подкара по Кабът Стрийт и се изгуби в далечината. Мелиса Макбейн също я наблюдаваше, застанала до прозореца на дневната си. После дръпна завесите. Не бързах да си тръгвам от квартала. В края на краищата, „Хинсдейл“ беше само на километър и половина, а аз знаех точно накъде отива Мари.

33

На 6 януари 2011 г. Рик Бекърман излязъл да си вземе пица и няколко бири. Бекърман беше шейсет и осем годишен кардиолог, неотдавна решил да остави слушалката и да се премести в Санта Фе. Същия следобед двамата със съпругата му били сключили предварителен договор за продажба на къщата им в „Хинсдейл“ и определили дата за приключване на сделката. Семейство Бекърман планирали да вдигнат тост за дома, където били отгледали трите си деца, след което да погледат снимки на къщата, която строели насред пустинята. Искали да започнат нов живот. Далече от всичко. Бекърман решил за по-пряко да вземе скоростното шосе „Айзенхауър“ до „Пицата на Пино“. Изминал бил около два километра, когато предната му лява гума попаднала в пукнатина на асфалта и се разцепила. Беемвето му се преметнало във въздуха и паднало върху едната си страна за по-малко време, отколкото отнемало да се смени станцията на радиото. Последното нещо, което усетил, бил нагорещеният асфалт, който смачкал лицето му. Последното нещо, което видял, била студената стомана на мантинелата.

Бях паркирал на Уест Хикъри Стрийт в „Хинсдейл“ и гледах към № 741. Джули Бекърман така и не стигнала до Санта Фе. След като мъжът й бил убит, тя решила да задържи къщата и да живее с призраците си. Много хора прекарваха остатъка от живота си по този начин, загърнати в болката си, умирайки по малко с всеки изминал ден.

Слязох от колата и закрачих по „Хикъри“. Лексусът на Мари беше паркиран пред къщата на семейство Бекърман, в която всички завеси бяха спуснати плътно над прозорците. Нищо. Знаех, че Мари е вътре с черната си чанта. Какво точно правеше, бе друг въпрос.

Излезе след час. Опитах се да видя Джули Бекърман, но зърнах за миг само бялата й коса, преди вратата да се затвори. Мари се метна в колата си и отново подкара. Този път не й позволих да се отдалечи много. Нямах повече адреси и не знаех накъде отива.

След около километър спряхме пред крайпътен супермаркет. Мари влезе вътре и след малко се появи с торба, пълна с покупки. Излязохме отново на магистралата и карахме в южна посока към съседното предградие, „Уилоубрук“. Мари отби по Шейсет и шеста улица и сви в една от преките, която се казваше Олд Харбър Роуд. Този път остави кожената чанта в колата, като взе само покупките от супермаркета. Видях я как се приближи до № 254 и натисна звънеца. След минута й отвори момиче в юношеска възраст с кестенява коса. Зад него надничаше друго, по-малко и русо. Направих една снимка, докато Мари влизаше в къщата, и си записах адреса в бележника. После го зададох в Гугъл, но не открих кой живееше там. Прегледах още веднъж бележките си относно катастрофите, за които ми бе разказал О’Донъл. Там нямаше нищо за „Уилоубрук, но това не значеше, че впоследствие някой просто не си бе сменил адреса. Помислих си за черната чанта. И за торбата с покупки. Може би историята с „Уилоубрук беше различна.

Докато мислите ми блуждаеха, се запитах дали да не отворя с взлом лексуса и да надникна в черната чанта, но шестото чувство вече ми казваше какво има в нея. Мари раздаваше пари на жертвите на предизвикани от „Бийкън“ катастрофи. Въпросът беше: защо? И от чие име? Натиснах няколко бутона на стереоуредбата и „Небраска“ на Спрингстийн изпълни колата ми. Облегнах се на седалката, без да откъсвам поглед от входната врата на № 254. И зачаках.

34

Професионалистът седеше на половин пряка от мястото и обмисляше най-подходящото оръжие за случая. Пушка с оптически мерник. Тежкокалибрен пистолет с голяма поразяваща сила. Малкият 22-калибров със седефена дръжка, изработена по поръчка. Докато размишляваше, смартфонът на таблото избръмча. Беше есемес, потвърждаващ задачата. Професионалистът изтри съобщението и огледа още веднъж обекта. Кели се беше изтегнал на предната седалка, загледан през улицата, и чакаше Мари Пери. Професионалистът не знаеше защо тази къща го интересува толкова, нито пък му пукаше. Кели беше предупреден, но не се бе вслушал в съвета. Парите бяха преведени по сметката му. Задачата трябваше да бъде изпълнена.

Професионалистът започна да съставя мислен сценарий за убийството. Подробностите се въртяха в главата му, докато всяка си попаднеше на мястото. Ъгли на атаката, резервни планове. Движение, действие. Задачата изглеждаше лесна. Професионалистът обаче знаеше, че не бива да разчита твърде много на това. Мари Пери се появи на стълбите пред къщата и тръгна към колата си. Професионалистът извади 22-калибровия пистолет от жабката на колата. Кели се беше надигнал на седалката, двигателят му работеше.

35

Бях изслушал „Небраска“ докрай, когато вратата на № 254 се отвори. Мари слезе по няколкото стъпала, порови в чантата си за ключовете, после огледа улицата. Погледът й се спря за миг на колата ми, но аз бях паркирал твърде далече, за да види нещо повече от тъмно петно зад волана. Бях включил на скорост, когато нещо мръдна в огледалото за обратно виждане. Обърнах се и в този момент до десния преден прозорец на колата ми застана някакъв мъж и почука по стъклото. Пръстенът му произведе остър метален звук. Свалих стъклото и се наведох към него.

— Извинете — каза мъжът и бръкна под сакото си. Прекарах пръсти по дръжката на пистолета, но той извади малък бележник. — Съпругата ми забеляза, че седите тук от известно време. Мога ли да попитам какво правите?

Извадих визитка с име, което не беше точно моето.

— Аз съм частен детектив. Бивш полицай.

Мъжът надяна очила за четене на носа си и огледа внимателно визитката. После записа нещо в бележника си.

— Полицай, а? И какво прави един полицай в този квартал? — Той ми се усмихна престорено дружелюбно, като истински жител на предградие. — А дали имате някакъв документ за самоличност?

Мари се бе качила в колата си и потегляше.

— Случайно имам — казах аз. — В страничния ми джоб, точно до пистолета. — Потупах джоба си и видях как очите му се разшириха. — За съжаление, нямам време да ви го покажа. Виждате ли онзи лексус? — Посочих с пръст колата на Мари, която се готвеше да завие в първата пряка. — Имам около трийсет секунди, за да я настигна, или ще ми избяга. Какво ще кажете?

— Амиии… — Мъжът ме изгледа намръщено от горе до долу, сякаш се чудеше дали да не свика съвещание.

Имаше вид на човек, който често свиква съвещания. Аз пък мразех ги.

— Извини ме пред жена си, приятел. Трябва да потеглям.

Вдигнах стъклото и дадох газ, като поглеждах към него през огледалото за обратно виждане и се питах дали ще успея да се измъкна от „Уилоубрук“, преди да повика ченгетата. След пет минути се добрах благополучно до магистралата и последвах лексуса на Мари към задръстванията по „Айзенхауър“.

Когато стигнахме до центъра, намалих скоростта, за да дам малко преднина на лексуса. Преминахме бавно покрай сводестите прозорци и вечно бдителните бухали на библиотеката „Харолд Уошингтън“, преди да пресечем Грант Парк към Лейк Шор Драйв. Лексусът взе изхода за „Белмонт“ и сви вляво по Саутпорт Авеню. От половин пряка разстояние видях как Мари паркира колата и закрачи по улицата с чанта в ръка. След това слязох и я последвах. Точно когато излизах иззад ъгъла с „Линкълн“, тя се шмугна през предната врата на църквата „Сейнт Алфонсъс“. Взех си чаша кафе от една закусвалня и седнах до прозореца с отличен изглед към входа на църквата. След десетина минути допих кафето си, пресякох улицата и влязох вътре.

През подметките си усещах грапавините по каменния под; във въздуха се носеше миризма на тамян и разтопен восък. Потопих пръсти в светената вода, докато чаках очите ми да свикнат с полумрака. Вдясно имаше малка дървена врата, върху която беше гравиран келтски кръст. Отворих я и се изкачих по каменните стъпала към площадката, на която се намираше органът. Седнах на една от пейките, запазени за църковния хор, и погледнах надолу.

През витражите се процеждаше мека светлина, която хвърляше цветни петна върху редиците празни дървени пейки. Една жена от азиатски произход беше коленичила най-отпред и гледаше с упование към разпънатия Христос зад олтара. В страничния кораб възрастна двойка седеше на пейка близо до изповедалните. Над една от тях светеше червена лампа. Можех уверено да предположа кой е в нея.

След пет минути лампата угасна и вратата на изповедалнята се отвори. Мари излезе и отиде право при пейките, където коленичи и сведе глава за молитва. Скоро възрастната двойка си тръгна. Малко след тях и азиатката. От изповедалнята излезе свещеник с дълго черно расо, обшито с червено кадифе. Той тръгна към олтара, коленичи за момент, после изчезна в сакристията. Накрая останахме само двамата с Мари. Тя се молеше, а аз я наблюдавах. Една странична врата се отвори и в църквата влязоха двама мъже с платнени якета и тъмни шапки. Единият свали шапката си и сръга другия да направи същото. Изглеждаха неловко, не на място в Църквата. Тръгнаха напред-назад по пътеките, като оглеждаха всяка пейка, без да обръщат внимание на Мари, която продължаваше да се моли, вперила поглед напред. Когато приключиха, двамата мъже изчезнаха. Нито един от тях не се сети да погледне нагоре към мен.

След още пет минути страничната врата отново се отвори със скърцане и в църквата влезе Боунс Макинтайър. Без да вади ръце от джобовете си, той тръгна право към Мари. Двамата разговаряха двайсет и пет минути. През повечето време говореше Боунс. Мари главно кимаше или клатеше глава. През цялото време, докато бяха заедно, баща и дъщеря нито веднъж не се докоснаха.

Боунс излезе през същата врата, през която бе влязъл. Носеше черната кожена чанта. Десетина минути по-късно и Мари го последва. Останах още пет минути, колкото за няколко колебливи „Аве Марии“ и един също толкова несигурен „Отче наш“. След което и аз си тръгнах. А църквата дори не забеляза.

Професионалистът наблюдаваше Кели в огледалото за обратно виждане на излизане от църквата. Ръцете на Кели бяха пъхнати в джобовете, а главата му наведена, но очите му бяха нащрек. Той пресече с пружинираща стъпка; пистолетът му беше подръка на хълбока. Работата трябваше да се свърши бързо. Без Кели да усети каквото и да било. Професионалистът помисли малко за 22-калибровия пистолет със седефена дръжка в жабката. Би бил идеален за тази задача. Всичко останало беше въпрос на време и обстоятелства. Кели се качи на колата си и се вля в ранния вечерен трафик. Професионалистът пропусна един автобус да мине пред него, после даде газ.

36

Паркирах колата си на „Адисън“ и тръгнах по „Лейкууд“ към жилището си. Мислех си за онова, което бях видял в църквата, като се опитвах да го наместя в цялостната картина. Но се чувствах уморен, а и ръката ме болеше. Да не говорим за главата. Единствените ми желания бяха чаша уиски, два тиленола и да си легна рано.

Пресичах Еди Стрийт, когато усетих как някаква кола се приближи зад мен и забави ход. Усетих леки иглички по тила и електрически ток по пръстите на ръцете ми. Влязох в най-близкия вход и бръкнах в сака. Вътре бяха папките, които бях взел от багажника на кадилака. Под тях имаше скрит 40-калибров глок. Извадих пистолета и се извърнах, като го държах отстрани до хълбока си. Колата беше хонда, нов модел. Жената зад волана свирна с клаксона и ми махна за поздрав. Пуснах пистолета в сака и й махнах в отговор с превързаната си лява ръка.

Карън Симон слезе от колата и дойде при мен.

— Какво ти е?

— Порязах се. Ти какво правиш тук?

— Живея на „Расин“, южно от „Белмонт“. — Тя посочи хондата, паркирана пред пожарен кран с включени аварийни. — Спрях да си взема някои неща от супермаркета. Ама това е огромна превръзка, Майкъл. От какво си пострадал?

— Дълга история.

— Има ли връзка със случая „Рей Пери“?

— Друг път ще ти разправя, Карън. Сега искам само да хапна нещо и да си лягам.

— Окей, оставям те.

— Съжалявам.

— Не се притеснявай. — Тя се наведе напред и ми лепна бърза целувка на бузата. — Пази се.

— Благодаря ти. Ще се видим. — Насочих се към моята сграда, като по пътя бръкнах в джоба за ключовете. Тъкмо бях отворил входната врата, когато Карън спря зад гърба ми и свали прозореца.

— Ей!

— Ей…

— Взела съм продукти за пиле пармиджана. Проблемът е, че винаги готвя прекалено много.

— Е, и?

— Господи, димни сигнали ли искаш? Ела да вечеряш при мен. Аз ще свърша всичката работа, а ти можеш да се изтегнеш на дивана като пълен лентяй.

Първата ми мисъл бе да откажа. После си преговорих наум съдържанието на хладилника ми: четири парчета топено сирене и три вида горчица. Плюс една бира и един престоял няколко дни хляб.

— Трябва да нахраня кучето.

— Ще те изчакам.

— Имаш ли уиски?

Тя се намръщи.

— Имам вино.

— Хубаво. Уискито от мен.

Пуснах Карън да влезе в сградата точно когато друга кола минаваше по улицата. Шофьорът — мъж с набола брада — ни изгледа особено. Отново почувствах иглички по тила и гледах колата, докато изчезна в пресечката.

Карън живееше в някогашна промишлена сграда, преустроена в големи апартаменти. Цялото жилище представляваше едно помещение, като кухнята и дневната бяха на основната етажна плоча, а до спалнята на по-високото ниво се отиваше по късо стълбище. Както ми бе обещала, Карън ме настани на мекия диван срещу телевизора с чаша малцово уиски в ръка.

Много скоро цялото пространство се изпълни с миризма на разтопено масло, примесена със счукан чесън. Станах от дивана и седнах на висок стол до дългия гранитен барплот, който гледаше към кухнята. Карън бе вързала косата си на опашка и си бе сложила кухненска престилка.

— Ухае страхотно — казах аз.

— Чесън, лук и масло. Няма къде да сбъркаш с такава рецепта.

Тя накълца на ситно няколко маслини и ги добави в тигана, след което разбърка сместа с дървена лъжица.

— Трябва ли ти помощ? — попитах аз.

Тя посочи хладилника.

— Можеш да извадиш пилето.

Извадих две опаковки обезкостени пилешки гърди. Карън ми подаде малък дървен чук и ми показа как да начукам месото, докато омекне и стане плоско.

— Не съм знаел, че може да се готви и с чук — казах аз.

— Пробвай се — отвърна тя.

Захванах се с пилето и го пердаших, докато стана на пух и прах… или по-точно, на четири пържоли. Карън отвори консерва белени домати и я изсипа в тигана. Червен сос опръска ръцете, шията и бузите й.

— Опа! — каза тя и двамата се засмяхме.

Намерих кърпа и я гледах как бърше соса от себе си.

— Радваш ли се, че дойде? — попита тя.

— Забавно е.

Карън добави подправки в соса и отново го разбърка.

— Откога живееш тук? — попитах аз.

— Наех го, откакто плъзнаха историите за мен и Рей. Мога да го напусна с едномесечно предизвестие.

Подобно на офиса й, апартаментът беше приятно мебелиран, но и напълно лишен от лично присъствие. Карън Симон не пътуваше с много багаж. Спомних си, че навремето и аз бях като нея.

— Някой хубаво ти е разцепил веждата — каза тя, като посочи с дървената си лъжица.

— Това добавя характер.

— Наистина ли?

— Не смяташ ли така?

— Предполагам, че върви в комплект с ръката. Само гледай да не изцапаш с кръв мебелите. А сега върви и си гледай телевизията. Ще вечеряме след около половин час.

Върнах се на дивана, налях си още един пръст уиски и вдъхнах аромата му — смесица от дим и торф. По спортния канал предаваха избрани моменти от поредните загуби на „Чикаго Къбс“. Погледах няколко минути, после отново отидох в кухнята.

— Ако ще се мотаеш тук, поне да ти намеря някаква работа.

— Изцяло съм на твое разположение.

— Извади черната тенджера за паста. Намира се в шкафа, най-отгоре.

Напълних тенджерата с вода, посолих я и я сложих да заври. Карън оваля месото в брашно, яйца и галета, после го запържи в плитък тиган, докато стана златисто. Аз опитах соса.

— Как е?

Тя обърна пържолите и нагласи огъня под тигана.

— Супер.

Карън посочи тавата за печене, която бе сложила на барплота.

— Моля те, залей я с малко от соса.

Аз го направих и Карън прехвърли пържолите от тигана в тавата, добави още сос и покри всичко с резени моцарела, пресен босилек и настърган пармезан. Накрая бутна тавата във фурната.

— След петнайсет минути ще е готово.

— Изглежда доста добре.

— Благодаря. Извади чинии и прибори. — Тя кимна към съответните шкафове. — И избери виното. В барчето трябва да има няколко бутилки.

Намерих приборите и отворих едно червено вино. Карън пусна спагетите във врящата вода и ги разбърка. След десет минути издрънка звънче. Тя извади пилето от фурната и го постави върху капака на печката. Спагетите бяха изцедени от горещата вода, отнякъде се появи и зелена салата. Тя внесе някои последни допълнения и вечерята бе готова. Ядохме на барплота. Пилето беше перфектно, сосът — божествен. Или може би аз не бях вкусвал нормална храна от седмица и половина. Нахвърлих се като невидял. Карън опитваше оттук-оттам и отпиваше от чашата си с вино.

— Извинявай — казах й аз. — Май съм по-гладен, отколкото си мислех.

— Моля ти се! Това е комплимент за готвача.

— Къде си се учила да готвиш така?

— От телевизията. От книги. Не е трудно. Освен това ти помага да не мислиш за кофти неща.

— Какви по-точно?

— Ами… такива. За всичко и нищо.

Забелязах напрегнатата й усмивка и се зачудих какво означава.

— Още малко?

— Разбира се.

Допълних чашата й.

— Боли ли? — попита тя, като посегна и докосна ръката ми.

— Не е толкова зле, колкото изглежда.

— Не изглежда никак добре. — Тя си отряза парче пиле и го сдъвка. — Няма ли да ми кажеш как се случи?

— Не.

— А няма ли да ми разправиш за Рей?

— Не. — Откъснах залък хляб и го натопих в червения сос.

— Но мислиш за него, нали?

— Честно ли да ти отговоря? В момента си мисля само за тази страхотна вечеря. И за прекрасната компания.

В стаята настана тишина, ако не се смяташе стърженето на приборите по порцелана.

— Беше ме помолил да се оглеждам за хора, които могат да дойдат във фондацията от компания на име „Бийкън“.

Главата ми се изправи като на пружинено човече.

— И?

— Те още ли имат отношение към случая, по който работиш?

— Това не е игра, Карън. Наистина ли дойде някой?

— От „Бийкън“ ли те подредиха така?

Оставих вилицата и ножа на барплота и се надвесих напред.

— Кой дойде?

— Никой. Жива душа не влиза при нас.

Аз я огледах внимателно, после се облегнах назад.

— Добре.

— Наистина ли се притесняваш?

— Опасно е. Не искам да пострадаш.

— Бих желала да не пострада нито един от нас.

— Аз също.

— Няма ли да ми позволиш да ти помогна?

Поклатих глава.

— Но няма да се откажеш, нали?

— Де да беше толкова лесно…

Тя се пресегна и ме докосна по бузата. Във върховете на пръстите й усетих разстоянието, което ни делеше, мазолите на човек, свикнал да бъде сам, колкото и да не му харесваше това.

— Нахрани ли се?

Кимнах и й помогнах да разчистим. Когато приключихме, тя взе ръцете ми в своите и ги уви около талията си.

— Искам само да си в безопасност, Майкъл, това е всичко.

— Ще се постарая.

— Знам.

Тя се наведе напред и ме целуна. Бавно и дълго. После ме хвана за ръката и ме поведе нагоре.

37

Леглото беше широко, чаршафите хладни. Карън започна да разкопчава ризата ми. Свали я внимателно, за да не закачи дебелата превръзка.

— Боли ли?

Поклатих глава. Тя разви външната превръзка, после махна подложената отдолу марля. Бях седнал на ръба на леглото, когато свали последния слой бинт. Обърна внимателно ръката ми в своята и направи ужасена гримаса, когато видя шевовете.

— Казах ти — обадих се аз. — Не е толкова зле, колкото изглежда.

Тя целуна китката на ръката ми, разтворената длан, после всеки от пръстите поотделно. Аз се облегнах назад в леглото. Карън донесе кана с топла вода и изми раната, после превърза ръката ми. Опитах се да кажа нещо, но Карън постави пръст върху устните ми и пак изчезна нанякъде. В тъмното дочух шепот на коприна, тихо шумолене на памук. После тя се появи отново, прекара силните си ръце по корема ми, като дърпаше малкото останали дрехи, които ни деляха. Започна да ме целува, първо нежно, опипвайки с устни раните по лицето ми. После се качи върху мен и се подпря назад върху ръцете си, обляна в лъч синкава светлина. Затвори очи и започна да се движи нагоре-надолу, напред-назад, описвайки бавни кръгове, като отначало се хвана за раменете ми, после се наведе напред, за да се подпре върху таблата на леглото. Нагодих се към ритъма й и усетих как я изпълвам. От гърлото й излезе задавен стон. И двамата не издадохме нито звук повече до края, когато тя извика тихо и впи нокти в кожата ми. После легна до мен; усещах как сърцето й бие като чук до гръдния ми кош. Целунах я по извивката на шията. Тя ме докосна с два пръста по устните, после се обърна с гръб, взе бинтованата ми ръка и я постави върху корема си. И така заспахме.

38

Усетих движение някъде в апартамента. Претърколих се и пипнешком потърсих Карън. Леглото до мен беше празно. Чаршафите — топли. Все още беше нощ. Погледнах късото стълбище към дневната, насечена от ивици светлина откъм улицата. Тя беше застанала до прозореца, облечена с халат. По лицето й преминаваха отблясъци от движещите се коли.

— Хей!

Карън се стресна, сякаш се пробуждаше от сън, после погледна нагоре и се усмихна. Бавно и мързеливо.

— Събудих ли те?

— Стори ми се, че чух нещо. — Понечих да стана от леглото.

— Стой там. Идвам при теб.

Карън загърна халата около кръста си и тръгна тихо към стълбите. Видях как се наведе и взе от масата някаква плоска черна чантичка. После продължи пътя си, вече по-бързо, като стискаше чантичката с две ръце. Това ми се стори странно. Зърнах за миг лъскавата бяла дръжка и се хвърлих към широката три педи пътека между леглото и стената. Първият куршум пръсна възглавницата, върху която допреди миг бе лежала главата ми. Вторият се заби в стената над мен. Притисках се надолу към грубата тъкан на мокета. Карън разрита възглавниците, нападали по пода, и заобиколи решително леглото. В следващия миг я видях, надвесена над мен. Долната половина на лицето й беше в сянка, но очите й бяха с цвят на стомана. Която и да беше Карън Симон, тя бе правила това преди и нямаше намерение да хаби още един куршум.

Милиони мисли преминаваха едновременно през мозъка ми, всяка молеше за внимание, всяка търсеше отговор. Тя допря пистолета до челото ми и спря, за да си поеме дъх. Както се оказа, последният в живота й. Изстрелът със заглушител я люшна към стената. Блъснах я назад и тя падна по гръб върху леглото; между ухото и слепоочието й имаше кръгла дупчица. На три метра от мен мъж с пушка се качваше нагоре по стълбите. Фигурата му се очертаваше като силует на светлината от дневната, когато се наведе над леглото и се пресегна да провери пулса й. После Андрю Уолъс коленичи до мен и сложи пръст върху устните си.

— Щеше да те убие, Майкъл.

Той вдигна от земята черната чантичка и я подхвърли към мен. Вътре имаше специално пригодена кухина за пистолет, както и четири различни шофьорски книжки и три паспорта. От всичките ме гледаше лицето на Карън Симон под различно име.

— „Бийкън“ я внедриха в кабинета на Рей, за да се сближи с него. Трябваше да го следи изкъсо по време на делото и да го убие, ако се опита да сключи сделка с федералните. Когато Рей изчезна с парите им, те я оставиха на длъжността й с надеждата, че все нещо ще изскочи отнякъде.

Погледнах към Карън; устата й беше полуотворена, очите й започваха да се замъгляват. Дясната й ръка висеше от леглото; 22-калибровият пистолет със седефената дръжка бе отхвръкнал на метър встрани. Спомних си онази вечер в „При Стърч“ — цигарения дим, смеха и, изпитата бира. Спомних си и как й бях споменал за получения имейл — от един бивш репортер по транспортни въпроси в „Трибюн“, който иска да се срещне с мен. И който ми помага в разследването по един случай. С това бегло споменаване аз бях подписал смъртната присъда на Джак О’Донъл. И вероятно в момента виждах убийцата му.

— Трябва да се махаме — каза Уолъс.

Някогашният студент се бе превърнал в нинджа, лицето му беше намазано с камуфлажна боя.

— Защо, по дяволите, трябва да ти вярвам? — попитах аз.

— Защото аз съм човекът, който може да те измъкне от тук. Вън те чакат още трима души с оръжие. Те трябваше да убият Карън, след като се обади да каже, че е приключила с теб. — Уолъс извади 40-калибров пистолет и кимна към превръзката на ръката ми. — Можеш ли да стреляш?

Взех пистолета и започнах да се обличам. От прозореца на дневната Уолъс наблюдаваше улицата долу. Минахме през кухнята и през задната врата излязохме на широка тераса, от която външно стълбище водеше надолу към тесния проход между сградите. В края му под уличната лампа беше паркиран автомобил. Надникнах над парапета на терасата и видях две глави на предната седалка.

— Двама са там долу и един отпред — каза Уолъс. — Хубавото е, че изобщо не са толкова опасни, колкото Карън.

— Но лошото е, че са трима.

— Аз ще неутрализирам шофьора. След това ти слез по стълбите и се опитай да очистиш приятелчето му. В това време ще изляза през главния вход и ще гръмна онзи отпред. Става ли?

Кимнах и приклекнах на горната площадка. Уолъс положи цевта на пушката си върху парапета, постави окото си зад окуляра на оптическия мерник и се прицели. Вече бях стигнал до средата на стълбите, когато предното стъкло на колата експлодира. Бях извървял десет метра, когато предната врата на колата се отвори. Изстрелях два куршума през стъклото. На тротоара изпадна човешко тяло. Приближих се и му пуснах още един куршум, после изчаках секунда-две. Мъжът не помръдна; беше мъртъв. Вътрешността на колата беше оплескана с кръв и мозък. Вдигнах от земята пистолета, който бе изпуснал, и го прибрах в джоба си.

В този миг чух трясък от разбито стъкло. Уолъс бе ликвидирал и третия стрелец. Затичах се към предната част на сградата и точно в този момент Уолъс изскочи иззад ъгъла.

— Хайде!

Върнахме се обратно между сградите и излязохме на задната улица. Тъмносиният седан на Уолъс беше паркиран под един виадукт. След пет минути вече се движехме на запад по Дайвърси Авеню. Уолъс избърса черната боя от лицето си и хвърли пушката под брезента на задната седалка. Аз още стисках 40-калибровия пистолет в ръката си.

— Сигурно имаш да ме питаш много неща — каза Уолъс.

— Да, имам няколко въпроса.

— Ще се опитам да им отговоря, доколкото мога, но трябва да ми се довериш.

— Ще видим.

Уолъс спря на светофара на Деймън Авеню. Часовникът на бордното табло показваше 3:43. Кръстовището беше празно. Някъде зад нас чух първите полицейски сирени.

— Моля те, хвърли пистолета на задната седалка — каза Уолъс.

— Има едно денонощно заведение за палачинки на „Дайвърси“ и „Уестърн“, казва се „Голдън Нъгет“. Отбий и спри на паркинга.

— Не ми се ядат палачинки, Майкъл. Освен това тези заведения са пълни с ченгета.

Повдигнах леко дулото на пистолета.

— Просто отбий.

Уолъс закара колата до далечния край на паркинга и спря там. От ресторанта излезе шофьор на камион с клечка за зъби в устата, запали двигателя и потъна с грохот в нощта.

— Знам за „Бийкън“ — казах аз. — Знам и за парите, които Рей е откраднал.

— В такъв случай знаеш и че те си ги искат.

— Ти за Рей ли работеше?

— Открай време.

— А Мари?

— Тя не знаеше за мен до неотдавна. Но наистина помогна на Рей да избяга. Бях адски впечатлен, че успя да сглобиш картината, между другото. Никога нямаше да ти дам снимките от сградата на съда, ако си давах сметка какво ще направиш с тях.

— Наистина ли ти си ги правил?

— По молба на Рей. Той си беше наумил, че може един ден да му потрябват.

— Мари знаеше ли за парите?

Уолъс поклати глава.

— Отначало не.

— А сега?

— Сега знае.

— Как Рей е успял да прецака „Бийкън“?

— Аз уредих всичко.

— Бива те. Защо двамата просто не задигнахте парите и не се изметохте от тук?

— Не е толкова лесно, колкото изглежда. Освен това трябваше да мислим и за Мари. Тя не желаеше да диша един и същ въздух с Рей, но той продължаваше да я обича. И искаше да се погрижи за безопасността й. Особено след като се разболя.

— А защо нае мен?

— Казах ти. Рей знаеше, че „Бийкън“ ще сложат хора да го следят, след като му бъдат повдигнати обвинения. Първо, за да се погрижат да не се договори с федералните. Второ, за да надушат следата, след като той духне. Рей беше убеден, че ти си човекът, който ще открие подставеното лице и ще го елиминира. Той почина преди около месец. Изчаках две седмици, после пратих имейла, с който те наех.

— А есемесите?

— За мен беше жизненоважно да не оставяш „Бийкън“ на мира. Да ги извадиш от равновесие и да ги подмамиш да се разкрият. Реших, че с есемесите ще ти помогна. Честно казано, идеята беше същата като с трупа на Рей, който бе открит в „Амбасадор“. Да дадем на „Бийкън“ храна за размисъл.

— Аз съм бил стръвта, а Карън Симон е клъвнала, така ли?

— Винаги съм се питал откъде се взе тя. Когато прояви интерес към теб, привлече вниманието ми. Късно същия следобед я проучихме и вече знаехме коя е. Сложих един наш човек да те следи и, разбира се, тя направи своя ход.

Образът на Карън премина още един, последен път през съзнанието ми: лицето й на лунната светлина, двете й ръце, стиснали бялата седефена дръжка на 22-калибровия пистолет.

— Още ли следваш плана на Рей? — попитах аз.

— Рей беше добър приятел. Така че да, следвам плана му.

— И какво следва от тук нататък?

— Слагаш пистолета на задната седалка.

Мушнах оръжието под брезента до пушката.

— И този в джоба ти също.

Извадих и другия и оставих и него.

— Бива си те, Уолъс!

— Благодаря. И оценявам жеста.

— А сега?

Уолъс извади от джоба си смартфон и натисна няколко бутона.

— Превеждам сто хиляди долара по сметката ти.

— Задръж си ги.

— Мари държи да ги приемеш. — Уолъс приключи с телефона и го затвори. — Това беше всичко. Твоята роля е изпълнена.

— Просто така?

— А защо не?

Вдигнах нагоре превързаната си ръка.

— Първо, защото някой отряза парче от пръста ми. Бих желал да се разплатя с него. И второ, заради Мари.

— Какво за нея?

— Защо се разкарва с колата си из предградията с пълна чанта пари?

Уолъс пребледня леко, но бързо се съвзе.

— Остави тази работа, Майкъл.

— Знам за катастрофите, предизвикани от „Бийкън“. Предполагам, че се опитва да компенсира жертвите, като им дава част от откраднатите пари. Може би на теб тази идея ти допада. Или пък не. Това, което не разбирам, е: защо трябва Мари лично да им носи парите?

— Решението си е нейно.

— Знаеш ли какво си мисля?

— Не ме интересува.

— Мисля си, че може би тя се опитва да угоди и на двете страни. На починалия си съпруг и на баща си.

— И как стигна до това заключение?

— Мари може да плаща на жертвите, защото така е правилно. Или пък да работи за стареца и да им дава пари, за да си траят за „Бийкън“. Или пък самата тя да е замесена в тази история.

— Замесена е, доколкото е съпруга на Рей.

— Но сега Рей е мъртъв. Колко удобно. А как ли ще реагираш, ако ти кажа, че днес тя се видя с баща си? Веднага след разходката си из предградията.

Уолъс не отговори, но ясно виждах, че новината за срещата на Мари с Боунс го е сварила неподготвен.

— Помисли си, Уолъс. Ако съм прав, логично е ти да си следващата жертва.

— Къде да те оставя?

— Вярваш ли на това семейство?

— Вярвах на Рей. Вярвам на жена му. И най-вече на парите. А само аз знам точно къде са. И така, къде да спра да слезеш?

39

Уолъс ме остави пред небостъргача, Джон Ханкок“. Надвесих се над прозореца, за да разменим една последна дума:

— Помисли си за това, което ти казах.

— Мари изчезва довечера, Майкъл. Заедно с парите. Направи си услуга и си гледай живота.

— Тя е намислила нещо друго. Нещо, за което и ти, и аз не знаем.

— Парите са в сметката ти. Иди някъде на почивка. Заслужил си я.

Уолъс вдигна прозореца. Изпратих го с поглед, докато се отдалечи, после тръгнах пеша на изток, докато стигнах до Лейк Шор Драйв. Слънцето изпълзяваше над езерото. Ако имах сили да си държа очите отворени, може би щях да оценя гледката като вдъхновяваща. Но сега обърнах гръб на новия ден и повлякох крака в обратната посока, по „Уолтън Плейс“ към хотел „Никърбокър“. Рецепционистката дори не ме погледна, докато ме регистрираше. Ранните сутрешни гости явно не бяха нещо необичайно тук. Получих стая на четвъртия етаж, поставих на вратата табелка НЕ НИ БЕЗПОКОЙТЕ и си легнах.

Девет часа по-късно се събудих и известно време лежах по гръб, загледан в микроскопичните пукнатини на тавана. Минаваше два следобед и се питах кой ли ме е търсил междувременно. Включих телефона си и проверих за съобщения. Гледачката на кучето ми бе нахранила Маги и я бе извела на разходка. Станах от леглото и се довлякох до прозореца. Завесите бяха тъмнозелени и спуснати плътно. Под мен по улицата бибиткаха коли. Извърнах се с гръб към прозореца и разтрих лицето си с длани. Тогава забелязах кремавия плик, мушнат под вратата. Седнах на леглото и го отворих.

Майкъл,

Съжалявам, че нещата се развиха така. Андрю ми каза, че имаш много въпроси. За съжаление, отговорите невинаги са толкова ясни, колкото ни се иска. Когато дойде време да прочетеш това, се надявам да съм се махнала завинаги от този град. Моля те, не се опитвай да ме издирваш. Двамата с Андрю имаме планове за парите. Добри планове. Не че ти се сърдя, но така трябва да се подредят нещата. Що се отнася до „Бийкън остави ги намира и те няма да те закачат. Боя се, че не мога да направя за теб нищо повече от това. Андрю ще ти изпрати по имейла подробности за банковия превод. Моля те, вземи парите и им се радвай.

На добър час,

Мари

Пъхнах писмото обратно в плика и си взех душ, като държах лявата си ръка извън завесата. После се облякох.

Коридорът на четвъртия етаж на „Никърбокър“ беше празен. Взех асансьора, пресякох фоайето и излязох, на тротоара. Можех да отида до жилището на Мари Пери и да проверя дали е още в града. Можех да се обадя на Винс Родригес и да го убедя да започва с арестите. Или пък да отскоча до банката и да си преброя парите. Краката ми обаче не харесаха нито една от тези опции и ме понесоха по Хюрън Стрийт. Спрях пред болница „Прентис“ и известно време наблюдавах пристигащите и потеглящите коли. Всички бързаха. Бутнах въртящата се врата и влязох вътре.

Десетият етаж беше пуст. Минах покрай детското интензивно отделение и влязох в офиса на „Уютен дом“. Сестрата на гишето ме позна и ми отвори да вляза в стаята на Винс. Помахах й и се упътих към креватчето му. Имах известно предчувствие какво ще открия там и не се излъгах.

Медицинските апарати стояха като безмълвна стража около празното креватче. Играчките, които му бях донесъл, ги нямаше. Бръкнах в кошчето за боклук и намерих самозалепващото листче с името му. Изгладих го, прегънах го на две и го мушнах в джоба си. После седнах на стола, на който обичайно седях, и се загледах в мястото, където обикновено лежеше бебето, като търсех да видя очертанията му върху сменените завивки. Но там нямаше нищо. Само едно празно креватче, очакващо следващото изоставено дете.

Дочух тихи гласове откъм другия край на отделението. Приличаше на монотонно каканижене на молитви и аз се насочих към звука. Зелената завеса около креватчето беше спусната до половина. Вътре четирима души се държаха за ръце в кръг и се молеха. Когато се доближих, кръгът се разкъса и видях в средата някакъв възрастен мъж, който държеше голо бебе в огромната си длан и го целуваше по челото сред затихващите думи на „Отче наш“. Лицето на мъжа беше сякаш изсечено от скалните ридове на Конемара или Майо. Косата му беше бяла като сняг; очите му — бездънни черни вирове от печал. За миг имах чувството, че се давя в тях. После някой ме докосна по рамото и завесата се затвори със замах. Обърнах се и видях Аманда Мейсън, която ме пронизваше с поглед.

— Какво правите тук?

— Дойдох да видя Винс.

— Винс го няма.

— Знам.

Погледнах към завесата. Зад нея молитвите продължаваха, гласовете се издигаха и затихваха в хипнотичен ритъм.

— Детето им току-що почина — каза Аманда. — Нека ги оставим на мира за момент. Добре ли сте?

Кимнах. Бях се нагледал на смърт през живота си. Предишната нощ бях застрелял човек. Но никога не се бях чувствал по този начин. Отпуснатото голо телце на детето. Кръгът от молещи се. Мъжът. Ръцете му — едри, мазолести. Лицето му.

— Нищо ми няма, Аманда. Съжалявам. Не бях разбрал…

— Вчера взеха Винс. Мислех да се обадя, но нямах номера ви.

Бях й го дал, но това едва ли имаше значение в момента.

— Къде е той?

— Ще бъде настанен в щатския център за осиновяване, докато му намерят постоянен дом.

Гласът й отново се беше барикадирал зад високите стени на болничната бюрокрация. За което не можех да й се сърдя.

— Благодаря ти — казах аз.

Тя ме докосна по ръката.

— Детето ще бъде добре, Майкъл.

— Знам. Трябва да тръгвам.

— Сигурен ли сте, че сте добре?

— Да.

Но не бях добре. Ни най-малко. Болничният параклис се намираше на втория етаж. Седнах на една пейка най-отзад и скалъпих наум две-три молитви. Мислите ми се въртяха все около бебето на име Винс. Бях поседял малко в болничната му стая, усмихнато вгледан в очите му, и бях видял как сърцето му бие на компютърния екран. Нищо повече. Кратки мигове, прекарани заедно. Бях потресен от уязвимостта на човешкия живот. Огромната ръка на възрастния мъж, детското телце върху дланта, безжизнено висящите ръце и крака. Отворих очи и се поизправих на пейката, а мислите и молитвите ми се разпиляха като топчета за игра по пода, затъркаляха се напред-назад по лъснатите дъски. В съзнанието ми постепенно се оформи образ, очертан в черно и бяло, осветен от светкавици и озвучен от протяжен гръм. Едно изображение, което бях виждал поне два пъти. Но не бях разбрал какво означава. До този момент.

40

Седях в офиса пред един шот уиски. До лакътя ми бяха папките от багажника на Рей Пери. Отворих една от тях и извадих акта му за раждане, брачното свидетелство и дипломата му от правния факултет на „Нортуестърн“. Под дипломата беше завещанието му. Вдигнах обемистия документ и го претеглих на дланта си. После го оставих настрани, при другите. Най-отдолу в купчината книжа намерих папката, която търсех — небесносиня, поизбеляла от времето. За корицата с кламер беше защипана снимката, която бях видял на бюрото на Рей. Бившият губернатор беше свел глава над новородено бебе. То беше завито в одеяло, а едната му ръчичка беше несръчно протегната към фотоапарата. Отпих глътка уиски и се загледах в снимката. После се сетих за онзи възрастен мъж в „Прентис“. За мъртвото телце, което бе държал в ръката си. Погледнах отново снимката на Рей, странния ъгъл, под който беше разперена ръчичката на бебето, и видях онова, което инстинктивно знаех. Когато смъртта докосне тялото, тя оставя своя отпечатък. Дори върху едно новородено. Детето, което Рей Пери държеше в ръцете си, беше мъртво. И аз исках да знам защо. Отворих папката и започнах да чета.

Първият документ беше протокол за приемане на пациент, издаден от болница „Нортуестърн Мемориъл“, с дата 8 юни 2004 г. Името на пациента беше Мари Ан Пери. Трийсет и осем годишна, бременна в осмия месец, приета с родилни болки. Прелистих на следващата страница. В 14:32 ч. тя бе родила момиченце с тегло 2 килограма и 350 грама. Протоколът изобилстваше от медицинска терминология, но успях да разбера, че раждането е било силно рисково. Последните три страници, изписани със ситен наклонен почерк, обясняваха защо. Момиченцето било родено с форма на спина бифида. То незабавно било взето от майката и настанено в неонаталното интензивно отделение на „Нортуестърн Мемориъл“. Имало възможност за хирургическа операция, но от документа не ставаше ясно дали и кога е трябвало да се извърши. Майката се чувствала добре. Прогнозата за детето беше формулирана доста предпазливо. Под първоначалните болнични протоколи открих две удостоверения, защипани едно към друго с кламер. Първото беше свидетелство за раждане на Ема Мари Пери с дата 8 юни 2004 г. Второто беше смъртният акт на детето. Ема бе умряла от „дихателни усложнения“ ден след раждането си, следобед на 9 юни.

Отпих още глътка уиски и си припомних бръчките, прорязващи лицето на Мари Пери, тъжната й усмивка, празнотата в сърцето й. Бях се лъгал за Мари. И за нейната тайна. И все пак във всичко това нямаше логика. Нещо не беше наред. Прелистих обратно до първата страница от протокола за приемане в болницата и я прочетох внимателно, като търсех липсващото парченце от пъзела. И го открих, най-отдолу, под формата на един адрес.

41

Открехнах прозореца на колата и огледах с нищо незабележимата фасада на Олд Харбър Роуд № 254. Сега вече знаех кой живее там. И защо Мари Пери се бе появила предишния ден на това място. На Олд Харбър Роуд не се намираше домът на поредната жертва на катастрофите, предизвикани от „Бийкън“. И Мари Пери не бе дошла в „Уилоубрук“, за да раздава чанти с пари.

Късното следобедно слънце се отразяваше от прозорците на къщи и коли. Някаква жена, натоварена с покупки, пресече за миг слънчев лъч и потъна в сенките. Тъкмо нея чаках. Жената, чието име не фигурираше в нотариалния акт, но живееше на Олд Харбър Роуд № 254. Преди да сляза от колата, изчаках, докато се качи по стълбите. Вече вадеше ключовете от джоба, когато усети стъпките ми зад гърба си. Аманда Мейсън се обърна.

— Господин Кели.

— Здрасти, Аманда.

Тя се озърна за хора на улицата, после погледна вратата зад гърба си, за да се увери, че още е заключена.

— Стреснахте ме.

— Извинявай.

— Какво правите насам?

— Мисля, че трябва да говорим.

— За какво? — Гласът й звучеше глухо.

— Може би е по-добре да влезем.

— Това е домът ми, господин Кели. Имам две деца вътре.

— Няма да нараня децата ти.

— Не съм казала такова нещо, но не искам да ги излагам на… няма значение. Това е моят дом. Ако искате да говорим, можем да го направим и тук, отвън. — Сестрата стисна челюсти, докато притискаше торбата с покупки до гърдите си.

— Става дума за Ема Пери — казах аз и извадих болничния протокол от 2004 година.

Най-отдолу бяха записани името и адресът на Аманда Мейсън. Под тях беше подписът й.

— Тогава си била дежурна, Аманда. Искам да знам какво точно се е случило.

Двамата седяхме на кухненската маса. Бях успял да зърна двете момичета, преди Аманда да ги отпрати на горния етаж. Едното приличаше на тийнейджърка, с дебели крака, бледа кожа и права кестенява коса. Другото беше на девет-десет години, със сини очи и дълга руса коса. Аманда затвори вратата на кухнята и напълни чайника с вода.

— Искате ли чай?

— Разбира се.

Тя извади чаши, мляко, захар, лъжички, пакетчета чай. Зачака до печката, загледана с безизразни очи навън през прозореца, докато водата завря. После наля чая и седна при мен. Аз добавих мляко и захар и отпих от чашата си. Аманда придърпа протокола и докосна с върховете на пръстите си подписа отдолу. Към него бях прикрепил с кламер свидетелството за раждане и смъртния акт на Ема Пери.

— Откъде взехте всичко това? — попита тя.

— Има ли значение?

— Би могло и да има.

— Аз съм частен детектив. Рей Пери беше скрил документите сред личните си вещи.

— Рей… — Аманда въздъхна; имаше вид, сякаш всеки момент ще заплаче. — Мари знае ли, че са у вас? — попита тя.

— Не.

Тя бутна протокола обратно към мен.

— Какво искате?

— Да чуя останалото.

— Не, не искате това.

— Пробвай, да видим.

Аманда ме гледаше, сякаш бях направен от дърво. После се подкрепи с глътка чай и започна:

— Какво знаете за спина бифида?

— Нищо.

— Това е вроден дефект, който се проявява още при раждането. Предизвиква се от непълно затваряне на невралната тръба, която обгръща гръбнака. Има различни степени на проявление. По-леките случаи понякога могат да бъдат коригирани по хирургически път и детето да води сравнително нормален живот. Когато болестта е в тежка форма, засегнатите обикновено умират след три-четири години. Понякога и по-рано.

— Предполагам, че при Ема болестта е била в тежка форма?

— Нали прочетохте смъртния акт? Тя почина още на другия ден след раждането си.

Смъртта на детето остана известно време да виси във въздуха около нас. Аманда отпиваше от чая си, като избягваше погледа ми.

— А защо Мари Пери беше тук вчера? — попитах аз.

— Тук?

Извадих мобилния си телефон и й показах снимката, която бях направил на Мари пред входната врата на № 254. Лицето на Аманда се зачерви от гняв.

— Обичате да шпионирате хората, а?

— Това, което не обичам, е да ме лъжат.

— Нямам причина да ви лъжа.

— Разбира се, че имаш. Но не си добра лъжкиня. Ако ми помогнеш, ще се опитам да предпазя онова, което искаш да бъде предпазено. Ако не, ще си тръгна и няма да ти дължа нищо. Но тогава не бих желал да съм на твое място.

Ръката й нервно си играеше с лъжичката. После Аманда вдигна от масата протокола и го прочете още веднъж. Накрая се изправи.

— Бихте ли ме изчакали за момент?

— Разбира се.

Чувах я как ходи насам-натам из къщата, някъде се отвори и затвори врата. После всичко утихна. Нито звук от Аманда. Нито звук от момичетата на горния етаж. Минаха десет минути, двайсет. Накрая чух стъпки. Аманда влезе в кухнята. Беше сама. С празни ръце.

— Съжалявам, че ви накарах да чакате. — Гласът й беше приглушен, сякаш се боеше от себе си.

— Няма проблем. Защо не седнеш?

— Не мисля да сядам.

— Защо?

— Елате с мен, господин Кели.

— Къде отиваме?

— Просто елате.

Станах от мястото си и последвах Аманда във вътрешността на къщата.

42

Тя ме преведе през уютно подредената дневна към някаква врата в края на коридора. Зад вратата стръмно стълбище водеше надолу към мазето. Аманда спря пред следващата врата и я отвори. Стаята беше полутъмна, с дървена ламперия и мокет на пода. Може би първоначално замислена като втора дневна, сега тя служеше за болнична стая. Пациентът лежеше в отсрещния ъгъл. Машините, които го заобикаляха, отразяваха неравния ритъм на сърцето и дробовете му. Аманда ме заведе до долния край на леглото.

— Това е съпругът ми, Никълъс. Никълъс, това е господин Кели.

Никълъс Мейсън беше завит с чаршаф до гърдите. На главата му имаше няколко кичура рядка коса; сивкавият скалп се лющеше. Очите му под изпъкналото чело бяха хлътнали, от скулите му висеше жълтеникава кожа. Без да съм лекар, разпознавах наближаваща смърт. Тя беше тук, в стаята, и острието на косата й проблясваше зловещо. Никълъс Мейсън отпъди с жест съпругата си.

— Няма нужда, Аманда.

— Мисля, че е по-добре да остана — каза тя, като поглеждаше ту мен, ту съпруга си.

— Върви си — каза тихо Мейсън. — Ще натисна звънеца, като приключим.

Аманда затвори вратата след себе си. Нещо ми казваше, че едва ли се е отдалечила кой знае колко. Мейсън посочи един празен стол.

— Седни, ако искаш.

Седнах. Никълъс Мейсън сякаш очакваше от мен въпрос, но аз нямах какво да го питам. Умиращият се закашля — плътен, гъргорещ звук, който едва ли не можеше да се пипне. Извади салфетка от кутията на нощното шкафче, изплю се в нея, смачка я на топка и я скри в юмрука си.

— Бих те помолил да ме застреляш с този пистолет, но не съм сигурен, че си струвам куршума.

— Защо съм тук, господин Мейсън?

— Жена ми каза ли ти какво работех?

— Не, не ми каза.

— Бях санитар в болница „Прентис“. Така се запознахме.

— Окей.

— От другата страна на леглото има лаптоп. Би ли ми го подал?

Намерих лаптопа и го поставих върху сгъваемата масичка, която Мейсън ползваше, за да се храни в леглото.

— А сега какво?

Той бръкна под възглавницата си и извади малка черна флашка.

— Пусни записа.

Пъхнах флашката в порта и кликнах върху видео файла. На екрана се появи полутъмна болнична стая. В средата имаше бебешко креватче. Човешка фигура се приближи към него и се надвеси.

— Спри го — каза Мейсън. Натиснах пауза. — Това е заснето следобед на девети юни две хиляди и четвърта година. Денят, в който почина Ема Пери. Човекът, когото виждаш, съм аз. Поставям възглавница върху лицето на бебето, за да го задуша.

Докато Мейсън говореше, аз се взирах в образа на екрана.

— Беше ми платено да го направя. От човек, който смяташе, че дете със специални нужди би провалило многообещаващата политическа кариера на Рей Пери.

Мейсън отново се задави от дълбока влажна кашлица. До леглото имаше чаша вода. Той отпи продължително и се облегна назад върху колосаните възглавници.

— Мислеха, че дори да живее само няколко години, детето ще се превърне в смисъла на живота за Рей Пери, в негов затвор. Щеше да го принуди да отложи кандидатурата си за губернатор и резето щеше да хлопне. Градът не би могъл да понесе това. Рей беше длъжен да се кандидатира. С цената на всичко.

— Кой те нае? — попитах аз.

— Кой ме нае? — Никълъс ми се усмихна кисело. — Добър въпрос. Може би самият Рей? Може би майката на детето? Виждам, че не вярваш, но те са корави хора. И все пак, да караме подред. Изгледай записа докрай.

Нямаше кой знае какво за гледане. Човекът остана наведен над креватчето минута-две. После се изправи и си тръгна.

— Спри записа.

Направих каквото ми каза.

— Убийство, така ли?

— Именно.

Пръстите на Мейсън се скриха под чаршафа. Аз стиснах дръжката на пистолета.

— Защо не си извадиш ръцете отгоре, за да мога да ги виждам?

Мейсън ми се ухили с проядените си зъби, потънали в черни венци.

— Остават ми няколко дни живот, господин Кели. Ако не и часове. Хайде да не си губим времето с глупости. Записът, който току-що видя, е фалшификат. Направен, за да създаде впечатление, че е извършено убийство.

— Продължавай.

— Да, наистина това съм аз. И да, наистина бях нает, за да убия Ема Пери.

— Защо точно ти?

— Защото преди да започна работа в „Прентис“, имах полицейско досие. Бях излъгал, че нямам, но някои хора намират начин да изровят такива неща за всекиго. Допускам, че затова са се насочили към мен.

— Звучи логично.

— Исках да се обърна към полицията, но Аманда имаше друга идея.

— И каква беше тя?

— Да спасим детето. — Аманда Мейсън се беше вмъкнала обратно в стаята и бе застанала зад гърба ми. — Не очаквах полицията да ни повярва. Освен това не мислех, че Ема ще бъде в безопасност. Не и в семейство като това. С Никълъс поспорихме, но накрая го убедих да се престори, че убива бебето.

— Ами документите? Смъртният акт?

— Всичко е подправено — каза Аманда. — Аз отговарях за детското интензивно отделение. Не беше никак трудно.

— Видях снимка на Рей Пери, който държи в ръце мъртво дете.

— Това не е нещо, с което се гордеем — каза Аманда.

— Глупости! — Мейсън се хвана за металната рамка от двете страни на леглото и се изправи. — Използвахме едно новородено, което беше починало същия ден. Сираче. Завихме го с одеяло и го дадохме на семейство Пери.

— Не са те наели Рей и Мари, така ли?

— Беше Боунс Макинтайър — каза Мейсън, вперил поглед в замръзналия образ на екрана. — Той ме нае и после постави скрита камера в стаята на бебето. Аз знаех за камерата и ми беше ясно, че смята впоследствие да използва записа, за да ме изнудва. Нещо като застраховка, за да не си отварям устата.

— И ти го накара да си мисли, че му се е разминало?

— Направихме го, за да запазим Ема — каза Аманда. — Докато всички наоколо си мислеха, че е мъртво, детето щеше да бъде в безопасност.

— Но тя не е мъртва?

Аманда поклати глава.

— Къде е тогава? — попитах аз, макар вече да знаех отговора.

Аманда постави на съпруга си инжекция, за да го приспи, и го зави с одеяла. После се качихме горе за по още една чаша чай.

— Ема е русото момиче, което видях на влизане, нали? — казах аз.

Аманда кимна.

— Мислех си, че ще има въпроси, но на никого не му пукаше за нас. Разбира се, ние сме тихи хора. Нямаме много приятели. Предполагам, че и това помогна.

— Кога каза на Мари, че дъщеря й е жива?

— Едва след изчезването на Рей. Исках да го направя по-рано, но Никълъс не беше сигурен, че е добра идея. Мислеше, че и съпругът й може да е замесен в плана за убийството на Ема, и не искаше да рискува.

— И каква беше реакцията й, когато й каза?

— Истерична. Не можеше да повярва. После видя

Ема и тогава разбра истината. Искаше да я премести някъде другаде, но накрая решихме да остане тук. Достатъчно близо сме, за да може Мари да я вижда, а и тук е в безопасност.

— Това е и единственият дом, който дъщеря й някога е имала.

— Дългосрочните ни планове винаги са били да изведем и двете по-далече от Чикаго.

— Но Боунс следи дъщеря си?

— Най-големият й страх е той да не разбере, че Ема е жива.

— Разкажи ми за нея.

— Ема е дар от Бога.

— Не се съмнявам.

— Нейното заболяване се оказа в доста по-лека форма, отколкото всички си мислеха първоначално. Веднага след раждането й я заведохме да я оперират в друг щат. Преди година и половина тя остави проходилката и се очаква да води нормален живот.

— Това е чудесно, Аманда.

— Да, нали? — Тя наведе глава и заплака. Беше звук, какъвто само една майка може да издаде; звук, който разкъса сърцето ми. — Направих всичко по силите си, господин Кели. Заведох я в клиника в Сейнт Луис, за да избегнем ненужно внимание. Обичах я като свое дете. Може би дори повече.

Отвън заваля пролетен дъжд, заблъска внезапно и неумолимо по покрива. Аманда си издуха носа и погледна през прозореца, сякаш никога през живота си не бе виждала буря.

— Тази вечер не трябваше да вали.

— Синоптиците никога не познават.

Тя подсмръкна в отговор на тази очевидна истина и отпи от чая си.

— Ема не може да остане вечно тук — казах аз.

— Няма да остане.

Усетих друга промяна — увеличаващата се дистанция в гласа й, с която ми напомняше, че за нея аз съм външен човек. Нито родител, нито закрилник, нито нещо подобно. — Къде е тя, Аманда?

— Няма я, господин Кели. При майка си е и никога няма да се върне.

43

Нужни ми бяха три дни, за да открия майката и дъщерята. Още три, за да убедя майката да се срещне с мен. Срещата стана в собствената ми дневна. Всички подслушвателни устройства бяха махнати по-рано същата сутрин. Мари Пери беше седнала в едно кресло с лице към улицата. Започна да говори, без да я питам нищо.

— Онази история, която ти разказах за себе си, когато бях на седемнайсет…

— За аборта?

— Това беше самата истина. След това докторът твърдеше, че никога няма да мога да имам деца. Това съсипа Рей, когато му казах. Докато, разбира се, не забременях.

— Той искаше ли детето?

— То беше смисълът на живота му. Но тогава дойде диагнозата, спина бифида, и Рей вече не беше толкова сигурен, че трябва да родя. А баща ми беше непреклонен, че трябва да направя аборт. Той не знаеше за първия — не че това би имало някакво значение, — но познаваше Рей. И знаеше, че след раждането на детето той няма да има сили да се занимава с политика. В крайна сметка и Рей прие идеята на баща ми. Каза ми, че един аборт „би бил най-доброто решение и за двама ни“.

— А ти какво му отговори?

— Казах му, че по-скоро бих умряла, отколкото да се откажа от детето си. Затова го родих и вместо него убих брака си. — Тя затвори очи и извърна лице към слънцето. Мина доста време, преди да проговори отново: — Какво знаеш за спина бифида?

— Само това, което ми каза Аманда.

— Интересно. По време на бременността на всеки няколко седмици ходиш на преглед. Гледаш ултразвуковите снимки на детето си и чуваш как с всяко следващо посещение нещо му е отнето. Първо, способността да ходи нормално. Второ, способността да ходи изобщо. То вече е умствено увредено, емоционално ощетено, като онези, осъдени да прекарат живота си с колостомна торбичка. С всяко посещение дефектът се увеличава. После дефектът се е стабилизирал. После не се знае. Нека първо детето се роди, пък ще видим. Във всеки случай, няма да е добре. Няма как да е добре. И през цялото време те гледат, сякаш носиш в утробата си извънземно, и ти шепнат на ухото разни неща за „качество на живота“, за „онова, което е най-добре за бебето“. Докато накрая детето, което никой освен теб не иска, се роди. И тогава се вадят истинските ножове.

— Рей имаше ли някакво отношение към Ема след раждането й?

— Искаш да кажеш, дали е наел човек да убие собственото му дете? — Мари поклати глава. — И двамата мислехме, че е починала от естествена смърт. Всичко бе потулено, на тази тема не се говореше никога след това. Баща ми беше зает с кампанията, залогът беше резиденцията на губернатора. Ема нямаше да пречи повече.

Сетих се за Ифигения и за избелените платна на гърците, докато армията отплавала за Троя.

— Пари, слава и власт.

Усмивката й беше мозайка от хиляди късчета страдание.

— Май Еврипид го е казал най-добре.

— Затова е Еврипид.

— Сигурно.

— Разкажи ми за „Бийкън“.

— Какво има за разказване? „Бийкън“, това е баща ми. Винаги е бил той. Успя да привлече и Рей, след като стана губернатор.

— Защо Рей изчезна с парите на „Бийкън“?

— Защото не искаше да влиза в затвора. Освен това стана алчен. Аз му помогнах, за да се махне веднъж завинаги от живота ми, да не ми се бърка дори от килията.

— Рей мислеше ли си, че все някога ще отидеш при него?

— Той си мислеше много неща, повечето продиктувани от егото му. Рей си беше Рей, за добро или лошо. Откакто научих, че Ема е жива, тя се превърна в единствения ми приоритет. А Рей стана възможен изход. Или поне така се надявах.

— Кога разбра той, че дъщеря му е жива?

— Видя нейна снимка малко преди да умре. Повече не заслужаваше.

Навън слънцето се гмурна зад облаците и лицето й потъна в сянка.

— Рей използваше хората. Както използваше мен, за да гради кариерата си, както ме използва, за да го измъкна от съда. Андрю Уолъс му е свършил стотици услуги, включително кражбата на шейсет милиона от „Бийкън“. Ти беше последното оръдие в ръцете му, предназначено да послужи за разкриване на подставени лица в най-вътрешния му кръг.

— Имаш предвид Карън Симон?

— Не бях се досетила за нея конкретно, но… да, именно Карън Симон. Това беше твоята задача. Като ти бе платено щедро, за да я изпълниш. Сега, след като нея я няма, имам шанс да се измъкна. И възнамерявам да го използвам.

— Баща ти ще те открие, Мари, дори и да се скриеш вдън земя. Той си иска парите. А ти си единствената му следа към тях.

— Имам план.

— Църквата ли имаш предвид?

Въпросът остана да виси като двуостър нож между нас. Мари се пресегна и го взе.

— Какво знаеш по въпроса?

— Знам, че се срещна с баща си там. Предполагам, че е имало нещо общо с парите, които носеше в „Кларендън Хилс“ и „Хинсдейл“.

— Дадох му клетвени показания от две семейства. Те са готови да кажат в съда, че „Бийкън Лимитед“ са убили най-близките им хора.

— Още изнудване, а?

— Искам баща ми да остане фокусиран върху мен. Да ме възприема като реална заплаха за себе си и за приятел четата си.

— Междувременно Аманда извежда дъщеря ти от града, а Уолъс прави така, че и парите да я последват.

— Първоначалният план беше да тръгнем заедно, но това може и да не стане. Важното е баща ми по никакъв начин да не разбере, че Ема е жива. Аз ще остана тук да отвличам вниманието му, като повдигам завесата пред „Бийкън“.

— Твоите жалбоподатели ще бъдат купени, Мари. Можеш да разчиташ на това.

— Не мисля, че ще стане така.

— Те са взели парите, за да проговорят. После ще вземат повече от „Бийкън“, за да си мълчат. Баща ти го разбира. В известен смисъл това е най-голямата му сила. А също и най-голямата му слабост.

— Парите ли?

— Алчността. От теб се иска само да се възползваш от нея. Кажи му истината. Кажи му, че парите, които Рей е откраднал, са у теб. И че си готова да се пазариш за свободата си.

— И защо да му се доверя?

— Двамата с Уолъс направихме така, че да не се налага.

— Как?

— Като заделихме десет милиона за теб и Ема. Още десет ще бъдат поделени между семействата. Останалите ще бъдат насочени обратно към „Бийкън“ в продължение на няколко години. Това ти дава време да изчезнеш и да оставиш раните да заздравеят сами.

— Тези рани никога няма да заздравеят.

— Може би няма. Но ако пристъпиш към изпълнение на плана си, те ще го провалят, като накрая ще те убият. А когато разберат, че Ема е жива, ще убият и нея. Или пък Боунс ще получи попечителски права и ще я отгледа както той си знае.

Някъде навън изсвири клаксон и се затръшна врата на кола. Слънцето отново надникна иззад облаците, хвърляйки лъчи по пода.

— Реших да направя аборт, когато бях на седемнайсет. После, на трийсет и осем, се борих със зъби и нокти да спася детето си. И в двата случая си мислех, че съм взела правилното решение. Сега имам чувството, че съм създала единствено култ към смъртта.

— Това е една възможна гледна точка.

— Ти различна ли имаш?

— Както и да бе постъпила, и в двата случая вероятно някой щеше да пострада. Важното е какво си направила впоследствие. Чий живот си опазила. Колко си упорита в действията си.

Мари скръсти ръце и се облегна на перваза на прозореца.

— Ще трябва ли да му кажа за Ема?

— Това е единственият начин.

— Защо?

Тя ме изслуша внимателно, докато й излагах сделката, която се надявах да сключа с баща й.

— Това ли е всичко?

— Това е всичко, което е нужно да знаеш.

— А за останалото да ти се доверя?

— Момиченцето ти ще бъде в безопасност. Гарантирам го.

— И всичко ще приключи?

— Би трябвало.

— Да се надяваме, че си прав. — Тя се извърна с гръб към мен. — Хайде, обади се.

44

Спайдър бутна заглушителя още два пръста извън перваза и долепи буза до гладкия приклад на пушката. Жената се виждаше като размазана сянка. Беше прекалено навътре от прозореца, за да може той да се прицели добре. Кели беше застанал на половин метър вляво от нея и също му бягаше. Спайдър премести мерника върху някаква птичка, подскачаща на клон в короната на едно близко дърво. Нагласи фокуса и постави кръста върху гърба на птичката. После мушна показалеца си в скобата на спусъка и го натисна бавно и равномерно. Птицата изпляска с криле точно в мига, в който ударното чукче щракна върху празната цев.

— Майната ти.

Спайдър се дръпна от прозореца и сложи пушката на пода. В стаята беше горещо. Той свали ръкавиците си и отпи от енергийната напитка. Жилището беше празно, ако не се брояха пушката, калъфът за нея и найлоновият чувал, пълен с боклук. Още предната вечер той бе опаковал всичко и бе почистил основно с топла вода и белина. И сега беше повече от готов да свърши работата докрай, като чакаше с нетърпение да си получи обещания бонус. Някъде в апартамента изскърца дъска, лек вятър раздвижи завесата зад гърба му. Той отпи още една глътка от енергийната напитка и погледна през улицата.

— Мамка му!

Тя беше там, на прозореца, долепила чело до стъклото, и гледаше надолу към тротоара. Спайдър нахлузи ръкавиците си и вдигна отново пушката. Не се боеше, че може да бъде забелязан. Жената можеше да погледне право към него и щеше да види само черния правоъгълник на прозореца. Той подпря пушката на перваза и погледна пред оптическия мерник. Беше казал, че може да неутрализира и двамата. Шефовете му го познаваха добре и бяха поставили още един човек в кола долу на улицата. Негов приоритет беше жената. Тя помръдна леко и застана точно на мушката му. Спайдър нагласи фокуса, докато образът се избистри напълно. Жената се обърна с гръб към него. Спайдър дръпна пушката от перваза. Зареди три патрона в пълнителя и вкара първия в цевта. После подпря пушката до стената. Извади от джоба си снимка на Мари Пери и я сравни с жената, която бе видял на прозореца. Беше поостаряла, което не й се бе отразило добре, но си беше тя. Спайдър прибра снимката в джоба си и затвори очи. Оставаше само да изчака обаждането. И да се надява на добра видимост към обекта на прозореца.

45

Боунс Макинтайър прие да се срещне насаме с дъщеря си, а аз да послужа за единствен посредник между двамата. Казах му, че това трябва да стане или още днес следобед, или никога. Отначало Боунс се възпротиви на определеното от мен време за срещата, но привлекателността на парите беше твърде силна. След малко повече от час едно такси спря пред сградата ми и старецът слезе от него. Без да бърза, той изкачи трите етажа до апартамента. Аз го чаках на стълбищната площадка.

— Тия стъпала не ми действат добре на тазобедрената става.

— Тя е в дневната.

Боунс изръмжа и ме заобиколи, за да влезе в апартамента.

— Може ли чаша вода?

Отидох в кухнята да му налея. Когато се върнах, Мари беше застанала до прозореца, обляна в слънчева светлина. Боунс седеше на три метра от нея, с ръце в скута, и гледаше върха на лявата си обувка. Аз му подадох чашата с вода и преместих стола си така, че да съм на еднакво разстояние от двамата.

— Какво, ще разговаряте ли?

— Мисля, че затова сме се събрали — каза Мари, без да откъсва очи от гледката през прозореца.

— Къде са парите, които съпругът ти открадна от нас?

Боунс отпи глътка вода от чашата и примлясна с устни, сякаш беше някакво скъпо вино.

— Имаме нужда от гаранции — казах аз.

— Вече ти ги дадох по телефона.

Поклатих глава.

— А аз ти казах, че не са достатъчни.

— Ти ми каза, че ще си получа парите, ако оставя дъщеря ми и нейния съпруг, углавен престъпник, да избягат от наказателно преследване и да изчезнат завинаги.

— Рей е мъртъв — каза Мари; гласът й звучеше като шумолене на паднали листа, които вятърът разбърква в крайпътната канавка.

— Слава богу. — Боунс се прекръсти и отпи още глътка вода. — Знаехме го от деня, в който се появи изневиделица в „Амбасадор“. Предполагам, че си проявила достатъчно съобразителност, за да опазиш парите.

— Точно така е постъпила — обадих се аз.

— Разбира се, че така ще постъпи. Та тя ми е дъщеря!

— Гади ми се от теб — каза Мари.

— Но се срещаш с мен. — Боунс се обърна към мен. — А ти какво искаш да получиш от всичко това?

— Истината.

— В Чикаго? Лесна работа. Избери си тема и аз ще ти разправя приказка за лека нощ.

— Да започнем с Еди Уорд и Пол Гогин. Двама души, които са помогнали на Рей да избяга от федералния съд преди две години. Ти си знаел за тях и си ги наблюдавал. В крайна сметка си решил, че не знаят нищо за местонахождението на Рей и парите, затова си ги убил. Може би като предупреждение към онези, които са знаели.

— Не съм убеден, че историята ти ми харесва — каза Боунс. — Надявам се, че поне си налучкал края.

— Нито за момент не си бил сигурен какво точно знае дъщеря ти. И си действал предпазливо. Умен ход, Боунс. Но започват да се търкаля трупове. После самият Рей умира, та ти остава единствено Мари. Може би тя знае къде са парите? Но ако знае, защо не е духнала заедно със съпруга си? А и какво смяташ да направиш по въпроса? Да убиеш собствената си плът и кръв? Аз лично бих си помислил, че ще ти е малко трудно да живееш, ако направиш нещо такова, но не ми е за пръв път да се лъжа в хората. — Извадих флашката, която ми бе дал Никълъс Мейсън, и я поставих върху масата. — Което ни отвежда до ето това тук.

— Какво е то? — попита Боунс

— Преди седем дни ми го даде един човек на име Никълъс Мейсън.

Ноздрите на стареца се разшириха.

— Никога не съм го чувал.

— През две хиляди и четвърта година Никълъс е работил като санитар в болницата, където дъщеря ти е родила момиченце.

— Това са семейни истории. Освен това беше отдавна.

— Но видеозаписът си е доста ясен. На него се вижда как Мейсън задушава бебето в креватчето му.

Боунс навлажни устните си с език. Когато заговори, зъбите му блестяха като полирани перли.

— И какво общо имам аз с това?

— Мейсън почина преди два дни. Точно преди да умре, той записа друг видеоклип. — Извадих втора флашка и я поставих на масата до първата. — В него доста подробно обяснява как ти си го наел да убие детето. Дори е записал и разговора си с теб. — Почуках с пръст върху флашката. — Всичко е тук.

Боунс извади от джоба си пистолет и го насочи към дъщеря си.

— Направих това, което трябваше да се направи. И което не смееше да направи никой друг.

Мари все още не се бе обърнала да погледне баща си. Извадих моя пистолет и се прицелих в корема му.

— Свали оръжието, Боунс.

— Ако ми е дошъл ред да умирам, по-добре да държа нещо в ръката си.

— Можех да те гръмна още преди десет минути, ако исках. Свали пистолета.

— Ти пръв.

Свалих пистолета и го поставих върху масата. Боунс направи същото. Телефонът в джоба ми избръмча, за да сигнализира за получен есемес. Никой в стаята не му обърна внимание.

— Не сме се събрали тук, за да уреждаме стари сметки — казах аз. — Искам просто да знаеш с какво разполагаме. И с какво няма да се разделим.

— Какво, изнудваш ли ме?

— Не мога да направя връзката между теб и Уорд или Гогин. Така всички ще бъдат доволни от споразумението, което ще сключим.

— Къде са парите?

Извадих лист хартия и го бутнах по масата към него.

— Това са банкови сметки, по които могат да се извършват преводи на чието име пожелаеш. Мари задържа десет за себе си и десет за семействата. Докато тя е в безопасност, парите ще текат по график в следващите три години.

— А откъде мога да бъда сигурен, че тя ще удържи на думата си, след като си тръгнем от тук?

— Имаш две причини. — Вдигнах два пръста нагоре. — Едната съм аз.

— Ти?

— Живея в Чикаго и няма да ходя никъде. Ако Мари не спази уговорката, аз съм дал живота си в залог. Познаваш дъщеря си. Смяташ ли, че ще ме остави току-така да умра?

Боунс помисли малко и кимна.

— А коя е другата причина?

Погледнах Мари, която се извърна на стола и се наведе напред към баща си. За момент имах чувството, че ще го удари. Вместо това двамата просто се гледаха втренчено известно време с почти допрени чела и колене.

— Другата причина седи отвън, татко.

— Отвън? — Боунс ми хвърли бърз, почти панически поглед, но дъщеря му настояваше за неотклонното му внимание.

— Никълъс Мейсън те е излъгал. Никого не е убивал. Той и съпругата му са взели моето бебе и са го държали на сигурно място, докато преценят кой в нашето семейство заслужава доверието им. Казва се Ема. Вече е почти на десет, расте здраво момиченце, което е твоя внучка.

Видях как лицето на Боунс се сгърчи като разтопена гума. Устните му се изпънаха встрани, помръднаха, но от тях не излезе звук.

— Това е другото ти уверение, че ще изпълня моята част от сделката. Аз съм майка. И ще направя всичко по силите си, за да държа детето си колкото се може по-далече от теб.

— Не ти вярвам.

По устните на Мари пробягна едва доловима усмивка.

— Ще ти направя един подарък. Ще ти позволя да видиш внучката си. За последен път. — Тя кимна към отворения прозорец. — Намира се в едно такси отпред.

И двамата наблюдавахме как Боунс Макинтайър се надигна от стола си и затътрузи крака към прозореца. Наведе се над перваза и погледна надолу към улицата. Аманда Мейсън излезе от жълтото такси, хванала за ръка русо момиченце, облечено в небесносиня рокля. То вдигна глава нагоре, като закри с длан лицето си от слънцето. Аманда изчака няколко мига, после качи детето обратно в таксито. Боунс притисна чело към перваза на прозореца и затвори очи. Запитах се какво ли си мисли в момента. За дъщеря си? За внучката си? За парите? Чудех се къде свършва амбицията и къде започва злото, и дали някой си бе направил труда да очертае границата между двете. Боунс отвори очите си и се извърна назад, към Мари. В този момент се чу звън на стъкло и куршумът на снайпериста го улучи в тила с глух плясък. Боунс падна в краката на дъщеря си. Ноктите му изстъргаха по дървения под. След което умря.

46

Мари гледаше безизразно трупа на баща си.

— Това останалата част от плана ти ли беше?

— Никога нямаше да те остави да се измъкнеш — казах аз. — Двете с Ема никога нямаше да сте изцяло в безопасност.

Тя вдигна глава и ме погледна.

— А мислиш, че сега сме, така ли?

— Сега, когато баща ти е мъртъв, имате шанс. Хайде.

Вдигнах я от стола, на който седеше, и я поведох за ръка към кухнята.

— Кой го застреля? — попита тя.

— Боунс беше поставил човек отсреща, за да наблюдава апартамента. Предполагам, че са планирали да ни убият, след като баща ти си получи парите. Уолъс неутрализира техния стрелец, докато разговаряхме с Боунс. Когато беше готов, той ми изпрати есемес.

— Андрю застреля баща ми?

— Той се съгласи с мен, че това е единственият начин да гарантираме безопасността ти. Трябваше само да подмамим баща ти по-близо до прозореца. И аз си казах, че шансът да зърне внучката си би свършил работа.

Телефонът ми избръмча с нов есемес. Извадих го от джоба си и го прочетох. След което се върнах в дневната и вдигнах пистолета си от масата.

— Къде е Ема? — попита Мари с неспокоен глас.

— Андрю слиза долу на улицата в този момент. Той ще се погрижи всичко да е наред.

Отидох до входната врата и проверих ключалката. Мари ме следваше по петите.

— Какво се е случило?

— Нищо. Просто Андрю си мисли, че може би има втори стрелец…

— Ема.

Мари отвори вратата и хукна надолу по стълбите. След десет секунди прекоси фоайето на сградата и изтича на улицата. Аз бях на половин крачка зад нея. Първият куршум откъсна голяма треска от рамката на вратата. Дръпнах се назад. Следващите три изстрела ме приковаха в ъгъла зад вратата. Мари беше приклекнала зад едно волво. Стрелецът беше почти директно срещу нас от другата страна на улицата и се изместваше встрани, за да получи по-добра видимост към мен. След секунди щеше да я има. Претърколих се по тротоара и се изправих, подпирайки се на един джип. Шкембелията се показа между две коли с вдигнат нагоре пистолет, като ме търсеше с поглед пред вратата на сградата. Когато разбра грешката си, се извърна и стреля два пъти напосоки, като единият от изстрелите му пръсна предното стъкло на една кола зад гърба ми. С два куршума в корема го проснах по гръб в една цветна леха. После се обърнах и потърсих с поглед Мари.

Открих я, свлечена до предната броня на ръждясала тойота, с ръце, сгънати под неудобен ъгъл отстрани на тялото; очите й бяха широко отворени и пълни с небе. Доколкото можех да преценя, един от куршумите на шкембелията бе рикоширал от тротоара и я бе улучил под челюстта. Беше умряла още преди тялото й да падне на земята. Телефонът в джоба ми отново избръмча. Беше Уолъс. Аманда и Ема бяха с него. Момичето искало да види майка си. Написах му да изчака. След това затворих очите на Мари Пери и я внесох в сградата.

47

Чикагската полиция отцепи улицата и извлече трупа на дебелия мъж от лехата с цветя. Преди още Родригес да бе пристигнал на местопроизшествието, откриха втория стрелец в един апартамент в отсрещната сграда. Андрю Уолъс го бе гръмнал с 22-калибров куршум в главата и бе подхвърлил оръжието в колата на дебелия.

— Това да го пишем престрелка между човека на улицата и онзи в апартамента, а?

Родригес седеше на кухненската ми маса, пиеше кафе от картонена чаша и сам не вярваше на онова, което излизаше от устата му.

— Ще свърши ли работа?

— Ако не броим обстоятелството, че оръжията и ъглите на стрелба изобщо не съответстват — да, защо не? А за Мари Пери какво ще кажеш?

Бях я внесъл в апартамента и я бях положил върху хладния дървен под в дневната. След което изчаках пристигането на полицията. Гледах ги как я снимат, докато чертите й се запечатаха завинаги в съзнанието ми, преди да дръпнат ципа на черната найлонова торба и да я качат на носилката.

— Попадна случайно в кръстосания огън — казах аз.

— Дявол да го вземе.

— Нека съдебният лекар да свика пресконференция и да обяви, че Рей е мъртъв. А за смъртта на Мари да намекне, че е настъпила няколко дни преди това, като подозирате самоубийство. На нея й е все тая.

Родригес отиде до прозорците на апартамента, които гледаха към улицата, и погледна навън. Групичка жители на квартала и няколко снимачни екипа се бяха скупчили зад жълтата полицейска лента.

— А какво да кажем на медиите?

— Утре това ще е новината на деня. После „Бийкън“ ще им сложи намордник. Повярвай ми, няма да допуснат когото и да било да се рови в тази история.

— А кога ще дойдат да потърсят теб?

— Всичко ще бъде погребано заедно с Мари и Рей.

— Боунс няма току-така да се откаже.

— Боунс също е мъртъв.

— Да, бе.

— Искаш ли да чуеш всичко?

— Май да.

И така, аз седнах до него на масата и му разказах. За шейсетте милиона, източени от Рей. За това как Мари му бе помогнала да изчезне. За момиченцето, което им се бе родило преди десет години. За Боунс, наел човек да убие новороденото. Когато свърших, Родригес поклати глава.

— И къде е момичето сега?

— На сигурно място. При жената, която я е отгледала.

— Знае ли за майка си?

— Още не.

— А ти сериозно ли мислиш, че „Бийкън“ просто ще забрави за всичко това?

— Мари е мъртва. Рей е мъртъв. Боунс е мъртъв. Предполагам, че просто ще отпишат парите и ще гледат напред.

Родригес въздъхна и се надигна от масата.

— Родерик Хамптън — казах аз.

— Вече е вън. Всички обвинения са свалени.

— Еди Уорд?

— Погледнах набързо пистолета на онзи в лехата. Същият калибър, същият вид куршум. Утре ще направя балистична експертиза.

— Добре.

— Ще видиш ли пак малката Пери?

— Утре сутрин.

— Кажи на този, който се грижи за нея, да я отведе по-далече от тук. И се погрижи Боунс да не бъде открит.

48

С Андрю Уолъс се срещнахме на следващата сутрин в „Голдън Нъгет“ на „Дайвърси“. Цяла нощ Андрю бе шофирал с трупа на Боунс Макинтайър в багажника на колата си. Сега багажникът беше празен, а Боунс се намираше на дъното на новоизлетите основи за един мост в Индиана. Звучеше справедливо.

— Къде е Аманда? — попитах аз.

— Имаме среща тук.

— Тя приема ли ситуацията?

Уолъс си бе поръчал цяла купчина палачинки и беше зает да ги маже с масло и да ги полива със сироп.

— Защо да не я приема? Тя обожава момичето, а съпругът й е починал. Нищо не я задържа тук.

— Къде ще отидат?

Уолъс разряза палачинките с ножа си и поклати глава, докато дъвчеше.

— По-добре да не знаеш.

Беше прав.

— А ти?

— Аз ще им помогна да се настанят, после приключвам с тази история.

— А парите?

Уолъс сипа още сироп на палачинките си.

— На сигурно място са. Като му дойде времето, ще ги разделя на части, ще ги завъртя тук-там и в крайна сметка пак ще ги насоча към момичето.

— Нищо за теб?

— Аманда иска да получа пет милиона.

— И петдесет и пет за момичето, така ли?

— Аманда иска да оставим една солидна сума за семействата на жертвите, както и за няколко благотворителни фондации, които Мари й е посочила. Но на момичето никога няма да му липсва нищо, можеш да си сигурен. — Уолъс погледна навън през прозореца. Едно старо такси тъкмо отбиваше на паркинга. — Това са те. Знам, че вече говорихме по въпроса, но Аманда настоява и ти да вземеш своя дял.

Поклатих глава.

— Аз и без това получих за тази мисия повече, отколкото се бях пазарил.

— Сигурен ли си? Това са много пари. Ще променят живота ти.

Отвън Аманда Мейсън плащаше на шофьора. После тя и двете момичета застанаха на средата на паркинга и примижаха на утринното слънце.

— Не се съмнявам. — Извадих един плик и го бутнах през масата към него. — Кажи на Аманда да даде това на Ема, когато порасне достатъчно.

Уолъс го вдигна.

— Какво е това?

— Писмо. В което се разказва за майка й.

Уолъс пъхна плика в джоба си и се изправи.

— Мислиш ли, че ще тръгнат да ни преследват?

— Кой, „Бийкън“?

— Който и да било. Това са много пари.

— Последната следа, по която могат да стигнат до теб, е погребана в Индиана. Освен това в Чикаго винаги се оформя някоя нова далавера. Гледай напред и нагоре.

— Може би си прав. Както и да е, трябва да бягам. — Уолъс протегна ръката си. — Мари беше права. Ти си добър човек.

— Благодаря ти за помощта, Андрю.

— Е, ще се видим. Или пък не.

Проследих го с поглед, докато излезе навън под слънчевата светлина. Аманда поглеждаше назад към ресторанта и за миг ми се стори, че може да влезе. Но Уолъс я поведе с двете момичета към колата. Качиха се и потеглиха. Отпих от кафето и измъкнах втори плик от джоба си. Вътре имаше флашка с няколко часа видеоматериал, записан в апартамента на Рейчъл Суенсън. Родригес го бе свалил от компютъра в офиса на Боунс. Извадих лаптопа, включих флашката в него и изтрих всички файлове. След това пъхнах флашката в джоба си и поисках сметката. Готвех се да плащам, когато телефонът ми избръмча със сигнала за получен имейл.

Господин Кели,

Андрю ми предаде писмото Ви. Ще се погрижа Ема да го прочете, когато моментът е подходящ. Ще й разкажа и за Вас, за да знае. Снощи помолих Андрю да отвори спестовна сметка на Ваше име и да преведе два милиона долара по нея. По-долу съм дала линк и подробности как да получите достъп до парите. Знам, че не ги искате, но Мари би настоявала да ги вземете. Така че, ако промените решението си, те са Ваши. Благодаря Ви, че дадохте на Ема нов живот. Както и на мен и дъщеря ми. Моля Ви, пазете се.

Аманда

Препрочетох съобщението. После влязох в банковата сметка и погледнах сумата в нея. Имаше много нули. Всичките пропити с кръв. Прибрах телефона и платих. После допих кафето си и тръгнах. Докато излизах, телефонът ми отново избръмча. Нов имейл. Този път от Елена Рамирес. Щяла да има момиченце. И да го кръсти Кели.

Бележки и благодарности

Както и в другите книги за Майкъл Кели, се опитах да бъда максимално точен, що се отнася до Чикаго, сградите и институциите му. Позволих си все пак известни волности, където историята го изискваше. „При Стърч“ например беше реален бар в Норт Сайд. За съжаление затвори преди няколко години. Реших да го възродя в тази книга най-вече защото „При Стърч“ би се харесал на Кели. Вече няма много такива барове в Чикаго или където и да е другаде.

Бих искал да благодаря на моята редакторка Джордан Павлин, на нейния шеф Сони Мехта и на всички в „Кнопф“ и „Винтидж/Блек Лизард“ за техния нестихващ ентусиазъм.

Благодаря и на агента ми Дейвид Гърнърт, на чикагската писателка Гарнет Килбърг-Коен и на семейството и приятелите ми за подкрепата и куража, които ми дават. Специални благодарности на Чейс Еренбърг за редакторския й нюх и страхотното боравене с думите.

Благодаря и на всички, които са прочели другите ми книги. Надявам се, че ще харесате тази.

Ами това е. Обичам те, Мери Франсис.

Notes

1

Овидий, „Метаморфози”. Превод Георги Батаклиев.

Content

Майкъл Харви
Съпругата на губернатора
(Майкъл Кели - 5)

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

Бележки и благодарности

Notes