Брандън Сандърсън

Оковите на скръбта

( Мъглороден - 6)

ЗА БЕН ОЛСЕН

Който не само продължава да търпи щуротиите на своите

приятели от писателското поприще,

но и пак намира времето да прави книгите ни все по-добри.

Тази творба е художествено произведение.

Описаните имена, персонажи, места и случки са продукт на въображението на автора. Всички изказвания, случки, описания, информация и материали от всякакъв друг вид, съдържащи се в произведението, са само и единствено с цел забавление и не трябва да се разчита на тяхната точност, нито да бъдат правени опити да бъдат възпроизведени, тъй като това може да доведе до наранявания.

Благодарности

Тази книга ще бъде публикувана през годината, в която сагата „Мъглороден“ отбелязва десетата си годишнина. Като взема предвид и всичко останало, с което се занимавах, ми се струва, че шест книги за десет години са едно значително постижение! Все още си спомням първите месеци, през които пишех трилогията, влагайки всички сили, и се опитвах да създам нещо, което нагледно да демонстрира уменията ми като писател. „Мъглороден“ се превърна в една от отличителните ми поредици, и се надявам, че ще намерите този том за достойно допълнение в канона ѝ.

Както винаги, тази книга е плод на съвместните усилия на множество хора, като започнем с отличните рисунки на Бен Максуини и Айзък Стюарт: картите и символите са дело на Айзък, а всичко по вестника — на Бен. Двамата помогнаха много и с текста на вестника, като Айзък лично написа статията на Ники Севидж — тъй като замисълът ни беше, че Джак вече прехвърля работата си на наети от него служители, искахме да придадем на този откъс по-различен глас. Мисля, че се получи страхотно!

Илюстрацията на корицата е творба на Крис Макграт — за изданието в САЩ, и на Сам Грийн — за това в Обединеното кралство. И двамата се занимават отдавна с илюстрации към тази поредица, и произведенията им стават все по-добри и по-добри. Редакцията е на Моше Федер от „Тор“, като за „Голанц“ в Обединеното кралство главна отговорност носи Саймън Спантън. Агентите, които работиха по този проект, включват Еди Шнайдър, Сам Морган, Кристина Лопез, Криста Аткинсън и Тей Келър от „Джабъруоки“ в САЩ — под предводителството на невероятния Джошуа Билмс. За работата в Обединеното кралство можете да благодарите на Джон Берлайн от агенция „Зено“ — един наистина страхотен човек, който вложи дълги години усилена работа, за да помогне на книгите ми да пробият на пазара в Обединеното кралство.

От екипа на „Тор“ бих искал да благодаря и на Том Дохърти, Линда Куинтън, Марко Палмиери, Карл Голд, Даяна Фо, Нейтън Уийвър и Рафал Гибек. Редакцията е на Тери Макгари. Гласът от аудиокнигата е на Майкъл Крамър, моят личен любимец в това отношение — и човек, когото в момента вероятно карам да се изчерви, тъй като ще трябва да прочете тези думи пред всички онези от вас, които са решили да си купят книгата в такъв формат. От „Макмилън Аудио“ бих искал да благодаря на Робърт Алън, Саманта Еделсън и Митали Дейв.

За логиката и последователността, общите редакционни бележки и безкрайно многото други задачи отговаряше Безупречния Питър Алстрьом. Част от екипа ми тук бяха и Кара Стюарт, Керън Алстрьом и Адам Хорн. И, разбира се, очарователната ми съпруга Емили.

За тази книга се осланяхме още повече от обикновено на помощта на тестовите ми читатели, тъй като нямаше възможност да мине през писателска група. Въпросните читатели са: Питър Алстрьом, Алис Арнисън, Гари Сингър, Ерик Джеймс Стоун, Браян Т. Хил, Кристина Куглер, Ким Гарет, Боб Клуц, Джейкъб Ремик, Керън Алстрьом, Калиани Полури, Бен „Ихааа, тази книга е посветена на мен, вижте ме колко съм важен“ Олсен, Линдзи Лутър, Самюъл Лунд, Бао Фам, Обри Фам, Мегън Кан, Джори Филипс, Трей Купър, Кристи Джейкъбсен, Ерик Лейк и Айзък Стюарт. (За онези, които се чудят, Бен бе един от основателите на първоначалната ми писателска група, заедно с Дан Уелс и Питър Алстрьом. По професия, той е компютърен специалист, и беше единственият от нас четиримата, който нямаше никакви амбиции да работи в издателския бизнес. Той е не само ценен читател, но и мой приятел от много години насам. Освен което, благодарение на него се запознах и с поредицата игри „Fallout“ — така че съм му длъжник и за това). Коректорите на ръкописа включват повечето от гореизброените, а освен тях и: Кери Уилкокс, Дейвид Берънс, Иън Макнат, Сара Флечър, Мат Уиънс и Джо Доусуел.

Доста дълъг списък излезе! Всички тези хора са чудесни и мисля, че ако сравните ранните ми книги с по-новите, ще установите, че помощта им е била незаменима — не само за отстраняването на досадните ми печатни грешки, но и за по-стройното представяне на повествованието. Но в крайна сметка бих искал да благодаря сърдечно и на читателите, задето останахте до мен през тези десет години, и задето склонихте да прегърнете всички странни идеи, които реших да включа в книгите. „Мъглороден“ не е изминал и половината от пътя на еволюцията, която съм замислил за сагата. Нямам търпение да видите какво следва — и тази книга е точката, от която тези неща най-после започват да се разкриват.

Приятно четене!

Карти

Пролог

— Телсин! — изсъска Уаксилий и се измъкна от колибата за тренировки.

Телсин хвърли поглед през рамо, трепна и се приведе още по-надолу. Беше на шестнайсет години — с една година по-възрастна от брат си Уаксилий. Дълга, тъмна коса обрамчваше лицето ѝ с мъничък нос и строго свити устни, а по предната част на традиционната ѝ териска роба се редуваха разноцветни V-образни форми. Одеждите ѝ прилягаха по начин, по който някак си никога не прилягаха на самия Уакс. На Телсин придаваха елегантна осанка. На Уаксилий, обаче, оставяха чувството, че е надянал чувал.

— Махай се, Асинтю — каза тя, без да спира да се промъква сантиметър по сантиметър покрай стената на колибата.

— Ще пропуснеш вечерната сказка.

— Няма да забележат, че ме няма. Никога не проверяват.

Вътре в колибата, майстор Телингдуор продължаваше да каканиже монотонно за подобаващите черти на териския характер. Подчинение, кротост и онова, което наричаха „почтителна гордост“. Говореше на по-младите ученици; по-възрастните, като Уаксилий и сестра му, в момента трябваше да медитират.

Телсин се стрелна тихомълком встрани от колибата през залесения район на Елъндел, който наричаха просто „Селото“. Уаксилий се поколеба за миг, разтревожен, след което забърза след сестра си.

— Ще си навлечеш неприятности — каза ѝ, след като я настигна, и продължи по петите ѝ, докато тя заобикаляше дънера на един огромен дъб. — Ще навлечеш и на мен неприятности.

— Е, и? — попита тя. — Защо изобщо си така вманиачен в следването на правилата?

— Не съм — каза той. — Просто…

Тя се отдалечи със сърдити крачки през гората. Той въздъхна и я последва. В крайна сметка се срещнаха с трима други териски младежи: две момичета и едно високо момче. Куашим, едното от момичетата, изгледа Уаксилий от глава до пети. Бе тъмнокожа и слаба.

— Довела си и него?

— Сам тръгна след мен — отговори Телсин.

Уаксилий се усмихна с надежда на Куашим, а после — и на Айдашуи, другото момиче. Тя беше на неговата възраст и имаше очи, широко разположени на лицето. И, Хармонийо… беше направо зашеметяваща. Тя забеляза погледа, който бе вперил в нея, примигна веднъж-дваж и отклони очи с кротка усмивка.

— Ще ни издаде — каза Куашим и отклони вниманието му от другото момиче. — Сигурна съм.

— Няма — сопна ѝ се той.

Куашим го изгледа яростно.

— Може да изпуснеш вечерните занятия. Кой ще отговаря на всички въпроси тогава? Ще настане направо гробна тишина, като няма кой все да се подмазва на учителя.

Форч, високото момче, бе застанал малко по-назад, в сенките. Уаксилий не го погледна, не срещна очите му. „Не знае, нали? Няма как да знае“, помисли си. Форч беше най-възрастният от тях, но говореше рядко и по малко.

Беше Двуроден, също като Уаксилий. Не че който и да било от двама им използваше аломантията си напоследък. В Селото поощряваха развитието на териската им страна — ферохимията. Обстоятелството, че и двамата с Форч бяха Монетомети, не беше от значение за терисците.

— Да вървим — каза Телсин. — Стига спорове. Сигурно нямаме много време. Ако брат ми иска да се присъедини, хубаво.

Последваха я под прикритието на гъстите листа. Стъпките им хрущяха тихо в шумата. С толкова много зеленина, човек лесно можеше да забрави, че се намира в средата на огромен град. Виковете на мъжете и чаткането на подкованите копита по паветата долитаха далечни и приглушени, а пушекът нито се виждаше, нито се усещаше като миризма дотук. Терисците се трудеха усилено да запазят своята част от града тиха, мирна и спокойна.

Всичко сочеше, че Уаксилий трябваше да бъде направо влюбен в мястото.

Петимата младежа скоро наближиха Колибата на Синода, която обитаваха териските старейшини от висок ранг. Телсин махна с ръка на останалите да почакат, докато тя бързешком се приближи до един определен прозорец, за да подслуша какво става вътре. Уаксилий се улови, че се оглежда обезпокоено. Скоро щеше да се стъмни — гората вече потъваше в здрач, — но всеки би могъл да дойде и да ги завари тук.

„Не се тревожи толкова“, каза си. Трябваше да се присъедини към лудориите им, както бе направила сестра му. Тогава щяха да го приемат като един от тях. Нали?

По бузите му се стичаха капки пот. Куашим се бе облегнала на близкото дърво, напълно невъзмутима, и се подсмихваше, забелязала нервността му. Форч беше застанал сред сенките — дори не се беше свил, но Поквара, от него се долавяха толкова признаци на живот, колкото и от някое от околните дървета. Уаксилий хвърли поглед на Айдашуи и големите ѝ очи, а тя се изчерви и извърна лице.

Телсин се промъкна обратно до тях.

— Там е.

— Това е кабинетът на баба — каза Уаксилий.

— Естествено — отвърна Телсин. — И я повикаха там по спешност. Нали така, Айдашуи?

Тихото момиче кимна.

— Видях старейшина Вуафендал да притичва покрай стаята ми за медитация.

Куашим се ухили.

— Значи не е останала да пази.

— Какво да пази? — попита Уаксилий.

— Калаената порта — обясни Куашим. — Можем да излезем в града. Ще е още по-лесно от обикновено!

— От обикновено ли? — попита Уаксилий, като погледна ужасено първо Куашим, а после — сестра си. — Правили сте го и преди?

— Разбира се — отговори Телсин. — Трудно е да си намериш хубаво питие в Селото. Но има страхотни кръчми само на две пресечки оттук.

— Ти си от отвън — каза му Форч, като пристъпи по-близо. Говореше бавно, отмерено, сякаш обмисляше всяка една дума поотделно. — Защо те вълнува дали ще излезем? Виж се, трепериш. От какво те е страх? Прекарал си по-голямата част от живота си извън Селото.

Ти си аутсайдер, казваха. Как успяваше сестра му да си намери място във всяка група хора? Защо той винаги си оставаше изолиран?

— Не треперя — обърна се той към Форч. — Просто не искам да си имам неприятности после.

— Със сигурност ще ни издаде — каза Куашим.

— Няма.

„Не и за това“, добави наум.

— Да вървим — каза Телсин и поведе групичката през гората към Калаената порта.

„Калаената порта“ беше просто засукано име за нещо, което всъщност представляваше поредната градска улица — макар че наистина имаше каменна арка с издълбани в нея древни териски символи, които обозначаваха шестнайсетте метала.

Отвъд нея се простираше един различен свят. Газови лампи сияеха в редици по улиците, вестникарчетата се влачеха уморено към къщи с непродадените броеве под мишница. Работниците пък се бяха запътили към шумните кръчми за по едно питие. Той така и не бе опознал този свят; беше израсъл в разкошно имение, пълно с луксозни тъкани, хайвер и вино.

В този простичък живот имаше нещо, което го зовеше. Може би щеше да го намери тук. Онова, което така и не бе успял да открие. Онова, което всички останали сякаш притежаваха, но той дори не можеше да назове.

Останалите четирима младежи се изнизаха бързешком, като подминаха сградата със заслонени прозорци, където по това време бабата на Уаксилий и Телсин обикновено седеше и четеше. Терисците не наемаха стражници да пазят входа към владенията им — но наблюдаваха.

Уаксилий не излезе — още не. Погледна надолу и запретна ръкавите си така, че да открие гривните-металоеми, които носеше под тях.

— Идваш ли? — повика го Телсин.

Той не отговори.

— Естествено, че не. Никога не би рискувал да те хванат.

Тя поведе Форч и Куашим нататък. Но колкото и да беше изненадващо, Айдашуи се поколеба, вместо да продължи. Тихото момиче се извърна и го погледна въпросително.

„Мога да го направя“, каза си Уаксилий. „Не е нищо кой знае какво.“ Подигравката на сестра му още отекваше в ушите му, когато се насили да продължи напред и да се изравни с Айдашуи. Усети как му прилошава, но закрачи редом с нея, зарадван от срамежливата ѝ усмивка.

— Та какъв е бил онзи спешен случай? — попита той Айдашуи.

— А?

— Нали баба е била извикана по спешност?

Айдашуи сви рамене и свали териската си роба, с което го стъписа за момент, докато не забеляза, че под нея носи обикновена пола и блуза. Момичето захвърли робата в храстите и отговори:

— Не знам много. Видях баба ти да бяга към Колибата на Синода, и дочух Татед да пита какво става. Някакъв извънреден случай. И без това смятахме да се измъкнем от Селото тази вечер, така че предположих, че моментът е подходящ, нали разбираш.

— Но този спешен случай… — започна пак Уаксилий, като хвърли поглед през рамо.

— Споменаха за капитана на констаблите, който идвал да я разпитва за нещо — обясни Айдашуи.

„Констабъл?“, замисли се Уакс.

— Да вървим, Асинтю! — каза тя, като го улови за ръката. — Баба ти ще се справи с него за нула време. Може вече да идва насам!

Той беше замръзнал на място.

Айдашуи го погледна. Живите ѝ кафяви очи му пречеха да мисли ясно.

— Хайде де — подкани го тя. — Да излезеш от Селото почти не се смята за провинение. Не си ли живял тук четиринайсет години?

Поквара.

— Трябва да вървя — каза той и се обърна, готов да побегне обратно.

Айдашуи остана, без да помръдва от мястото си, докато той се отдалечаваше. Уаксилий навлезе в гората тичешком и препусна към Колибата на Синода. „Нали знаеш, че сега вече те смята за страхливец“, отбеляза част от ума му. „Останалите — също.“

Уаксилий спря със залитане пред прозореца на кабинета на баба си. Сърцето му препускаше. Притисна се към стената, и да — наистина дочуваше нещо през отворения прозорец.

— Ние сами следим за спазването на законите ни, констабъл — тъкмо казваше баба Вуафендал вътре. — Знаете това.

Уаксилий се осмели да се надигне на пръсти и да надзърне през прозореца. Видя баба си, седнала зад бюрото — същинско олицетворение на териската праведност, с коса, сплетена на плитка, и безупречно спретната роба.

Мъжът, застанал от другата страна на бюрото, държеше констабълската си шапка под мишница в знак на уважение. Беше възрастен, с увиснали мустаци, а нашивката на гърдите му обозначаваше, че е капитан и детектив. Висок ранг. Важен.

„Да!“, помисли си Уаксилий, докато ровеше из джоба си за записките си.

— Терисците сами следят за спазването им — отговори констабълът, — защото рядко ги нарушават, та няма нужда от това.

— Няма нужда и сега.

— Моят осведомител…

— Значи вече имате и осведомител? — попита баба му. — Мислех, че се касае за анонимен сигнал.

— Анонимен, да — каза констабълът и положи лист хартия на бюрото. — Но считам това за повече от „сигнал“.

Бабата на Уаксилий взе листа. Уакс знаеше какво пише на него. Самият той го беше изпратил на констаблите — заедно с едно писмо.

Риза, която мирише на дим, виси зад вратата му.

Окаляни ботуши, чиито размер пасва на отпечатъците, оставени пред изгорената сграда.

Бутилки газ в сандъка под леглото му.

Списъкът съдържаше дузина улики, които сочеха към Форч като виновника за палежа на колибата за хранене по-рано същия месец. Уаксилий усети как го обзема въодушевление, задето констаблите бяха приели откритията му насериозно.

— Обезпокоително — каза баба му, — но не виждам тук нищо, което да ви дава правото да нахлувате на наша територия, капитане.

Констабълът се наведе напред и опря длани на ръба на бюрото, за да я погледне право в очите.

— Не отказахте помощта ни така категорично, когато изпратихме пожарникарски отряд да потуши пожара.

— Винаги ще бъда готова да приема помощ, за да спася живота на хората — отговори баба му. — Но нямам нужда от помощ, за да ги накажа със затвор. Благодаря ви.

— Да не би причината да е във факта, че Форч е Двуроден? Боите ли се от силите му?

Тя го изгледа с презрение.

— Старейшине — продължи констабълът, като си пое дълбоко дъх. — Сред вас се крие престъпник…

— Ако наистина е така — прекъсна го тя, — ще се справим с него сами. Посещавала съм крепостите на мъка и разрушение, които вие отвън наричате „затвори“, капитане. Няма да позволя да оковат някой от хората ми там въз основа на слухове и анонимни приумици, изпратени ви по пощата.

Констабълът издиша и се изправи отново. После остави нещо друго върху бюрото с рязко изтракване. Уаксилий присви очи, за да види какво е, но констабълът го беше покрил с длан.

— Какво знаете за палежите, старейшине? — попита тихо констабълът. — Те често се оказват така наречените от нас „съпътстващи престъпления“. Установяваме, че са били използвани да прикрият обир или някаква измама, или са представлявали първа проява на агресия, предшестваща по-сериозно нападение. В случаите като тези, пожарът често се оказва просто предвестник. В най-добрия случай се касае за любител на палежите, който чака удобен случай да изпепели още нещо. В най-лошия… предстои нещо по-страшно, старейшине. Нещо, за което всички ще съжалявате.

Баба му сви устни в тънка линия. Констабълът отдръпна ръка и разкри предмета, който бе оставил на бюрото. Куршум.

— Какво е това? — попита баба му.

— Едно напомняне.

Баба му удари куршума с опакото на ръката си и го запрати към стената, зад която се криеше Уаксилий. Той отскочи назад и се сви ниско с разтуптяно сърце.

— Не внасяйте вашите инструменти на смъртта в това място — изсъска баба му.

Уаксилий се надигна към прозореца тъкмо навреме, за да види как констабълът нахлупва шапката си.

— Когато това момче подпали нещо отново — каза той тихо, — пратете да ме повикат. Да се надяваме, че няма да е твърде късно. Лека вечер.

След това си отиде, без да проговори повече. Уаксилий се сгуши, притиснат към стената на колибата — безпокоеше се, че мъжът ще се обърне назад и ще го забележи. Но това не се случи. Констабълът се отдалечи по пътеката и изчезна сред вечерните сенки.

Но баба му… тя не му беше повярвала. Нима не разбираше? Форч бе извършил престъпление. Наистина ли щяха просто да го оставят така? Защо…

— Асинтю — повика го баба му с териското му име, както винаги. — Ще дойдеш ли при мен, моля те?

Мигновено го прободе паника, последвана от пристъп на срам. Изправи се.

— Как разбра? — попита я той през прозореца.

— По отражението в огледалото ми, дете — отговори тя, хванала чашата си чай с две ръце, без да поглежда към него. — Наредих ти нещо. Ако обичаш.

Той заобиколи сградата с тежки стъпки, навъсен, и влезе през предната врата на дървената колиба. Цялата сграда миришеше на цветната политура за дърво, която бе помогнал да нанесат наскоро. Под ноктите му още имаше останало от нея.

Пристъпи в кабинета и затвори вратата.

— Защо…

— Седни, Асинтю, моля те — каза тя меко.

Той се приближи към бюрото, но не седна на стола за гости. Остана да стои прав на същото място, където бе застанал и констабълът.

— Почеркът ти — каза баба, като докосна леко листа, който мъжът ѝ беше оставил. — Не ти ли казах, че проблемът с Форч е под контрол?

— Ти казваш много неща, бабо. Ще повярвам в тях, когато видя доказателство.

Вуафендал се наведе напред. От чашата в ръцете ѝ се виеше пара.

— О, Асинтю — каза тя. — Мислех, че си решен да се впишеш в общността тук.

— Така е.

— Защо тогава подслушваш пред прозореца ми, вместо да се занимаваш с вечерната си медитация?

Той отклони поглед и се изчерви.

— Пътят на терисците цени реда, дете — каза баба му. — Следваме нашите правила с основателна причина.

— А изпепеляването на сгради не е ли в разрез с правилата?

— Разбира се, че е — отговори тя. — Но Форч не е твоя отговорност. Вече разговарях с него. Той се разкайва. Престъплението му е типично за един заблуден младеж, който прекарва прекалено много време сам. Помолих някои от останалите да се сприятелят с него. Той ще изкупи вината си — така, както повеляват обичаите ни. Нима би предпочел да изгние в затвора?

Уаксилий се поколеба, после въздъхна и се отпусна на стола пред бюрото на баба си.

— Искам да разбера какво би било правилно — прошепна той, — и да го направя. Защо е толкова трудно?

Баба му се намръщи.

— Лесно е да откриеш какво е правилно и какво — грешно, дете. Признавам, че да избереш да следваш пътя и да сториш онова, което знаеш, че трябва да направиш, е…

— Не — каза Уаксилий.

После трепна. Не беше разумно да прекъсва баба си. Тя никога не викаше, но неодобрението ѝ се усещаше също така отчетливо, както наближаваща буря. Продължи с по-кротък тон.

— Не, бабо. Да разбереш какво е правилно не е лесно.

— Това е вече определено от нашите обичаи. Учиш за тях всеки ден.

— Това е само един глас — каза Уаксилий, — една философия. Има толкова много…

Баба му протегна ръка през бюрото и положи длан върху неговата. Кожата ѝ бе затоплена от чашата.

— О, Асинтю — каза тя. — Разбирам колко трудно е това за теб. Дете на два свята.

„Два свята“, помисли си той моментално, „но нито един дом.“

— Но трябва да се вслушаш в онова, на което те учат — продължи баба му. — Обеща ми, че ще се подчиняваш на правилата ни, докато си тук.

— Опитвам се.

— Зная. Телингдуор и останалите ти наставници ми докладват хубави неща за теб. Казват, че усвояваш материала по-добре от всеки друг — сякаш си живял тук, откакто си се родил! Гордея се с усилията ти.

— Останалите деца не ме приемат. Опитах се да правя, както каза ти — да бъда повече терисец от всички, да им докажа потеклото си. Но децата… никога няма да бъда един от тях, бабо.

— „Никога“ е дума, която младежите често използват — отговори баба му, като отпи от чая, — но рядко разбират. Остави се на правилата да те водят. В тях ще намериш покой. Ако някой негодува срещу жарта и отдадеността ти, остави го да негодува. Медитацията ще им помогне постепенно да се помирят с тези си чувства.

— Би ли… заповядала на някои от останалите да се сприятелят с мен, може би? — не се сдържа да не попита той, засрамен от слабостта, която звучеше в думите му. — Както направи за Форч?

— Ще видя — отговори баба му. — А сега върви. Няма да докладвам за това ти провинение, Асинтю, но те моля да ми обещаеш, че ще се отърсиш от тази мания по случилото се с Форч и ще оставиш раздаването на справедливост на Синода.

Уаксилий понечи да стане, но кракът му се подхлъзна на нещо. Куршумът.

— Асинтю? — рече въпросително баба му.

Той стисна куршума в юмрук, докато се изправяше, и побърза да излезе.

* * *

— Металът е твоят живот — каза Телингдуор, застанал пред останалите в колибата. Тъкмо навлизаше в последната част на вечерната сказка.

Уаксилий бе коленичил в медитационна поза, заслушан в думите му. Редиците спокойни терисци около него също бяха свели глави в благоговение и славеха Съхранението, древния бог на тяхната вяра.

— Металът е твоята душа — продължаваше Телингдуор.

Толкова много неща в този тих свят бяха съвършени. Защо Уаксилий понякога се чувстваше така, сякаш го омърсяваше със самото си присъствие? Сякаш останалите бяха част от едно голямо, бяло платно, а той беше петното в единия му ъгъл?

— Ти ни съхраняваш — каза Телингдуор, — и така, ние ставаме твои.

„Куршум“, помисли си Уаксилий, който продължаваше да стиска парченцето метал в юмрук. „Защо остави куршум като напомняне? Какво означава?“ Изглеждаше му доста странен символ.

Молитвата приключи и младежите, децата и възрастните се изправиха и протегнаха вкупом. Някои размениха по няколко приветливи думи, но всеки момент щеше да настъпи вечерният час, което означаваше, че по-малките трябваше да се разотиват по домовете — или, в случая на Уаксилий, общежитията. Той, обаче, остана коленичил.

Телингдуор започна да прибира килимчетата, които молещите се подлагаха под коленете си. Главата му бе, както винаги, напълно обръсната; робата му беше обагрена в яркожълти и оранжеви оттенъци. Когато забеляза, че Уаксилий не си е тръгнал заедно с останалите, той спря, хванал купчината килимчета в ръце.

— Асинтю? Добре ли си?

Уаксилий кимна уморено и се изправи на изтръпналите си от дългото коленичене крака. Помъкна се с тежки стъпки към вратата, но спря за момент, преди да излезе.

— Телингдуор?

— Да, Асинтю?

— Било ли е извършвано някога тежко престъпление в Селото?

Ниският мъж замръзна на място и стисна килимчетата малко по-силно.

— Какво те наведе на този въпрос?

— Просто любопитство.

— Няма защо да се безпокоиш. Случи се преди много време.

— Какво се е случило преди много време?

Телингдуор събра останалите килимчета по-набързо. Ако беше някой друг, вероятно би отбягнал въпроса, но Телингдуор беше един от най-прямите хора, които Уаксилий познаваше. Класическа териска добродетел — в неговите очи, да избегнеш да отговориш на въпрос беше също толкова лошо, колкото да излъжеш.

— Не се изненадвам, че мълвата за това продължава да се носи от уста на уста — каза Телингдуор. — Петнадесет години не са достатъчни да измият кръвта от тогава, предполагам. Но слуховете са лъжовни. Бе убит само един човек. Една жена. От съпруга си. И двамата бяха терисци.

Той се поколеба, после добави:

— Познавах ги.

— Как я е убил?

— Трябва ли да знаеш?

— Ами, слуховете…

Телингдуор въздъхна.

— Револвер. Оръжие от отвън. Не знаем от кого го е взел — каза той и остави килимчетата на купчината в единия ъгъл на стаята. — Предполагам, че няма защо да се изненадваме. Хората са едни и същи навсякъде, Асинтю. Трябва да го запомниш. Не се мисли за по-добър от останалите, само задето носиш робата.

Естествено, на Телингдуор винаги можеше да се разчита да превърне всеки разговор в урок. Уаксилий му кимна и излезе тихо в нощта. Небето отгоре тътнеше и предвещаваше дъжд, но мъгла все още нямаше.

„Хората са едни и същи навсякъде, Асинтю“… Какъв тогава беше смисълът на всичко, на което ги учеха тук? Ако то не беше способно да възпре хората да се държат като чудовища?

Стигна до общежитието на момчетата, което вече бе притихнало. Вечерният час тъкмо бе настъпил, и Уаксилий трябваше да сведе глава пред управителя на общежитието и да се извини, преди да побърза надолу по коридора към стаята си на приземния етаж. Баща му беше настоял да му дадат отделна стая заради благородното му потекло. Единствената полза от това беше, че така се беше разграничил от останалите още повече.

Той захвърли робата си и отвори гардероба. Вътре висяха старите му дрехи. Дъждът започна да барабани по прозореца, докато той си навличаше чифт панталони и риза с копчета, които намираше за доста по-удобни от робата. Подряза фитила на газовата си лампа, седна на тясното легло и отвори една книга, за да почете преди лягане.

От небето отвън се носеше глухото ръмжене на гръмотевиците, като от гладен стомах. Уаксилий се опита да почете няколко минути, след което захвърли книгата — при което почти събори лампата, — и скочи на крака. Отиде до прозореца и се загледа във вадичките вода, които се стичаха по стъклото. Капките се стичаха на ручейчета тук-там заради гъстите листа на дърветата. Уаксилий се пресегна и угаси лампата.

Втренчи се в дъжда навън, докато мислите се прехвърляха в ума му. Скоро трябваше да вземе решение. Споразумението между баба му и родителите му повеляваше, че Уаксилий ще прекара една година в Селото, а от нея вече оставаше едва месец. След това зависеше от него да избере дали ще остане, или ще си тръгне.

Какво го очакваше навън? Бели покривки, превзети хора с носови гласове и политика.

Какво го очакваше тук? Тихи стаи, медитация и скука.

Живот, който ненавиждаше, или живот на убийствена монотонност. Ден след ден… и…

Това сред дърветата човешки силует ли беше?

Уаксилий се оживи и притисна лице към хладното стъкло. Наистина имаше някого — сенчеста фигура си проправяше път през гората, прегърбена и понесла чувал през рамо. Форч хвърли поглед към общежитието, но после продължи нататък в нощта.

Значи се бяха върнали. И то по-бързо, отколкото беше очаквал. Какъв план бе измислила Телсин, за да проникнат в общежитията? Да се промъкнат през някой прозорец, а после да кажат, че са се върнали преди вечерния час и управителят просто не ги е видял?

Уаксилий зачака, като се чудеше дали няма да види и трите момичета, но не ги забеляза. Беше само Форч, който вече беше изчезнал сред сенките. Къде отиваше?

„Още един палеж“, отговори си моментално. Но той не би го направил в този дъжд, нали?

Уаксилий хвърли поглед на часовника, който тиктакаше тихо на стената. Беше изминал един час след настъпването на вечерния час. Не беше усетил, че е прекарал толкова дълго, загледан в дъжда.

„Форч не е мой проблем“, каза си твърдо. После се приближи обратно към леглото, за да си легне, но вместо това, скоро вече обикаляше стаята с неспокойни стъпки. Вслушваше се в дъжда, разтревожен, неспособен да накара тялото си да спре да се движи.

Вечерният час…

„Остави се на правилата да те водят. В тях ще намериш покой.“

Спря до прозореца. После го отвори и изскочи навън. Босите му крака потънаха в мократа, сякаш гумена почва. Запроправя си път напред сред поточетата вода, които капеха по главата му от време на време и се стичаха надолу по гърба на ризата му. Накъде беше тръгнал Форч?

Осланяйки се на най-доброто си предположение, той пое между огромните дървета, които го заобикаляха като монолити с отсечени тук-таме клони, а шумоленето на дъжда и ромоленето на поточетата вода заглушаваха всички останали звуци. Отпечатък от ботуш близо до един от дънерите му подсказа, че е на прав път, но му се беше наложило да се наведе, за да го види. Поквара! Започваше да става твърде тъмно.

Накъде сега? Озърна се наоколо. „Там“, помисли си. „Към складовата колиба.“ Едно старо и вече необитавано общежитие, където терисците държаха излишните мебели и килими. Идеална мишена за палеж, нали? Вътре имаше предостатъчно запалими предмети, а и никой не би го очаквал в този дъжд.

„Но баба говори с него“, помисли си Уаксилий, докато продължаваше да се препъва напред през дъжда с изстинали крака и да разритва настрани шумата и мъха. „Ще знаят, че е бил той.“ Не му ли пукаше за това? Нима се опитваше да си навлече наказание?

Уаксилий пристъпи до старото общежитие — триетажен, масивен блок тъмнина сред вече здрачната нощ, от чиито корнизи се стичаха потоци вода. Уаксилий опита вратата, и тя, разбира се, се оказа отворена — това, все пак, бе Селото. Промъкна се тихо вътре.

Ето там. Локвичката вода на пода. Някой наистина беше влязъл тук скоро. Проследи стъпките, приведен ниско, като ги докосваше една след друга, докато не стигна до подножието на стълбището. Изкачи първия кат, после — втория. Какво имаше горе? Достигна горния етаж и зърна нещо да свети. Промъкна се по коридора, постлан с килим в средата, и се приближи към светлинката, която се оказа мъждива свещ, поставена на масата в тясна стаичка, претъпкана с мебели и с тъмни, тежки завеси по стените.

Уаксилий се приближи към свещта. Пламъчето потрепна, крехко и самотно. Защо я беше оставил тук Форч? Какво…

Нещо тежко се разби в гърба му. Той изстена от болка, залитна напред под силата на удара и се блъсна в два стола, подредени един върху друг. По пода зад него изтрополяха ботуши. Уаксилий успя да се хвърли на една страна и да се превърти по пода в мига, в който Форч разби една стара дървена подпора в столовете и ги пропука на парчета.

Уаксилий се изправи бързо. Рамената му пулсираха от болка. Форч се обърна към него с лице, напълно скрито от сенките.

Уаксилий отстъпи назад.

— Форч! Успокой се. Искам само да поговорим — каза той и трепна, когато усети гърба си да се опира в стената. — Няма защо да…

Форч се хвърли към него и замахна. Уаксилий изкрещя уплашено и се шмугна в коридора.

— Помощ! — извика, докато Форч тичаше след него. — Помощ!

Уаксилий бе имал намерение да избяга по стълбите, но сега се беше видял принуден да побегне в обратната посока. Отдалечаваше се от тях. Стовари се с рамото напред във вратата в дъното на коридора. Тя трябваше да води към заседателната стая на горния етаж — поне ако разположението на това общежитие беше същото като в неговото. И може би още едно стълбище?

Уаксилий нахлу през вратата и се озова в една по-светла стая. Около широкото отворено пространство в средата ѝ бяха подредени стари маси, натрупани една върху друга, като публика около сцена.

В средата, осветено от десетина свещи, лежеше дребно момче на около пет години, завързано за дървена дъска, чиито два края бяха опрени в две маси. Ризата му беше разрязана на парчета и лежеше на пода. Парцалът, натъпкан в устата му, заглушаваше виковете му, докато се бореше немощно с въжетата.

Уаксилий залитна и спря рязко, като оглеждаше сцената — момчето, подредените в редица ножове, които проблясваха на един тезгях наблизо, вадичките кръв, които се стичаха от раните, прорязани в гърдите на детето.

— О, проклятие — прошепна Уаксилий.

Форч влезе зад него и затвори вратата с изщракване.

— О, проклятие — повтори Уаксилий и се обърна, ококорил широко очи. — Форч, какви ги вършиш?

— Не знам — каза тихо младият мъж. — Просто искам да видя какво има вътре. Нали разбираш?

— Отиде с момичетата — каза Уаксилий, — за да имаш алиби. Ако открият, че стаята ти е празна, ще кажеш, че си бил с тях. Далеч по-дребно провинение в сравнение с истинското ти престъпление. Поквара! Сестра ми и останалите не са забелязали, че си се измъкнал, нали? В момента са навън, вече пияни, и после дори няма да си спомнят, че те е нямало. Ще се закълнат, че си бил…

Уаксилий млъкна, когато Форч вдигна поглед, а пламъчетата на свещите се отразиха в очите на безизразното му лице. Вдигна шепа пирони във въздуха.

„Да. Нали Форч е…“

Уаксилий изкрещя и се хвърли към купчина мебели, а пироните се стрелнаха от ръката на Форч, тласкани от аломантията му. Посипаха се срещу дървените маси, столовете и пода с пращене, сякаш биеше градушка. Болка проряза ръката на Уаксилий изведнъж, докато бързаше да се дръпне назад.

Той нададе вик, стисна раненото място и се скри зад купчина мебели. Един от пироните беше откъснал парче месо над лакътя му.

Метал. Нуждаеше се от метал.

Бяха изминали месеци, откакто беше разгарял стомана. Баба му искаше той да прегърне териската си страна. Уаксилий вдигна ръце и установи, че са голи. Гривните му…

„В стаята ти са, идиот такъв“, помисли си. Разрови се из джоба на панталона си. Винаги държеше там…

Кесийка с метални стружки. Измъкна я, докато отстъпваше назад от Форч, който разхвърляше настрани столове и маси, за да се добере до него. Плененото дете изплака тихо някъде отстрани.

Пръстите на Уаксилий трепереха, докато се опитваше да отвори пликчето стружки, но то изведнъж изскочи от ръката му и се стрелна през стаята. Той се завъртя към Форч, отчаян, и го видя как тъкмо грабва един метален прът от масата и го мята към него.

Уаксилий се опита да залегне. Твърде бавно. Тласнатият прът го удари в гърдите и го отхвърли назад. Форч изръмжа и залитна. Не се беше упражнявал да развива аломантичните си дарби, затова не беше съумял да застане достатъчно стабилно. Тласъкът му го захвърли назад на същото разстояние, на което беше блъснал Уаксилий.

И все пак, Уаксилий се удари в стената със стон и усети как нещо в него изпращява. Пое си рязко дъх и се свлече на колене. Причерня му. Стаята сякаш плуваше пред очите му.

„Кесията. Вземи кесията!“

Той огледа отчаяно пода наоколо, едва способен да мисли. Нуждаеше се от този метал! Окървавените му пръсти докоснаха торбичката, той я грабна нетърпеливо и отвори платненото капаче. Отметна глава назад, за да изсипе стружките в устата си.

Една сянка се извиси пред него и го изрита в стомаха. Счупената кост в тялото му поддаде и той изкрещя, едва успял да погълне щипка метал. Форч изби с длан кесийката от пръстите му и разпиля съдържанието ѝ по пода. После го вдигна на ръце.

Изглеждаше по-едър, отколкото би трябвало да бъде. Явно черпеше сили от металоем. Една обезумяла от отчаяние частица от ума на Уаксилий се опита да Тласне гривните му, но ферохимичните металоеми бяха всеизвестни с неподатливостта си на аломантия. Тласъкът му бе прекалено слаб.

Форч бутна Уаксилий през отворения прозорец и го провеси във въздуха, като го стискаше за врата. Дъждът се стичаше по него, докато се бореше да си поеме дъх.

— Моля те… Форч…

Форч го пусна.

Уаксилий падна заедно с дъждовните капки.

От три етажа височина, през клоните на едно кленово дърво, от което се посипаха мокри листа.

Стоманата се разгоря за живот в него и стрелна сини линии от гърдите му към близките източници на метал. Всички бяха над него, под него нямаше нищо. Нямаше какво да Тласне, за да се спаси.

Освен едно малко парченце в джоба на панталона му.

Уаксилий се Оттласна от него отчаяно, докато се превърташе във въздуха. То проби плата на джоба му и се стрелна надолу покрай крака му, като одраска ходилото му, преди да се забие в почвата под теглото на Уаксилий. Той се разтресе рязко във въздуха — падането му се забави веднага, щом парченцето метал се вряза в пръстта.

Стовари се на калната пътека с ходилата надолу. Болката пробяга нагоре по краката му като мълния. После падна по гръб на земята — зашеметен, но жив. Тласъкът го беше спасил.

Дъждът се стичаше по лицето му. Чакаше, но Форч така и не дойде да го довърши. Беше затръшнал кепенците на прозорците — вероятно се тревожеше, че някой може да забележи светлината на свещите.

Всяка част от тялото го болеше. Рамената — от първия удар, краката — от падането, гърдите — от металния прът; колко ли от ребрата му бяха счупени? Лежеше под проливния дъжд и кашляше, докато най-накрая не се превъртя на една страна, за да потърси парченцето метал, което бе спасило живота му. Откри го лесно, като последва аломантичната му линия, и се зарови в калта, откъдето го извади и го вдигна във въздуха.

Куршумът на констабъла. Дъждът обливаше ръката му и отмиваше калта от метала. Дори не си спомняше кога го е сложил в джоба си.

„В случаите като тези, пожарът често се оказва само предвестник…“

Трябваше да иде да потърси помощ. Но момчето горе вече кървеше. Ножовете бяха извадени.

„Предстои нещо по-страшно, старейшине. Нещо, за което всички ще съжалявате.“

Уаксилий се изпълни с внезапна омраза към Форч. Това място беше съвършено, безметежно. Красиво. Тъмнината не биваше да съществува тук. Ако Уаксилий беше петънцето на бялото платно, то този човек бе яма от катранена чернота.

Уаксилий изкрещя, изправи се на крака и се хвърли през задната врата обратно в старата сграда. Изкачи се по двата ката стълби със залитане, сред мъгла от болка, и отвори с удар вратата на заседателната стая. Форч се беше надвесил над хлипащото дете с окървавен нож в ръката. Обърна глава бавно и разкри пред Уаксилий едното си око, половината си лице.

Уаксилий хвърли единствения си куршум нагоре между двамата така, че гилзата проблесна на светлината на свещите, и Тласна с цялата сила, която успя да събере. Форч се обърна и го Тласна обратно.

Реакцията беше мигновена. Куршумът замръзна във въздуха, на сантиметри от лицето на Форч. И двамата с Уаксилий бяха захвърлени назад от силата на Тласъка, но Форч се задържа изправен, като се вкопчи в една купчина маси. Уаксилий се блъсна в стената до вратата.

Форч се усмихна, а мускулите му се издуха, когато почерпи сила от металоема си. Издърпа металния прът от масата с ножове и го хвърли по Уаксилий, който извика и го Тласна, за да го спре да не го удари.

Не беше достатъчно силен. Форч продължи да Тласка, а Уаксилий разполагаше с толкова малко стомана. Прътът се плъзна през въздуха и се притисна към гърдите на Уаксилий, като го прикова към стената.

Времето сякаш замръзна. Куршумът висеше във въздуха точно пред Форч, но основната им борба бе съсредоточена върху пръта, който — малко по малко — смачкваше Уаксилий. Гърдите му сякаш избухнаха в пламъци от болка, а от устните му се изплъзна писък.

Щеше да умре тук.

„Искам само да направя онова, което е правилно. Защо е толкова трудно?“

Форч пристъпи напред, ухилен.

Уаксилий съсредоточи поглед върху куршума, който проблясваше в златисто. Не можеше да диша. Но този куршум…

„Металът е твоят живот.“

Куршум. Три части метал. Върхът му.

„Металът е твоята душа.“

Гилзата.

„Ти ни съхраняваш…“

И малката издатина в края на куршума. Онази, която петлето удряше.

В този момент, те се разделиха на три пред очите на Уаксилий — три отделни части. Той ги възприе като едно цяло. А после, докато прътът продължаваше да го смачква, пусна две от тях.

И блъсна напред издатината в края.

Куршумът се взриви. Гилзата се превъртя назад във въздуха, Тласната от аломантията на Форч, а самият куршум се стрелна напред, невредим, след което се заби в черепа му.

Уаксилий се свлече на земята, когато прътът отскочи от него. Срути се на купчина, като си поемаше дъх с мъка, а от лицето му капеше дъждовна вода и мокреше дървения под.

Като насън дочу гласове от долния етаж. Хората най-после бяха отреагирали на виковете и на последвалия звук от изстрел. Наложи си да се изправи на крака и изкуцука навътре в стаята, без да обръща внимание на гласовете на жените и мъжете, които се изкачваха по стълбите. Стигна до детето и разкъса въжетата, за да го освободи. Вместо да избяга уплашено, обаче, момченцето сграбчи Уаксилий за крака и се вкопчи в него, като продължаваше да хлипа.

Хората нахлуха в помещението. Уаксилий се наведе и вдигна гилзата на куршума от мокрия под, след което се изправи лице в лице с тях. Телингдуор. Баба му. Старейшините. Видя ужаса им и разбра, че го мразят, задето беше донесъл със себе си насилие в селището им.

Че го мразят, защото е бил прав.

Изправен до трупа на Форч, той стисна юмрук около гилзата и положи другата на главата на треперещото дете.

— Ще намеря свой собствен път — прошепна.

ДВАДЕСЕТ И ОСЕМ ГОДИНИ ПО-КЪСНО

Вратата на скривалището се блъсна в другата стена и от нея се посипа облаче прах. Гъста мъгла падна около мъжа, който я беше изритал, и очерта силуета му: мъглопелерина с ресни, които се развяваха от движенията му, и бойна пушка, вдигната в едната ръка.

— Огън! — извика Мигс.

Хората му стреляха. Осмина мъже, въоръжени до зъби, изпразниха оръжията си по сенчестата фигура иззад барикадата в старата кръчма. Куршумите се нароиха като насекоми, но заобиколиха мъжа в дългото палто. Забиха се в стената, обсипаха вратата с дупки и разбиха рамката ѝ. Прорязаха след себе си дири в гъстата мъгла, но блюстителят на закона, плътната черна сянка сред здрача, дори не трепна.

Мигс стреляше отново и отново, отчаян. Изпразни един пистолет, после — втори, след което нарами пушката си и започна да редува стреляне с презареждане, колкото можеше по-бързо. Как се бяха озовали тук? Поквара, как се беше случило това? Не биваше да става така.

— Безполезно е! — извика един от мъжете му. — Ще избие всички ни, Мигс!

— Защо ти просто си стоиш там? — кресна той на защитника на закона. — Започвай най-после!

Стреля още два пъти и добави:

— Какво ти става?

— Може би се опитва да отвлече вниманието — предположи един от мъжете, — за да може приятелчето му да заобиколи барикадата и да излезе в гръб.

— Ей, това е… — започна Мигс, но се поколеба и се обърна към човека, който беше проговорил.

Кръгло лице. Обикновена шапка като за кочияш, с кръгла периферия — като бомбе, но по-плоска в горната си част. Как се казваше този? Мигс преброи хората си още веднъж.

Деветима?

Мъжът до него се усмихна, докосна шапката си с пръсти и заби юмрук право във физиономията му.

Всичко свърши зашеметяващо бързо. Онзи тип с плоската шапка просна Слинк и Гилиън, преди Мигс да успее да мигне. След това изведнъж се озова до двамата от отсрещната страна и ги събори на земята с помощта на фехтоваческите си бастунчета. Когато Мигс се обърна, опипвайки земята за пушката, която беше изпуснал, блюстителят на закона прескочи барикадата, развял ресните на пелерината след себе си, и срита Дроуърс в брадичката. После се завъртя и насочи пушката си към мъжете от другата страна.

Те пуснаха оръжията. Мигс коленичи, препотен, до една преобърната маса. Зачака изстрелите.

Такива не последваха.

— Готови сме, капитане! — извика мъжът.

Отряд констабли нахлу през вратата, като разбушува мъглите наоколо. Утринната светлина отвън и без това вече започваше да ги разпръсква. Поквара. Наистина ли бяха прекарали тук цялата нощ?

Мъжът насочи дулото надолу към Мигс.

— По-добре пусни тая пушка, приятелю — посъветва го той нехайно.

Мигс се поколеба.

— Просто ме застреляй, блюстителю на закона. Затънал съм прекалено дълбоко.

— Улучи двама констабли — каза мъжът, опрял пръст на спусъка. — Но те ще оживеят, синко. А ако зависи от мен, няма да увиснеш на бесилото. Пусни пушката.

И преди малко му бяха извикали същите тези думи пред кръчмата. Сега обаче установи, че им вярва.

— Защо? — попита той. — Можеше да ни убиеш, без да си мръднеш пръста. Защо?

— Защото — отговори мъжът, — откровено казано, ти не си струваш убийството.

Усмихна му се приятелски и добави:

— На съвестта ми вече тегнат предостатъчно неща. Пусни пушката. Ще уредим всичко.

Мигс пусна оръжието и се изправи, след което махна с ръка на Дроуърс, който тъкмо се катереше по барикадата с пистолет в ръка. Мъжът неохотно го последва и остави пистолета.

Блюстителят на закона се обърна, прехвърли се от другата страна на барикадата с един аломантичен скок и прибра скъсената си пушка в кобура на бедрото си. По-младият мъж с плоската шапка се присъедини към него, като си подсвиркваше тихичко. Явно бе свил любимия нож на Гилиън; дръжката от слонова кост се подаваше от джоба му.

— Твои са, капитане — каза защитникът на закона.

— Няма ли да останеш за ареста, Уакс? — попита капитанът на констаблите, като се обърна към него.

— За съжаление, няма — отвърна мъжът. — Трябва да бързам за една сватба.

— Чия?

— Моята, опасявам се.

— Дойде на констабълска операция в деня на сватбата си? — попита капитанът.

Блюстителят на закона, Уаксилий Ладриан, спря, застанал на прага.

— В своя защита ще кажа, че не беше моя идея.

Кимна още веднъж на присъстващите констабли и членовете на престъпническата банда, след което се обърна и изчезна сред мъглите.

Част първа

1.

Уаксилий Ладриан слезе пъргаво по стълбището пред барикадираната кръчма, като подминаваше облечените в кафяви униформи констабли, които се суетяха насам-натам. Мъглите вече започнаха да се вдигат, а зората предвещаваше близкия край на нощното им бдение. Той погледна ръката си — където куршумът бе пробил едра дупка в ръкава на ризата му и от едната страна на палтото му. Беше усетил как се разминава с него на косъм.

— Ей — обади се Уейн и побърза да го настигне. — Доста добър план се оказа, а?

— Същият, до който прибягваш винаги — отговори Уакс. — Онзи, в който аз служа за примамка.

— Не е моя вината, че хората толкова обичат да стрелят по теб, приятелю — каза Уейн, докато двамата се приближаваха към каретата. — Би трябвало да си доволен; използваш вродения си талант, също както баба ми обясняваше, че е хубаво да се прави.

— Предпочитам талант, който да не се свежда до способността да обирам куршумите.

— Е, човек трябва да използва онова, което има — каза Уейн и се облегна на едната стена на каретата, докато Коб, кочияшът, отваряше вратата пред Уакс. — Затова и в яхниите, които готвя, винаги се намира по малко плъхско.

Уакс надзърна в богато тапицираното и отрупано с луксозни възглавнички купе на каляската, но не се качи.

— Ще се оправиш ли? — попита го Уейн.

— Разбира се — отговори Уакс. — Това е вторият ми брак. Вече имам натрупан опит в тази област.

Уейн се ухили.

— А, така ли ставало? Защото доколкото аз съм забелязал, женитбата е единственото нещо, което колкото повече правиш, толкова по-слаб ставаш в него. Е, това и животът, де.

— Уейн, това беше почти проницателно.

— Проклятие. Аз пък исках да прозвучи умно.

Уакс продължи да съзерцава вътрешността на каретата, без да помръдва. Кочияшът, който все още стоеше до него и държеше вратата отворена, прочисти гърло.

— Много красива примка има това бесило — отбеляза Уейн.

— Не ставай мелодраматичен — каза Уакс и понечи да се качи.

— Лорд Ладриан! — чу се глас иззад него.

Уакс погледна през рамо и забеляза висок мъж с тъмнокафяв костюм и папийонка, който си проправяше път между двама констабли.

— Лорд Ладриан — повика го пак той, — може ли една минута?

— Може всички — отвърна Уакс, — но без мен.

— Но…

— Ще се видим там — кимна Уакс на Уейн, после пусна една гилза и се Тласна от нея във въздуха. Защо да си губи времето с карети?

Усещаше как стоманата гори като приятен пламък в стомаха му, когато се Оттласна от близката улична електрическа лампа — която продължаваше да свети, въпреки вече настъпилото утро, — и се извиси нагоре. Елъндел се простря пред него — омацан със сажди, главозамайващо огромен мегаполис, който бълваше дим от комините на стотици хиляди домове и фабрики. Уакс се Тласна от стоманеното скеле на една полузавършена сграда, след което пое през Четвърти октант с поредица огромни скокове.

Мина над един двор, пълен с карети под наем — редици от тях чакаха търпеливо, а работниците от сутрешната смяна извиваха вратове нагоре, за да го проследят с поглед. Един посочи към него; може би мъглопелерината бе привлякла вниманието му. Куриерите-Монетомети не бяха рядко срещана гледка в Елъндел и хората, които се носеха през въздуха, обикновено не представляваха за околните кой знае какъв интерес.

С още няколко движения се намери над поредица складове, схлупени нагъсто един до друг. Наслаждаваше се на всеки скок. Беше невероятно, че това продължаваше да го кара да се чувства така великолепно. Лекият ветрец в лицето му, краткият миг на безтегловност, когато сякаш увисваше в най-високата точка на поредната дъга.

Съвсем скоро, обаче, гравитацията и дългът му напомниха за присъствието си. Излезе от индустриалната зона и започна да прекосява по-широките, настлани с чакъл и катран пътища — по-равни от павираните, с цел да улеснят придвижването на ония проклети автомобили. Лесно забеляза църквата на Оцеленците, с огромния ѝ купол от стъкло и стомана. Във Ветрино нямаха нужда от друго, освен от прост дървен параклис, но това далеч нямаше да е достатъчно величествено за Елъндел.

Църквата бе проектирана с такъв купол, за да осигурява на поклонниците възможно най-ясен поглед към нощните мъгли. Уакс смяташе, че ако толкова искат да ги виждат, би било по-добре просто да излязат навън. Но може би беше циничен. Все пак, куполът — който беше построен от стъклени панели, закрепени със стоманени опори по начин, който напомняше външно на резени портокал, — можеше да се отваря, за да позволи на мъглите да нахлуят в църквата, ако имаше някакъв специален повод.

Приземи се върху водонапорната кула на съседния покрив до църквата. Предполагаше, че куполът на църквата сигурно е бил по-висок от заобикалящите го постройки, когато е бил построен. Това би му придавало по-внушителен вид. Но сега се надпреварваха да строят сградите коя от коя по-висока и храмът вече приличаше на джудже. Уейн би видял в това някаква метафора. Вероятно — не особено прилична.

Изправи се на покрива на водонапорната кула и погледна отвисоко към църквата. Ето, че най-после беше пристигнал. Усети как клепачът му започва да потрепва, а някъде дълбоко в него се надигна вълна от болка.

„Мисля, че те обичах още тогава. Така нелеп, но така искрен…“

Беше дръпнал спусъка преди шест месеца. Още чуваше изстрела.

Изправи се и се взе в ръце. Вече беше излекувал раната веднъж. Можеше да го направи отново. А ако цената за това беше сърцето му да се покрие цялото с грубата тъкан на старите белези, то може би именно от това се нуждаеше. Скочи от водонапорната кула и забави падането си, като пусна една гилза и се Тласна от нея.

Приземи се на улицата и мина покрай дълга върволица от карети. Гостите вече бяха заели местата си — церемониите на Оцеленците повеляваха сватбите да започват или много рано сутринта, или късно вечерта. Уакс кимна на неколцина от хората, които подмина, и не можа да се сдържи да не извади пушката си от кобура и да я облегне на рамо, докато се изкачваше по стълбите и отваряше вратата пред себе си с Тласък.

Стерис се разхождаше напред-назад из фоайето, облечена в елегантна бяла рокля, избрана благодарение на списанията, според които този стил беше модерен в момента. Косата ѝ беше сплетена на плитки, а гримът — изкусно положен от професионален гримьор специално за случая, и всъщност изглеждаше наистина много красива.

Уакс се усмихна, когато я видя. Напрежението и тревогата му отстъпиха малко назад.

Стерис вдигна поглед, в който той влезе, след което забърза към него.

— Е?

— Не ме убиха — отговори той, — така че това поне е хубаво.

Тя хвърли поглед към часовника.

— Закъсня — каза му. — Но не много.

— Аз… съжалявам?

Тя бе настояла той да участва в операцията. Всъщност го беше планирала. Такъв беше животът със Стерис.

— Сигурна съм, че си направил всичко по силите си — каза тя и го хвана под ръка.

Беше топла и дори трепереше леко. Стерис може и да беше резервирана, но за разлика от онова, което мнозина мислеха за нея, не бе лишена от чувства.

— Операцията? — попита го.

— Мина добре. Без жертви.

Двамата влязоха в едно странично помещение, където Дрютън — прислужникът му — ги чакаше до маса, върху която беше подреден белия сватбен костюм на Уаксилий.

— Нали разбираш, че участието ми в констабълска операция в деня на сватбата ми само ще затвърди репутацията, с която се ползвам в широкото общество?

— Каква репутация?

— На недодялан грубиянин — отговори той, като свали мъглопелерината и я връчи на Дрютън. — Нецивилизован дивак от Дивите земи, който ругае в църквата и ходи на коктейли въоръжен.

Тя хвърли поглед на пушката, която той бе захвърлил на дивана.

— Обичаш да си играеш с представите на хората за теб, нали? Искаш да ги накараш да се почувстват неудобно, за да ги извадиш от равновесие.

— Едно от малките удоволствия в живота, които ми остават, Стерис — отговори той и се усмихна, докато Дрютън разкопчаваше жилетката му. После свали както нея, така и ризата си, и остана гол до кръста.

— Виждам, че и аз спадам към числото на онези, които обичаш да смущаваш — каза Стерис.

— Възползвам се от онова, с което разполагам — отвърна Уакс.

— Затова и винаги, когато готвиш яхния, вътре има по малко плъхско?

Уакс се поколеба за миг, после подаде дрехите си на Дрютън.

— И на теб ли ти го е казвал?

— Да. Все повече се убеждавам, че изпитва репликите си първо на мен — отговори тя и скръсти ръце. — Уличен гамен такъв.

— Няма ли да излезеш, докато се преобличам? — попита Уакс, развеселен.

— Ще се венчаем след по-малко от час, лорд Уаксилий — каза тя. — Мисля, че ще понеса гледката на голите ти гърди. Междувпрочем, ти си Пътеследващия тук. Пуританската свенливост е част от твоята вяра, не от моята. Чела съм за Келсайър. Като се има предвид онова, което научих, не вярвам да го вълнува дали…

Уакс разкопча дървените копчета на панталона си. Стерис се изчерви, преди да се обърне и най-после да застане с гръб към него. Миг по-късно проговори пак, макар че звучеше леко смутена.

— Е, поне се съгласи на церемония, както си му е редът.

Уакс се усмихна, настани се на стола по бельо и позволи на Дрютън да го обръсне набързо. Стерис остана на мястото си, заслушана. Най-накрая, докато Дрютън бършеше пяната от лицето на Уакс, попита:

— У теб ли са медальоните?

— Дадох ги на Уейн.

— Какво си направил?!

— Нали искаше да има един-два инцидента по време на сватбата? — каза Уакс, като се изправи, взе новия чифт панталони от ръцете на Дрютън и ги обу.

Откакто се върна от Дивите земи, не беше носил бяло особено често. Там бе по-трудно да се поддържаш чист, поради което не си заслужаваше да се носи.

— Предположих, че това ще е добър вариант — добави.

— Исках предварително планирани инциденти, лорд Уаксилий — отвърна тя рязко. — Не са повод за безпокойство, ако сме запознати, подготвени и в състояние да ги контролираме. В случая на Уейн, обаче, не отговаряме на тези определения, не мислиш ли?

Уакс се закопча, а Дрютън свали ризата му от близката закачалка. В мига, в който чу шумоленето, Стерис се обърна моментално — все още със скръстени ръце, без да дава вид, че се е случило каквото и да било, камо ли да е била притеснена.

— Радвам се, че помолих да направят копия.

— Направила си копия от брачните ни медальони?

— Да — отговори тя, и прехапа устна за миг. — По шест от всеки.

— По шест?

— Останалите четири не пристигнаха навреме.

Уакс се ухили, дозакопча ризата си и даде на прислужника да се оправя с ръкавелите.

— Няма друга като теб, Стерис.

— Технически погледнато, същото се отнася и за Уейн — както и за Поквара, ако става въпрос. Ако се замисли човек малко повече, това не е особено голям комплимент.

Уакс си сложи тирантите и остави Дрютън да се суети около яката му.

— Не разбирам, Стерис — каза, застанал неподвижно, докато прислужникът работеше. — Подготвяш се така старателно за момента, в който нещата ще се объркат — сякаш знаеш и очакваш, че животът е непредсказуем.

— Е, и?

— Е, животът е непредсказуем. Значи единственото, което може да стане, ако се подготвяш за злополуките, е нещо друго да се обърка.

— Доста черногледа философия.

— Така се отразява животът в Дивите земи.

Той я изгледа как стои със скръстени ръце, великолепна в бялата си рокля, и потупва по лявата си ръка с показалеца на дясната.

— Просто… се чувствам по-добре, ако се постарая — обясни тя най-после. — Някак си, ако всичко се обърка, така поне ще знам, че съм опитала. Намираш ли логика в това?

— Всъщност мисля, че да.

Дрютън отстъпи назад с доволно изражение. Костюмът вървеше с много изискано шалче и елече, и двете в черен цвят. По-традиционни — както Уакс предпочиташе. Папийонките бяха за търговците. Облече фрака. Долните краища на раздвоения на кръста гръб се опираха в краката му. След миг колебание препаса и колана с кобура си и сложи Възмездие в него. На предишната си сватба също носеше оръжие — защо не и сега? Стерис кимна одобрително.

Последни бяха обувките. Нов чифт. Щяха да му убиват ужасно.

— Закъсняхме ли достатъчно вече? — попита той Стерис.

Тя хвърли поглед на часовника в ъгъла.

— Планирах да влезем след две минути.

— А, прекрасно — каза той и ѝ предложи ръката си. — Значи ще имаме възможността да подраним спонтанно. Е — да подраним със закъснението.

Тя го хвана за ръката и го остави да я поведе през стаята към вратата, която водеше към купола и главната зала на църквата. Дрютън ги последва.

— Сигурен ли сте, че искаш… да продължим? — попита Стерис, като го спря, преди да влязат в коридора, който водеше към купола.

— Започваш да се колебаеш ли?

— В никакъв случай — отговори тя незабавно. — Този съюз ще с много полезен за къщата ми и за положението ми в обществото.

Тя хвана лявата му длан с две ръце и продължи тихо:

— Но не искам да се чувстваш принуден да го направиш, лорд Уаксилий. Особено след онова, което ти се е случило по-рано тази година. Ако поискаш да се откажеш, ще го приема.

Начинът, по който стискаше ръката му, говореше нещо съвсем различно. Но тя явно не го забелязваше. Докато я гледаше, Уакс почувства, че започва да се колебае. Когато се беше съгласил на този брак, го беше направил от чувство за дълг към къщата си.

Сега усещаше нещо различно. Начинът, по който го бе подкрепяла през последните месеци, докато той скърбеше… Начинът, по който го гледаше сега…

Поквара и гибел. Той всъщност беше привързан към Стерис. Не беше любов, но той се съмняваше, че ще обича отново. Това беше достатъчно.

— Не, Стерис — каза. — Няма да се откажа. Това… не би било справедливо спрямо къщата ти, особено предвид всички пари, които похарчихте.

— Парите нямат…

— Не се тревожи — прекъсна я той, като я стисна леко за ръката. — Имах време да се възстановя донякъде след премеждието си. Достатъчно силен съм да го направя.

Стерис отвори уста да отговори, но на вратата се почука и Мараси надзърна вътре, за да види докъде са стигнали. Имаше тъмна коса и по-меки, заоблени черти от Стерис, а в момента носеше яркочервено червило и облекло, подходящо за модерна, прогресивна дама — плисирана пола и вталено сако с копчета.

— Най-после — каза тя. — Тълпата започва да става неспокойна. Уакс, тук има някакъв мъж, който иска да говори с теб. Опитах се да го отпратя, но… Е…

Тя влезе в стаята и отвори вратата по-широко, за да открие зад нея същия слаб мъж с кафявия костюм отпреди малко. Беше застанал до пепелните девойки в преддверието, което водеше към самия купол.

— Вие — обърна се към него Уакс. — Как стигнахте дотук преди Уейн?

— Не мисля, че приятелят ви ще дойде — каза мъжът, пристъпи прага покрай Мараси и ѝ кимна.

След това затвори вратата след себе си, обърна се и подхвърли на Уакс топка смачкана хартия.

Когато Уакс я улови, топката иззвънтя тихичко. Когато я разви, видя вътре двата сватбени медальона. На хартията пишеше: „Ще ида да се натряскам така, че да не мога да пикая прав. Весела сватба и прочее“.

— Какво поетично послание — отбеляза Стерис и взе сватбения медальон на Уакс в облечената си в бяла ръкавица ръка, докато Мараси надничаше над рамото ѝ да прочете бележката. — Поне не ги е забравил.

— Благодаря — каза Уакс на мъжа в кафяво, — но, както виждате, и момента съм зает да се женя. За каквото и да съм ви необходим, можете да…

Лицето на мъжа стана прозрачно и разкри костите на черепа и гръбнака под него.

Стерис се вцепени.

— Свещени — прошепна.

— Свещена досада — каза Уакс. — Кажи на Хармония да си намери друг този път. Зает съм.

— Да каже… на Хармония… — заекна Стерис, облещила очи.

— За съжаление, това е част от проблема — каза мъжът в кафяво, като възвърна предишния си вид. — Хармония е доста разсеян напоследък.

— Как е възможно Бог да бъде разсеян? — попита Мараси.

— Не сме сигурни, но сме обезпокоени. Нуждая се от вас, Уаксилий Ладриан. Имам за вас задача, която ще намерите за интригуваща. Разбирам, че скоро започва церемонията, но ако мога да ви помоля да разменим няколко думи след това…

— Не — отвърна Уакс.

— Но…

— Не.

Уакс дръпна Стерис за ръката, блъсна вратата и излезе, като подмина Мараси и остави кандрата зад гърба си. Бяха изминали шест месеца, откакто тези създания го бяха използвали, изиграли и излъгали. И какъв беше резултатът? Една мъртва жена в ръцете му.

Копелета.

— Това наистина ли беше един от Безликите безсмъртни? — попита Стерис, като погледна назад през рамо.

— Да, и по очевидни причини не искам да имам нищо общо с тях.

— Мир — каза тя, като го хвана за ръката. — Искаш ли да те оставя насаме за момент?

— Не.

— Сигурен ли си?

Уакс спря на място. Тя зачака, а той си пое дъх, издиша бавно и пропъди от ума си онзи ужасен, ужасен момент, в който беше коленичил на един мост сам, с тялото на Леси в ръце. Жена, която бе осъзнал, че всъщност никога не е познавал.

— Добре съм — каза той през стиснати зъби. — Но Бог трябваше да знае, че не бива да идва при мен. Особено не днес.

— Животът ти… определено е необичаен, лорд Уаксилий.

— Зная — каза той и отново пое напред. Двамата се изправиха пред последната врата преди купола. — Готова ли си?

— Да, благодаря.

Очите ѝ… насълзени ли бяха? Това беше израз на емоция, какъвто не беше виждал у нея досега.

— А ти добре ли си? — попита я.

— Да — отговори тя. — Прощавай. Просто е… по-прекрасно, отколкото си го бях представяла.

Двамата отвориха вратите, зад които се разкри блестящият купол. Слънчевата светлина струеше през него към тълпата, която ги очакваше вътре. Познати. Далечни роднини. Шивачки и работници в ковачниците на къщата му. Уакс потърси с очи Уейн, и остана изненадан, когато не го откри — въпреки бележката. Той беше единственият истински близък човек, когото Уакс имаше.

Пепелните девойки се завтекоха пред тях, като разпръскваха малки шепи пепел по застлания с килим коридор, който обикаляше по вътрешния коридор на купола като пръстен. Уакс и Стерис закрачиха напред тържествено под погледа на присъстващите. На церемониите на Оцеленците не звучеше музика, но имаше няколко малки клади със зелени листа, от които се виеха струйки дим — те символизираха мъглите.

„Димът се издига, а пепелта пада“, помисли си той, като си спомни думите на един свещеник отпреди години, когато беше още малък и бе присъствал на оцеленски церемонии. Описаха пълен кръг около гостите. Поне родата на Стерис беше отчела солидно присъствие, включително и баща ѝ. Червендалестият мъж вдигна отривисто юмрук за поздрав, докато го подминаваха.

Уакс се улови, че се усмихва. Това беше искала Леси. Бяха се шегували отново и отново със своя простичък обред на Пътеследващи, който беше завършил на гърба на кон — беше им се наложило да избягат от банда разбойници. Тя все го закачаше, че някой ден ще го накара да се венчаят, както си му е редът.

Блестящи кристални украси. Притихнала тълпа. Шумолене на стъпки по посипания тук-там с пепел килим. Той се усмихна по-широко и се обърна настрани.

Но, разбира се, до него вървеше друга жена.

Почти залитна. „Глупак такъв“, помисли си. „Съвземи се.“ Този ден беше важен за Стерис; най-малкото, което можеше да направи, беше да не го провали. Или поне не и по начин, който тя не очакваше. Каквото и да значеше това.

За съжаление, докато изминаваха останалото разстояние по пръстена, неприятното чувство се увеличи. Усети, че му се гади. Изпоти се. Чувстваше се като болен — така, както се беше чувствал малкото пъти, когато се беше видял принуден да избяга от някой убиец и да остави невинни хора на произвола на съдбата.

Всичко това го принуждаваше най-после да се изправи очи в очи с една трудна истина. Не беше готов. И това не се дължеше на Стерис, нито на обстановката. Просто не беше готов за това.

Този брак означаваше да се откаже от Леси.

Но нямаше избор и трябваше да прояви воля. Стисна зъби и пристъпи редом със Стерис на подиума, където свещеникът ги чакаше, застанал между два пиедестала с кристални вази, пълни с маревилски цветя. Церемонията бе вдъхновена от вярванията на древните ларстианци и от „Възраждането на вярата“ на Хармония — том от „Словата на основателите“.

Свещеникът заговори, но Уакс не можеше да го чуе. Беше обхванат от вцепенение, стиснал челюсти, вперил очи право напред, стегнал мускули. Бяха открили свещеник, станал жертва на убийство, в същата тази църква. Убит от Леси, която беше полудяла. Не бяха ли могли да направят нещо за нея, вместо да го пратят на лов? Не можаха ли да му кажат?

Воля. Нямаше да побегне. Нямаше да се прояви като страхливец.

Хвана Стерис за ръцете, но не можеше да се насили да я погледне. Вместо това вдигна глава и насочи очи към небето през стъкления купол. По-голямата му част беше скрита от високите сгради. Небостъргачи от двете страни. Прозорците проблясваха на утринното слънце. Водонапорната кула определено пречеше на гледката, макар че се премести…

Премести?

Уакс се втренчи ужасено в огромния метален цилиндър, чиито крака се извиха, сякаш искаха да коленичат, и наклониха товара си опасно на едната страна. Покривът се плъзна настрана и падна, а тонове вода се изляха изпод него като огромна вълна.

Той дръпна Стерис към себе си, обви ръка здраво около кръста ѝ, откъсна второто копче на жилетката си и го пусна. После се Тласна от това единствено парченце метал, двамата полетяха нагоре, далеч от подиума, а свещеникът нададе изненадан вик.

Водата се стовари върху купола, който потрепери, все още цял, за частица от секундата. После пантите на едната му част поддадоха и тя се срути навътре, последвана от вълните вода.

2.

— Сигурен ли сте, че сте добре, милорд? — попита Уакс, като помогна на лорд Драпен, генералът на констаблите в Шести откант, да слезе по стълбите на каретата си. Около тях се преплитаха тънки вадички вода и се вливаха в малката рекичка, която се бе образувала покрай канавките.

— Най-хубавият ми пистолет е съсипан, нали разбирате — каза Драпен. — Ще трябва да го пратя да го почистят и смажат наново!

— Пратете ми сметката, милорд — каза Уакс, без да изтъква факта, че един хубав пистолет надали би бил съсипан от малко — е, или от много — вода.

Изпрати застаряващия господин до коларя му — с когото си размениха примирени погледи, — след което се обърна и се изкачи обратно по стълбите към църквата. Килимът джвакаше тихичко на всяка стъпка. А може и да бяха обувките му.

Подмина свещеника, който тъкмо се разправяше с един застрахователен специалист от къща Ерикел — беше дошъл да направи оглед на щетите, преди църквата да изиска изплащането на обезщетението си, — и влезе в главната зала. Единствената част от купола, която се беше отворила, все още висеше на пантите си, а небето все още беше почти скрито от наклонената на една страна водонапорна кула, чиито крака все пак ѝ бяха попречили да се катурне напълно.

Уакс си проправи път между преобърнатите скамейки, разпръснатите венчелистчета от маревилски цветя и най-различни парчетии. От всичко продължаваше да капе вода — единственият звук в залата, освен отекващото ехо от гласа на свещеника. Уакс си проправи път през локвите към подиума. Стерис седеше на ръба с мокра рокля, обвита около тялото ѝ, и кичурчета коса, измъкнали се от плитките и прилепнали отстрани на лицето. Беше скръстила ръце на коленете си, втренчена в пода.

Уакс седна до нея.

— Е, следващия път, когато върху главите ни се изсипе потоп, ще се опитам да си спомня, че да скочиш нагоре е лоша идея — каза той, извади кърпичката си от джоба и я изстиска.

— Опита се да ни насочиш и назад. Просто не беше достатъчно бързо, лорд Уаксилий.

Той изръмжа.

— Изглежда става дума за случайна злополука. А ако все пак е бил опит за покушение… значи е бил много нескопосан. В кулата е нямало толкова вода, че да стане истински опасно. Най-сериозно е пострадал лорд Стеминг, който явно е паднал и си е ударил главата, докато се е опитвал да се измъкне от мястото си.

— Значи е било случайно произшествие — каза Стерис и се отпусна назад на подиума, а килимът изджвака тихо.

— Съжалявам.

— Не си виновен ти — въздъхна тя. — Не се ли питаш понякога дали космирът не те е взел на мушка, лорд Уаксилий?

— Космирът? Хармония ли имаш предвид?

— Не, не Той — обясни Стерис. — Просто случайността, която хвърля космическите зарове — и всеки път, когато съм около теб, винаги се падат само единици.

Тя затвори очи и добави:

— Естествено, че сватбата ще се провали. Няколко тона вода, които да нахлуят през тавана? Как можах да не го предвидя? Толкова невероятно абсурдно е, че просто трябваше да се случи. Поне този път не убиха свещеника.

— Стерис — положи Уакс дланта си на ръката ѝ. — Ще оправим нещата. Всичко ще е наред.

Тя отвори очи и го погледна.

— Благодаря, лорд Уаксилий.

— За какво, по-точно? — попита той.

— Задето си така мил. Задето си готов да се подложиш на… ами, мен. Зная, че това не е особено приятна мисъл.

— Стерис…

— Не мисли, че скромнича излишно — каза тя, стана и си пое дълбоко дъх. — И, моля те, не смятай, че съм изпаднала в някакво мрачно настроение. Аз съм, каквато съм, и го приемам. Но не храня никакви илюзии относно начина, по който околните възприемат компанията ми. Благодаря ти. Задето не ме караш да се чувствам така, както са ме карали други.

Той се поколеба. Как можеше да отговори на такова нещо?

— Не си права, Стерис. Мисля, че си чудесен човек.

— А начинът, по който скърцаше със зъби, когато церемонията започна, и беше свил юмруци така яростно — като човек, който се вкопчва в мост, от който виси над бездната?

— Тогава…

— Натъжава ли те фактът, че сватбата ни се отложи? Можеш ли да кажеш това честно — да дадеш за това думата на човек на закона, лорд Уаксилий?

Проклятие. Уаксилий се запъна безпомощно. Знаеше, че би могъл да избегне или отклони въпроса само с няколко думи, но не успяваше да ги намери, колкото и да ги търсеше — докато не измина неловко дълго време, след което той знаеше, че всичко вече би прозвучало снизходително.

— Може би просто ще трябва да открия някакъв начин да се отпусна следващия път, когато опитаме — каза той с усмивка.

— Съмнявам се, че ще даде особено добър резултат, ако се появиш на сватбата пиян.

— Не съм казал, че ще пия. Може би малко териска медитация преди церемонията.

Тя го погледна изпитателно.

— Готов си да опитаме пак?

— Разбира се — отговори той, а мислено добави: „Стига да не е днес.“ — Предполагам, че имаш резервна рокля?

— Две — призна тя и му позволи да ѝ помогне да стане на крака. — А и наистина запазих втора дата за сватбата, след два месеца. В друга църква — за в случай, че тази се взриви.

Той изпръхтя.

— Звучиш като Уейн.

— Е, нещата действително имат склонност да се взривяват в твоя близост, лорд Уаксилий — каза тя и вдигна поглед към купола. — Като се има предвид това, да те удави потоп сигурно е ново преживяване.

* * *

Мараси обикаляше около наводнената църква, хванала ръце зад гърба си. В джоба на палтото усещаше познатата тежест на тефтера си. Неколцина констабли — всички от които бяха ефрейтори — се бяха разпръснали наоколо и си даваха вид, сякаш командват положението. Това беше важно в момент на криза; статистиките показваха, че ако присъства авторитетно на вид лице в униформа, има по-малка вероятност цивилните да изпаднат в паника.

Естествено, имаше и един сравнително малоброен тип цивилни, които бяха по-склонни да изпаднат в паника при наличието на такова. Защото хората бяха хора, и ако имаше нещо, за което да може да се разчита, то това беше фактът, че поне някои от тях ще бъдат смахнати. Или по-скоро че всички ще бъдат смахнати, ако обстоятелствата си съвпаднеха по начин, който да провокира техния личен тип смахнатост.

Днес, обаче, тя беше тръгнала на лов за един много специфичен вид лудост. Първо беше обиколила близките кръчми, но те бяха прекалено очевиден избор. След това бе проверила занемарените задни улички, една безплатна кухня за бездомници, както и — колкото и да не ѝ харесваше тази идея — един търговец на „играчки за възрастни“. Не откри нищо — но пък задните ѝ части отнесоха цели три отделни комплимента, така че го имаше и това.

Накрая, когато идеите ѝ вече бяха на привършване, отиде да види дали не е решил да свие вилиците от сватбената закуска. И там, в залата на ресторанта отсреща на църквата, най-после откри Уейн — надянал бяла престилка и готварска шапка и застанал насред кухнята. Тъкмо гълчеше неколцина помощник-готвача, докато те се потяха усилено над плодовата глазура, с която украсяваха поднос тарталети.

Мараси се облегна на рамката на вратата и се загледа в него, като потупваше по тефтера си с върха на молива. Уейн звучеше като напълно различен човек — гласът му беше остър, носов и с акцент, който тя не можеше да определи точно. Източен, може би? Жителите на някои от по-далечните градове в тази посока говореха по подобен начин.

Без да проявят грам съмнение в думите му, помощник-готвачите се впуснаха да изпълняват заръките му, и понесоха безропотно суровата му критика, когато опита лъжица от изстудената супа и изруга бездарността им. Дори да беше забелязал Мараси, не го показа — вместо това избърса ръце в една кърпа и настоя да провери зеленчуците, които доставчиците им бяха докарали тази сутрин.

Накрая Мараси влезе в кухнята, като се размина с един нисък помощник-готвач, понесъл тенджера, почти толкова голяма, колкото нея, и пристъпи към Уейн.

— Виждал съм по-свежи марули на боклука! — тъкмо казваше той на свития от неудобство доставчик. — А на това „грозде“ ли му викаш? Толкова е презряло, че направо си е ферментирало! И… А, привет, Мараси — добави накрая, вече с привичния си ведър глас.

Доставчикът побърза да се изниже.

— Какво правиш? — попита го Мараси.

— Супа — отговори Уейн и вдигна една дървена лъжица да покаже.

Няколко от помощник-готвачите наоколо се заковаха на място и се втренчиха в него втрещено.

— Вън! — натири ги той, пак с гласа на главния готвач. — Нуждая се от време, за да се приготвя! Марш, марш!

Помощниците изчезнаха и го оставиха в кухнята, ухилен широко.

— Нали ти е ясно, че сватбената закуска се отлага? — попита Мараси, като се облегна на една от масите.

— Разбира се.

— Защо тогава…

Тя млъкна посред изречението, когато той натъпка цяла тарталета наведнъж в устата си и се ухили.

— Трябваше да се уверя, че няма да се скатаят и да пропуснат да сготвят — обясни той през тарталетата, ръсейки трохи. — Нали вече сме им платили за всичко. Е — Уакс им плати. Освен това, отложената сватба не е причина да не празнуваме, нали така?

— Зависи какво празнуваш — каза Мараси и отвори тефтера си. — Болтовете, на които се е държала конструкцията на водонапорната кула, със сигурност са били разхлабени от някого. А улицата долу беше подозрително празна, защото няколко улични гамена — от съвсем друг октант, трябва да добавя, — са прекъснали движението с някакъв юмручен бой направо посред шосето.

Уейн изпръхтя и се зарови из един от шкафовете.

— Понякога много го мразя това твое малко тефтерче.

Мараси простена и затвори очи.

— Някой можеше да пострада, Уейн.

— О, това изобщо не е така. Някой наистина пострада. Оня дебелият господин с плешивата глава.

Тя разтърка слепоочията си.

— Нали осъзнаваш, че вече съм констабъл, Уейн? Не мога да си затворя очите пред безогледното разрушение на чужда собственост.

— О, не е чак толкова зле положението — успокои я Уейн, без да спира да тършува. — Уакс ще го плати.

— А ако някой наистина беше пострадал? Сериозно, искам да кажа?

Уейн продължаваше да ровичка за нещо.

— Момчетата се поувлякоха. „Наводнете църквата“, казах им. Имах предвид да направят така, че свещеникът да завари църквата леко подгизнала сутринта — заради злополука с водопроводните тръби, например. Но нещо се престараха, та така стана.

— „Момчетата“?

— Просто едни мои приятели.

— Саботьори.

— О, не — възрази Уейн. — Смяташ ли, че изобщо ще могат да го произнесат?

— Уейн…

— Вече им дадох да се разберат, Мараси — увери я Уейн. — Обещавам.

— Той ще се досети — каза тя. — Какво ще направиш тогава?

— Тук грешиш — каза Уейн, като най-после се измъкна от шкафа с голяма стъклена кана в ръка. — Уакс има сляпо петно по отношение на тези неща. Дълбоко в себе си всъщност си е отдъхнал, че предотвратих сватбата. Някъде в подсъзнанието си ще се досети, че съм бил аз, и ще плати за щетите, независимо какво ще каже застрахователният агент. И няма да каже нищо, няма дори да разследва случая повече. Само гледай.

— Не знам…

Уейн подскочи леко, седна на кухненския плот и потупа мястото до себе си. Тя го изгледа за момент, след което въздъхна и седна.

Той ѝ подаде каната.

— Това е шери за готвене, Уейн.

— Да — потвърди той, — по това време в кръчмите не сервират нищо, освен бира. На човек му се налага да прояви изобретателност.

— Сигурна съм, че ще успеем да намерим някакво вино наоколо, ако…

Уейн надигна каната.

— Няма значение — каза тя.

Той отпусна каната, свали готварската шапка и я метна на плота.

— А ти какво си се вкиснала днес? Мислех, че ще викаш от радост и ще търчиш по улицата да береш цветенца, или нещо подобно. Няма да се оженят. Или поне не веднага. Още имаш шанс.

— Не искам шанс, Уейн. Той вече взе решение.

— Е, що за приказки са това? — възмути се той. — Предала си се? А Издигащия се воин? Тя така ли е постъпила, а?

— Всъщност не — отговори Мараси. — Отишла при мъжа, когото искала, плеснала книгата от ръката му и го целунала.

— Виждаш ли! Така се прави.

— Макар че също така убила и жената, за която Елънд е планирал да се ожени.

— Какво? Вярно ли?

— Да.

— Страховита работа — заяви Уейн одобрително и отпи пак от шерито.

— Нищо не си чул още — каза Мараси и се облегна още по-назад на плота, опряна на длани. — Страховити работи искаш, а? Смята се, че освен това е изтръгнала вътрешностите на Лорд-Владетеля. Виждала съм го в няколко осветени ръкописа.

— Доста кръвопролитно като за религиозна история.

— Всъщност, всичките са такива. Мисля, че им се е наложило да добавят доста интригуващи моменти, за да накарат хората да прочетат останалото.

— Хм — промърмори Уейн със съмнение.

— Уейн, ти чел ли си някога някакви религиозни текстове?

— Естествено, че съм.

— Наистина ли?

— Да. Доста от нещата, които чета, съдържат религиозни работи. „Проклятие макар.“ „Бог да го прости онова жалко копеле.“ „Пръдлив, гъзоблизец такъв.“

Тя го изгледа безизразно.

— Последното е от „Завет на Хамънд“. Кълна се. Е, поне съдържа всички тези букви.

Още една глътка. Уейн можеше да надпие всекиго, когото Мараси познаваше. Това, естествено, се дължеше предимно на факта, че можеше да използва металоема си, за да почерпи здраве и да изличи ефекта на алкохола от тялото си за секунда. И после да започне отначало.

— Слушай сега — продължи той, — ето какво трябва да направиш. Постъпи като лейди Мъглородна. Време е да поубиеш малко хора. Не се предавай. Той е твой и останалите трябва да го разберат.

— Да… поубия малко хора?

— Именно.

— И под „хора“ имаш предвид сестра ми.

— Нищо не пречи да го направиш любезно, де — каза Уейн. — Да ѝ дадеш да ръгне първа или нещо подобно.

— Не, благодаря.

— Няма нужда да я убиваш наистина, Мараси — обясни Уейн, като скочи от плота. — Може и преносно, нали разбираш. Но трябва да се бориш. Не го оставяй да се ожени за нея.

Мараси отметна глава назад и се загледа в комплекта черпаци, наредени над плота.

— Не съм Издигащия се воин, Уейн — каза. — И нямам особено желание да бъда. Не искам някого, когото ще трябва да убеждавам. Някого, когото да трябва да усмирявам и овързвам като диво животно. Това следва да се прави в съдебната зала, не в спалнята.

— Някои хора, обаче, биха казали, че…

— Внимавай.

— Че това е много просветен и напредничав поглед над нещата — завърши той и отпи още глътка шери.

— Не съм някакво жалко, изоставено създание, Уейн — каза Мараси и се улови, че се усмихва на изкривеното си отражение в черпака. — Не си седя да скърбя в очакване някой друг да реши дали ще бъда щастлива, или не. За мен няма бъдеще там. Дали се дължи на искрена липса на чувства от негова страна, или по-скоро на твърдоглавие, не ме интересува. Преодолях го.

Тя погледна надолу и срещна погледа му. Уейн наклони глава.

— Хм. Сериозно говориш, а?

— И още как.

— Преживяла си го… — проточи той. — Поквара макар! Може ли да направи такова нещо човек?

— Разбира се.

— Хм. Мислиш ли, че трябва… Нали знаеш… с Ранет…

— Уейн, ако има по-очевиден отказ от нейния в историята на човечеството, бих останала безкрайно изненадана. Да. Преодолей я. Наистина.

— От време на време ме налягат пристъпи на късогледство, предполагам — каза той и надигна каната. — Сигурна ли си?

— Уейн, тя си има приятелка.

— Тея неща са просто фаза — промърмори той. — В нейния случай — от петнайсет години насам…

Той остави каната, въздъхна, пресегна се пак в шкафа от преди малко и извади отвътре бутилка вино.

— О, в името на Съхранението! — възкликна Мараси. — Това си е било вътре през цялото време?

— Услажда се повече, ако първо пиеш нещо с вкус на вода, в която са плакнали чинии — обясни Уейн и издърпа тапата със зъби, което, трябваше да му се признае, наистина беше донякъде впечатляващо. После наля по една чаша за двамата.

— За преодоляването? — предложи той тост.

— Защо не. За преодоляването — вдигна тя чашата си и видя в нея отражението на човек, застанал зад нея.

Тя си пое рязко дъх, обърна се и се пресегна за чантата си. Уейн просто вдигна чаша към новодошлия, който заобиколи плота с бавна крачка. Беше мъжът с кафявия костюм и вратовръзката. Не, не „мъжът“. Кандрата.

— Ако сте дошли да ме убедите да го убедя — заговори Уейн, — трябва да знаете, че той въобще не ме слуша, освен ако не е много пиян.

Опразни чашата на един дъх и добави:

— Сигурно затова е успял да оцелее досега.

— Всъщност — възрази кандрата, — не съм дошъл за вас.

Обърна се към Мараси и наклони глава, преди да продължи:

— Онзи, който бе на първо място в списъка за изпълнението на тази задача, отхвърли молбата ми. Надявам се да не се засегнете, че сте втора.

Мараси усети как сърцето ѝ ускорява пулса си.

— Какво искате?

Кандрата се усмихна широко.

— Кажете ми, госпожице Колмс — какво знаете за същността на Дарбите и Самоличността?

3.

Уакс поне имаше комплект дрехи, които не се бяха измокрили — костюмът, който беше носил по време на констабълската операция. Затова беше приятно сух, когато каляската му спря пред имението на къща Ладриан. Стерис се бе върнала в дома на баща си, за да се поуспокои.

Уакс прибра вестника си и зачака Коб, новия кочияш, да скочи от капрата и да му отвори вратата. В движенията на дребния мъж се долавяше трескаво усърдие, сякаш знаеше, че Уакс използва каретата само от чувство на приличие. Да се прибере с аломантични скокове щеше да бъде много по-бързо — но също както един лорд не можеше да ходи пеша навсякъде, Монетометите, които използваха дарбите си открито, когато не преследваха престъпници, караха членовете на къщата му да се чувстват неудобно. Това просто не подхождаше на главата на такава институция.

Уакс кимна на Коб и му подаде вестника. Коб се ухили; обожаваше ги.

— Свободен си до утре — каза му Уакс. — Знам, че очакваше сватбеното празненство с нетърпение.

Усмивката на Коб се разшири още повече и той кимна, след което се покатери обратно на капрата, за да иде да се погрижи за каляската и конете, преди да си тръгне. Вероятно щеше да прекара деня на хиподрума.

Уакс въздъхна и се заизкачва по стълбището пред входа на имението. Беше едно от най-изисканите в града — луксозно, от дялани камъни, със солиден паркет и изящни акценти от мрамор. Това не го правеше по-малко затвор. Просто беше много хубав затвор.

Уакс не влезе. Вместо това постоя на стълбите за момент, след което се обърна и седна на едно от стъпалата. Затвори очи и остави ума си да свикне със случилото се.

Умееше да прикрива белезите си добре. Бяха го прострелвали вече десетина пъти и някои от раните бяха доста сериозни. Докато беше в Дивите земи, се научи да се изправя и да продължава напред, независимо какво е преживял.

Същевременно, обаче, му се струваше, че нещата тогава са били по-прости. Не винаги лесни, но прости. А някои белези продължаваха да го болят. И сякаш се влошаваха с времето.

Надигна се с тих стон на схванатите си крака и продължи нагоре по стълбището. Никой не му отвори вратата, нито пък предложи да вземе палтото му, когато влезе. Държеше ограничен брой прислужници в имението — само тези, които считаше за необходими. Ако бяха прекалено много, щяха да се суетят наоколо и да се тревожат всеки път, когато той свършеше нещо сам. Сякаш мисълта, че е способен да го направи, ги караше да се чувстват излишни.

Уакс се намръщи, извади Възмездие от кобура и го вдигна до главата си. Не можеше да определи какво точно го е накарало да застане нащрек. Звук от стъпки на горния етаж, въпреки че бе освободил прислугата до утре. Чаша, оставена на ниската масичка встрани, на чието дъно бяха останали глътка-две вино.

Извади малко шишенце от колана си и глътна съдържанието: стоманени стружки в уиски. Металът се разгоря в стомаха му с познатата вълна от топлина, а сините аломантични линии се стрелнаха през въздуха наоколо. Движеха се заедно с него, докато той се промъкваше напред, сякаш беше завързал за себе си хиляди тънки нишки.

Подскочи, Тласна се от металните инкрустации на мраморния под и полетя нагоре покрай стълбите към балкона на втория етаж, от който се разкриваше гледка към просторното фоайе. Прехвърли се с лекота през парапета и се приземи с оръжието в ръка, готов за стрелба. Вратата към кабинета му помръдна леко, след което се открехна.

Уакс се прокрадна напред на пръсти.

— Един момент, аз… — мъжът в светлокафявия костюм замръзна на място, когато усети дулото да се опира в слепоочието му.

— Ти — каза Уакс.

— Този череп си го харесвам особено много — отбеляза кандрата. — От шестнадесети век, предзеленинната ера. Принадлежал е на търговец на метали от Урто, чийто гроб е бил преместен и защитен като страничен ефект от построението на света на Хармония. Антика, може да се каже. Ако пробиеш дупка в него, ще се почувствам наистина разочарован.

— Казах ти, че не съм заинтересован — изръмжа Уакс.

— Да. Приех отказа ти доста тежко, лорд Ладриан.

— Защо тогава си тук?

— Защото бях поканен — отговори кандрата, пресегна се, хвана дулото на пистолета с два пръста и го бутна леко настрани. — Нуждаем се от място, където да можем да разговаряме. Твоят сътрудник предложи имението с оглед на факта, че доколкото разбирам, прислугата е отпратена засега.

— Моят сътрудник? — попита той, но в същия миг от горния етаж долетя смях. — Уейн.

Уакс изгледа кандрата изпитателно, след което въздъхна и пъхна пистолета обратно в кобура.

— Кой си ти? ТенСуун, ти ли си?

— Аз? — изсмя се кандрата. — Да съм ТенСуун? Какво, да не си ме чул да се задъхвам?

Изкикоти се пак и направи жест на Уакс да заповяда в собствения си кабинет, сякаш му оказваше някаква огромна чест.

— Аз съм ВенДел, от Шестите. Радвам се да се запознаем, лорд Ладриан. Ако държиш да ме застреляш, моля да се прицелиш в левия ми крак, тъй като не съм особено привързан към тези кости.

— Няма да те застрелям — каза Уакс, подмина кандрата и влезе в стаята.

Щорите на прозорците бяха спуснати, дебелите завеси висяха пред тях и в кабинета цареше почти пълен мрак — с изключение на две малки, нови електрически лампи. Защо бяха спуснали щорите? Толкова много ли се боеше кандрата да не бъде видян?

Уейн се беше настанил на фотьойла на Уакс, вдигнал крака на коктейлната масичка, и похапваше от купичка орехи. Една жена се бе изтегнала в подобна поза на съседния фотьойл, облечена в тесни панталони и свободна блуза, притворила очи и отпуснала глава на вдигнатите си ръце. Носеше различно тяло от последния път, когато Уакс я беше видял, но стойката — и височината — му даваха сериозно основание да смята, че това е МеЛаан.

Мараси тъкмо изучаваше някакво странно устройство, поставено на малък подиум в дъното на стаята. Представляваше кутия с малки лещи на предната стена. Изправи се веднага, щом го забеляза, а бузите ѝ — типично за нея — поруменяха силно.

— Извинявай — каза тя. — Щяхме да отидем в моя апартамент, но Уейн настоя…

— Бях в настроение за орехи — обясни Уейн с уста, пълна с ядки. — Когато ме покани да остана тук, ми каза да се чувствам като у дома си, нали?

— Все още не ми е ясно защо изобщо се нуждаете от място, където да говорите — заяви Уакс. — Казах ви, че няма да ви помогна.

— Напълно вярно — съгласи се ВенДел, все още застанал на прага. — И тъй като ти не беше склонен, ми се наложи да потърся други варианти. Госпожица Колмс бе достатъчно любезна да изслуша предложението ми.

— Мараси? — попита Уакс. — Отишли сте при Мараси?

— Какво? — попита ВенДел. — Изненадва ли ви? Все пак, тя изигра важна роля в победата ни над Майлс Стоте живота. Да не говорим за помощта, която оказа по време на бунтовете, които Паалм предизвика.

Уакс изгледа кандрата.

— Опитвате се да стигнете до мен по заобиколен път, нали?

— Вижте го само какъв е надут — обади се МеЛаан от фотьойла си.

— Открай време си е такъв — отбеляза Уейн, като счупи поредния орех. — Буквално, защото има навика да яде какви ли не гадости. Включително собствените си нокти. Виждал съм го.

— Чак толкова невероятно ли е — намеси се и Мараси, — че искат помощ от мен?

— Съжалявам. Нямах това предвид — обърна се Уакс към нея.

— Какво тогава имаше предвид?

Уакс въздъхна.

— Не зная, Мараси. Беше доста дълъг ден. Стреляха по мен, изсипаха съдържанието на водонапорна кула върху главата ми и сватбата ми се провали с гръм и трясък. А в момента Уейн ръси орехови черупки по целия фотьойл. Честно казано, мисля, че просто трябва да пийна нещо.

Запъти се към барчето в дъното на стаята. Мараси го изгледа и промърмори, докато я подминаваше:

— Ще налееш ли едно и за мен? Защото всичко това вече започва да ми се отразява.

Той се усмихна, изрови някакво едномалцово уиски и наля по една чаша за себе си и нея. ВенДел изчезна нанякъде, но се върна след няколко минути с някакъв уред, който свърза към странното устройство. После прокара една жица от него до една от лампите на стената, като извади крушката и пъхна вътре края на жицата.

Да си тръгне би било детинско, така че Уакс се облегна на стената и отпи от уискито, без да казва нищо, докато ВенДел включваше машината. На стената се появи образ.

Уакс замръзна. Беше изображение, подобно на еванотип — само че на стената, и доста по-голямо. На него се виждаше Градината на Прераждането в центъра на Елъндел, където се намираха гробовете на Вин и Елънд Венчър. Никога не бе виждал нещо подобно на това изображение. Изглеждаше, сякаш е създадено изцяло от светлина.

Мараси възкликна изненадано.

Уейн метна един орех по него.

— Какво? — каза, когато забеляза втренчените погледи на останалите. — Исках да видя дали е истинско.

Замисли се за момент, след което хвърли още един орех. Той остави плътна сянка, докато прелиташе между стената и устройството. Значи наистина беше светлина.

— Прожектор за еванотипи — обясни ВенДел. — Наричат ги еваноскопи. По същото време следващата година вече ще са често срещано явление.

Направи кратка пауза и добави:

— Хармония загатна, че ако намираме това за удивително, значи направо ще ни се стопят металите, когато образите започнат да се движат.

— Да се движат? — попита Уакс, като пристъпи напред. — Как би било възможно това?

— Не знаем — отвърна МеЛаан с гримаса. — Дори това му се изплъзна, без да иска. И не казва нищо повече.

— Как може Бог да остави нещо да му се изплъзне без да иска? — попита Мараси, все още вперила поглед в изображението.

— Както вече казах — отговори ВенДел, — напоследък е разсеян. Опитахме се да измъкнем нещо повече във връзка с подвижните образи, но досега нямаме късмет. Често е такъв — казва, че е от първостепенна важност да откриваме нещата сами.

— Като пиленце, което пробива черупката на яйцето — допълни МеЛаан. — Казва, че ако не се борим с трудностите и не се учим сами как да се справяме, няма да сме достатъчно силни да преживеем нещата, които ще се случат в бъдеще.

Тя остави думите да витаят из притихналата стая. Уакс и Мараси се спогледаха.

— Е… — каза Мараси бавно, — това беше доста зловещо. Казвал ли е нещо повече за Трел?

Уакс скръсти ръце. Трел. Той беше едно от божествата в старите легенди, от много преди Катацендъра — дори по-старо от Лорд-Владетеля. Хармония беше запаметил ученията на религията му, заедно с много други, по време на дните си като смъртен.

Мараси беше обсебена от мисълта за този бог — и не без основание. Уакс не беше сигурен в истинността на твърдението ѝ, че почитането на Трел е имало връзка със случилото се с Леси, но клиновете, които бяха открили… Те явно не бяха изработени от който и да било от металите, познати на човеците.

Кандрите ги бяха конфискували. Уакс бе така дълбоко потънал в собствената си болка, че когато най-после бе започнал да се съвзема, вече бяха изчезнали.

— Не — отговори ВенДел. — И нямам никаква нова информация относно клиновете, ако се чудите за това. Но задачата, която ще ви поверя, госпожице Колмс, вероятно ще помогне с това. Нека просто кажем, че сме разтревожени заради възможната намеса на друго божество на тази територия.

— Ей — обади се МеЛаан, — какво трябва да направя, за да получа и аз едно питие?

— Сестро — каза ВенДел, докато завърташе някаква ръчка на машината, за да направи изображението по-ярко, — ти си представител на Хармония и Неговото просветление.

— Мда — съгласи се МеЛаан, — но трагедията е в това, че съм трезвен такъв.

Уакс ѝ донесе една чаша и тя му се ухили благодарно.

— Кавалер — каза тя, като я вдигна.

— Манипулатор — поправи я ВенДел. — Госпожице Колмс, по-рано ви споменах за Дарбите и Самоличността. Обещах ви обяснение. Ето.

Той завъртя някакво копче на устройството и досегашното изображение се смени с таблица на ферохимичните метали, техните характеристики и способности. Не приличаше на красивото, артистично представяне на металите, което Уакс често срещаше в популярната литература — беше доста по-сухо, но и доста по-детайлно.

— Основните физични качества на ферохимията са ни вече добре познати — каза ВенДел, като се приближи към стената и посочи една част от таблицата с дълъг стрък тръстика. — Териските традиции и културно наследство се занимават с тях от поне хиляда и петстотин години. Хармония е оставил подробни разяснения за това в „Словата на основателите“. Потенциалите на така наречения метален квадрант на дадената таблица също са били описани и обсъждани, изпитани и изучени. Познанията ни в тази област не са чак толкова задълбочени — не знаем защо спомените, съхранявани в металоем, се замъгляват, когато бъдат извадени от него, или защо почерпената умствена скорост има страничния ефект да кара ферохимика да огладнява, — но все пак имаме сравнително обширен опит в тази област.

Той спря за момент и описа кръг със своеобразната си показалка около група метали и способности на дъното: Късмет, Дарби, Самоличност и Връзка. Уакс се наведе напред. Бяха говорили за тях по време на годината, която бе прекарал в Селото, но само като част от катехизисите на ферохимията и териските вярвания. В нито едни от тях не се посочваше в какво всъщност се състоят тези сили. Смятаха се за нещо отвъд човешките разбирания — също като Бог или времето.

— Хром — заговори пак ВенДел, — никросил, алуминий, дуралуминий. Това са метали, непознати на повечето от предците. Едва в последно време се превърнаха в често срещани такива, благодарение на откритията на съвременната металургия.

— Често срещани ли? — намеси се Уейн. — С един-единствен куршум от алуминий бих могъл да ти купя костюм, който да не изглежда така глупашки, и пак да ми останат пари колкото за една-две хубави шапки, приятелю.

— И така да е — отговори ВенДел, — в сравнение с количеството алуминий в света преди Катацендъра, сега той все пак е често срещан. Обработката на буксит и съвременните химични процеси са ни осигурили достъп до металите на равнище, което преди е било напълно недостъпно. Та нали в автобиографията на Последния Задължител пише, че първите запаси от алуминий са били добивани от вътрешността на Пепелните върхове!

Уакс пристъпи напред покрай конусообразния лъч светлина, който машината хвърляше на стената.

— И какво правят те?

— В момента текат изследвания — отговори ВенДел. — Ферохимиците с такива сили се срещат много, много рядко — а ние получихме достъп до достатъчни за експерименти количества от тези метали едва през последните няколко десетилетия. Преустройството на обществото из основи бе… изтощителен процес.

— Бил сте жив преди това — каза Мараси. — В дните на Издигащия се воин.

ВенДел се обърна и вдигна вежди.

— Наистина. Макар че никога не съм я виждал лично. Само ТенСуун я познаваше.

— Какъв беше животът тогава? — попита Мараси.

— Труден — отговори ВенДел. — Беше… труден.

— В спомените ни има бели петна — добави тихо МеЛаан. — Заради моментите, в които клиновете ни бяха извадени. Загубихме част от себе си. Има неща, които никога няма да можем да си върнем.

Уакс отпи от чашата. Разговорите с кандра оставяха чувство за тежест, понеже те караха да осъзнаеш, че повечето от тях вече бяха на стотици години, когато бе дошъл краят на Света на пепелта. Тези същества бяха древни. Уакс вероятно не биваше да се изненадва от високомерието им. За тях, той — както и всички останали живи същества — изглеждаха почти като деца.

— Самоличност — каза ВенДел, като докосна стената с тръстиката и хвърли сянка върху образа. — Лорд Ладриан, би ли могъл друг ферохимик да използва вашите металоеми?

— Не, разбира се — отговори Уакс. — Всички го знаят.

— Защо?

— Ами… защото не могат. Те са мои.

Ферохимията беше проста, елегантна. Ако напълниш металоема си с някакво свойство за един час — като теглото на Уакс или здравето и способността да се лекува на Уейн, например, — можеш да почерпиш същото качество за час в по-късен момент. Другият вариант беше да почерпиш изблик на сила с изключителна интензивност, но само с няколко секунди трайност.

— Суровата сила на аломантията, както и ферохимията — каза ВенДел, — е нещо, което наричаме Дарба. То е много важно, тъй като Дарбите са нещо уникално за всеки един ферохимик и присъщо само и единствено на него. На онова, което наричаме неговата Самоличност.

— Събудихте любопитството ми — каза Уакс, загледан в стената, докато ВенДел се върна с бавни стъпки при машината си. — Откъде знае? Моите металоеми… разпознават ли ме?

— В определен смисъл — отговори ВенДел и смени изображението с такова на ферохимик, почерпил физическа сила. Мускулите на жената се бяха уголемили до няколко пъти обичайния си размер, и беше вдигнала кон над главата си. — Всеки мъж или жена има Духовен аспект — част от тях, която съществува в напълно отделна Сфера. Може да се нарече неговата душа. Дарбата е пряко свързана с душата му — всъщност, може да бъде съществена част от душата му, по същия начин, по който кръвта е част от тялото.

— Значи ако някой е способен да вложи в металоем своята Самоличност — обади се Мараси, — както Уаксилий може да влага теглото си…

— Ще остане без такава за известно време — довърши ВенДел. — Като празен лист хартия, така да се каже.

— Значи ще може да използва чужди металоеми? — попита Мараси.

— Вероятно — потвърди ВенДел.

Смени още няколко изображения на ферохимици, които използваха заложбите си, преди да се спре на чифт металоеми. Семпли метални гривни, малко по-широки от обикновените, предназначени да се носят под лакътя, под дрехите. Тъй като изображението бе черно-бяло, не беше възможно да се определи видът метал, но по тях бяха гравирани древни териски символи.

— Някои вече експериментират с тази идея — каза ВенДел, — и резултатите до този момент изглеждат обещаващи. Възможността на даден ферохимик да използва от чужди металоеми, обаче, макар и интригуваща, няма да доведе до революционни промени. Обществото ни е пълно с индивиди, надарени с изключителни способности — това би било просто поредният вид такива. Не; това, което ме интересува, е обратното, госпожице Колмс. Какво ще стане, ако ферохимикът се освободи напълно от Самоличност, и напълни друг металоем с някакво друго свойство. Сила, да кажем. Какво би се получило?

— Металоем без конкретен собственик? — предположи Мараси. — Такъв, какъвто би могъл да използва и друг ферохимик?

— Вероятно — каза ВенДел. — Но няма ли и друга възможност? Повечето хора в съвременния свят носят в себе си поне малко ферохимична кръв. Възможно ли е такъв металоем да бъде годен за употреба от всекиго?

Разбирането изпълни Уакс като бавно разгорял се метал. Уейн подсвирна тихо от фотьойла до машината за образи.

— Всеки би могъл да бъде Ферохимик — каза Уакс.

ВенДел кимна.

— Дарбата — вродената способност да разгаряш метали или да използваш металоеми — също е от нещата, които ферохимията може да съхранява във външен носител. Лорд Уаксилий… това са изкуства, които едва сега започваме да разбираме. Но тайните, които крият, биха могли да променят света. В древността, Последният император открил метал, който го превърнал в Мъглороден. Метал, за който твърдели, че всеки може да разпалва. Това нашепва за една скрита възможност — нещо не чак толкова грандиозно, но все пак невероятно. Ами ако някой успее да повлияе на Самоличността и на Дарбите така, че да създаде комплект металоеми, които дават на носещия ги ферохимични или аломантични способности? Така всеки би могъл да превърне другиго в Мъглороден, ферохимик или и двете едновременно.

Кабинетът потъна в тишина.

Един орех отскочи от главата на ВенДел.

Той се завъртя рязко и впери гневен поглед в Уейн.

— Прощавай — каза Уейн. — Просто ми беше трудно да повярвам, че някой може да е така мелодраматичен, затова предположих, че може да не си истински. Трябваше да проверя, нали се сещаш?

ВенДел потърка чело и издиша рязко, раздразнено.

— Всичко това е безкрайно интригуващо — призна Уакс. — Но, за съжаление, е и невъзможно.

— И защо? — попита ВенДел.

— Не знаете дори как, или дали изобщо би проработило това — каза Уакс и махна с ръка към екрана. — И дори да успеете да го измислите, ще ви трябва Завършен ферохимик — някой с поне две ферохимични дарби, защото ще трябва да може да съхрани както Самоличността си, така и някакво друго свойство в даден металоем. Поквара! За да постигнете онова, което описахте, и при това да създадете и аломанти, ще ви е необходим някой, който е по рождение Мъглороден и Завършен ферохимик.

— Това е така — потвърди ВенДел.

— И колко време е изминало, откакто се е родил последният Завършен ферохимик?

— Много, много дълго време — призна кандрата. — Но да се родиш ферохимик не е единственият начин това да бъде постигнато.

Уакс се поколеба, после се спогледа с Мараси. Тя кимна и той прекоси помещението, за да дръпне настрани дървения панел, зад който беше скрит вграденият в стената сейф. Той завъртя ключалката на правилната комбинация и извади книжката, която Железни очи му бе изпратил. Обърна се и я вдигна във въздуха.

— Хемалургия? Хармония я мрази. Чел съм какво е имал да каже лорд Мъглороден по въпроса.

— Да — каза ВенДел. — Хемалургията е… проблематична.

— Донякъде защото нямаше да съществуваме без нея — обади се МеЛаан. — А това не е особено приятна мисъл — че се е наложило да убият хора, за да се сложи началото на твоето съзнание.

— Създаването на нови клинове е отвратителна практика — съгласи се ВенДел. — Нямаме намерения да правим такова нещо, за да експериментираме със Самоличността. Вместо това чакаме. Рано или късно трябва да се роди Завършен ферохимик — особено при положение, че териският елит полага такива усилия да съхрани и предотврати разводняването на кръвните си линии. За съжаление, нашето… въздържание не се споделя от всички. Има и такива, които се приближават опасно до това да разкрият тези истини.

„Чичо ми“, помисли си Уакс и погледна надолу към книгата в ръцете си. Доколкото бе успял да разбере, Едуорн — мъжът, познат и като Костюма, — се опитваше да допринесе за раждането на деца-аломанти. Какво би направил, ако знаеше за хемалургията?

— Трябва да бъдем нащрек и да изпреварим онези, които биха използвали тази информация за користни цели — каза ВенДел. — Трябва да проведем експерименти, които да ни помогнат да разберем как биха работили тези лишени от Самоличност металоеми.

— Това би било опасно — каза Уакс. — Смесването на силите е невероятно опасно.

— Каза Двуродният — отбеляза МеЛаан.

— Аз съм безопасен — каза Уакс, като хвърли поглед към нея. — Моите сили не си взаимодействат — свързани са с различни метали.

— И така да е — каза ВенДел, — те все пак са много интригуващи, лорд Уаксилий. Всяка смесица от аломантия и ферохимия дава неочаквани резултати.

— Не мога да определя точно какво е — отбеляза Уакс, — но у теб има нещо, което ме кара да искам да те фрасна, дори да казваш нещо полезно.

— Никой от нас не може да го определи — заяви МеЛаан и махна с ръка на Уейн да ѝ хвърли един орех. — Една от великите загадки на космира.

— Хайде, хайде, лорд Ладриан — каза ВенДел и вдигна длани. — Бива ли да говорите така на онзи, който носи ръцете на предтечата ви?

— Неговите… ръце? — попита Уакс. — В преносен смисъл ли?

— О, не — отговори ВенДел. — Нали Бриз все пак ми каза, че мога да си ги взема, след като умре. Отлични метакарпофалангеални кости. Нося ги само за специални случаи.

Уакс остана неподвижен за момент, хванал книгата в ръце, докато се опитваше да осмисли казаното от кандрата. Неговият предтеча, първият лорд Ладриан, Съветникът на боговете… бе дал на това същество ръцете си.

В определен смисъл можеше да се каже, че Уакс се е ръкувал с трупа на Бриз. Втренчи се в чашата си, изненадан, че я вижда празна, и си наля още малко уиски.

— Това беше наистина просветителен урок — каза Мараси. — Но ако ме извините, ваше Светейшество, още не сте обяснил какво искате от мен.

ВенДел смени изображението с една илюстрация. Мъж с дълга черна коса и голи гърди, наметнал плащ, който се простираше безкрайно зад него и изчезваше в далечината. Ръцете, които бе скръстил пред тялото си, бяха опасани със сложни, изящно изработени и украсени гривни. Уакс разпозна иконографическия модел, ако не и конкретната илюстрация. Рашек. Първият император.

Лорд-Владетеля.

— Какво знаете за Оковите на скръбта, госпожице Колмс? — попита ВенДел.

— Това са металоемите на Лорд-Владетеля — отговори Мараси, като сви рамене. — Реликви от митовете — като ножовете на лейди Мъглородна или Копието на Фонтаните.

— Доколкото ни е известно, има четирима души — каза ВенДел, — които са притежавали силата на Издигането. Рашек, Оцеляващия, Издигащия се воин и самият лорд Хармония. Издигането на Хармония го е надарило с точни и задълбочени познания в областта на металните изкуства. Логично е да се предположи, че Лорд-Владетеля е получил същите тези сведения. Знаел е за Самоличността като ферохимична способност, както и за скритите метали. Факт е, че е давал алуминий на Инквизиторите си.

ВенДел смени рисунката с по-подробна илюстрация на ръцете, обвити в метални гривни.

— Любопитен е фактът, че никой не знае какво точно се е случило с Оковите на скръбта. По времето на падението на Лорд-Владетеля, ТенСуун все още не се е бил присъединил към Издигащия се воин, и макар че се кълне, че е чувал да ги споменават, белите петна в паметта му му пречат да си спомни как или кога. Митовете, които обграждат Оковите, са много дълги и подробни. Съществуват легенди, които датират от преди Катацендъра, и по всяко време можеш да намериш някого в съседната кръчма, който да си съчинява нови за развлечение. Но ги обединява един мотив — твърдението, че ако откриеш гривните на Лорд-Владетеля, ще се сдобиеш с неговите сили.

— Това е просто измислица — каза Уакс. — Естествено е на хората да им се иска такова нещо, да си фантазират за него. Но не означава нищо.

— Не означава ли? Според преданията, Оковите притежават същите онези сили, които науката едва сега открива, че е възможно да се съставят.

— Съвпадение — отговори Уакс. — И само защото е възможно да ги е създал, не означава, че го е направил; и само защото вие смятате, че Самоличността работи по начина, по който описвате, не означава, че сте прави. Освен това, Оковите трябва да са били разрушени, когато Хармония е създал света наново. И дори не взимам под внимание факта, че би било глупаво Лорд-Владетеля да създаде оръжия, които да могат да бъдат използвани срещу него.

ВенДел изщрака с машината. Илюстрацията се смени с друг еванотип. На него се виждаше фреска, която изобразяваше помещение с подиум с форма на пирамида с отрязан връх в центъра. На пиедестал в средата на подиума бяха поставени чифт гривни, изработени от деликатен, вълнообразен метал, оформен на спирали.

Просто стенопис. Но наистина изглеждаше, сякаш изобразява правдоподобно Оковите на скръбта.

— Какво е това? — попита Мараси.

— Един от братята ни — каза МеЛаан, като се изправи на стола, — кандра на име РеЛуур, направи това изображение.

— Беше запленен от Оковите на скръбта — обясни ВенДел. — Прекара последните два века в усилия да ги издири. Наскоро се завърна в Елъндел с еванотипен апарат и тези изображения.

ВенДел щракна и се появи следващото изображение — голяма метална плоча, вградена в стена, със странен текст, гравиран върху нея.

Уакс присви очи.

— Не съм срещал този език досега.

— Никой не е — каза ВенДел. — Напълно чужд ни е. Не намираме връзка с каквито и да било териски, имперски или други корени. Дори древните езици, за които пише Хармония, не приличат на този текст.

Уакс усети да го побиват хладни тръпки, когато изображението се смени с ново. Още едно на Лорд-Владетеля, хванал дълго копие, което сякаш бе покрито със скреж. Друго изображение на стенописа — по-детайлно, на което се виждаха гривни, изработени от много различни метали, преплетени един с друг. Не металоеми за ферохимик като Уакс, а за Завършен ферохимик.

Просто стенопис, да. Но беше неустоимо интригуващ.

— РеЛуур вярваше в Оковите — каза ВенДел. — Твърди, че ги е виждал, макар че в апарата му нямаше съхранено изображение на самите реликви. Аз съм склонен да вярвам на думите му.

ВенДел прожектира следващото изображение, на друга фреска. На нея се виждаше мъж, застанал на планински връх, вдигнал ръце над главата си, а малко над върховете на пръстите му се носеше блестящо копие. В краката му се беше свлякъл труп. Уакс пристъпи напред, като прекоси снопа светлина, докато не застана точно пред изображението, загледан нагоре към онази част от него, която не закриваше. Очите на мъжа на мозайката бяха вдигнати нагоре, а устните — разтворени, сякаш от благоговение пред онова, което държеше.

На ръцете си носеше гривните.

Уакс се обърна, но понеже още стоеше пред яркия лъч светлина, не можеше да види нищо в помещението.

— Искате да ми кажете, че вашият брат, въпросният РеЛуур, е успял да открие Оковите на скръбта?

— Открил е нещо — отговори ВенДел.

— Къде?

— Не знае — каза ВенДел тихо.

Уакс пристъпи встрани от светлината, намръщен. Погледна ВенДел, после — МеЛаан.

— Какво? — попита ги.

— Липсва му един клин — обясни МеЛаан. — Доколкото успяхме да установим, някой го е пресрещнал, преди да успее да се върне от планините в околността на Южните диви земи.

— Не можем да измъкнем нищо конкретно от него — добави ВенДел. — Когато на кандра ѝ бъде отнет клин, тя… е, не е съвсем на себе си. Както ви е добре известно.

Уакс потрепери и усети как огромна яма от празнота зейва в него за момент.

— Да.

— И така, госпожице Колмс — каза ВенДел, като пристъпи встрани от машината си. — Тук се намесвате вие. РеЛуур беше… Все още е… един от най-добрите от нас. Принадлежи на Третото поколение и е изследовател, майстор на телата и гений. Да го загубим би означавало огромен удар за нас.

— Не можем да се възпроизвеждаме — обясни МеЛаан. — Броят ни е окончателен. Третите, като РеЛуур… те са като наши родители, наши модели за подражание. Водачи. Той е безкрайно ценен за нас.

— Искаме да намерите и да ни върнете клина му — каза ВенДел. — От който и да го е взел. Това ще му върне здравия разум, както и — да се надяваме — спомените.

— Колкото по-дълго време прекара без него, толкова повече ще се разширяват белите петна — добави МеЛаан.

— Затова предполагам, че разбирате колко спешен е този проблем за нас — продължи ВенДел. — И защо счетох за допустимо да обезпокоя лорд Ладриан, дори в такъв явно важен ден. Когато РеЛуур се върна при нас, му липсваха цялата ръка до рамото и половината торс. Въпреки че не желае — или може би не може — да ни каже откъде се е сдобил с тези еванотипи, той бе в състояние да си спомни, че е бил нападнат в Ню Сирън. Вярваме, че някой го е причакал там, по пътя му на връщане, и е откраднал артефактите, които той е открил.

— Клинът му също е у тях — каза МеЛаан с напрегнат глас. — Още е там. Трябва да е.

— Чакайте, чакайте — каза Мараси. — Защо не му дадете друг клин? Пълни сте с толкова много от тях, че ги правите и на обеци — като онази, която дадохте на Уаксилий.

Двамата кандра я изгледаха, все едно е полудяла, но Мараси не разбираше защо. Мислеше, че въпросът е отличен.

— Не разбирате същността на тези клинове — едва ли не заекна от изумление ВенДел. — Първо, не сме „пълни“ с Благословии. Обеците, които споменахте, са изработени от стари клинове на Инквизитори, и в тях едва има останала сила. Една от тях свърши работа за малката задача на лорд Уаксилий преди шест месеца, но в никакъв случай не биха били достатъчни да възстановят един кандра.

— Да — каза МеЛаан. — Ако ставаше така, вече щяхме да сме използвали всички такива клинове, за да създадем нови деца. Не можем; Благословиите на кандра трябва да бъдат създадени по много специфичен начин.

— Е, ние наистина опитахме нещо подобно на онова, което предлагате вие — призна ВенДел. — ТенСуун… отстъпи един от клиновете си, за да дари падналия ни брат с една-две минути ясно съзнание. Но това бе много болезнено за него, и — за нещастие — не помогна с нищо. РеЛуур само крещеше и се молеше да му върнем неговия клин. Изплю този на ТенСуун миг по-късно. Опитите да използваш чужди клинове, когато твоите не са си на местата, могат да предизвикат драстични промени в характера, спомените и темперамента.

— Леси — каза Уакс с дрезгав глас. — Тя… тя често сменяше различни клинове.

— И всеки от тях беше създаден специално за нея — каза ВенДел. — Никой от тях не беше използван от друг кандра преди. Бихте ли я нарекли особено стабилна, лорд Уаксилий? Трябва да ни се доверите по този въпрос; направихме всичко, което можахме. Поне в това отношение.

— МеЛаан ще замине за Ню Сирън, за да проследи и върне липсващия клин на РеЛуур. Госпожице Колмс, бихме искали вие да се присъедините към нея и да ни помогнете да възстановим ума на нашия брат. Можем да окажем дискретно влияние на началниците ви в констабълския участък, за да се уверим, че ви прехвърлят на полева служба за правителството. Ако възстановите клина на РеЛуур, ще се сдобием с много отговори.

ВенДел хвърли поглед към Уакс и продължи:

— Тук не става въпрос за някаква бясна гонитба или преследване на невъзможен за откриване артефакт. Искаме само да си върнем нашия другар. Като, разбира се, ще сме ви благодарни за всяка допълнителна информация относно местата, където е отишъл по време на пътешествията си, и източниците на тези изображения. В Ню Сирън се намират няколко лица, които представляват особен интерес за нас — благородници, които РеЛуур намира за жизненоважни поради причини, които не може да ни обясни.

Уакс продължи да разглежда изображението внимателно още малко. Беше изкусително. Загадъчните артефакти бяха едно, но някой да нападне — и почти да убие — някой от Безликите безсмъртни? Ето това вече беше интересно.

— Ще отида — обади се Мараси иззад него. — Ще го направя. Но… няма да откажа малко помощ. Уаксилий?

Част от него копнееше да отиде. Да избяга от празненствата и танците, политическите задължения и деловите срещи. Кандрата трябва да бе наясно с това; Хармония със сигурност го знаеше.

Мисълта събуди пламък на гняв дълбоко в него. Бяха го пратили да преследва Леси, без да му кажат.

— Звучи като идеалното предизвикателство за твоите способности, Мараси — чу се да отговаря той. — Съмнявам се, че ще се нуждаеш от мен. Напълно си способна да се справиш и се чувствам като глупак, задето намекнах друго — дори и неволно. Ако искаш компания, Уейн вероятно ще се съгласи да ти осигури малко допълнителна защита. Боя се, че аз, обаче, трябва да…

Изображението на стената трепна и се смени с град, построен около огромни водопади. Ню Сирън? Никога не бе ходил там. Улиците бяха обрасли със зеленина, а хората се разхождаха по тях, облечени в раирани кафяви костюми и меки бели рокли.

— О, забравих — каза ВенДел. — Сред вещите на РеЛуур имаше още едно изображение. Открихме го последно, тъй като останалите бяха опаковани внимателно, за да бъдат проявени. Подозираме, че този еванотип е бил направен в Ню Сирън, точно преди нападението.

— И защо да ме вълнува това? — попита Уакс. — То…

Той млъкна внезапно, обзет от леден шок, когато разпозна една от фигурите на изображението. Пристъпи обратно на пътя на снопа светлина и притисна длан в бялата стена в безплоден опит да усети очертанията на образа.

— Не е възможно.

Беше застанала между двама мъже, които я държаха здраво за ръцете, сякаш я дърпаха напред против волята ѝ. Държаха я в плен посред бял ден, пред всички. В момента, в който беше направен еванотипа, бе извърнала глава през рамо към обектива. Трябва да беше един от новите модели, за които все слушаше напоследък — онези, които елиминираха нуждата обектът им да стои неподвижно, докато се снема образът.

Жената бе в средата на четиридесетте си години, слаба, но силна и с дълга, тъмна коса, обрамчваща лице, което — въпреки дългото време, което бяха прекарали разделени — Уакс познаваше много, много добре.

Телсин. Сестра му.

4.

Два часа след странното съвещание, Уейн се шляеше из имението на Уакс, като заничаше зад картините и повдигаше вазите да ги огледа. Къде държеше хубавите работи?

— Наистина е тя, Стерис — долетя гласът на Уакс от дневната на приземния етаж, покрай която Уейн тъкмо минаваше. — А онзи мъж с гръб към обектива, който я държеше за ръката, би могъл да е чичо ми. Те са замесени в това. Трябва да отида.

Стандартите на богаташите за това кое беше ценно и кое — не, винаги се бяха стрували смахнати на Уейн. Разгледа внимателно рамката на една картина, която най-вероятно бе направена от чисто злато. Защо им пукаше за такива лъскавини? Да, златото притежаваше някои интересни ферохимични свойства, но когато опреше до аломантия, бе чист боклук.

Е, на тузарите им харесваше. Затова плащаха много за него, а това пък го правеше ценно. Нямаше друга причина.

Как решаваха кое е ценно? Дали се събираха на заседания, на които да си седят, облекли копринените си костюми и дългите рокли, и си подмятаха неща от типа на: „Ей, дайте да започнем да ядем рибешки яйца. Че и да ги направим адски скъпи. Направо ще се сащисат, казвам ви!“… След което избухват в префърцунен смях и хвърлят един-двама прислужника от покрива на имението, за да чуят колко силно ще пльоснат на паважа долу.

Уейн върна картината на мястото ѝ. Отказваше да играе по правилата на богаташите. Щеше сам да решава кое каква стойност има. А тази рамка беше грозна. Не помагаше и обстоятелството, че братовчедките на Стерис, снимани на еванотипа в нея, приличаха на риби.

— Значи е абсолютно наложително да заминеш, лорд Уаксилий — каза Стерис. — Защо се безпокоиш? Можем да уредим да отложим другите си ангажименти за известно време.

— Вбесяващо е, Стерис! — отвърна Уакс с такъв тон, че въпреки стената помежду им, Уейн моментално разбра, че крачи из помещението изнервено. — Нито намек за извинение — нито от тях, нито от Хармония, — за онова, което ми сториха. ВенДел направи няколко небрежни забележки, в които нарече измамата, заради която застрелях Леси „малка задача“. Използваха ме. Леси само се опитваше, макар и по един объркан начин, да ме освободи от присъствието им. А сега довтасват пак, без да обелят и дума за онова, което загубих заради тях, и очакват просто да ги послушам и пак да им свърша работата.

Горкият Уакс. Това наистина го бе разтърсило здравата. И Уейн разбираше защо. И все пак — извинение? Хората, които загиваха вследствие на наводнения, очакваха ли извинение от Бог? Бог правеше онова, което пожелаеше. Човек можеше само да се надява да не се случи от грешната страна на пътя му. Малко като охранителя в клуба с хубавата сестра.

Пък и Хармония не беше единственото божество. И именно това бе важно за Уейн днес.

След известна пауза, Уакс продължи с по-спокоен глас:

— Трябва да отида. Дори след всичко, което направиха — ако чичо ми наистина е замесен в това… ако мога да освободя Телсин… трябва да отида. За утре вечерта е планувано събиране на политическия елит от външните градове в Ню Сирън. Губернатор Арадел се безпокои за това, и с право, и така или иначе вече бе решил да изпрати наш представител. Това ще ми предостави правдоподобно обяснение за пристигането ми в града. Мараси ще потърси изгубения клин; аз пък ще тръгна по следите на чичо ми.

— Значи е решено — отговори Стерис. — Веднага ли заминаваме?

Уакс млъкна за момент.

— Ние ли?

— Предположих… тоест, ако ще вземеш сестра ми, би изглеждало доста необичайно, ако аз не ви придружавам — каза Стерис, а на Уейн му се стори, че почти я чува как се изчервява. — Не искам да проявявам нахалство. Ти, разбира се, си свободен да постъпиш, както намериш за добре, но…

— Не — прекъсна я той. — Права си. Би изглеждало странно, ако отида сам. Събирането ще включва и официален прием, все пак. Не искам да изглежда, сякаш… Искам да кажа…

— Мога да дойда, без да ви преча.

— Би могло да се окаже опасно. Не мога да те помоля за такова нещо.

— Ако смяташ това за правилното решение, с радост ще поема риска.

— Ами…

Поквара. Тия двамата бяха по-неловки от звучна пръдня посред църква. Уейн поклати глава и вдигна една от вазите в антрето. Беше изработена от глина, от явно способен майстор, с хубави завъртулки по нея. Май беше подходяща да я принесе в дар.

Някой почука на вратата и Уейн върна вазата обратно. Усети, че все пак не е добра идея. Взе едно от цветята, обаче, като го размени за допълнителния чорап, който беше скътал в задния си джоб. Хм. В другия имаше комплект сребърни прибори. От сватбената закуска? Да, точно така. Бяха му отредили място на масата — с името му на табелка и всичко. Значи и приборите си бяха за него.

Върна вилицата, ножа и лъжицата обратно в джоба и пъхна цветето зад ухото си, след което се запъти към вратата. Стигна до нея точно преди иконома. Изгледа го недружелюбно — беше само въпрос на време тоя тип да се пречупи и да се опита да избие всички им, — след което дръпна вратата.

Онзи кандра беше застанал от другата ѝ страна. Костюмът му беше придобил дори още по-светъл оттенък на бежовото.

— Ти — посочи го Уейн. — Тъкмо се отървахме от тебе!

Откакто си бе тръгнал, бяха минали едва… два часа, може би?

— Добър вечер, младежо — поздрави го кандрата. — Възрастните вкъщи ли са?

Дариънс избута Уейн встрани с цялата си любезност и направи жест на ВенДел да влезе.

— Очакват ви, сър.

— Нима? — попита Уейн.

— Лорд Ладриан заръча да ви пусна — каза икономът и посочи към дневната.

— Благодаря — отвърна ВенДел и закрачи към помещението.

Уейн го настигна бързешком.

— Хубаво цвете — отбеляза кандрата. — Може ли да взема скелета ти, след като умреш?

— Скелета… — запъна се Уейн и опипа главата си.

— Ти си Кръвотворец, нали така? Можете да се лекувате бързо? Костите на Кръвотворците са необичайно интересни, тъй като времето, което прекарвате болни или с отслабнали сили, оставя характерни следи в ставите и костите ви. Много би ми харесало да получа твоя скелет. Ако нямаш нищо против.

Стъписан от молбата му, Уейн се закова на място. След това обаче се втурна покрай него и нахлу в дневната, където Уакс и Стерис разговаряха.

— Уакс — оплака се той, като опъна показалец към кандрата, — безсмъртният тип пак ги говори едни такива смахнати.

— Добър ден, лорд Ладриан — поздрави ВенДел и влезе, вдигнал една папка в ръка. — Ето ги билетите, както и записките, съдържащи всичко, което успяхме да разберем от РеЛуур. Предупреждавам те, че повечето от тях не звучат особено разбираемо.

Уейн хвърли поглед на шкафчето за алкохол на Уакс. Вътре може да имаше нещо, което да принесе в дар.

— Не съм казвал, че ще отида — каза Уакс на безсмъртния. — Подкарвате ме в която посока сте си решили, като овца в кошара.

— Да — отговори безсмъртният и протегна папката към него. — Вътре има и списък с хората, които РеЛуур спомена. Вероятно ще намериш за любопитно, че редица от тях — включително жената, която организира приема, на който ви изпращаме, — са имали взаимоотношения с чичо ти.

Уакс въздъхна и пое плика. После махна с ръка към Стерис, която тъкмо се бе изправила, за да направи реверанс.

— Годеницата ми. Тъкмо обсъждахме дали да ме придружи, или не.

— Подготвени сме за който вариант предпочетете — отговори ВенДел. — Длъжен съм да отбележа, обаче, че действително би изглеждало по-малко съмнително, ако отидете и вие, госпожице Хармс. Но не можем да гарантираме сигурността ви.

— Може би ще е от полза да ни придружиш ти, ВенДел — каза Уакс. — Още един Металороден ще ни свърши добра работа.

ВенДел опули очи и пребледня, сякаш са му съобщили, че детето му се е родило с два носа.

— Да участвам в самата мисия? Аз? Лорд Ладриан, уверявам ви, че не бихте искали такова нещо.

— Защо не? — попита Уакс, като се облегна на стената. — Та ти си на практика невъзможен за убиване, че и можеш да се превръщаш в каквото си поискаш, Покварата да го вземе макар.

— Я чакайте — обади се Уейн, като се извърна встрани от шкафа и погледна кандрата. — Ти можеш да се превръщаш във всичко? Като зайче, например?

— Дребните животни са изключително трудни, тъй като се нуждаем от определена физическа маса, за да съхраним когнитивните си функции и…

— Зайче — настоя Уейн. — Можеш ли да станеш зайче?

— Ако е абсолютно наложително.

— Значи за това е била оная проклета книга.

ВенДел въздъхна и се обърна към Уакс.

— МеЛаан може да се трансформира по всякакъв начин, който би могъл да ви е необходим. Аз обаче спазвам Първата Спогодба, лорд Ладриан. Освен това, светът навън не ми понася. Има прекалено много…

И той размаха ръце пред себе си.

— Прекалено много какво? — намръщи се Уакс.

— Прекалено много всичко — обясни ВенДел, макар Уейн да не пропусна да забележи какъв поглед хвърли към него, като го каза. Проклетото му зайче.

Уейн поклати глава и се опита да дръпне вратичката на шкафа. За съжаление, беше заключен. Голямо доверие му оказваше Уакс, няма що.

— Сестра ми ще се срещне с вас на гарата — каза ВенДел. — На перон седемнадесети, след четири часа.

— Четири часа? — повтори Стерис. — Трябва да изпратя да повикат прислужничките! И камериерите! И…

Тя вдигна длан към челото си. Изглеждаше, сякаш ще се свлече в несвяст.

— И да направя списък.

— Ще бъдем там, ВенДел — потвърди Уакс.

— Отлично — каза кандрата и затършува за нещо в джоба си. Уейн се загледа в него, любопитен, докато не го видя да изважда скучна, потъмняла от времето обица — леко извита, в стар стил. — Донесох ви една от тези.

— Не, благодаря.

— Но ако ви се наложи да…

— Не, благодаря — натърти Уакс.

Въздухът между двамата се изпълни с осезаемо напрежение, сякаш всеки безмълвно обвиняваше другия в изпускането на някаква нечовешка воня.

— Хубаво, хубаво — заяви Уейн и се отправи към вратата. — Ще се видим на гарата.

— Няма ли да си стегнеш багажа? — извика след него Стерис.

— Торбата вече е в стаята ми — отвърна Уейн също така високо, за да го чуе. — Под леглото. Винаги съм готов за потегляне, приятели. Никога не се знае кога ще възникне някакво недоразумение.

След това взе шапката си от поставката, нахлупи я и се изниза през входната врата.

Нека те да си обсъждат и да спорят, и да се занимават с шантавите, безсмъртни зайчета. Той имаше важни неща за вършене. Е, поне едно нещо.

Уейн имаше мисия.

Подсвиркваше си, докато подскачаше леко надолу по стълбите. Простичка мелодия, лесна и позната, с акомпаниращ ритъм, който звучеше в главата му. Да-дам, да-дам, да-дам. Бърза, енергична. Пое с бодра крачка по улицата. В ума му, обаче, постепенно се затвърждаваше убеждението, че цветето не е подходящ дар за божеството, с което беше на път да се срещне. Беше прекалено очевидно, а и прекалено изнежено.

Завъртя го между пръстите си замислено, като продължаваше да си подсвирква мелодията тихичко. Не му хрумваха по-добри идеи. Този район на града беше прекалено лъскав — пълен с имения, обширни градини и мъже, които подрязваха плетовете им. На улицата дори не се усещаше воня на конски фъшкии. Беше трудно да се разсъждава на такова място; всички знаеха, че най-хубаво се мисли в затънтените улички и бедняшките махали. На местата, където умът беше принуден да е нащрек, може би дори леко паникьосан — там, където човек е наясно, че или ще се стегне и ще измисли нещо наистина добро, или ще свърши наръган, и тогава какво?

Като държиш мозъка си като заложник срещу собствената си глупост — ето така се правеха нещата. Уейн се запъти към близкия канал и намери един гондоладжия, който изглеждаше достатъчно отегчен.

— Лодкарю! — повика го Уейн, като му махна с ръка. — Вие там! Побързайте, умолявам ви. Нямам никакво време!

Лодкарят изтика гондолата към него с помощта на пръта си.

— По-чевръсто, по-чевръсто, добри ми човече! — извика Уейн. — Кажете, колко ще струва да ви наема за целия ден?

— За целия ден ли? — повтори лодкарят.

— Да, да — отвърна Уейн и скочи в гондолата. — Вашите услуги ще са ми необходими през целия ден.

След това се настани вътре, без да чака отговор, и добави:

— А сега — напред. Карайте по канала между Четвърти и Пети октант, точно преди центъра свийте вдясно, и после — на изток край Айрънгейт. Първата ни спирка ще е в Третия октант. Дамата ме очаква с нетърпение, нали разбирате.

— Целия ден — повтори пак лодкарят, явно зарадван. — Да, господине… ъ-ъ… милорд…

— Ладриан — подсказа му Уейн. — Уаксилий Ладриан. Не се движим. Защо не се движим?

Лодкарят започна да оттласква гондолата с пръта, така щастлив от възможността за продължителни часове работа, че забрави да поиска някакво капаро.

— Петдесет — каза най-после.

— Хмм?

— Петдесет. За целия ден.

— Да, да, добре — отвърна Уейн.

„Мръсен крадец“, помисли си. „Да се опитва да измами така един честен и почтен гражданин — и лорд на къща, при това, — само защото изглежда леко разсеян?“ Накъде отиваше тоя свят? Когато дядо Ладриан беше лорд на къщата, хората знаеха как следва да се държат. Лодкарите по онова време по-скоро биха се хвърлили в канала, отколкото да вземат и един боксинг повече, отколкото им се полагаше!

— Ако не възразявате да ви попитам, милорд — обади се лодкарят, — без да се обиждате… Дрехите ви…

— Да? — попита Уейн и оправи дългото ездаческо палто, което бе облякъл.

— Да не им се е случило нещо?

— Да им се е случило нещо? — повтори Уейн, като вложи в аристократичния си акцент цялото възмущение, на което бе способен. — Да се е случило нещо? Добри ми човече, нима нямате никаква представа от съвременна мода?

— Аз…

— Този тоалет е дело не на друг, а на самия Томптън Делакор! — възкликна Уейн. — Вдъхновен е от стила на северните провинции. Последен писък, казвам ви. Последен! Ехото още не е утихнало, така да се каже!

— Извинете. Извинете, милорд. Нали ви казах, че не искам да ви обидя!

— Не можете просто да заявите „не се обиждайте“, а после да изтърсите нещо така обидно, човече! Не може така — отвърна Уейн и се облегна назад, скръстил ръце.

Лодкарят мъдро си замълча. След около десет минути пътуване, моментът наближи.

— Така — започна Уейн, сякаш разсъждаваше на глас. — Първо ще трябва да спрем на кея на Глимъринг Пойнт. А после да се отнесем за мъничко към Стансел.

Позволи на нотки от типичния за Възлите — един от бедняшките квартали — акцент да се прокрадне в произношението му. Беше приглушен, сякаш устата на говорещия е натъпкана с памук. Хората там използваха израза „да се отнесем“ за какво ли не. Наистина характерна дума. „Отнесем“… Звучеше, сякаш е нещо недотам законно.

— Ъ-ъ… милорд?

— Хм? О, просто си припомням задачите. Племенникът ми ще се жени — вероятно сте чувал за сватбата, целият град говори само за това. Толкова много неща за вършене. Направо ще се отнесем.

Каза го с леко гаменско произношение — но само нотка, като парченце лимон в чаша хубаво греяно уиски. Вплете го зад благородническия акцент.

Лодкаря започна да става нервен.

— Стансел ли споменахте? Не особено приятно място.

— Трябва да си наема малко работници — отговори Уейн разсеяно.

Лодкарят продължи да тика гондолата, но вече бе видимо неспокоен — потупваше с крак, движеше пръта по-бързо, не обръщаше внимание на подвикванията на колегите си, докато се разминаваха. Нещо не беше наред. Усещаше го като миризмата на пай с месо, оставен под дивана за няколко дни. Да го наемат за цял ден? И то — за такава баснословна сума? Може би ставаше дума за някакъв номер. Този тип се преструваше на лорд, за да го примами в някой забутан квартал, където да го оберат…

— Милорд! — започна мъжът. — Току-що си спомних. Трябва да се върна. Не съм свободен днес. Майка ми каза, че има някаква работа за вършене.

— Що за нелепица? — възмути се Уейн. — Нямам време за глупостите ти, човече! Ако тръгна тепърва да търся лодка, ще загубя ценно време. Съгласен съм да удвоя заплащането ти.

Сега вече лодкарят наистина се притесни.

— Простете, милорд — каза той, като избута лодката към едната страна на канала. — Много съжалявам. Не мога.

— Закарайте ме поне до Стансел…

— Не! — направо викна мъжът. — Не, не мога. Трябва да вървя.

— Е — изпухтя ядосано Уейн, докато слизаше от гондолата. — Що за отношение! А не сме стигнали и на половината път!

— Прощавайте, милорд! — каза мъжът, докато тикаше гондолата напред, колкото можеше по-бързо. — Прощавайте!

Уейн накриви шапка, ухили се и погледна табелата, която висеше от уличната лампа. Беше стигнал тъкмо там, където искаше да отиде, а не бе платил и клипс. Започна да си подсвирква и се запъти лежерно по улицата покрай канала, като се оглеждаше за нещо, от което би излязъл по-добър дар за божеството. Какво би могло да иска?

„Онова, може би?“, помисли си той, като хвърли поглед на опашката хора, които чакаха пред сергията на Стария Дент да си купят от пържените му картофки. Доста добър вариант.

Уейн се приближи до него.

— Имаш ли нужда от помощ, Дент?

Старецът вдигна очи и обърса чело.

— Пет клипса за малко пликче, осем — за голямо, Уейн. И не яж от стоката, че ще ти опържа пръстите.

Уейн се ухили и се шмугна зад сергията, а мъжът се наведе пак над котлона и разбърка порцията, която се пържеше в момента. Уейн взимаше парите на клиентите, без да изяжда много от стоката, докато не дойде редът и на последния мъж на опашката — изтупан в елегантно портиерско сако господин. Вероятно работеше в някой от хотелите надолу по улицата. Доста добри бакшиши падаха там.

— Три големи — поръча мъжът.

Уейн му подаде картофките и взе парите. После се поколеба за секунда, вдигна една банкнота и каза:

— Всъщност, да ви се намират дребни? Събраха ни се твърде много едри банкноти.

— Струва ми се, че да — отвърна господинът и бръкна пак в хубавия си кожен портфейл.

— Чудесно, ето ви двайсет.

— Имам две по пет и десет по един — каза мъжът и ги остави пред него.

— Благодаря — отвърна Уейн, после се замисли отново и добави: — Всъщност, имам предостатъчно от по един. Може ли онази десетачка, която мярнах в портфейла ви?

— Хубаво.

Уейн му подаде шепа монети и взе десетачката.

— Ей! — каза мъжът. — Тук има само седем.

— Опа! — възкликна Уейн.

— Какви ги вършиш, Уейн? — обади се Стария Дент. — В кутията ей там, долу, има още дребни.

— Вярно ли? — попита Уейн и хвърли поглед натам. — Поквара. Добре, хайде просто да ми върнете двайсетачката, тогава.

Той преброи тринайсет клипса и връчи монетите и банкнотите на мъжа, който въздъхна и му върна банкнотата.

— Може ли малко сос за картофките?

— Разбира се, разбира се — отвърна Уейн и стисна по малко върху всяко пликче, до картофките. — Хубав портфейл имате. Колко му искате?

Мъжът се поколеба, свел поглед към портфейла.

— Ще ви дам това — предложи Уейн, като извади цветето иззад ухото си и му го подаде заедно с една банкнота от десет клипса.

Мъжът сви рамене, подаде празния портфейл, взе банкнотата и я пъхна в джоба си. Цветето захвърли настрани.

— Глупак — заяви накрая, докато се отдалечаваше с картофките в ръка.

Уейн подхвърли портфейла във въздуха и го улови.

— Излъга ли го с рестото, Уейн? — попита Стария Дент.

— Моля?

— Накара го да ти даде петдесет, а ти му върна четирийсет.

— Какво? — попита пак Уейн и пъхна портфейла в задния си джоб. — Нали знаеш, че не мога да броя до толкова, Дент. Освен което му дадох още десет накрая.

— За портфейла му.

— Не — възрази Уейн. — За портфейла му дадох цветето. Банкнотата беше, защото установих, че някак си съм се сдобил с десет клипса в повече, напълно случайно, нали разбираш.

След което се усмихна, взе си едно пликче картофки и се отдалечи нататък по улицата.

Портфейлът беше много хубав. На божеството му щеше да му хареса. Всеки имаше нужда от портфейл, нали така? Извади го от джоба си и започна да го отваря и затваря, докато не забеляза, че едната му страна бе протрита.

Поквара. Бяха го измамили! Това изобщо не ставаше да бъде поднесено в дар. Той поклати глава, докато продължаваше напред по улицата край канала. От едната ѝ страна седяха две хлапета, протегнали шепи за по някоя монета. Меланхоличната мелодия на някакъв уличен музикант се разнасяше малко по-нататък. Вече наближаваше Съборищата, един приятен бедняшки квартал, и започваше да долавя полъха на характерната му миризма. За щастие, ароматът, който се носеше от близката пекарна, го прикриваше почти изцяло.

— Ето какво — обърна се той към едното от хлапетата, което бе момиченце на няма седем години, и приклекна до тях. — Не съм натрупал достатъчно премеждия.

— Сър? — погледна го въпросително момичето.

— Старите истории, които разказват за подвизите на героите, изпратени на някаква мисия, са изпълнени с премеждия — които са като приключения, само че по-трудни за преодоляване. Дракони и тем подобни… може би някое особено тежко главоболие.

— Може ли… може ли малко дребни монети, сър?

— Нямам такива — отговори Уейн замислено. — Ще му се не види. В историите винаги дават пари на уличните хлапета, нали? Така им се разбира, че са герои, нали така. Изчакайте мъничко.

Той стана и нахлу в пекарната, възможно най-героично. Жената зад тезгяха тъкмо вадеше тава питки с месо от фурната. Уейн заби една вилица на дървения плот на тезгяха и я остави да стърчи, сякаш бе някакъв легендарен меч.

— Колко питки ще ми дадете за това? — попита.

Жената го погледна намръщено, после взе вилицата и я завъртя между пръстите си.

— Господине — отговори му тя, — това е сребро.

— Та… колко? — попита Уейн.

— Много.

— „Много“ става, добра ми търговке.

Миг по-късно излезе от пекарната, хванал три големи хартиени плика, пълни с по дузина питки всеки. Пусна шепата дребни монети, които жената също бе настояла да му даде, в ръцете на хлапаците, и вдигна пръст назидателно, когато ченетата им увиснаха.

— Вие обаче — каза той, — трябва да си ги заслужите.

— Как, господине?

— Вземете тези — отвърна той, като пусна пликовете. — И идете да раздадете, каквото има вътре.

— На кого? — попита момичето.

— На всеки, който се нуждае от тях — обясни Уейн. — Но ето какво. Не яжте по повече от четири, бива ли?

— Четири? — попита момиченцето. — Само за мен?

— Добре де, пет — но само защото умееш да се пазариш толкова добре. Хитруша малка.

След което се отдалечи от зашеметените деца с бодра крачка по ръба на канала, като подмина музиканта, който продължаваше да си седи и да подрънква на една стара китара.

— Дай нещо по-живичко, менестреле! — подвикна Уейн и метна сребърна лъжица в обърнатата шапка на мъжа, оставена пред него.

— Ей, я чакай — спря го мъжът и присви очи надолу. — Какво е това? Лъжица?

— Търговците явно направо примират за тях! — викна Уейн. — Ще ви дадат петдесет питки с месо за нея, че и ресто. Свирете „Последен дъх“ сега, менестреле!

Мъжът сви рамене и захвана песента, която Уейн си тананикаше. Да-дам, да-дам, да-дам. Бърза, енергична. Уейн се залюля напред-назад, затворил очи. „Краят на една епоха“, помисли си. „Божество, което чака да бъде умилостивено.“

Дочу как хлапетата се смеят, отвори очи и ги видя как подхвърлят питки на хората по улицата. Уейн се усмихна, след което се засили и се плъзна гладко по ръба на канала, хлъзгав заради натрупалата се по него слуз. Успя да мине цели три метра, преди да загуби равновесие и да се подхлъзне.

Което, разбира се, го запрати право в канала.

Малко по-късно се измъкна и се покатери от едната му страна, закашлян. Е, може би това се броеше за премеждие. Ако не, вероятно беше поетичен символ — като се има предвид какво бе направил на Уакс тази сутрин.

Извади шапката си от водата, след което обърна гръб на канала. Така трябваше да продължи. Обърнал поглед напред към бъдещето, загърбил миналото. Нямаше смисъл да си завира носа в неща, които вече нямаха значение. Продължи по пътя си, като ръсеше вода и въртеше последния останал му сребърен прибор — ножа — между пръстите си. Това не беше подходящ дар за тази мисия. Беше сигурен в това. Но какъв да бъде?

Спря пред следващия мост, който пресичаше канала, и отстъпи назад. Нисък мъж в униформа, която Уейн не разпознаваше, вървеше по близката улица, хванал малка книжка в ръка. Наоколо имаше автомобили, паркирани в различни положения — най-често отчасти качени на тротоара. Мъжът с униформата спираше до всеки и си записваше нещо в книжката.

Уейн тръгна след него.

— Ей, господине — повика го. — Какво правите?

Дребният човек с униформата му хвърли един поглед, после извърна очи обратно към тефтерчето си.

— Ново нареждане от градската управа относно паркирането на автомобили — трябва да се спират по-подредено, а не така, по тротоара.

— И…

— И затова записвам регистрационните номера на всяка от тях — обясни мъжът. — След което ще намерим собствениците и ще им наложим глоба.

Уейн подсвирна тихичко.

— Това е направо зло.

— Глупости — възрази мъжът. — Такъв е законът.

— Значи сте ченге?

— Длъжностно лице по глобите — уточни мъжът. — Допреди месец прекарвах повечето си време, като правех инспекции на кухни. Но тази работа ми спори доста повече, да ви кажа. Досега…

— Чудесно — прекъсна го Уейн. — Колко искате за книжката?

Мъжът го изгледа продължително.

— Не се продава.

— Имам един много хубав портфейл тук — каза Уейн и го вдигна, а от него покапа вода. — Наскоро изпран.

— Продължавайте си по пътя, ако обичате, господине — отговори мъжът. — Не съм…

— Ами това? — попита Уейн, като измъкна ножа.

Мъжът отскочи назад уплашено и изпусна книжката. Уейн я грабна и пусна ножа на земята.

— Страхотен бартер. Мерси. Довиждане — каза, и изчезна на бегом.

— Ей! — кресна мъжът и хукна след него. — Ей!

— Не приемам рекламации! — извика Уейн, като придържаше мократа си шапка с ръка и продължаваше да търчи, колкото го държаха краката.

— Върни се веднага!

Уейн се стрелна по главната улица покрай канала, като подмина двама старци, приседнали на стълбището пред една къща в началото на бедняшката махала.

— Това е момчето на Едип — обади се единият. — Все се замесва в по някоя бъркотия.

Миг по-късно отнесе една питка с месо във физиономията.

Уейн не обърна внимание на случилото се, а продължи напред с пълни сили. Ченгето бе доста упорито. Преследва го по цели десет улици, преди да забави ход и накрая да спре, опрял ръце на коленете си. Уейн се ухили и сви зад следващия ъгъл, преди да облегне гръб на тухлената стена на сградата, до един прозорец. Самият той бе доста изтощен.

„Сигурно ще пусне доклад“, помисли си. „Дано не лепнат прекалено голяма глоба на Уакс.“

Трябваше да намери нещо, което да занесе на връщане в знак на извинение. Може би на Уакс щеше да му свърши работа един нов портфейл.

Уейн дочу някакъв шум до себе си, обърна се и видя как една очилата жена се навежда през прозореца и го разглежда любопитно. Държеше химикалка, а през прозореца се виждаше полунаписаното писмо, което лежеше на бюрото пред нея. Идеално.

Уейн докосна шапката си с пръсти и грабна химикалката от ръката ѝ.

— Благодаря — каза, отвори книжката и надраска вътре няколко думи.

Жената нададе вик, но Уейн вече ѝ подхвърляше химикалката обратно. После продължи нататък по пътя си.

Крайната му цел, божията обител, вече не беше далеч. Зави по една улица, на която се редяха дървета и старомодни, малки къщички. Преброи ги, докато вървеше, и когато стигна, се обърна вдясно и застана с лице към него. Новият храм на божеството. Беше се преместило тук преди няколко месеца.

Пое си дъх дълбоко и прогони музиката от ума си. Трябваше да бъде тих. Промъкна се внимателно по дългата пътека, която водеше към входната врата. Когато стигна, пъхна внимателно книжката в пролуката между ключалката и касата на вратата. Не посмя да почука. Ранет бе ревниво божество, известно със склонността си да стреля по хората — за нея, това си беше на практика правителствен дълг. Ако констаблите не откриваха по няколко трупа на прага ѝ всяка седмица, щяха да се зачудят дали не се е разболяла.

Отдалечи се от къщата, все така тихо. Усмихна се, като си представи реакцията на Ранет, когато отвореше вратата. Беше така разсеян, че едва не се блъсна право в самата нея, която тъкмо вървеше по пътеката към вратата.

Уейн залитна назад. Съвършена кестенява коса, прибрана назад, така че да открива прекрасното ѝ лице, обветрено от времето, което бе прекарала в Дивите земи. Фантастична фигура, закръглена тъкмо където трябва. И висока. По-висока от Уейн. Така че му даваше възможността да я гледа от долу нагоре с изпълнен с обожание взор.

— Уейн! Какво правиш пред къщата ми?

— Ами…

— Идиот — прекъсна го тя и го подмина. — Смей само да си влизал вътре. Предай на Уакс, че тъкмо отидох и му доставих въжетата. Нямаше нужда да праща хора да проверяват какво става.

— Въжета ли? — попита Уейн. — Какви въжета?

Тя не обърна внимание на въпроса му, а промърмори:

— Кълна се, че наистина ще взема да те застрелям, плужек такъв.

Той я проследи с поглед, докато се отдалечаваше, усмихна се сам на себе си и се обърна да си тръгне.

— Какво е това? — обади се тя иззад него.

Той продължи да върви.

— Уейн! — извика тя. — Ще те застрелям, точно в този момент. Кълна се. Кажи ми какво си направил.

Той се обърна.

— Просто подарък, Ранет.

— Тефтерче? — попита тя, като прелисти страниците.

Той пъхна ръце в джобовете на панталона си и сви рамене.

— Книжка, да си записваш неща в нея — отговори. — Все пишеш нещо, все мислиш нещо. Реших, че ако има вещ, която винаги да може да ти бъде полезна, то това би било нещо за писане. На всичките ти идеи сигурно им отеснява там, горе. Логично е да ти трябва място, където да ги държиш.

— Защо е влажно?

— Извинявай — отвърна той. — Разсеях се за момент и го пъхнах в джоба си. Но веднага го извадих. Наложи ми се да се бия с десетима констабли за него, между другото.

Тя го прелисти, присвила очи подозрително, докато не отвори на последната страница.

— Какво е това? — попита, като вдигна тефтерчето по-близо до очите си, за да прочете думите, които Уейн бе надраскал там. — „Благодаря и сбогом“? Ти полудял ли си?

— Нищо ми няма — каза Уейн. — Просто реших, че вече е време.

— Напускаш града?

— Да, за малко — но не това означават думите. Сигурен съм, че пак ще се виждаме. Може би даже често. Просто… знам, че няма да се виждаме, нали разбираш?

Тя го изгледа продължително, след което явно се отпусна.

— Сериозно ли го казваш?

— Да.

— Най-после.

— Човек все някога трябва да порасне, нали? Разбрах, че… Ами, да искаш нещо не го кара да се сбъдне задължително, нали така?

Ранет се усмихна. Струваше му се, че е минало адски дълго време, откакто я бе видял да го прави последно. Приближи се към него и той дори не трепна, когато му подаде ръка. Беше доста горд с това.

Взе ръката ѝ, тя вдигна неговата и целуна опакото на дланта му.

— Благодаря, Уейн.

Той се усмихна, пусна ръката ѝ и се обърна да си върви. Една крачка по-късно, обаче, се поколеба, после прехвърли теглото си на другия си крак и отново се наведе към нея.

— Мараси каза, че се ухажвате с някакво друго момиче.

— … Така е.

Уейн кимна.

— Разбирам. Виж, не искам да тръгвам накриво — като се има предвид колко джентълменски и зряло се държах досега, и прочее. Но не можеш да обвиниш един мъж, ако започне да мисли в определена посока, щом чуе нещо подобно. Та… исках само да попитам — дали има някакъв шанс ние тримата да…

— Уейн.

— Нямам нищо против, ако е дебела, Ранет. Обичам жени, които ти дават за какво да се хванеш…

— Уейн.

Той я погледна в лицето и забеляза буреносното ѝ изражение.

— Ясно — каза. — Добре. Ясно. Дали би било възможно в името на хубавото ни, приятелско сбогуване да забравим за в бъдеще, че съм го споменавал?

— Ще се постарая.

Той се усмихна, свали шапката си и я удостои с дълбокия поклон, който бе научил от портиера шесто поколение, който го беше посрещнал пред балната зала на лейди ЗоБел в Четвъртия октант. След това се изправи, нахлупи пак шапката си и ѝ обърна гръб. Откри, че си подсвирква, докато продължаваше по пътя си.

— Каква е тази мелодия? — подвикна тя след него. — Позната ми е.

— „Последен дъх“ — отговори той, без да се обръща. — Пианистът я свиреше, когато се запознахме.

Зави зад ъгъла, без да поглежда назад. Дори не провери дали не се е прицелила в него с някоя от пушките си, или нещо подобно. Усети как пристъпва с все по-бодри крачки, докато се отправяше към най-близкото оживено кръстовище. Там метна портфейла в канавката. Не мина дълго, преди една карета под наем да спре, за да изчака реда си, при което кочияшът забеляза портфейла и се спусна бързешком да го вземе.

Уейн се изстреля към него от близката уличка, хвърли се на земята и грабна портфейла изпод пръстите му.

— Мой е! — настоя. — Пръв го видях!

— Глупости — каза кочияшът и плесна Уейн с пръчката, която използваше за конете. — Аз си го изпуснах, гамен такъв. Мой е!

— А, така ли било? Колко има вътре, тогава?

— Не съм длъжен да ти отговарям.

Уейн се ухили и вдигна портфейла.

— Ето какво. Ще ти го дам — заедно със съдържанието. Но в замяна ще ме откараш до гара Запад в Четвърти октант.

Кочияшът го изгледа подозрително, след което протегна ръка.

Половин час по-късно, каретата спря пред гарата — мрачна на вид сграда с островърхи кули и мънички прозорци, сякаш направени да дразнят хората вътре с оскъдната гледка на небето, която им предоставяха. Уейн седеше на стъпалото за лакеи на гърба на каретата и люлееше крака. Влаковете изпускаха пара и спираха един след друг на пероните, готови да натъпчат огромните си търбуси с ново попълнение пътници.

Уейн скочи от каретата, докосна шапка за довиждане, докато се сбогуваше с мърморещия кочияш — който явно си бе дал сметка, че са го минали, — и влезе с лека стъпка през отворените врати. Пъхна ръце в джобовете си и се огледа, докато не забеляза Уакс, Мараси и Стерис, застанали сред малка могила от куфари и заобиколени от прислужници.

— Най-после! — сопна му се Уакс. — Уейн, влакът ни ще пристигне всеки момент. Къде беше?

— Отидох да поднеса дар на едно прекрасно божество — обясни Уейн, вдигнал поглед към високия таван на сградата. — Според теб защо са я направили толкова висока? Не е като влаковете да влизат вътре, нали?

— Уейн? — обърна се към него Стерис, сбръчкала нос. — Ти пиян ли си?

Той се постара да заваля думите леко.

— Не, естествено. Как… как ще съм пиян по това време?

И я погледна лениво.

— Просто си нетърпим — каза тя и махна с ръка на камериерката си да дойде. — Не мога да повярвам, че си рискувал да закъснееш само заради една-две чаши алкохол.

— Не бяха само една-две — възрази Уейн.

Когато влакът пристигна, се качи заедно с останалите — Стерис и Уакс бяха запазили цял вагон за групата им. За съжаление, резервацията бе направена в последната минута, поради което го бяха сложили най-отзад на композицията, а Уейн трябваше да дели стая с Хърв, един от лакеите. Как ли пък не. Вече беше осведомен, че хърка. Щеше да си намери друго място за спане — а ако не, просто щеше да си стои буден. Пътуването до Ню Сирън нямаше да отнеме чак толкова дълго. Щяха да пристигнат преди изгрев-слънце.

Всъщност, когато огромната машина най-после започна да се движи и бавно да набира скорост, той се измъкна през прозореца на купето — за огромно безпокойство на Хърв, — и се покатери на покрива. Известно време остана да си седи, като си подсвиркваше тихо, а вятърът рошеше косата му. Простичка мелодия, лесна и позната, с акомпаниращ ритъм, който звучеше от колелата на влака. Да-дам, да-дам, да-дам. Бърза… енергична.

После легна и се загледа в небето, облаците, слънцето.

Обърнал поглед към бъдещето, загърбил миналото.

Част втора

5.

Докато наблюдаваше пейзажа през прозореца, на Уакс веднага му направи впечатление колко населени бяха земите на юг от Елъндел.

Бе лесно да забравиш колко хора живеят в градове, различни от столицата. Железопътните релси минаваха покрай река, достатъчно широка да погълне цели градчета като онези, които се срещаха в Дивите земи. Села, градчета и дори големи градове изпъстряха маршрута така често, че едва минаваха пет минути, преди да минат покрай следващото. Между градовете пък се простираха обширни овощни градини. Полетата пшеница сякаш се покланяха и танцуваха. Всичко бе зелено и изпълнено с живот, освежено от вечерите, когато излизаха мъглите.

Уакс се извърна от прозореца и се зарови в колета, който му бе изпратила Ранет. В подплатената с плюш кутия вътре имаше голяма двуцевка. До нея имаше три топки, всяка от които увита с тънко въже и поставена в подходяща вдлъбнатина в плюша.

Топките и въжетата бе очаквал. Двуцевката беше допълнителен подарък.

„Експериментирам със свръхсилни заряди“, пишеше в приложената бележка, „и огромни патрони, предназначени да обезвреждат Главорези и чистокръвни колоси. Моля да ги изпробваш. За да стреляш, ще е необходимо да увеличиш тежестта си. Откатът със сигурност ще е извънредно силен.“

Поквара и гибел — амунициите за това нещо бяха почти толкова широки, колкото мъжка китка. Приличаше на оръдие. Вдигна едната топка, докато влакът забавяше ход, за да спре на поредната гара. Още не се беше стъмнило напълно, но от прозорците в града вече струеше електрическа светлина.

Електрически лампи. Уакс пусна топката и се загледа в тях. И във външните градове ли имаше електричество?

„Естествено, че има, глупако“, отговори си моментално. Защо да нямат? Бе попаднал в същата клопка, заради която някога се присмиваше на другите. Беше започнал да приема, че всичко важно, модно или интересно се случваше в Елъндел. Това отношение го беше дразнило, докато живееше в Дивите земи.

От влака слязоха шепа пътници и се качиха още по-малко — което го изненада, като се имаше предвид претъпкания перон. Друг влак ли чакаха? Облегна се на една страна, за да може да види по-добре през прозореца. Не… хората се бяха скупчили и слушаха как един от тях вика нещо, което Уакс не успяваше да дочуе. Докато напрягаше очи в опит да разчете надписа на табелата, която един от тълпата носеше, един хвърли яйце и то плесна точно до прозореца му.

Отдръпна се назад. Влакът потегли отново, макар че беше изчакал едва частица от времето, което обикновено прекарваше на всяка гара. Докато бавно излизаше от нея, към него полетяха още яйца. Уакс най-после успя да види какво пишеше на табелата. „НЕ НА ЕЛЪНДЕЛСКАТА ТИРАНИЯ!“

Тирания? Той се намръщи и се наведе напред, когато влакът зави леко под ъгъл, който му позволи да вижда хората на перона. Неколцина скочиха на релсите и размахаха юмруци във въздуха.

— Стерис? — повика я Уакс и прибра кутията от Ранет. — Следила ли си развоя на събитията в градовете в покрайнините?

Не последва отговор. Той погледна към годеницата си, която продължаваше да седи срещу него, свита на седалката и увита в одеяло. Изглежда не беше забелязала гарата или яйцата; беше забила лице така дълбоко в книгата си, че ако я затвореше рязко, щеше да си ощипе носа.

Ландре, камериерката, беше отишла да приготви постелята ѝ, а Уейн се беше запилял кой знае къде из влака. Така че двамата бяха сами в купето.

— Стерис?

Отново никакъв отговор. Уакс наклони глава и се опита да прочете гръбчето на книгата, за да види какво я е запленило толкова, но тя я беше увила в платнена подвързия. Приближи се леко до нея и забеляза, че очите ѝ са се разширили. Миг по-късно, тя обърна страницата припряно.

Уакс смръщи чело, изправи се и се наведе, за да погледне страниците. Стерис го забеляза, подскочи и затвори книгата с рязко тупване.

— О! — възкликна тя. — Каза ли нещо?

— Какво четеш?

— „История на Ню Сирън“ — отговори тя и скъта книгата под мишницата си.

— Изглеждаше направо шокирана от нещо.

— Ами, не знам дали си запознат с това, но името Сирън е свързано със силно обезпокояващо минало. Какво искаше да ме попиташ?

Уакс се облегна отново на седалката.

— Видях някаква тълпа на гарата. Явно бяха ядосани на Елъндел.

— О, хм, да. Да видим. Градовете в покрайнините… политическото положение там.

Явно ѝ бе необходимо известно време, за да се съвземе. Какво толкова смущаващо бе прочела за историята на града?

— Е, не съм изненадана да го чуя. Не са особено щастливи — по очевидни причини.

— Имаш предвид проблемите с данъците ли? Толкова ли са недоволни? — попита той и погледна през прозореца, но вече бяха прекалено далеч, че да успее да различи струпалото се множество. — Взимаме им малко, колкото да поддържаме инфраструктурата и правителствените институции.

— Е, те биха възразили, че не се нуждаят от нашето правителство, тъй като си имат собствени градски управи. Уаксилий, много от хората в Басейна смятат, че Елъндел се държи така, сякаш нашият губернатор е всъщност някакъв император — нещо, което би трябвало да е приключило, когато е приключило и едновековното властване на лорд Мъглороден.

— Но данъците не се изплащат на губернатор Арадел — възрази Уакс. — Използваме ги за неща като констабли, които да надзирават кейовете, или пък поддръжка на железопътните линии, например.

— Технически погледнато, това е така — отговори Стерис. — Но все пак взимаме и данъци за всички стоки, които влизат в Елъндел по същите тези железопътни линии и речни пътища. Забелязал ли си, че почти не съществуват железопътни линии, които да свързват градовете извън Елъндел? Като изключим гарата при Дориел, където се пресичат две линии, всеки, който иска да отиде от някой от градовете в покрайнините до друг, трябва първо да тръгне към Елъндел. Искаш да изпратиш нещо от Елмсдел до Рашекин? Трябва да мине през Елъндел. Искаш да продаваш метали в Тейтингдуел? Трябва да минат през Елъндел.

— Системата с център е напълно логична — каза Уакс.

— И освен това ни дава възможността да облагаме с данък на практика всички стоки, които пътуват из Басейна — каза Стерис. — Според логиката на останалите градове, това означава, че им взимаме двоен данък. Първо, когато ги облагаме с такъв за поддръжката на железопътните линии, и после, когато ги принуждаваме да прекарват всичко през нас. От години водят борба да се построят директни линии през Басейна, и винаги им се отказва.

— Хм — промърмори Уакс и се облегна назад.

— С реките е същото положение — продължи Стерис. — Ние не определяме откъде минават, разбира се. Но те все пак се стичат към Елъндел, така че ние контролираме водния транспорт. Между градовете има пътища, но те са ужасно бавни и неудобни в сравнение с корабите и влаковете, затова тарифите в Елъндел на практика диктуват цените в целия Басейн. Можем да се подсигурим, че стоките, произвеждани в града, никога няма да поевтинеят, а също така да стимулираме продажбите на стоки, които не произвеждаме, на по-ниска цена в града.

Уакс кимна бавно. Бе имал смътна представа за нещо подобно и беше чувал за оплакванията на градовете в покрайнините. Но винаги беше получавал информацията за това от вестниците в Елъндел; когато чу положението така директно обяснено от Стерис, се удиви на собственото си късогледство по въпроса.

— Трябвало е да внимавам повече. Може би трябва да говоря с Арадел по въпроса.

— Е, има определени причини Елъндел да взима такива решения — каза Стерис, остави книгата и се изправи, за да свали един от куфарите.

Уакс хвърли поглед на книгата и забеляза, че си е отбелязала докъде е стигнала. Протегна ръка към томчето, но влакът се разтресе изведнъж и запрати Стерис обратно на мястото ѝ с глухо тупване, при което тя остави куфара върху книгата.

— Лорд Уаксилий?

— Извинявай. Продължи, моля те.

— И така, губернаторът и сенатът се опитват да поддържат съществуванието на една обединена нация в Басейна, вместо да ѝ позволят да се разцепи на няколко градове-държави. Използват икономическото положение, за да принудят останалите градове да приемат централизираното управление в замяна на понижение в данъците. Дори Арадел, който е умерен либерал, приема, че това е за добро на Басейна като цяло. Разбира се, благородническите къщи не се интересуват толкова от единството, колкото от облагите, които могат да пожънат вследствие на прекия си контрол върху търговията.

— И предполагам, че аз също съм бил облагодетелстван от него?

— Облагодетелстван? — повтори Стерис. — Къщата ти на практика оцелява заради тях, лорд Уаксилий. Ако не бяха данъците, текстилната и металообработвателната ѝ промишленост биха понесли огромен спад в приходите. Вече гласува два пъти за запазването на данъците и веднъж — за тяхното увеличение.

— Така ли… съм направил?

— Е, аз го направих — поясни Стерис. — Нали ме помоли да представлявам интересите на къщата ви по време на гласуването за…

— Да, знам — прекъсна я Уакс с въздишка.

Влакът се подрусваше на релсите под звуците на ритмично, приглушено потупване. Уакс пак се обърна към прозореца, но в момента не минаваха покрай градове и всичко бе потънало в сгъстяващата се тъмнина. Тази вечер нямаше мъгли.

— Тревожи ли те нещо, лорд Уаксилий? — попита Стерис. — Всеки път, когато обсъждаме политиката или финансите на къщата ти, ставаш някак далечен.

— Това е, защото понякога съм дете, Стерис — отвърна Уакс. — Продължи с обяснението, моля те. Това са неща, които трябва да науча. Не оставяй глупостта ми да те обезкуражава.

Стерис се наведе напред и положи длан на ръката му.

— Последните няколко месеца бяха трудни. Можеш да бъдеш извинен за това, че не си готов да обръщаш на политическото положение така задълбочено внимание.

Той продължи да се взира през прозореца. След първата смърт на Леси, той сякаш се бе изгубил в нищото. Беше решил да не реагира по такъв начин отново и беше съсредоточил цялото си внимание в работата с констаблите. Нямаше значение каква беше задачата му — стига да му отваряше работа и да го спираше да не изпада пак в меланхоличната инертност, в която бе потънал, когато я беше загубил за първи път.

— И все пак беше глупаво от моя страна. А може би има и още. Стерис, никога не съм се отличавал с политически нюх — дори когато се опитвах да изпълнявам дълга си. Може би е свръх възможностите ми.

— През месеците, които прекарахме заедно, разбрах, че си надарен със забележително остър ум. Загадките, които съм те виждала да разгадаваш, отговорите, до които съм те виждала да достигаш… Та те са забележителни! С абсолютна сигурност знам, че си способен да ръководиш къщата си. Ако ми простиш откровеността, бих казала, че проблемът не е в способностите или скоростта на ума ти, а в посоките, в които го насочваш.

Уакс се усмихна и я погледна.

— Стерис, ти си просто чудесна. Как би могъл някой да те вземе за скучна изобщо?

— Но аз съм скучна.

— Глупости.

— Ами когато те помолих за помощ с окончателния преглед на списъка с приготовления преди пътуването?

Въпросният списък беше двадесет и седем страници дълъг.

— Още не мога да повярвам, че успя да събереш всичко в багажа.

— Всичко… — Стерис примигна. — Лорд Уаксилий, аз не съм взела всички онези неща.

— Но нали направи списък?

— За да добия представа за всичко, от което бихме могли да се нуждаем. Когато нещо се обърка, се чувствам по-добре, ако преди това съм обмислила варианта да се случи. Ако се окаже, че сме забравили нещо, така поне мога да се утеша с мисълта, че вече съм се сетила, че може да ни потрябва.

— Ако не си взела онези неща, какво има във всички тези куфари? Видях как Хърв се мъчи да довлече няколко от тях във влака.

— О — каза Стерис и отвори куфара, който бе свалила. — Финансовите документи на къщата ни, разбира се.

Куфарът действително бе пълен със солидни купчини счетоводни книги.

— Това пътешествие не бе планувано — обясни Стерис, — а трябва да представя отчетен доклад за банките до началото на следващия месец. Къща Ладриан се е възстановила почти напълно от разходите на чичо ти, но трябва да поддържаме финансовите си протоколи в изряден вид, за да уверим заемодателите, че сме платежоспособни, и да продължат да работят с нас.

— Имаме си счетоводители, Стерис — напомни Уакс.

— Да, тези книги са тяхно дело — обясни тя. — Аз обаче трябва да ги проверя — не мога просто да предам нечия чужда работа, без да се уверя, че е била свършена изрядно. Освен това, в отчетите за това тримесечие има несъответствие на стойност три клипса.

— Три клипса? — повтори Уакс. — От общо колко?

— Пет милиона.

— Значи са сгрешили с три стотни боксинг — каза Уакс, — от общо пет милиона. Бих казал, че не е толкова зле.

— Е, наистина е в границите на допустимото от банките — съгласи се Стерис, — но все пак е немарливо! Тези отчети са начинът, по който се представяме пред света, лорд Уаксилий. Ако искаш да изличиш репутацията, с която къща Ладриан се ползва в момента в очите на хората, трябва да признаеш, че имаме дълг да се представим… Пак го правиш.

Уакс подскочи стреснато и се изправи на седалката.

— Извини ме.

— Отнесеното изражение — отбеляза Стерис. — Не си ли ти онзи, който обича да обяснява за дълга на хората да спазват закона?

— Напълно различен въпрос.

— Но дългът ти към къщата…

— … е причината да бъда тук сега, Стерис — довърши Уакс. — Причината, поради която изобщо се върнах. Наясно съм с него. Приемам го.

— Просто не го харесваш.

— Не е нужно човек да харесва дълга си. Трябва само да го изпълнява.

Тя преплете пръстите на дланите си в скута и се загледа в него преценяващо.

— Нека ти покажа нещо.

Уакс използва моментното ѝ разсейване, за да измъкне скритата под куфара книга. Прелисти на страницата, която си бе отбелязала, любопитен да види какво от историята на Ню Сирън я е запленило така.

И затова остана напълно шокиран, когато установи, че страницата не съдържа исторически разказ, а анатомични скици. И дълги описания, които обясняваха… човешкия размножителен процес?

В купето се възцари тишина. Уакс погледна нагоре и видя, че Стерис се е втренчила в него с ужасено изражение. Лицето ѝ поруменя до наситеночервено и тя се отпусна на седалката, като покри лицето си с длани и изстена високо.

— Ъ-ъ… — запъна се Уакс. — Май… хм…

— Мисля, че ще повърна — каза Стерис.

— Не исках да си вра носа, където не трябва, Стерис. Ти просто се държеше така странно и бе така вглъбена в онова, което четеше…

Тя простена пак.

Уакс седеше сконфузено в подрусващото се купе и търсеше подходящи думи.

— Значи ти… нямаш… опит в тези въпроси, доколкото разбирам.

— Многократно питах за подробности — отговори тя, като се отпусна ниско на седалката, облегна се назад и впери поглед в тавана. — Но никой не ми казва нищо. „Ще разбереш и сама“, заявяват ми с намигване и широка усмивка. „Тялото си знае какво да прави.“ Ами ако моето не знае? Ами ако го направя грешно?

— Можеше да попиташ мен.

— Да, защото това никак нямаше да е неловко — каза Стерис и затвори очи. — Знам основното; не съм идиот. Но трябва да продължа рода. Жизненоважно е. Как да се справя подобаващо, ако не разполагам с никаква информация? Опитах се да разпитам някои проститутки за това…

— Момент. Наистина ли?

— Да. Три много приятни млади дами; срещнахме се на по чаша чай, но и трите млъкнаха в момента, в който разбраха коя съм — дори започнаха да се държат някак странно покровителствено към мен, и и те отказаха да ми обяснят нещата в детайли. Останах с впечатлението, че са ме сметнали за сладка. Какво сладко би могло да има в една стара мома? Разбираш ли, че съм почти на тридесет?

— С един крак в гроба, наистина — каза Уакс.

— Лесно е да се шегуваш, ако си мъж — сопна му се тя. — На теб не са ти поставили краен срок да покажеш, че имаш с какво да допринесеш в този брак.

— Ти имаш и други важни качества освен способността си да раждаш, Стерис.

— Така е. Имам и пари.

— А всичко, с което аз допринасям за брака, е титлата ми — напомни ѝ Уакс. — Не е така само с теб.

Стерис се постара да се поуспокои, като вдишваше и издишваше през зъби за известно време. Най-накрая отвори едното си око.

— Ти можеш и да стреляш по разни неща.

— Онова, което всяка порядъчна дама търси в своя мъж.

— Убиването е много традиционно занимание. Открай време е така.

Уакс се усмихна.

— Всъщност, ако искаш да се придържаш строго към традициите — чак от времето на Имперската двойка, — то убиването се пада на дамата във връзката.

— Така или иначе, извинявам се за тирадата си. Беше напълно неприемливо от моя страна. Ще се постарая да бъда по-твърда със себе си след сключването на брачния ни съюз.

— Не говори глупости — отвърна Уакс. — Харесва ми да те наблюдавам в такива моменти.

— Харесва ти, когато някоя дама изпадне в такова ужасно положение?

— Харесва ми, когато ми покажеш нещо ново. Добре е човек да си припомня, че хората имат много различни страни.

— Е — каза тя, като взе книгата, — мога да продължа проучванията си в друг момент. Сватбата ни се отложи, все пак.

„Иначе щеше да бъде сега“, осъзна той. „Първата ни брачна вечер.“ Той знаеше това, разбира се, но мисълта го караше да се чувства… как? Облекчен? Тъжен? И двете?

— Ако това ще те успокои — каза той, докато тя пъхаше книгата в куфара си, — не е необходимо да… имаме взаимоотношения толкова често, особено след като детето вече е налице. Не смятам, че проучванията ще ти бъдат необходими в повече от около десетина случая.

Докато говореше, тя явно помръкна, отпуснала рамене и навела глава. Все още беше с гръб към него и ровеше в куфара си, но той го забеляза веднага.

Ще му се не види. Доста глупаво беше да каже такова нещо, нали? Ако Леси беше там, щеше да го настъпи по пръстите на краката за такова нещо. Усети, че му прилошава, после прочисти гърло и каза:

— Забележката ми беше необмислена, Стерис. Съжалявам.

— Истината никога не може да бъде неприемлива, лорд Уаксилий — отговори тя, като се изправи и го погледна, отново спокойна. — Нашата връзка е от именно такъв характер и съм напълно наясно с това. Все пак, аз написах договора.

Уакс прекоси купето и седна до нея, като положи длан върху нейната.

— Не искам да говориш такива неща. Нито пък аз. Започна да ни става навик да се преструваме, че взаимоотношението ни се заключава единствено в титли и пари. Но, Стерис, когато Леси умря…

Гласът му прекъсна, но той си пое дъх дълбоко и продължи:

— Всички искаха да говорят с мен. Да ми говорят. Да дрънкат за това как знаели какво ми е. Но ти просто ме остави да плача. Което бе онова, от което се нуждаех повече от всичко. Благодаря ти.

Тя срещна погледа му и стисна дланта му.

— Онова, което сме ние двамата — каза ѝ Уакс, — и онова, което направим с бъдещето си, няма нужда да бъде зададено на лист хартия.

Е, или, както беше в случая, на голяма купчина хартия.

— Не е задължително договорът да определя границите ни — добави.

— Извини ме, но мислех, че именно такъв е смисълът на договора. Да определи и уточни границите.

— А смисълът на живота е да ни кара да разширяваме границите си — каза Уакс, — да ги разрушаваме, да се освобождаваме от тях.

— Странна теория — каза Стерис, като наклони глава на една страна, — като за блюстител на закона.

— Съвсем не — възрази Уакс.

Помисли за момент, после пак прекоси купето, взе кутията на Ранет и извади една от металните топки с дълго въже.

— Познато ли ти е това?

— Преди малко те забелязах да го разглеждаш.

Уакс кимна.

— Това е третата версия на устройството с кука, което тя изобрети — като онова, което използвахме, за да се изкачим по небостъргача ЗоБел. Гледай.

Той разгори малко стомана и Тласна топката. Тя изскочи от ръката му и се стрелна към металния прът, който преграждаше полицата за багаж от външната ѝ страна, като повлече въжето след себе си — чийто друг край Уакс продължаваше да държи. Когато топката стигна до полицата, Уакс Тласна една точно определена синя линия, която му разкриваше аломантичната дарба. Тя водеше към едно малко лостче, скрито в топката — подобно на устройството на предпазителя на Възмездие.

Няколко скрити досега куки изскочиха от топката. Той дръпна въжето и установи със задоволство, че се е закрепило стабилно с помощта на топката за полицата.

„Далеч по-удобно от предишните модели“, помисли си Уакс, впечатлен. Тласна лостчето втори път, и механизмът се освободи от металния прът, като прибра кукичките си с изщракване. Топката падна на седалката до Стерис и Уакс я издърпа обратно в ръката си за въжето.

— Умно — отбеляза Стерис. — А какво общо има това с разговора ни?

Уакс Тласна топката още веднъж, но този път не включи механизма. Вместо това стисна здраво въжето, като освободи около метър от него. Топката се закова във въздуха посред полета и увисна там. Той продължи да Тласка, като по този начин пречеше на топката да падне.

— Хората — обясни той — са като въжета, Стерис. Развиваме се в различни посоки, щураме се насам или натам, като винаги търсим нещо ново. Такава е човешката природа — стреми се да търси онова, което е укрито. Има толкова много неща, които можем да направим. Толкова много места, където можем да отидем.

Той се размърда на седалката, като промени центъра на тежестта си и по този начин накара топката да се насочи по-нагоре.

— Но ако нямаше никакви граници — продължи той, — бихме се оплели. Представи си хиляда такива въжета, които се стрелкат из стаята. Предназначението на закона е да ни попречи да провалим възможностите на останалите да изследват. Без закона няма свобода. Затова съм такъв, какъвто съм.

— А ловът? — попита Стерис, искрено заинтересувана. — Той няма ли значение за теб?

— Разбира се, че има — отговори Уакс с усмивка. — Той е част от откритията; част от търсенето. Да откриеш кой го е направил. Да разкриеш тайните, отговорите.

Имаше, разбира се, и друго — онова, което Майлс го бе принудил да признае. Съществуваше известно количество нездрав гняв, който пазителите на закона изпитваха към онези, които го нарушаваха, почти ревност. Как смееха тези хора да се опитват да избягат? Как смееха да отиват там, където на никого другиго не бе позволено?

Остави топката да падне и Стерис я вдигна, след което я разгледа внимателно.

— Говориш за отговори, тайни и търсене. Защо мразиш политиката толкова много?

— Е, може би е защото да седиш в някаква задушна стая и да слушаш как други се оплакват е обратното на откривателство.

— Не! — възрази Стерис. — Всяко заседание е загадка, лорд Уаксилий. Какви са мотивите им? Какви са тихите им лъжи и какви отговори можеш да намериш?

Тя метна топката обратно в ръцете му, после взе куфара си и го остави на малката коктейлна масичка в средата на купето.

— С финансовите дела на Къщата е същото — добави.

— Финансовите дела — повтори Уакс безизразно.

— Да! — настоя Стерис, порови из куфара и измъкна една счетоводна книга. — Погледни!

Тя я отвори и посочи една рубрика.

Той погледна страницата, после вдигна очи към лицето ѝ. „Какво въодушевление“, помисли си. Но… Счетоводни книги?

— Три клипса — каза той. — Между таблиците има три клипса разлика. Съжалявам, Стерис, но тази сума е без значение. Не виждам…

— Не е без значение — каза тя и се намести до него. — Не виждаш ли? Отговорът е някъде тук, в тази книга. Нима не ти е поне малко любопитно? Да разгадаеш мистерията къде са отишли?

И тя му кимна ентусиазирано.

— Е, може да ми покажеш къде да търся — каза той.

От самата мисъл му прилошаваше, но тя изглеждаше така щастлива.

— Ето — каза Стерис и му подаде една от книгите, после изрови и втора. — Виж получените стоки. Сравнете датите и платимите суми с написаното в книгата! Аз ще прегледам разходите за поддръжка.

Уакс хвърли поглед към прозореца на вратата им, наполовина в очакване да зърне как Уейн се залива от смях при вида на номера, който му е погодил. Но Уейн не беше тук. И това не беше някаква смешка. Стерис грабна своята купчина счетоводни книги и се залови с тях с такова настървение, както умиращ от глад човек би нападнал сочна пържола.

Уакс въздъхна, облегна се на седалката и започна да преглежда цифрите.

6.

Мараси спря на изображението на чудовището.

Слънцето вече беше залязло; хората, насядали около нея във вагон-ресторанта, разговаряха приглушено, докато влакът бавно взимаше един живописен завой, но тя беше напълно запленена от картината. Чертите на скицата бяха неравни, резки и някак успяваха да предадат дълбокия ужас на автора. Повечето страници сред материалите, които ѝ беше предоставил ВенДел, представляваха описания на въпросите, на които бе отговорил — или, в повечето случаи, не беше отговорил — раненият кандра.

Това беше различно. Грубата скица, нахвърляна с два цвята молив, изобразяваше страховито лице. Пламтящо в червено лице, изкривена уста, рога и шипове отстрани. Но и черни очи, нарисувани като бездни на фона на алената кожа. Изглеждаше като детски кошмар, пренесен на лист хартия.

В долния ъгъл имаше надпис. „Скица от РеЛуур на съществото, описано на 7.8.342.“ Вчера.

На следващата страница беше предаден поредният диалог.

ВенДел: Опиши ни пак нещото, което си видял.

РеЛуур: Звяра.

ВенДел: Да, звяра. Той ли пазеше гривните?

РеЛуур: Не. Не! Това беше преди. Падна от небето.

ВенДел: От небето?

РеЛуур: Тъмнината горе. От бездната. Няма очи. Гледа ме! В момента ме гледа!

По-нататъшните въпроси бяха отложени с един час, тъй като РеЛуур хлипаше в ъгъла, неутешим. Когато отново започна да говори, нарисува тази скица, без да го караме, докато мърмореше за нещото, което бе видял. Нещо не било наред с очите на създанието. Може би клинове?

Клинове. Мараси извади чантата си изпод масата и се зарови в нея, докато мъжът и жената на масата зад нея се засмяха силно и поръчаха още вино. Мараси бутна настрани двустрелния пистолет, който беше прибрала вътре, и извади една тънка книжка — копие на онази, която Железни очи беше дал на Уаксилий.

В нея откри описанието, което търсеше — думи, написани от лорд Мъглороден, Лестиборн.

Доколкото можах да разбера, хемалургията може да създаде на практика всичко, като пренапише неговия Духовен аспект. Но дори Лорд-Владетеля не е успял да я овладее особено добре! Неговите колоси са били страхотни бойци — та те са можели да се изхранват и да оцеляват само с пръст, — но прекарвали на практика цялото си време в разпри и безпричинни взаимни убийства, и ненавиждали факта, че вече не са хора. Кандра са по-добър вариант — но те се превръщат в купчини желеподобна каша, ако не разполагат с клинове, и не могат да се размножават сами.

Това, което искам да кажа, е че не бива да се експериментира твърде много с този аспект на хемалургията. На практика безполезен е; на всеки един начин да постигнеш добър резултат се падат един милион начина нещата да се объркат. Придържай се към прехвърлянето на сили и ще ти е по-добре. Имай ми доверие.

Бе така странно да чете думите на лорд Мъглороден и да звучат така небрежно. Та той беше Оцелелия от пламъците. Губернаторът, който беше властвал благосклонно над човечеството в продължение на век, и го беше направлявал по време на трудната задача да построи цивилизацията наново. Звучеше така обикновено. На едно място дори признаваше, че е карал Бриз, Съветника на боговете, да пише повечето му речи вместо него. Така че всички известни цитати, максими и мъдри слова, приписвани на лорд Мъглороден, всъщност бяха фалшиви.

Не че беше глупак. Не — книгата беше пълна с интелигентни прозрения. Почти смущаващо проницателни. Според лорд Мъглороден, старите и тежко болни Металородни следваше да бъдат събрани и помолени да се жертват, за да създадат тези… клинове, които на свой ред можеха да се използват, за да бъдат създадени същества, надарени с огромна мощ.

Аргументите, които бе изложил в книгата, бяха убедителни. Нямаше да бъдат така смущаващи, ако бяха лесни за отхвърляне.

Тя се вглъби в описанията на хемалургичните експерименти, като се опитваше да изолира съзнанието си от шумната двойка зад гърба ѝ. Възможно ли беше тази рисунка да изобразява някакъв нов вид хемалургично чудовище — като онези, на които Уакс беше попаднал под Елъндел? Създадено от Котерията, или може би резултат на зле протекъл експеримент? Или пък имаше нещо общо с вечно неуловимия Трел, богът с неизвестния метал?

В крайна сметка, тя остави този въпрос настрана и се съсредоточи върху основната си задача. Как щеше да открие клина на РеЛуур? Той беше ранен вследствие на някакъв взрив, който беше откъснал част от тялото му, и бе принуден да избяга, като остави плътта си — и клина — там.

Плътта на кандра оставаше човекоподобна, ако бъде откъсната от тялото, затова хората, почиствали след взрива, сигурно просто се бяха се отървали от нея, нали? Трябваше да провери дали не са създали някакъв масов гроб за хората, убити от експлозията. Разбира се, ако от Котерията знаеха какво да търсят в трупа на една кандра, може би бяха взели клина. Еванотипите — и вероятността да експериментират с хемалургия — правеха тази възможност по-правдоподобна. Значи това също беше следа, която трябваше да проследи. И…

И това гласът на Уейн ли беше? Мараси се обърна да погледне двойката зад себе си, и наистина — Уейн се беше присъединил към облечените в елегантни вечерни тоалети мъж и жена и си бъбреше с тях приятелски. Беше облечен както обикновено — в панталоните с тиранти, типични за Дивите земи, и бе оставил дългото си палто на закачалката до масата.

Забеляза Мараси, ухили се и изпи чаша от виното на двойката, преди да се сбогува с тях. Влакът се разтресе рязко и чиниите изтракаха по масите, а Уейн се настани на мястото срещу нея, ухилен от ухо до ухо.

— Вино ли търсиш да изкрънкаш? — попита Мараси.

— Не — отговори той. — Пиеха шампанско. Едва го понасям. Онова, което търся, е произношение. Тези там бяха от Ню Сирън. Трябва да се ориентирам как говорят хората там.

— А. Нали разбираш, че възпитанието изисква да си свалиш шапката, ако си на закрито?

— Разбира се — отговори той и докосна шапката си с пръсти за поздрав. После се облегна на стола и някак си успя да качи обутите си в ботуши крака на масата. — А ти какво правиш тук?

— Във вагон-ресторанта ли? — попита Мараси. — Просто търсех достатъчно пространство за работа.

— Уакс ни е наел цял един вагон, жено — каза Уейн, посочи към минаващия наблизо келнер, после — към устата си и направи движение, сякаш излива нещо вътре. — Имаме нещо от порядъка на шест стаи, само за нас.

— Може би просто бях в настроение да съм около други хора.

— А ние не сме ли хора?

— В твоя случай, този въпрос е спорен.

Той се ухили и ѝ намигна, а сервитьорът най-после се приближи към тях.

— Желаехте… — започна той.

— Пиене — довърши Уейн.

— Бихте ли бил по-конкретен, господине?

— Много пиене.

Келнерът въздъхна и насочи поглед към Мараси, която поклати глава:

— За мен — нищо.

Сервитьорът се отправи да изпълни поръчката.

— Без шампанско! — подвикна Уейн след него, с което си спечели не един втренчен поглед от останалите пътници във вагона. После се обърна към Мараси и я изгледа изпитателно. — И така — ще отговориш ли на въпроса ми? От какво се криеш, Мараси?

Тя замълча за момент, докато влакът се подрусваше ритмично по релсите.

— Случвало ли ти се е да се дразниш, че стоиш в неговата сянка, Уейн?

— На кого? Уакс? Е, наистина е понапълнял, ама чак пък толкова не е, нали? — отвърна Уейн и се ухили.

Усмивката му обаче помръкна, когато тя не му отговори със същото. В несвойствен за него момент на сериозност, той свали ботушите си от масата и вместо това се опря на единия си лакът, наведен към нея.

— Не — отговори след известен размисъл. — Не, не ми се е случвало. Но на мен не ми пука особено дали хората ме гледат, или не. Понякога животът ми е по-лесен, ако не ме гледат, нали разбираш? Обичам да слушам.

После я погледна изпитателно и добави:

— Ядосваш се, задето той смяташе, че няма да се справиш сама?

— Не — отговори тя. — Но… Не знам, Уейн. Реших да уча право — и историята на най-известните бранители на закона, — защото исках да се превърна в нещо, което останалите смятаха, че не мога. Приеха ме на работа в участъка и реших, че съм постигнала нещо, но после Арадел призна, че е решил да приеме кандидатурата ми, за да разполага с някой, който да следи Уаксилий отблизо. И двамата знаем, че кандрата искаше той да поеме тази мисия, и уредиха срещата с мен, само за да се опитат да го хванат на въдицата. Когато постигна нещо в работата си в участъка, всички приемат, че Уаксилий ми е помогнал. Понякога се чувствам сякаш съм просто някакъв придатък.

— Изобщо не си такава, Мараси — възрази Уейн. — Ти си важна. Помагаш много. Освен това миришеш хубаво, а не на кръв и такива работи.

— Страхотно. Представа си нямам какво искаш да кажеш.

— Придатъците не миришат хубаво — обясни Уейн. — И са доста гнусни. Веднъж извадих такъв от един тип, та знам.

— Уейн… Не такъв придатък имах предвид.

— А — той се поколеба. — Значи…

— Не е същото.

— Ясно. Наистина ми се стори странно да го кажеш така — повечето хора си ценят придатъците…

Мараси въздъхна, отпусна се на облегалката и разтри очи с юмруци. Защо изобщо бе тръгнала да обсъжда това с Уейн?

— Разбирам — каза той. — Знам как се чувстваш, Мараси. Уакс… често превръща останалите просто във фон.

— Трудно е да го виня — каза Мараси. — Върши си работата добре и не мисля, че изобщо разбира, че може да се държи прекалено заповеднически. Той се справя с проблемите — защо да се сърдя за такова нещо? Поквара, Уейн, та аз съм учила, за живота му. Възхищавах се на делата му. Трябва да се чувствам като голяма късметлийка, че вече съм част от всичко това. И наистина се чувствам така — през по-голямата част от времето.

Уейн кимна.

— Но искаш да бъдеш и свободен човек, сама за себе си.

— Точно така!

— Никой не те принуждава да оставаш с нас — отбеляза Уейн. — Доколкото си спомням, отначало Уакс полагаше сериозни усилия да те спре да не се замесваш всеки път.

— Знам, знам. Просто… Е, този път си помислих за момент, че може би ще постигна нещо важно сама — каза тя, пое си дъх дълбоко, после издиша. — Глупаво е, знам, но пак е неприятно. Ще свършим цялата тази работа, ще открием клина, ще го върнем на кандрата — и накрая ще благодарят на Уаксилий.

Уейн кимна замислено.

— Имах един познат — започна Уейн, като се облегна пак назад и качи крака на масата, — който реши, че ще е добра идея да заведе група хора на лов. Гражданчета, нали знаеш? От онези, които никога не са виждали по-едро животно от преял плъх? В Дивите земи имаше лъвове. Свирепи създания, с огромни зъби и…

— Знам какво е лъв, Уейн.

— Така. Та значи, Чип — така се казваше моят познат — отиде да му напечатат малко рекламни листовки, но му се наложи да вземе парите за тях назаем от приятелката си. Затова тя мислеше, че ще получи дял от приходите, когато хората му платяха за пътешествието. Е, когато получиха първата вноска, двамата се скараха и накрая тя го намушка право в кобура, ако разбираш какво имам предвид. Измъква се той на улицата, облян в кръв, а там го намират констаблите и му обясняват, че не можел да ходи да убива лъвове. Имало някакъв закон за това — водели се за безценно национално богатство, нещо подобно. Та, както и да е — хванали Чип, натикали го в затвора, където затръшнали решетката на килията — случайно — върху пръстите му. Направо му смазали ръката. Вече не може да си свива пръстите.

Питието му пристигна — бутилка уиски и малка чашка. Той го взе, поръча на келнера да го пише на сметката на Уакс, след което си наля малко и пак се излегна на стола.

— Това ли е всичко? — попита Мараси.

— Какво? — попита я на свой ред Уейн. — Още ли искаш да му се случи на горкия човечец? Много садистично от твоя страна, Мараси. Много садистично.

— Нямах предвид… — тя си пое дълбоко дъх и започна наново. — Това имаше ли някаква връзка с моето положение?

— Всъщност не — отговори Уейн и отпи, после извади една малка дървена кутийка от джоба си и си взе топче дъвка от нея. — Но ти казвам, на Чип му се струпа адски много на главата. Всеки път, като започна да си мисля, че животът ми е ужасен, си спомням за него и си казвам: „Е, Уейн, поне не си обезпаричен, обезмъжествен нещастник, който не може дори да си изчопли сопола от носа, както трябва.“ И се ободрявам.

Той ѝ намигна, пъхна топчето дъвка в уста, стана и се отдалечи от масата. Махна на МеЛаан, която носеше изящна дантелена рокля и огромна шапка. Една обикновена жена би се нуждаела от много здрав корсет, за да носи подобен тоалет, но кандрата вероятно просто бе преправила тялото си, където трябва. Което беше невероятно несправедливо.

Мараси се втренчи в бележките си. След разговора с Уейн се чувстваше още по-объркана — което не беше необичайно, но може би в думите му все пак имаше мъдрост. Тя се вглъби пак в работата си, но не след дълго започна да клюма. Вече беше късно, слънцето отдавна бе залязло и нямаше да пристигнат поне още няколко часа. Затова взе купчината листове и ги прибра обратно в голямата папка.

От нея изпадна нещо. Мараси се намръщи и го вдигна. Малка платнена торбичка. Когато я отвори, видя в нея една малка обица като за Пътеследващ, и бележка.

„За всеки случай, Уаксилий.“

Тя се прозина, прибра торбичката и напусна вагон-ресторанта. Частният вагон, който Уаксилий им беше наел, беше закачен два вагона по-назад, в самия край на влака. Тя стисна здраво папката с листата, когато излезе на откритата платформа между вагоните, брулена от вятъра. На нея стоеше един нисък железничар, който я изгледа изпитателно, докато преминаваше в другия вагон. Този път не каза нищо, макар че миналия я беше посъветвал да не се мести от вагон във вагон, а вместо това да го остави да ѝ занесе храната в нейния.

Следващият вагон бе първа класа, с няколко единични стаи, подредени от едната страна. Мараси го прекоси, като подминаваше електрическите лампи, които се редяха по стената. Последния път, когато се бе возила на влак, лампите бяха газови, ярки и със стабилни мрежи. Одобряваше научния напредък, но тези ѝ се струваха доста по-ненадеждни — помръкваха всеки път, когато влакът намалеше скорост, например.

Тя премина в последния вагон, след което подмина своята стая и се приближи към стаята, в която вечеряха Уаксилий и Стерис, за да ги нагледа. Изненада се, като видя, че и двамата бяха още там. Беше го очаквала от Уаксилий, но Стерис не беше по късното лягане.

Мараси открехна леко плъзгащата се врата и подаде глава вътре.

— Уаксилий?

Уакс бе коленичил на пода, а седалката му беше цялата отрупана в счетоводни книги и листа хартия. Вперил очи в един от тях, той вдигна ръка към нея в знак да замълчи, щом тя отвори уста да го попита какво прави.

Мараси се намръщи. Защо…

— Аха! Намерих го — оповести тържествуващо Уаксилий, като се изправи.

— Какво? — попита Стерис. — Къде?

— Бакшишите.

— Вече погледнах там.

— Един от работниците на кея е завършил поръчката след крайния срок — обясни Уаксилий, като грабна един от листовете и го обърна към Стерис. — Дал е четири клипса бакшиш на едно от надничарчетата да предаде от негово име съобщение, като е уточнил, че иска парите да му се възстановят. Което управителят действително е направил и е посочил разхода в доклада си, но е записал три вместо четири, и счетоводителите са го вписали така.

Стерис се втренчи в листа, разширила очи.

— Копеле такова — възкликна тя, с което накара Мараси да примигне изненадано. Никога не бе чувала Стерис да използва такъв език. — Как се досети?

Уаксилий се ухили и скръсти ръце.

— Уейн би казал, че е защото съм гениален.

— Уейн има умствения капацитет на муха-винарка — каза Стерис. — В сравнение с него, всички са гениални. И…

Тя млъкна, едва сега забелязала Мараси. Примигна, а лицето ѝ придоби по-сдържано изражение.

— Мараси. Заповядай. Искаш ли да седнеш?

— Къде? — попита Мараси. Всяка водоравна повърхност бе покрита със счетоводни книги и хвърчащи листа. — На полицата за багаж? Това финансовите отчети на къщата ли са?

— Открих един изгубен клипс — обяви Уакс. — Последния, трябва да добавя. Което означава, че за цялата вечер съм открил два, а Стерис — само един.

Мараси се вторачи в Стерис, която беше започнала да ѝ разчиства място да седне. После премести поглед към Уаксилий, който се беше изправил насред вагона с листа в ръка, светнал от гордост, и го съзерцаваше с такова изражение, все едно най-после се бе добрал до отдавна изгубения метал, скрит в някакъв лабиринт.

— Изгубен клипс — повтори Мараси. — Страхотно. Може би ще успеете да намерите и нещо тук.

Тя вдигна папката, която ВенДел ѝ беше дал, и добави:

— Аз ще ида да дремна за няколко часа.

— А? — погледна я Уаксилий. — О, да. Благодаря.

— Обърнете внимание на скиците на чудовищата — каза Мараси и се прозина. — А, намерих и това вътре.

И тя му подаде торбичката с обицата. След това излезе в коридора.

Запъти се към стаята си и усети как влакът пак забавя скорост. Още един град? Или пак чакаха стадо овце да пресече релсите? Вече би трябвало да навлизат в най-живописната част от маршрута. Жалко, че навън беше толкова тъмно.

Приближи се към вратата си — първата в този вагон, — надникна през прозореца към останалите вагони от влака и се стъписа, когато видя, че се отдалечават напред. Остана така за секунда, зяпнала от изненада. В следващия миг вратата в другия край на вагона се отвори с трясък.

Мъжът, застанал на платформата отвън, насочи пистолета си напред по коридора и стреля.

7.

— Е, мисля, че демонстрирахте истински талант в тази област, лорд Уаксилий — както, струва ми се, аз вече предполагах…

Уакс спря да я слуша.

Тракането на влака бавно заглъхваше.

Отвори се врата.

Уакс разпали стомана.

Стерис продължи да говори, а той кимаше разсеяно. Част от него продължаваше да поддържа илюзията, че внимава в думите ѝ, но вече беше нащрек за случващото се навън. Дочу изщракване, Тласна наляво и задържа така, като едновременно с това се Оттласваше и от дясната стена на вагона, за да не се плъзне натам.

Когато куршумът се стрелна през коридора отвън, продължителният му Тласък го заби в стената отстрани.

„Сега“, помисли си и отвори вратата с Тласък. Пусна обицата — проклет да беше тоя ВенДел, — и Тласна надясно, към металната рамка на прозореца. Това го запрати наляво, той се стрелна в коридора и се блъсна в стената, на същото място, където беше Тласнал куршума. Възмездие вече беше в ръката му. Куршумът му простреля изненадания мъж в дъното на вагона в челото.

Мараси изпищя рязко. Стерис подаде глава в коридора, разширила очи. Не особено разумен ход — но тя все пак нямаше особен опит с престрелките.

— Благодаря — каза Мараси.

Уакс кимна отсечено и каза:

— Намери някакво прикритие за сестра си.

После се промуши покрай нея и излезе на малката платформа между вагоните — само че техният беше откачен и оставен да спре от самосебе си. Трима мъже, явно изненадани от случващото се, яздеха коне успоредно с все по-бавно движещия се вагон.

„Коне?“ помисли си Уакс. „Сериозно?“

Светлината на звездите — която беше ярка тази вечер, без никакви облаци и с Червената Рип ниско на хоризонта, — беше достатъчна, за да види, че носят жилетки над ризите си, както и здрави ездачески панталони. По-голяма група мъже ги подмина в галоп и се насочи към влака пред тях. Не ставаше дума за нападение, насочено специално към тях, а за въоръжен грабеж срещу цялата композиция.

Това означаваше, че трябва да бъде бърз.

Оттласна се от платформата под себе си и намали теглото си. Тримата бандита, които яздеха до него, започнаха да стрелят, но Тласъкът на Уакс го накара да се издигне над куршумите, а пониженото му тегло означаваше, че съпротивлението на вятъра го избута лесно назад, върху вагона. Приземи се, увеличи теглото си и свали един от ездачите от коня му.

Останалите бандити пришпориха конете и се спуснаха напред след останалите с крясъци: „Аломант! Аломант!“

„Поквара“, помисли си Уакс и свали втория разбойник от седлото. Третият зави с коня към малка горичка, за да се прикрие. Миг по-късно вече беше прекалено далече, за да може да стреля по него. Скоро щеше да настигне останалите обирджии.

Уакс скочи на платформата долу и се втурна по коридора. Стаята, която деляха със Стерис, бе празна, но забеляза сини линии да потрепват към съседната. Мараси беше взела разумното решение да събере всички в помещението за прислужниците.

— Обир — каза Уакс, като отвори рязко вратата и стресна прислугата, Мараси и Стерис.

Повечето бяха насядали на пода. Мараси, обаче, бе застанала до прозореца и надничаше навън, а Стерис се беше настанила на седалката със забележително спокойно изражение.

— Обир ли? — попита тя. — Лорд Уаксилий, необходимо ли е да влачиш хобито си със себе си навсякъде, където отидем?

— Насочиха се към останалата част от влака — посочи Уакс напред. — Първите бандити са разбрали, че този вагон е частен, и вероятно пълен с ценности и пари, затова са го разкачили от композицията. Но нещо тук не е съвсем наред.

— Нещо освен факта, че хората се опитват да ни убият ли? — попита Мараси.

— Не — възрази Стерис. — Моят опит сочи, че това си е съвсем в реда на нещата.

— Онова, което не е наред — уточни Уакс, — е, че яздят коне.

Останалите го изгледаха.

— Обирите, в които участват банди разбойници на коне, са измислица от списанията с истории — обясни той. — Никой не го прави наистина. Каква полза има да се мъчиш да се качиш на влак, докато още се движи, и да рискуваш живота си, когато можеш просто да го спреш — така, както направиха Изчезвачите?

— Значи тези разбойници тук… — започна Мараси.

— Са новаци — довърши Уакс. — Или пък са чели твърде много евтини романчета. Така или иначе, пак са опасни. Не мога да рискувам да ви оставя тук, защото може и да се върнат. Затова стойте тук, пазете се — и се дръжте.

— Да се държим ли? — обади се Хърв. — Защо да…

Уакс се стрелна обратно в коридора и изтича до задния край на вагона. След като провери дали няма някого на вратата, изскочи долу на релсите зад частния вагон, който най-после започваше да спира. След това почерпи тегло от металоемите си.

Много.

Чакълът потъна под краката му, докато тялото му ставаше все по-тежко и по-тежко. Той стисна зъби, разгоря метал и Тласна.

Вагонът се люшна така рязко, сякаш се бе блъснал в друг влак. Тласъкът му го накара да задрънчи напред по релсите и Уакс издиша. Мускулите не го боляха, но се чувстваше така, сякаш се е забил право в някоя стена.

Освободи металоема, върна теглото си до нормалната му стойност и Тласна релсите, за да се измъкне от чакъла. Единият му ботуш едва не си остана заровен долу.

После се Тласна от релсите още веднъж и се понесе след вагона. „Изобщо не е достатъчно бърз“, помисли си той, като се приземи, и увеличи пак теглото си. Вагонът се раздруса, когато го Тласна, а Уакс го последва и повтори същото още три пъти, за да го накара да набере скорост. Накрая се Тласна до самия вагон, като заби рамо в задната му стена и използва аломантията си върху релсите зад него, за да поддържа и увеличи инерцията.

Очертанията на траверсите долу се размазваха от шеметната скорост, а стоманените релси излъчваха сините си аломантични линии към гърдите му. Той простена и се измести с гръб към стената. Тласъкът, обаче, продължаваше да заплашва да го смачка — не можеше да увеличи теглото си твърде много, защото така щеше да рискува да разкъса релсите.

Профучаха покрай стадо коне, пазени от няколко младежа — резервните животни на разбойниците. Уакс вдигна Възмездие и стреля във въздуха няколко пъти, но конете бяха прекалено добре обучени и звукът не ги подплаши.

Удвои силата на Тласъка си. Стори му се, че чува звуци от стрелба някъде напред. Миг по-късно, вагонът се блъсна здравата във влака. Уакс се отпусна и се свлече на платформата. Гърбът го болеше. Буферите, обаче, бяха проработили, и вагонът остана свързан с остатъка от влака.

Той надникна във вагона, после се шмугна вътре, подмина купето, в което се криеха останалите, и се насочи към своето. Там прибра Възмездие обратно в кобура, а след това свали кутията с пушката си от най-горната полица.

— Уаксилий? — надникна Мараси в стаята.

— Виждала ли си Уейн? — попита Уакс.

— Преди малко беше във вагон-ресторанта.

— Сигурно вече се бие. Ако го видиш, кажи му, че ще ударя влака отпред, а после ще мина назад.

Уакс затвори вече заредения Стерион с изщракване и посегна към втория.

— Ясно — отговори Мараси. Поколеба се и добави: — Разтревожен си.

— Не носят маски.

— Какво…

— Обирджиите носят маски — обясни Уакс.

Затвори втория Стерион, после препаса колана с двата кобура. Презареди и Възмездие и го прибра в кобура, който носеше на рамото си.

— А онези, които не носят маски?

— На тях не им пука дали ще видят лицата им — отговори той, като се обърна към нея и я погледна в очите. — Те вече живеят като престъпници и нямат какво да губят. Този вид мъже убиват лесно. При това е очевидно, че никога преди не са се опитвали да оберат влак. Или са много, много отчаяни, или някой друг им е поръчал да го направят.

Мараси пребледня.

— Не смяташ, че нападението е случайно съвпадение.

— Ако е, ще изям шапката на Уейн — отговори той.

Хвърли поглед към пушката, която бе получил от Ранет, закопча още един кобур на бедрото си и я прибра в него. Накрая се пресегна, свали една торба за оръжие от най-горната полица и я подхвърли на Мараси.

— Наглеждай Стерис — заръча ѝ. — И виж дали ще успееш да намериш Уейн. Провери в предните един-два вагона, но не се мъчи да продължаваш по-нататък, ако срещнеш съпротива. Само се задръж на позиция и защитавай цивилните.

— Разбрано.

Уакс понечи да излезе в коридора, но мигом бе принуден да отстъпи обратно в купето заради посипалата се градушка от куршуми. Изруга. Достатъчен би бил един-единствен куршум от алуминий — който той нямаше да може да Тласне, — за да го убият.

Пое си дълбоко дъх, надзърна бързешком навън, докато Тласкаше, и преброи четирима мъже на задната платформа на вагона отпред.

Стреляха отново. Уакс се шмугна обратно в купето и се загледа в сините линии на куршумите, които прелитаха отвън, отнасяха парчета от дървената облицовка на стената и раздробяваха рамката на вратата на купето. Не изглеждаше да има алуминиеви.

— Да им отвлека вниманието? — предложи Мараси.

— Да, благодаря — каза Уакс, увеличи теглото си и Тласна рамката на прозореца, като я изтръгна от стената на вагона и я запрати в дървото, покрай което тъкмо минаваха. — Стреляй няколко пъти, докато излизам, след това преброй до двайсет и им отвлечи вниманието с нещо.

— Ясно.

Уакс се хвърли от прозореца. Частица от секундата след това стреля с Възмездие в земята и заби патрона дълбоко в пръстта, когато се Тласна от него, за да полети нагоре. Откъм Мараси прозвуча бърза поредица изстрели. Ако имаха късмет, разбойниците щяха да си помислят, че оттам стреля и Уакс.

Докато се носеше високо във въздуха, а вятърът развяваше косата и палтото на костюма му, Уакс изстреля втори патрон в земята, но по-далеч, и го използва да се оттласне надясно, за да се издигне над влака.

Вместо да се приземи, обаче, Тласна пироните на покрива на вагона и продължи да лети напред. Прескочи частния им вагон и онзи, в който бяха разбойниците, и накрая се приземи върху вагон-ресторанта, който бе трети отзад напред.

Когато се обърна с лице към края на влака, отброи до двайсет наум. Секунда по-късно, откъм Мараси се чу залп от гърмежи — онова, за което се бяха уговорили. Уакс се приземи между вагон-ресторанта и вагона, в който се намираха обирджиите.

Падна буквално върху един от тях, докато онзи излизаше на заден ход от предпоследния вагон — нещо, което не беше очаквал. Уакс насочи пистолета си към него, но изненаданият мъж го удари с юмрук в стомаха.

Уакс изръмжа и увеличи теглото си. Платформата изстена под него, но когато бутна мъжа с рамо, той се претърколи и падна от влака. Бе така любезен да му остави вратата към купето отворена, обаче, и пред Уакс се откри идеалната възможност да застреля в гърба другарите му, които тъкмо се бяха съсредоточили върху Мараси и последния вагон.

Но не стреля. Вместо това само Тласна метала, който носеха. Разбойниците се преметнаха и паднаха от задната платформа, между двата вагона. Единият успя да се хване за перилата. Уакс го простреля в ръката, после се обърна и насочи пистолета си към вагон-ресторанта.

Хората вътре се бяха свили от страх, сгушени под масите, и трепереха. Покварата да го тръшне… Понеже разбойниците нямаха кърпи за лице или други отличителни белези, щеше да му е трудно да познае кои са. Оформи стоманена сфера около себе си — лек Тласък във всички посоки от тялото му навън, който изключваше собствените му оръжия. Далеч не бе идеална защита — бяха го прострелвали няколко пъти, докато я използваше, — но все пак помагаше.

Обърна се и се прехвърли в предпоследния вагон — онзи, който бяха заели разбойниците, — като проверяваше за неприятели на всяка врата, докато стоманената му сфера разтрисаше бравите им. Завари неколцина пътници от първа класа да се крият тук. Изглежда нямаше ранени.

Мараси се подаде от купето във вагона на Уакс, хванала една от любимите шапки на Уакс в ръка. Сви рамене извинително при вида на множеството дупки по нея.

— Ако намеря Уейн, ще го изпратя тук — каза ѝ той и протегна ръка към колана с кобурите си, където държеше шишенцето с метални стружки.

Когато отдръпна ръка, пръстите му бяха мокри, а от колана се чу тихото дрънчене на счупено стъкло. Да му се не види макар. Бандитът, който му беше ударил юмрук, бе счупил шишенцето. Уакс побърза да се прехвърли между платформите и пак да влезе в частния им вагон.

— Имам нужда от метал — обясни, като забеляза въпросителното изражение на Мараси.

Влезе в стаята си, но се закова на място, когато забеляза как една ръка, стиснала малко шишенце, се протяга от съседната врата.

— Стерис? — повика я той и тръгна натам.

Стерис все още седеше в същата поза на плюшената седалка в купето, макар че лицето ѝ бе по-бледо от преди.

— Стоманени стружки в суспензия — каза тя, като завъртя шишенцето в пръсти.

— Откога го носиш със себе си? — попита Уакс, като го взе.

— От около шест месеца насам. Сложих едно в чантата си за в случай, че ти потрябва — обясни тя и вдигна другата си ръка, в която стискаше още две. — А другите две нося, понеже съм невротичка.

Той се ухили и взе и трите. Опразни първото на един дъх и едва не се задави.

— Какво, за Бога, е това?

— Течността, а не стоманата, нали? — уточни тя. — Рибено масло.

Той се втренчи в нея с увиснало чене.

— Уискито не е здравословно, лорд Уаксилий. Съпругата е длъжна да се грижи за здравето на своя съпруг.

Той въздъхна и изпи още едно от шишенцата. След това затъкна последното в колана си.

— Пази се. Ще ида да проуча влака.

После излезе в коридора, изскочи от задната врата и се Тласна от релсите така, че да полети високо нагоре.

Околният пейзаж, окъпан в звездна светлина, се ширна пред него. Южният край на Басейна, близо до планинската верига Сирън, имаше много по-разнообразна география от северния. Тук хълмовете се редяха все по-нататък към хоризонта, като постепенно се издигаха все по-високи и по-високи.

Река Сирън пресичаше хълмовете по забележително права линия, като на много места бе образувала проломи и каньони. Железопътната линия се виеше високо, от един на друг хълм, макар че на няколко места се бе наложило да построят големи мостове с решетъчни основи над реката.

Влакът се състоеше от осем пътнически вагона, няколко товарни и един вагон-ресторант. Уакс се приземи, съсредоточен върху един точно определен вагон по-напред в композицията, откъдето се чуваха изстрели. В момента, в който стъпи точно зад него, някой се измъкна на платформата със залитане, скрил лице в шепи.

„Въоръжен пазач от банката“, помисли си Уакс, като забеляза униформата на мъжа. Влакът превозваше платимите суми от редица дружества, дегизирани като колети с по-обикновена стока. Каква беше тази миризма, която долавяше във въздуха? На формалдехид? Пазачът се мъчеше да си поеме въздух, но твърде задавено. Малко по-късно, към него се присъедини и още един.

Миг след това двамата се свлякоха на платформата под изстрелите, които се изсипаха от товарния вагон. Уакс скочи на платформата до падналите мъже да провери дали са живи. Единият още мърдаше; Уакс коленичи до него и премести дланта му върху дупката от куршум на рамото му.

— Натискай силно — каза му той, като повиши глас, за да надвика тракането на колелата по релсите. — Ще се върна.

Мъжът кимна едва-едва. Уакс си пое дъх дълбоко и влезе в товарния вагон, където очите му моментално пламнаха. Вътре имаше хора, надянали странни маски, които се бяха заели с големия сейф в средата. По пода лежаха пръснати телата на шестима мъртви пазачи.

Уакс започна да стреля, като свали неколцина от разбойниците. После се Тласна навън през вратата на вагона и нагоре, докато другарите им се спуснаха да си намерят прикритие и започнаха да стрелят в отговор. Приземи се на покрива на вагона зад товарния, прибра Възмездие — в който вече нямаше куршуми, — и извади единия Стерион.

Приготви се да скочи долу и да се опита да обезвреди още бандити, но го прекъсна неочакван взрив от вътрешността на товарния вагон. Беше сравнително слаба експлозия, но ушите му пак писнаха от оглушителния гръм. Той трепна и скочи на платформата, откъдето забеляза фигури да се движат сред пушека, да коленичат до сейфа и да вадят съдържанието му. Други започнаха да стрелят по него.

Уакс се дръпна встрани, после Тласна вратата на вагона да се затвори, и бронираната ѝ метална повърхност пое куршумите. Грабна ранения пазач под мишниците и го повлече на заден ход през малката пролука между платформите, към пътническия вагон отзад. Този също имаше частни купета, макар и от втора класа, в които се помещаваха повече хора.

В момента бяха празни; пътниците, дочули изстрелите от съседния вагон, бяха избягали към края на влака. Независимо от това, той провери всяко купе. След това подпря ранения мъж на стената в едно от помещенията и стегна силно една кърпичка около раната.

— Парите… — започна пазачът.

— Вече докопаха парите — каза Уакс. — Не си струва да излагаме още животи на риск, за да ги спрем.

— Но…

— Успях да видя ясно лицата на неколцина от тях — прекъсна го Уакс, — и се надявам, че вие също. Ще дадем техни описания на когото е необходимо. Ще започнем издирване, ще им заложим капан, когато ние имаме предимство. Освен това, ако си тръгнат веднага, може би ще имаме време да помогнем на някои от приятелите ти вътре.

Пазачът кимна омаломощено.

— Не можах да ги спра. Хвърлиха бутилки през прозорците… А после нахлуха през вратите. Стоманени врати — Тласнаха ги навътре, откъснаха ги от пантите им, сякаш бяха хартиени…

Уакс усети как го побиват тръпки. Значи и разбойническата шайка разполагаше с Металороден. Уакс надникна зад ъгъла към товарния вагон и откри, че вратата, която бе затворил, отново зее отворена. На платформата бе застанал един слаб мъж, облечен в дълго палто и опрян на бастун. Той махаше с ръка и обясняваше нещо настоятелно — сочеше на един от обирджиите да иде във вагона при Уакс. Бандитът приличаше на огромна грамада от мускули — бе над два метра висок.

Прекрасно.

— Ела тук — обърна се Уакс към пазача и отвори шкафа за багаж, вграден в пода на купето. — Не мърдай.

Пазачът пропълзя в шкафа, който бе плитък и тесен, но все пак достатъчно голям да се събере в него човек — въпреки няколкото куфара вътре. Уакс извади и двата Стериона и клекна до вратата на купето. Влакът продължи да се подрусва леко, докато взимаше поредния широк завой. Не бе спрял. Дали машинистът не бе разбрал за нападението, или пък знаеше, но се надяваше да се доберат до следващия град?

Поквара, товарният вагон беше опровергал всички предположения на Уакс. Може би нападението всъщност не беше заради него. Но защо тогава просто не бяха спрели влака, за да го оберат насред пустошта? Прекалено много въпроси и никакво време за отговори. Имаше бандит за убиване. Щеше да му се наложи да изскочи и да изненада гиганта, за да може да го обезвреди бързо. Ако именно той бе Металороденият, изненадата би била…

Нещо подскочи няколко пъти надолу по коридора и спря на пода до Уакс, на педя-две пред вратата, зад която бе клекнал. Малко метално кубче. Той отскочи назад, уплашен да не би да е взривно устройство, но не се случи нищо. Какво беше това?

След това осъзна с ужас, който го смрази до мозъка на костите, че вече не гори метал. В него не бе останало нищо, което да гори.

Не разбираше как — но запасите му от стомана се бяха изпарили.

* * *

Мараси стреля три пъти с пушката и принуди разбойниците да потърсят прикритие в съседния вагон. „Впечатляващо“, помисли си и подаде разсеяно пушката на Стерис, за да я презареди. Досега винаги беше използвала обикновена едноцевна пушка — от онези, с които можеше да се стреля само по веднъж, преди да трябва да презаредиш, — но тази на Уаксилий имаше барабан, пълен с патрони, който се въртеше автоматично — като на револвер.

Стерис ѝ върна пушката, Мараси се прицели отново и зачака някой разбойник да се подаде. Беше се скрила от вътрешната страна на вратата на купето за прислужниците и досега бандитите не бяха направили някакъв сериозен опит да се доберат до нея.

Нечий глас до нея каза нещо. Мараси погледна към вътрешността на помещението, където Дрютън тъкмо беше заговорил. Мараси извади една от восъчните си тапи за уши.

— Какво? — попита.

— Тапи за уши ли сте си сложила? — попита лакеят.

— А на теб на какво ти приличат? — отговори тя, после вдигна пак пушката, прицели се и стреля.

Дрютън притисна длани към ушите си. Изстрелите наистина бяха оглушителни — достатъчно, за да се подразни Мараси, че я е накарал да извади едната тапа.

— Носите си ги навсякъде ли? — попита Дрютън.

— Стерис ги носи.

Както се беше оказало. Мараси се изненада леко, когато Стерис извади един чифт за себе си, а после — с напълно невъзмутимо изражение — подаде един и на нея.

— Значи сте очаквали това да се случи?

— Повече или по-малко — отговори Мараси, без да отклонява поглед от посоката, накъдето бяха изчезнали бандитите.

Дрютън изглеждаше потресен.

— Значи тези неща се случват често?

— Би ли казала, че се случват често, Стерис? — попита Мараси.

— Хм? — обърна се към нея въпросително Стерис и извади едната тапа. — Какво каза?

Мараси стреля още веднъж, после вдигна поглед. „Май уцелих.“

— Лакеят пита дали ни се случват често такива неща.

— На теб повече, отколкото на мен — отвърна Стерис така нехайно, сякаш обсъждаше времето. — Но когато лорд Уаксилий е наоколо, действително има по-голяма вероятност да се натъкнем на нещо такова.

— Нещо такова? — повтори Дрютън. — Да се натъкнем? Та това е влаков обир, Покварата да го тръшне!

Стерис изгледа лакея хладно.

— Не се ли постарахте да научите нещо за бъдещия си господар, преди да постъпите на служба при него?

— Е, ами знаех, че се интересува от работата на констаблите. Така, както някои лордове се интересуват от симфонии или от гражданско дело. Стори ми се странно, но не и неподобаващо за един джентълмен. Не е като да е увлечен по театъра.

„Доста притихнаха“, помисли си Мараси и потупа нервно с пръст по цевта на пушката. Дали щяха пак да пробват да минат на покрива на вагона им? От една от дупките на тавана още капеше кръв в резултат на предишния такъв опит.

Седналата зад нея Стерис изцъка неодобрително с език в отговор на думите на Дрютън. Не си бе написал домашното — което, в нейните очи, беше смъртен грях. Нямаше много неща, които да са по-лоши от това да се поставиш в положение, за което си неподготвен.

— Той… ще се върне ли? — попита Дрютън.

— След като приключи — отговори тя.

— С кое?

— С това да убие и останалите от бандата, надявам се — отвърна тя.

Мараси се изненада от кръвожадността на сестра си. Е, тя не бе вече съвсем същата, откакто я отвлякоха преди осемнайсет месеца. Не се държеше сякаш е травматизирана — но се беше променила.

— Вече не се опитват да дойдат насам — каза Дрютън. — Оттеглили ли са се?

— Може би — отговори Мараси, а наум добави: „Но най-вероятно не.“

— Да идем ли да погледнем?

— Кои „ние“?

— Ами… вие — уточни Дрютън и подръпна яка. — Престрелки. Не бях очаквал чак престрелки. Прислугата не следва ли да бъде освободена от този тип екстравагантности?

— През повечето време — съгласи се Мараси.

— Освен когато вдигнаха къщата във въздуха — намеси се Стерис.

— Освен тогава.

— А и… нали знаеш — добави Стерис.

— По-добре да не го споменаваме.

— Кое да не споменавате? — попита Дрютън.

— Не го мисли — успокои го Мараси и се втренчи в Стерис.

Наистина — щом дори не си бе направил труда да провери най-елементарните неща, преди да приеме работата…

— Почакайте — намръщи се Дрютън. — Какво точно се е случило с предишния лакей на лорд Ладриан?

Движение в коридора. Мараси затвори пушката с изщракване, готова за стрелба. Човекът, който се приближи към тях, обаче, не беше един от разбойниците, а възрастна жена, облечена в изискана рокля за пътуване. Зад нея вървеше бандит, опрял дулото на пистолета си в главата ѝ.

Мараси го застреля право в челото.

Отвори уста, шокирана сама от себе си, и едва не изпусна пушката. За щастие, вторият бандит видя, че планът им не беше проработил, и избяга от вагона към предната част на влака.

Поквара! Мараси усети капки пот да се стичат по челото ѝ. Беше стреляла така бързо, без дори да се замисли. Горката заложничка продължаваше да стои, вцепенена, цялата опръскана с кръвта на мъртвия мъж. Мараси знаеше добре как се чувства. И още как.

Застаналият до нея Дрютън изригна в поредица ругатни, които биха накарали Хармония да се изчерви.

— Какви ги вършите? — настоя той. — Можеше да улучите жената.

— Статистиката… статистиката сочи, че… — Мараси си пое дълбоко дъх и започна наново: — Млъкни.

— А?

— Млъкни.

Тя се изправи, стиснала пушката нервно, и се отправи към коридора пред тях.

Жената бе намерила съпруга си — който, за щастие, беше жив, — и хлипаше в ръцете му. Мараси се приближи до трупа на бандита, после погледна назад към покрива на вагона, където лежеше още един. Мразеше тази част. Годината и половина, която бе прекарала в съвместна работа с Уаксилий, не беше направила убиването по-лесно. Беше потискащо, а и такава безсмислена загуба! Ако ти се наложеше да застреляш някого, значи обществото вече се беше провалило.

Мараси си наложи да се вземе в ръце и мина набързо през купетата във вагона от първа класа, за да се увери, че разбойниците наистина са се оттеглили до последния. Един от пътниците твърдеше, че има опит с огнестрелните оръжия, затова тя му подаде пушката и го изпрати да пази за в случай, че някой от бандитите се върне.

Оттам, тя се прехвърли във вагон-ресторанта, за да провери как са хората и да ги успокои. От предната част на влака се чуваха изстрели. Уаксилий си вършеше работата. Ефективно, безмилостно. Предният вагон — четвъртият отзад напред — беше втора класа, и купетата му бяха претъпкани. Тя отиде да нагледа и хората там.

В двата вагона бе открила общо осмина жертви — от които един мъртъв и един сериозно ранен човек, — затова отиде да провери дали Стерис случайно е взела със себе си бинтове или някакви лекарства. Вероятността беше минимална, но все пак ставаше дума за Стерис. Кой знае за какво беше подготвена?

Мараси подмина Дрютън, който се беше отпуснал мрачно на седалката в едно от купетата на първа класа и явно се питаше как е могъл такъв експерт по връзването на шалчета като него да се озове в средата на бойно поле, Стерис, обаче, не беше в купето на прислужниците. Нито в онова, което деляха с Уаксилий.

Обзетата от нарастваща паника Мараси претърси помещенията във вагона първа класа. Никаква Стерис. Накрая, тя се сети да пита мъжа, когото бе оставила да пази.

— Тя ли? — отвърна той. — Да, госпожице. Мина оттук преди няколко минути, вървеше напред към предната част на влака. Трябваше ли да я спра? Изглеждаше много решително.

Мараси простена. Стерис трябва да се беше промъкнала покрай нея, докато бе заета да проверява купетата във вагона втора класа. Тя си взе пушката от мъжа, ядосана, и тръгна след сестра си.

* * *

Запасите от метал на Уакс бяха изчезнали.

Той коленичи, зашеметен от шока. Не беше възможно. Как, в името на Хармония, бе станало това?

Обърна се и видя, че едрият разбойник е влязъл във вагона. Бравите на вратите около него дрънчаха и се тресяха, сякаш бяха заключени, а някой се опитваше да излезе. Уакс се шмугна в коридора и вдигна пистолета си, но един Тласък го изби от пръстите му. Веднага след това, самият Уакс бе запратен назад от Тласък в оръжията, прибрани в кобурите му. Блъсна се в противоположната стена на вагона, точно до затворената врата, която водеше към края на влака.

Простена от болка. Как? Как бяха успели да…

Той разтърси глава и се отблъсна от стената, като откопча катарамите и се освободи от кобурите. Падна на пода, като остави оръжията си и шишенцето метал притиснати към стената, а бандитът препусна към него с тежки, едри крачки.

Уакс залегна, избегна първия замах на мъжа и го удари отдясно в ребрата. Почувства се, сякаш е забил кроше на стоманена стена. Отскочи назад, но, Поквара — бяха минали години от последния му юмручен бой и бе по-бавен, отколкото някога. Последвалият десен юмрук на гиганта го улучи, докато се опитваше на свой ред да го удари в лицето.

Пред очите му просветнаха звезди и бузата му сякаш се взриви от болка. Ударът го запрати в стената. Поквара! Къде беше Уейн? Бандитът замахна отново, Уакс едва смогна да отскочи настрани навреме и успя да стигне лицето му. Един, два, три бързи удара.

Гигантът се усмихна. Дръжките на вратите продължаваха да тракат около него — явно беше Монетомет и образуваше около себе си сфера, подобна на онази, която използваше Уакс. Тласъкът се усещаше леко дори в металоемите, които Уакс носеше над лактите си, макар че бяха устойчиви на аломантия.

Този мъж можеше да сложи край на битката по всяко време, като просто Тласнеше парче метал и го изстреляше към Уакс. Явно предпочиташе ръкопашния бой. И наистина, в следващия момент той вдигна юмруци и му кимна, все още ухилен, за да го предизвика за още един рунд.

„Да върви по дяволите това“, помисли си Уакс.

Обърна се, удари с рамо вратата, която водеше към едно от празните купета, и се втурна към прозореца.

— Ей! — извика мъжът зад него. — Ей!

Уакс скочи към прозореца и увеличи теглото си. Удари се в него с рамото напред, вдигнал ръце пред лицето си, за да го предпази, строши стъклото — и едва успя да се хване за долната част на рамката на прозореца, докато падаше навън.

С пръсти, облени в кръв заради счупеното стъкло, той се издърпа нагоре, опря крака на прозореца, огледа влака отвън и накрая се качи на покрива. Брулен от силния вятър, той откри с изненада, че не е сам. На около четири вагона по-напред, група въоръжени мъже се придвижваха към предната част на влака, понесли нещо голямо и явно тежко. Какво, в името на изгубения метал, бе това?

— Ей! — повика го пак едрият разбойник, докато се катереше след него.

Уакс въздъхна и ритна мъжа в лицето, когато понечи да се качи на покрива. Мъжът изръмжа. Уакс го срита още веднъж, после стовари крак върху една от дланите му. Гигантът се втренчи яростно в него, после се спусна обратно през прозореца и влезе пак в купето.

„Можеш да победиш всекиго“, обичаше да казва Уейн, „ако не му позволиш да ти отвърне.“

Уакс тръгна към средата на вагона. Глождеше го мисълта, че трябваше да се спусне в преследване на мъжете пред себе си. Но сега беше невъоръжен, а и Монетометът долу нямаше да го остави на мира.

„Взехте, каквото искахте“, обърна се той мислено към обирджиите. „Защо продължавате да се биете?“

Главата на гиганта се появи пак малко по-късно — надничаше над ръба на покрива откъм задната платформа, където имаше стълба. Уакс се спусна към него, готов да го срита пак, но разбойникът се качи твърде бързо. Носеше нещо.

Един от коланите с кобури на Уакс. Поквара.

Мъжът се ухили, пристъпи напред, извади огромната пушка на Ранет и пусна колана. Влакът се изстреля от гората и пое към един открит мост, построен на поне стотина метра над реката долу.

Гигантът вдигна пушката. Явно се канеше да стреля, без дори да се цели.

Отлично.

Уакс се хвърли на покрива в момента, в който разбойникът дръпна спусъка. Мощният откат, за който беше споменала Ранет, го свари напълно неподготвен. Оръжието се изтръгна от пръстите му, отскочи назад и падна между вагоните. Мъжът зави от болка, стиснал пръстите си с другата ръка.

Уакс го блъсна право в гърдите. Здравенякът изръмжа и залитна назад, но успя да запази равновесие, преди да падне от влака. За Уакс това нямаше значение.

Целта му бе колана с кобурите, който бе паднал в краката на противника му. Грабна го с пръсти, все още подгизнали от кръв. Вътре бяха две от топките с въжета на Ранет, както и едно-единствено, великолепно шишенце с метал.

Уакс го измъкна бързешком и затъкна кобурите в колана на панталона си. Шишенцето, обаче, подскочи в пръстите му. Той го стисна, колкото сила имаше, но Тласъкът на гиганта го накара да се плъзне назад по покрива на влака. Той се спъна, падна на колене и се хвана за ръба.

Монетометът продължи да Тласка. Уакс се вкопчи в покрива с лявата си ръка, но дясната — в която стискаше шишенцето с метала, — бе под такова напрежение, че заплашваше да се измъкне от ставата. Разбойникът се усмихна и тръгна напред. Всяка следваща стъпка му позволяваше да Тласка все по-силно.

Уакс стисна зъби. Порязванията по ръцете му бяха повърхностни, но щипеха адски болезнено, а кръвта правеше пръстите му хлъзгави. Напрегна сили и се помъчи да поднесе шишенцето към устата си, но не успя.

Устройствата с въжета на Ранет. Висяха, закачени на колана, който беше затъкнал в панталона си. Можеше ли да ги използва? Как? Влакът под него вече излизаше на моста.

Бандитът се приближи до Уакс, като размърда рамо и се опита да свие пръстите си в юмрук, въпреки счупения си палец. Зад него, по стълбата, се появи нещо. Глава? Уейн!

Не. Мерна върха на пушката, която човекът носеше, докато се катереше. Уейн не би използвал такава. Мараси?

Стерис се появи над ръба на покрива. Вятърът развяваше косата ѝ диво. Тя погледна огромния разбойник, после — Уакс и сякаш възкликна, но вятърът бе твърде силен, за да се чуе. Качи се на покрива с несигурни стъпки и коленичи на едно коляно, хванала пушката на Ранет.

О, не.

— Стерис! — изкрещя той.

Бандитът се обърна и я забеляза, докато тя опираше пушката на рамо. Очите ѝ бяха разширени, вятърът увиваше и диплеше роклята около тялото ѝ.

Тя дръпна спусъка. Както и се очакваше, изстрелът не попадна в целта, но все пак улучи гиганта над лакътя и опръска наоколо с кръв. Мъжът изръмжа, а Тласъкът, който упражняваше върху Уакс, изчезна.

За нещастие, страхотният откат от пушката, предназначена за бой с аломанти, запрати Стерис назад.

И направо през ръба на покрива.

8.

Уакс скочи от влака и вдигна шишенцето към устните си.

Стерис се превъртя във въздуха под него, докато падаше към реката. Той извади тапата със зъби и също се превъртя във въздуха, докато изсмукваше съдържанието на шишенцето. Рибеното масло и стоманените стружки изпълниха устата му. Да преглътне му отне ценна частица от секундата.

Нищо.

Нищо.

Нищо.

Сила.

Уакс изкрещя, разгоря стомана и се Тласна от релсите горе. Стрелна се надолу шеметно, блъсна се в Стерис и Тласна пушката, която падаше под нея.

Оръжието се вряза във водата.

Падането им мигновено се забави. Вискозитетът на водата беше такъв, че позволяваше да се Оттласнеш от нещо, още докато потъваше. Секунда по-късно, пушката стигна дъното на бушуващата река, и двамата увиснаха на около половин метър над водата. Една бледа, самотна синя линия водеше от Уакс към пушката.

Стерис си поемаше дъх на плитки, накъсани глътки. Примигна, вкопчена здраво в него, после погледна надолу към реката.

— Какво не ѝ е наред на тази пушка! — възкликна.

— Предназначена е за употреба от мен — обясни Уакс, — след като увелича теглото си, за да противодействам на отката.

Той вдигна поглед към изчезващия влак. Вече бе пресякъл реката, но сега щеше да му се наложи да забави скоростта, докато се спуска по поредицата завои по хълма от другата страна. След това щеше да излезе от хълмистия район и да поеме по последната отсечка преди Ню Сирън.

— Подръж това — помоли той Стерис и ѝ връчи колана с кобурите си, след като махна двете топки с въжета. — Как ти мина през главата да направиш такова нещо? Казах ти да останеш във вагона.

— Ако трябва да сме точни — отбеляза тя, — всъщност не го направи. Каза ми да се пазя.

— И?

— И според моя опит, най-безопасното място във всяка престрелка е възможно най-близо до теб, лорд Уаксилий.

Той изръмжа.

— Поеми си дълбоко дъх.

— Какво? Защо да…

Тя изписка, когато той се Тласна от стоманените подпори на моста и запрати двама им в реката. Леденостудената вода ги обгърна, докато Уакс продължаваше да Тласка все по-надълбоко, докато не стигна до пушката — която намери лесно, като следваше синята линия, — потънала в меката тиня на дъното. С уши, пулсиращи от високото налягане, той грабна пушката, остави на нейно място една от топките на Ранет, и се Тласна от нея.

Двамата изскочиха от реката, сипейки ручейчета вода. Уакс продължи да Тласка, докато не достигнаха максималната височина, която им позволяваше опората на топката, и подаде пушката на Стерис. След това се Тласна от една от най-ниските греди на моста и двамата полетяха нагоре и настрани. Следващият Тласък от една подпора от другата им страна ги накара да се стрелнат по-нагоре в противоположната посока, и по този начин да се изравнят с върха на моста.

За съжаление, обаче, ъглите на Тласъците ги бяха насочили встрани от релсите. Когато се издигнаха над моста, му се наложи да хвърли другата топка с въже на Ранет в една пролука между опорите на моста. Освободи кукичките и захвана устройството, така че Тласъкът от долу, съчетан с опънатото въже в ръката му, да завърти него и Стерис в дъга.

Приземи се на релсите, прегърнал подгизналата Стерис с една ръка и стиснал въжето с другата. Вече можеше да си представи широко ухилената Ранет, когато ѝ кажеше колко добре е проработило изобретението ѝ. Прибра кукичките и дръпна топката обратно в ръката си, макар че му се наложи да навие въжето ръчно.

Зъбите на Стерис тракаха толкова силно, че се чуваше, и Уакс, който тъкмо приключваше с навиването, ѝ хвърли поглед, очаквайки да я види уплашена и нещастна. Вместо това, и въпреки вадичките вода, които продължаваха да се стичат от нея, на лицето ѝ се мъдреше широка, почти глуповата усмивка, а очите ѝ сияеха от въодушевление.

Уакс не се сдържа и също се усмихна, докато прибираше топката на Ранет в колана си. После прибра пушката в кобура.

— Напомням ти, че този тип неща не би трябвало да ти се струват забавни, Стерис. Ти би трябвало да бъдеш скучна. Разполагам със сигурна информация за това — от доверен източник.

— Един човек без музикален слух пак може да се наслади на доброто изпълнение на някой хор — отвърна тя, — макар и никога да не би могъл да участва.

— Не се хващам на тези обяснения, скъпа — каза Уакс. — Вече не. Току-що се покатери на покрива на влак по време на движение, простреля един бандит и спаси годеника си.

— На всяка съпруга ѝ прави чест да демонстрира интерес към хобитата на съпруга си. Макар че действително би трябвало да бъда възмутена, предполагам — все пак, това е втората неочаквана баня, която ми се случва благодарение на теб, и то за много кратък период от време, лорд Уаксилий.

— Нали каза, че първата не беше по моя вина.

— Да, но тази бе два пъти по-студена. Значи има същата тежест.

Той се усмихна.

— Искаш ли да изчакаш тук, или предпочиташ да дойдеш с мен?

— Хм… Да дойда с теб.

Той кимна наляво. Далеч под тях се виждаше как влакът излиза от поредицата завои по хълма и поема по равнината към последната широка дъга, преди да се насочи на юг. Очите ѝ се разшириха и тя се вкопчи здраво в него.

— Когато се приземим — заръча ѝ той, — се постарай да останеш незабелязана и да се скриеш възможно най-бързо.

— Ясно.

Той си пое дълбоко дъх, после ги оттласна високо в широка дъга през нощния въздух. Двамата прекосиха реката и се спуснаха стремглаво като граблива птица към предната част на влака.

Уакс забави падането им, като се Тласна внимателно от парната машина, и двамата се приземиха на покрива на тендера. В кабината точно пред тях, един от обирджиите опираше дулото на пистолета си в челото на машиниста. Уакс пусна Стерис, завъртя се и отвори пушката, за да я презареди, а в мига, в който гилзите изпаднаха от нея, ги Тласна. Те се стрелнаха през машинното отделение и право през главата на бандита. Тя падна от раменете му и се стовари на пулта за управление.

Уакс едва не загуби равновесие, когато влакът заби спирачки рязко и започна да забавя скорост. Той се обърна и грабна Стерис за ръката. Вдясно от него, наплашеният машинист грабна една ръчка и я дръпна, за да стабилизира движението на влака. Притиснал Стерис към себе си, Уакс скочи с кратък Тласък в откритата задна част на машинното отделение, и двамата се приземиха до машиниста и мъртвия бандит.

— Какво правят? — попита Уакс, като пусна Стерис и коленичи, за да вземе пистолета на мъртвия разбойник.

— Донесли са някакво устройство — отговори паникьосаният машинист и посочи. — В момента го монтират между тендера и първия вагон. Застреляха огняря ми, когато се опита да ме защити, копелетата!

— Кой е следващият град?

— Айрънстенд! Вече наближаваме. Още няколко минути.

— Закарай ни там колкото можеш по-бързо, и повикай местните констабли и няколко хирурга веднага, щом пристигнем.

Мъжът кимна нервно. Уакс затвори очи и си пое дълбоко дъх, за да се ориентира.

„Един последен тласък“, каза си. „Започваме.“

* * *

Докато преминаваше през средата на влака, Мараси имаше основателна причина да проклина Уаксилий Ладриан. Е — още една основателна причина. Прибави я към списъка.

Макар че се опитваше да открие Стерис, всъщност прекарваше по-голямата част от времето си, заобиколена от разтревожени пътници, които ѝ се налагаше да успокоява. Бандитите явно си бяха проправили път бързо през вагоните от втора и трета класа, като междувременно бяха обрали от хората малкото пари, с които разполагаха. Всички бяха ужасени, разстроени и търсеха някой с дори най-беглото излъчване на авторитет, който да ги утеши.

Мараси направи най-доброто, на което беше способна — настаняваше ги обратно по местата, проверяваше дали има някой сериозно ранен. Помогна да превържат един млад мъж, който се бе опълчил на разбойниците и се бе сдобил с дупка от куршум отстрани на гърдите за награда. Имаше шанс да оцелее.

Пътниците бяха видели Стерис да минава оттук. Мараси се опита да сдържи безпокойството си и надникна в следващия вагон. Беше изоставен, като се изключи един-единствен пътник, застанал спокойно в дъното му с бастун в ръка, препречил пътя напред.

Мараси провери купетата, докато минаваше през вагона, хванала пушката в готовност, но не откри разбойници. Това беше последният пътнически вагон, преди да започнат товарните — които, колкото и да бе странно, бяха в предната част на композицията. По дървената облицовка на този вагон си личаха доста дупки от куршуми, което сочеше, че Уаксилий беше минал оттук.

— Господине? — приближи се Мараси забързано към уединилия се мъж.

Беше слаб и по-млад, отколкото беше предположила, когато го беше видяла в гръб — особено като се имаха предвид прегърбената му стойка и бастунът, с който си помагаше, за да стои прав.

— Господине, тук не е безопасно. Трябва да се преместите в някой от вагоните по-назад.

Той се обърна към нея, вдигнал вежди.

— Винаги съм склонен да се съобразя с желанията на една красива дама — отговори той и Мараси забеляза, че едната му ръка стои вдървено прибрана към тялото, със стиснати пръсти, сякаш държеше нещо. — Ами вие, госпожице? За вас не е ли опасно?

— Мога да се грижа за себе си — отговори Мараси.

Забеляза, че следващият вагон напред е пълен с трупове. Прилоша ѝ.

— Наистина! — съгласи се мъжът. — Изглеждате много способна. Много способна, наистина.

Той се наведе към нея и добави:

— Дали не сте нещо повече, отколкото си личи на пръв поглед? Металородена, може би?

Мараси се намръщи на странния въпрос. Бе изпила доза кадмий, разбира се — колкото и безполезен да се оказваше в повечето случаи. Аломантичната ѝ дарба беше нещо, което най-често ставаше обект на присмех — можеше да забавя времето в сфера, която образуваше около себе си, което означаваше, че за всички останали то течеше по-бързо. Чудесен талант, ако си седиш в театъра и ти е скучно да чакаш, докато пиесата започне. Но не бе толкова полезен по време на битка, където би те оставил замръзнал на място и би дал на враговете ти възможността да избягат, или просто да те застрелят от упор в мига, в който сферата изчезне. Вярно, можеше да я направи доста обширна и по този начин да хване и други в нея — но това би означавало, че е хваната в капан с вероятно опасен противник.

Мъжът ѝ се усмихна, после рязко вдигна ръка — онази, в която сякаш стискаше нещо. Мараси понечи да реагира, да вдигне пушката. Но в същия момент, влакът неочаквано подскочи, сякаш някой бе дръпнал спирачката изведнъж. Мъжът изруга, залитна и се блъсна в стената, преди да падне на пода. Мараси успя да запази равновесие, но изпусна пушката.

Погледна мъжа, който се втренчи в нея с широко отворени очи, преди да се изправи с тромаво олюляване — един от краката му явно не беше здрав, — и да побърза да се измъкне от вагона. Накрая излезе на платформата отвън и затръшна вратата след себе си.

Мараси се загледа след него, объркана. Бе предположила, че се готви да извади оръжие, но това изобщо не се беше оказало вярно. Предметът беше твърде малък. Тя посегна да вдигне пушката си и се изненада, когато видя малко метално кубче със странни символи на пода до нея.

От предната част на влака долетя шум от стрелба. Мараси прибра странния предмет в джоба си и нарами пушката, решена да открие Уаксилий, както и — надяваше се — глупавата си сестра.

* * *

Затворил очи, Уакс почувства как металът се разгаря. Този пламък — успокояващ и познат. Металът беше неговата душа. В сравнение с него, леденият студ на реката не бе повече от капка вода върху клада.

Усети пушката в ръцете си. Чужда пушка, която не беше използвал никога, и все пак му бе позната — беше я опознал с помощта на сините линии, които водеха от него към цевта ѝ, спусъка, лостовете, куршумите вътре. Оставаха пет. Виждаше ги дори със затворени очи.

„Сега“, помисли си.

Отвори очи и изскочи от машинното отделение, като се Тласна напред шеметно. Прескочи тендера, нахлу в първия товарен вагон — който беше пълен с огромни купчини писма и колети, — и профуча през него като вихър. Изскочи на задната платформа на вагона и Тласна вляво и вдясно едновременно, и двамата разбойника, оставени на пост там, полетяха нагоре и встрани от влака, в двете противоположни посоки.

Тук релсите вървяха успоредно на реката. Уакс се Тласна нагоре, приземи се върху покрива на втория товарен вагон и забеляза обирджиите и устройството отгоре му. Друга, по-голяма група от тях се бе събрала на покрива на съседния вагон — онзи, който бяха обрали.

Уакс стреля с хладнокръвна точност и уби тримата бандити. Приближи се към „устройството“, което машинистът бе споменал — което представляваше просто голям сандък с динамит и взривен механизъм, свързан с часовник. Уакс изтръгна детонатора, захвърли го настрани, а после Тласна целия сандък и го запрати далеч от влака за всеки случай. Той потъна с плисък в реката.

Някой Тласна пушката и я изби от ръката му. Уакс се завъртя и видя едрия разбойник от преди малко да пристъпва с тежки крачки към него по покрива. Беше напуснал по-голямата група бандити на съседния вагон.

„Пак ли ти“, помисли си Уакс, изръмжа от яд и пусна колана с кобурите си, но го застъпи с крак, за да не го отнесе вятърът. Гигантът се затича към Уакс. Когато стигна съвсем близо до него, Уакс коленичи и измъкна топката на Ранет от колана.

Бандитът, естествено, я Тласна, и топката отскочи назад и настрани. Уакс стисна въжето здраво, уви го около крака на мъжа и дръпна силно.

Разбойникът се втренчи надолу, объркан.

Уакс Тласна топката и я запрати към групичка дървета с извадени кукички.

— Струва ми се, че това е твоята спирка.

Едрият мъж излетя от покрива, повлечен от въжето — чийто друг край вече се беше закачил за едно от дърветата. Уакс вдигна кобурите и се приближи към по-голямата група обирджии, брулен от силния вятър на покрива.

Бяха над десетима — а той не разполагаше с оръжия. За щастие, шайката беше заета да изхвърля един от собствените си хора от ръба на влака.

Уакс примигна изненадано. Но наистина правеха именно това — в следващия миг, един от бандитите бе изблъскан от покрива и падна в реката със силен плисък. Беше мъжът с бастуна. Някои от останалите го последваха, като скочиха в реката. Един от разбойниците, обаче, забеляза Уакс и посочи към него. Шестимата останали мъже го взеха на мушка.

После замръзнаха.

Уакс се поколеба, застанал с гръб към посоката на движение и вятъра. Мъжете не помръдваха. Не трепваха. Дори не мигаха. Уакс се прехвърли със скок на техния покрив, извади тапа от джоба си — от едното шишенце с метални стружки, — и я метна към тях.

Тапата се удари в някаква невидима преграда и остана там, увиснала във въздуха. Уакс се ухили, скочи между двата вагона и влезе в онзи, върху който бяха застанали обирджиите. Там откри Мараси, покачена на върха на купчина куфари и притиснала рамене към покрива на вагона, точно под групичката мъже — за да може да образува сфера забавено време и да ги накара да замръзнат на място.

9.

Уакс никога преди не бе стрелял по лекари, но доста си падаше по новите преживявания. Май днес беше дошъл денят и за това.

— Добре съм — изръмжа, докато жената попиваше кръвта от раната на лицето му с памук.

Устната му се бе сцепила от удара на огромния бандит.

— Аз ще реша дали е така — отговори тя.

На известно разстояние от тях, констаблите от Айрънстенд тъкмо отвеждаха четирима дезориентирани разбойника от перона, облян в светлината на няколко високи аркови лампи. Уакс седеше на една пейка близо до останалите ранени, за които също се грижеха хирурзи. По-нататък, в сенките на нощта, се виждаха очертанията на брезента, с който бяха покрили телата на мъртвите. Бяха наистина твърде много.

— Не е толкова зле, колкото изглежда — каза Уакс.

— Цялото ви лице беше в кръв, милорд.

— Обърсах си челото с окървавена ръка.

Лекарката вече беше увила ръката му с марля, но се беше съгласила, че порязванията са повърхностни.

Най-накрая, тя отстъпи назад, въздъхна и кимна. Уакс се изправи, грабна влажното си палто и закрачи към влака. Мярна Мараси да наднича от предната му част. Тя поклати глава.

Нямаше и следа от Уейн или МеЛаан.

Стегнатата топка в стомаха на Уакс нарасна двукратно. „Уейн трябва да е добре“, каза си. „Може да се излекува на практика от всичко.“ Но все пак съществуваха начини да убиеш Кръвотворец. Куршум в тила. Продължително задушаване. Всичко, което би принудило Уейн да продължи да се лекува, докато ферохимичните му запаси не се изчерпеха.

И, разбира се, имаше го и другото нещо. Странното явление, което някак беше ограбило аломантичната сила на Уакс. Ако то действаше и срещу ферохимици…

Уакс се качи във влака, мина покрай Мараси, без да обели дума, и се зае да търси сам. Сега, когато беше спрял, във влака беше тъмно — единствената светлина идваше от лампите на перона. Не даваше възможност да се види много.

— Лорд Уаксилий? — повика го констабъл Матю, като проточи шия между два от вагоните.

Високият, слаб мъж се усмихваше с характерната си приветлива усмивка, която обаче помръкна, когато Уакс го подмина бързешком.

— Зает съм — каза, като влезе в следващото купе.

Сините линии му показваха всички метални предмети, независимо от тъмнината. Уейн трябва да носеше у себе си шишенца с метал, както и металоемите си. „Търси слаби линии — от източници на метал, които са скрити зад нещо“, мислеше си. Може би… може би просто го бяха ударили така, че да загуби съзнание, и го бяха напъхали някъде.

— Ъ-ъ… — обади се констабълът иззад него. — Питах се дали някой друг член на прислугата ви не се нуждае от, ъ-ъ, емоционална подкрепа.

Уакс се намръщи, погледна през прозореца и видя Дрютън да седи, заобиколен от цели три сестри. Тъкмо взимаше чашата чай, която едната му подаваше, и се оплакваше от преживяното премеждие. Уакс го чуваше чак от вътрешността на вагона.

— Не — отговори. — Благодаря ви.

Матю го последва, докато проучваше вагона. Той беше местният капитан — макар че, доколкото Уакс беше разбрал, този град бе толкова малък, че „сериозните случаи“ се състояха в разследвания на това кой краде бутилките мляко от прага на госпожица Хътчен, например. Радваше се, че бяха открили хирурзи. Повечето от тях вероятно лекуваха крави през половината си време, но и това беше по-добре от нищо.

Немалко по-млади констабли стояха на платформата. За щастие, вече бяха прибрали глупавите си тефтерчета за автографи — макар че изглеждаха доста посърнали, задето капитанът не им позволяваше да тормозят Уакс.

„Къде?“, мислеше си Уакс с нарастваща тревога, от която вече му прилошаваше. Минута по-късно, Мараси се приближи към него с маслена лампа в ръка, за да му свети, докато той се ровеше из едно товарно отделение, пълно с чували поща.

„Няма да го намерим тук“, помисли си. Този вагон беше по-напред в композицията от онзи, в който тайно превозваха парите, а Уейн нямаше как да е успял да го прекоси — достъпът до него трябва да е бил абсолютно забранен, още преди разбойниците да се появят. И все пак искаше да бъде щателен. Претърси и този, после махна с ръка на Мараси и си запроправя път през отломките и парчетиите в обрания вагон.

Матю ги последва.

— Трябва да отбележа, лорд Уаксилий, че извадихме голям късмет, задето вие също сте били във влака. Шайката на Нощните улици става все по-смела и по-смела напоследък, но дори не предполагах, че биха опитали нещо такова!

— Значи това наистина е вече позната престъпна банда? — попита Мараси.

— О, да — потвърди Матю. — Всички в околността знаят за Нощните улици, въпреки че нападенията им имат за цел предимно градовете в близост до Дивите земи. Най-вероятно отвъд планините няма места с плячка, която да си заслужава, затова са започнали да търсят такава към вътрешността на Басейна. Но това! Обир на влак? И кражба на парите на къща Ерикел? Това е вече изключително дръзко. Нали знаете, че тази Къща произвежда оръжия!

— Сред тях имаше поне един аломант — каза Уакс и ги поведе през празния товарен вагон, който още миришеше леко на формалдехид.

— Не бях чувал за това — отговори Матю. — Значи е било още по-голям късмет, задето и вие сте бил там!

— Не успях да ги спра, преди да избягат — нито да им попреча да вземат парите.

— Но успяхте да убиете или плените половината от тях, милорд. Онези, които арестувахме, ще ни помогнат да открием останалите — каза Матю, поколеба се и добави: — Ще трябва да сформираме констабълска хайка, милорд. Те със сигурност ще се опитат да избягат в Дивите земи. Помощта ви определено би ни била от полза.

Уакс претърсваше внимателно помещението, съсредоточен в сините линии.

— А куцият мъж?

— Милорд?

— Явно той командваше останалите — каза Уакс. — Беше облечен в елегантен костюм и се опираше на бастун. Около метър и осемдесет висок, с издължено лице и тъмна коса. Кой е той?

— Не ми звучи познат, милорд. Главатарят на шайката е Дони.

— Един едър тип? — попита Уакс. — С врат, дебел като дънер?

— Не, милорд. Дони е дребен, но много жесток и опасен. Най-злобният киг, който някога съм виждал, Покварата да го тръшне макар.

„Киг“. Това бе жаргонна дума за човек с колоска кръв. Уакс не беше видял сред разбойниците никой с такъв цвят на кожата.

— Благодаря ви, капитане — каза той.

Матю явно усети, че го отпращат, но се поколеба.

— Ще можем ли да разчитаме на помощта ви, милорд? За преследването на Дони и бандата му?

— Ще… ще ви кажа по-късно.

Капитанът отдаде чест — напълно неподходящ жест, тъй като Уакс не принадлежеше към неговата област на юрисдикция, — и се оттегли. Уакс продължи да търси, като отвори багажното отделение под първия вагон. Металните линии, които водеха към вътрешността му, сочеха само към няколко куфара.

— Уаксилий — обади се Мараси, — няма как да им помогнеш в преследването. Вече си имаме задача.

— Може би двете имат нещо общо.

— А може би — не — каза тя. — Нали го чу. Хората в тази банда са им познати от доста време насам.

— И съвсем случайно са решили да оберат влака, на който бяхме ние.

— И в същото време изглеждаха напълно неподготвени за присъствието на стрелец-аломант в последния вагон. Вместо да хвърлят пръчка динамит вътре и да надупчат купетата с куршуми, изпратиха двама-трима души да ни оберат, защото са предполагали, че сме лесна плячка.

Уакс обмисли чутото, после погледна в следващото багажно отделение, готов за най-лошото. Никакви тела. Той издиша.

— Не мога да мисля за това сега — каза.

Тя кимна с разбиране. Двамата провериха останалите отделения и понеже Уакс не видя никакви подозрителни линии, продължиха напред. Докато прекосяваха разстоянието между този и следващия вагон, Уакс зърна Стерис да го наблюдава. Седеше сама на една пейка с одеяло, увито около рамената, и държеше чаша с нещо, от което се виеше пара. Изглеждаше съвсем спокойна.

Уакс продължи напред. Загубата на приятели беше неделима част от живота на един пазител на реда; беше му се случвало повече пъти, отколкото имаше желание да преброи. Но след онова, което беше станало в града преди шест месеца… Е, не беше сигурен какво би му причинило това да изгуби и Уейн. Стегна се, влезе в следващия вагон и отвори първото багажно отделение. После замръзна на място.

Слаби линии водеха към някакво друго място в този вагон. И се движеха.

Уакс се втурна към тях. Мараси го последва, внезапно застанала нащрек, вдигнала високо лампата. Линиите се точеха от пода на едно от купетата. Само че тук нямаше нито багаж на полиците над седалките, нито боклук по пода. Беше частно купе, за което никой не беше купил билет.

Уакс влезе и отвори бързешком капака на багажното отделение, вградено в пода. Уейн примигна, вдигнал глава към него. По-младият от него мъж беше с разрошена коса и разкопчана риза, но доколкото Уакс успя да види, не беше вързан или окован по някакъв начин. Не изглеждаше изобщо да е бил наранен. Всъщност…

Уакс клекна, а светлината на Мараси му разкри онова, което досега бе останало скрито под ъгъла на капака на багажното отделение. МеЛаан, гола до кръста, също лежеше вътре. Когато ги видя, тя се изправи и седна, без ни най-малко да се притесни от голотата си.

— Спрели сме! — отбеляза тя. — Стигнахме ли вече?

* * *

— Е, а аз откъде да зная, че ще ни нападнат, Покварата да го вземе? — възкликна Уейн, вече в приличен вид, макар и все още с разчорлена коса.

Уакс седеше и го слушаше с половин ухо. Служителите на гарата им бяха предоставили една стая, в която да отседнат. Знаеше, че трябва да се чувства ядосан, но изпитваше предимно облекчение.

— Защото сме ние — отвърна Мараси, скръстила ръце. — Защото пътуваме към място, където е било извършено тежко престъпление и където ще сме изложени на опасност. Заради това, може би. Можеше поне да ни кажеш какво правиш!

Тя направи кратка пауза и добави:

— И между другото — какво, наистина, смяташе, че правиш?

Уейн наведе глава, седнал пред нея. МеЛаан, облегната на стената до вратата, вдигна поглед към тавана с невинно изражение.

— Загърбих миналото — обясни Уейн, като посочи Мараси. — Така, както ти ми каза да направя.

— Това не е „да загърбиш миналото“! Това е „да избягаш от него“. „Да избягаш от него на най-бързия кон“, Уейн.

— Не обичам да правя нещата половинчати — отговори Уейн сериозно, положил длан на сърцето си. — Мина доста време, откакто съм си изкарвал добре в компанията на дама, поради преданото ми моногамно идеализиране на една прекрасна, но недостъпна…

— И как — прекъсна го Мараси, — успя да не чуеш битката? Водеха се престрелки, Уейн. На практика върху теб.

— Ами, виж сега — отговори той, като почервеня, — ние тук бяхме много заети. И понеже бяхме съвсем близо до релсите, беше адски шумно. Искахме по-уединено местенце, така да се каже, и…

Той сви рамене.

— Пфу! — възкликна Мараси. — Имаш ли някаква представа колко бе разтревожен Уаксилий?

— Не ме намесвай — обади се Уакс, вдигнал крака на съседната седалка.

— О, значи ти одобряваш това поведение? — попита Мараси, като се обърна към него.

— Не, за Бога — възрази Уакс. — Ако одобрявах и половината неща, които Уейн прави, Хармония вероятно би ме убил на място. Но той е жив, ние — също, и не можем да го обвиняваме, че се е разсеял по време на нещо, за което приемахме, че ще е просто едно спокойно пътуване.

Мараси се втренчи в него продължително, после въздъхна и излезе на платформата, като подмина МеЛаан, без дори да я погледне.

Уейн се изправи и се приближи към Уакс, като извади кутийката си дъвка от джоба и я потупа няколко пъти в дланта си, за да се слегне пудрата вътре.

— Сигурен ли си, че някой от разбойниците не е успял да я улучи, без ти да видиш? Защото определено се е вкиснала от нещо.

— Просто се безпокоеше за теб — отговори Уакс. — Ще говоря с нея, след като се успокои.

МеЛаан спря да се опира на стената и попита:

— Забеляза ли нещо необичайно в нападението?

— Доста неща — отговори Уакс, като се изправи и се протегна.

Поквара. Дали пък наистина вече не беше твърде стар за тези неща, както Леси обичаше да се шегува с него? Обикновено духът му беше доста по-приповдигнат след битка.

„Заради убитите е“, помисли си. Бе загинал само един пътник, един по-възрастен мъж. Но бяха загубили шестима от пазачите, да не говорим за мнозината ранени.

— Един от бандитите — обърна се той към МеЛаан — направи нещо, което някак потисна аломантията ми.

— Пиявица? — предположи тя, но Уакс поклати глава.

— Не ме докосна.

Пиявиците, които горяха хром, умееха да изчерпват запасите метал на всеки друг аломант — само че за целта бе необходимо да го докоснат.

— Чувството не беше същото. В единия момент, стоманата ми си беше там, а в следващия вече я нямаше. Но, МеЛаан, те използваха някакво устройство. Малко метално кубче.

— Чакай — обади се един глас и Мараси се появи на прага на купето. — Кубче ли?

Тримата погледнаха към нея едновременно и тя се изчерви под суровата светлина на електрическите лампи.

— Какво? — попита ги.

— Нали току-що отфуча — отбеляза Уейн, — задето бе така онаскърбена.

— Е, сега прифучах обратно — отговори тя, приближи се към Уакс и бръкна в джоба си. — Не ми пречи да бъда онас… оскърбена и тук.

Тя извади ръката си и поднесе малко метално кубче към Уакс. Същото, което бе видял, преди стоманата му да изчезне. Той го взе от дланта ѝ.

— Откъде го взе?

— От онзи с бастуна — отвърна тя. — Посегна, сякаш да извади пистолет, но го изпусна.

Уакс го обърна към МеЛаан, която поклати глава.

— Този пистолет е адски странен — отбеляза Уейн.

— В информацията, за която ни говореше ВенДел, споменаваше ли се нещо за устройства, които потискат аломантията?

— Не съм чувала за такова нещо — отговори МеЛаан.

— Даже цев няма — обади се пак Уейн.

— Но нали каза, че не си обръщала особено внимание на проучванията ви, МеЛаан — напомни Мараси, като пак взе кубчето.

— Така е.

— Дори да можеше да се стреля с проклетото нещо, куршумът би бил колкото бълха.

Мараси въздъхна.

— Уейн, толкова ли не усещаш кога хуморът на дадена ситуация вече си е отишъл?

— Скъпа, в тази ситуация той изобщо не е пристигал — отговори той.

— Трябва да хванем друг влак към Ню Сирън — каза Мараси, като се обърна към другите двама.

— Тези бандити може да знаят нещо — каза Уейн. — Може да се окаже полезно да ги хванем. Пък и не ми се удаде възможност да очистя някой от тях, тъй като бях зает с ненавременни любовни похождения.

— Е, поне беше доста приятно похождение — отбеляза МеЛаан, а в отговор на вторачения поглед на Мараси добави: — Какво, де? Така си беше. Горкият човечец не се е занимавал с похождения от години. Беше му се натрупала доста неизразходвана енергия.

— Ти дори не си човек — каза Мараси. — Би трябвало да те е срам. Да не говорим пък за факта, че си на шестстотин години.

— По сърце съм млада. Сериозно — сформирах си го по подобие на онова в гърдите на шестнайсетгодишната девойка, която изядох преди няколко месеца.

Стаята притихна.

— О… това беше несъобразително от моя страна, нали? — попита МеЛаан, като трепна от неудобство. — Наистина беше несъобразително. Не беше особено вкусна, ако това е някакво успокоение. Почти нямаше загнили места. И… Не, по-добре да спра с тази тема. Ню Сирън — ще тръгваме ли натам, или ще преследваме обирджиите?

— Тръгваме — каза Уакс, с което си спечели одобрително кимване от Мараси. — Ако обирът е свързан със случая, значи така или иначе ще се засечем с тях по-късно. Ако не е, ще видя с какво мога да помогна, след като се оправим с чичо ми.

— А как ще идем в Ню Сирън? — попита Уейн. — Не мисля, че влакът ни ще потегли скоро пак.

— На товарен — отвърна Уакс, като провери разписанието на стената. — Ще мине оттук след един час. Ще закарат нашия влак за ремонт, така че товарният ще може да спре тук и да ни вземе. Няма да е особено комфортно, но пък ще стигнем до сутринта. Идете да си вземете куфарите. Да се надяваме, че не са надупчени с прекалено много куршуми.

Уейн и МеЛаан го послушаха и излязоха заедно. Може би помежду им наистина имаше нещо. Ако не друго, то поне Уейн не изглеждаше ни най-малко обезсърчен от напомнянията колко стара и колко различна от хората бе МеЛаан.

От друга страна, Уейн не беше известен с добрия си вкус за жени. Е — или с добрия си вкус за каквото и да било. Уакс хвърли поглед към Мараси, която още не беше тръгнала. Държеше малкото кубче, въртеше го между пръстите си и разглеждаше сложните символи, гравирани по повърхността му.

— Мога ли пак да взема бележките на ВенДел? — попита тя. — Може да се споменава нещо за това.

— По-склонна ли си вече да обмислиш вероятността обирът на влака да не е бил случаен?

— Донякъде, може би — съгласи се Мараси. — Трябва да говориш със сестра ми.

— Изглеждаше ми напълно спокойна, когато проверих как е преди малко.

— Разбира се, че е спокойна — отговори Мараси. — Нали е Стерис. Но също така се е заела да бродира.

— … И това е нещо лошо?

— Стерис бродира, само когато е обзета от горещото желание да изглежда нормално — обясни Мараси. — Прочела е някъде, че това се счита за подходящо хоби за жена от нейното потекло. Мрази го до смърт, но не би си признала за нищо на света. Вярвай ми. Щом е опряла до бродиране, значи е разстроена. И аз бих могла да поговоря с нея, но тя никога не ме слуша. Дори не подозираше, че съществувам, преди да навлезем в юношеските си години. Освен това, ти така или иначе ще трябва да свикнеш.

Тя излезе от стаята, а Уакс се улови, че — колкото и да беше странно — се усмихва. Каквото ще да се каже за Мараси, но едно не можеше да ѝ се отрече — определено бе напреднала много, откакто за пръв път се бяха запознали.

Свали палтото си от закачалката на стената и го облече, след което излезе навън в нощта. Мараси тъкмо бе отишла да повика началника-гара, сигурно за да уреди нещата с пътуването с товарния влак. Уакс вървеше успоредно с релсите, покрай редицата електрически лампи, които озаряваха перона със студената си светлина, докато не стигна до пейката, където Стерис се беше заела с бродерията си.

— Мараси казва, че не се чувстваш особено добре — отбеляза той, като се настани до нея.

Стерис спря да бродира.

— Ти наистина обичаш да говориш направо, лорд Уаксилий.

— Понякога.

— Но, както е известно и на двама ни, това е само фасада. Отраснал си сред елита на Елъндел. Имал си частни учители и преподаватели, които са работели върху дикцията ти. През юношеските си години си прекарвал времето си на празненства и балове.

— А след това прекарах двайсет години в Дивите земи — каза Уакс. — Вятърът там може да извае в нови форми и най-устойчивата гранитна скала. Изненадва ли те, че може да направи същото с един човек?

Тя се обърна към него, наклонила глава.

Уакс въздъхна, облегна се и протегна крака напред.

— Случвало ли ти се е да бъдеш на място, където изобщо не се вписваш? На място, където всички останали сякаш мигновено схващат как стоят нещата? Знаят какво да правят. Какво да кажат. Но, Покварата да го тръшне — на теб ти се налага да полагаш усилия, за да го проумееш?

— Току-що описа целия ми живот — каза Стерис тихо.

Той обгърна раменете ѝ с едната си ръка и я остави да положи глава на рамото му.

— Е, така се чувствах аз на онези празненства и балове. Социалните контакти бяха задължение за мен. Всички се смееха, а аз стърчах, скован от напрежение, и се опитвах да измисля как би било правилно да се държа. По онова време не се усмихвах особено често. Май все още е така. Винаги, щом можех, се измъквах от увеселенията и си намирах някой уединен балкон.

— А там какво правеше? Четеше ли?

Уакс се засмя леко и отговори:

— Не. Нямам нищо против книгите от време на време, но запаленият читател тук е Уейн.

Стерис вдигна глава, изненадана.

— Сериозно говоря — потвърди Уакс. — Е, да, той наистина обича и онези с картинки в тях, но наистина чете много. И често — на глас. Трябва да го чуеш как разиграва героите сам пред себе си. А аз… аз просто си намирах някой балкон с изглед към града и наблюдавах. Слушах.

Той се усмихна и добави:

— Когато бях момче, немалко хора ме смятаха за глупав, защото обичах просто да си седя и да зяпам през прозореца.

— А после отиде в Дивите земи.

— Бях така щастлив, че се отървах от Елъндел и фалша му. Ти ме смяташ за твърде прям. Е, такъв искам да бъда. Такъв беше човекът, на когото се възхищавах. Може би аз просто му подражавам — но правя това с искрено желание. Проклет да съм, но е така.

Стерис замълча за известно време, опряла глава на рамото му, докато Уакс седеше, загледан в тъмата. Беше хубава нощ — като се имаше предвид случилото се.

— Грешиш — каза тя най-накрая със сънлив глас. — Усмихваш се. Най-често — когато летиш със своята стомана. Това са единствените моменти, в които ми се струва… струва, че виждам… неподправена радост в теб…

Той погледна към нея, но тя явно бе задрямала, ако се съдеше по спокойното ѝ дишане. Той се облегна пак назад и се замисли над думите ѝ, докато товарният влак най-после не пристигна на гарата.

10.

Уакс се сепна, събуден от звука на експлозии в далечината.

Побърза да се изправи на крака и посегна към шишенце метални стружки, още сънен и дезориентиран. Къде беше? Купето за персонал в товарния влак. Беше просторно, с няколко твърди дивана в дъното, където машинистите можеха да дремнат, докато чакаха да разтоварят влака. Стерис бе заспала на едното, завита със сакото му. Уейн пък беше задрямал в ъгъла, покрил лице с шапката си.

Бяха решили да оставят прислугата засега; те щяха да потеглят със следващия пътнически влак. МеЛаан беше предпочела да се вози заедно с багажа им — искаше да разгледа костите, които си беше взела за пътуването, и да си избере правилното тяло за момента.

Уакс изпи шишенцето със стружките, извади Възмездие и пое със залитане в посока на звуците — които, след като се беше разсънил напълно, вече не му се струваха съвсем като от експлозии. Бяха по-скоро продължително, далечно боботене, като от земетресение, някъде в далечината. Влезе в машинното отделение. Този двигател беше по-модерен — захранваше се с дизел и нямаше нужда от тендер.

Мараси бе застанала пред отделението, до машиниста на пулта за управление — висок мъж със светли очи и едри, мускулести предмишници.

Това боботене… Уакс се намръщи и свали оръжието, когато Мараси се обърна и го забеляза. Небето беше яркосиньо; утрото беше настъпило. Уакс се приближи към предното стъкло и видя, че Ню Сирън се издига точно пред тях. Градът бе построен върху множество огромни, плоски каменни тераси. Бяха поне дузина и през всяка от тях течаха по няколко рекички, които ги пресичаха и се спускаха от ръба към долната тераса. Звукът не се дължеше на земетресение или взрив, а на водопадите.

На някои места бяха съвсем малки — около два метра, може би. Но на други се виждаха величествени водопади, които се спускаха от петнайсет или повече метра, преди да се разбият в следващото каменно плато. Изглеждаше, сякаш всичко това е било изкуствено създадено, понеже множеството различни поточета и водопади в крайна сметка се вливаха обратно в реката, която течеше от града в посока на далечния Елъндел.

Уакс пъхна Възмездие в кобура, макар и от третия път — бе прекалено погълнат от гледката на водопадите и на целия град изобщо. Между реките се редяха различни сгради, а от ръбовете на скалите се спускаха свежи, зелени лози — сякаш кичури разкошна коса, с които природата се бе накичила. Отвъд всичко това се издигаше планинската верига Сирън, висока и с побелели от снега върхове.

Мараси се ухили и се наведе напред през прозореца, за да огледа по-добре високия град. Машинистът продължаваше да стои зад лостовете, ръчките и копчетата на таблото за управление и да си придава нехаен вид, но явно следеше как ще реагират Уакс и Мараси.

— Често си мисля — обади се той накрая, — че Хармония е направил това място, за да се изфука колко може.

— Нямах представа за него — каза Уакс и отиде до Мараси.

Зад него с леко залитане се появи Уейн, който все още се прозяваше.

— Е, да — каза машинистът, — хората от Елъндел често забравят, че не са единствени на света. Без да се обиждате, милорд. Елъндел е наистина толкова зашеметяващ, че не е учудващо, че повечето хора губят представа за останалото.

— Вие живеете в Ню Сирън, така ли? — попита Мараси.

— Откакто съм се родил, капитан Колмс.

— Бихте ли ни упътил към хотела ни, тогава? — помоли го тя. — „Медната порта“?

— О, той е много хубав — каза машинистът и посочи. — На горната тераса, в квартала на лодкарите. Търсете голямата статуя на лорд Мъглороден. На няма две пресечки от нея е.

— На какво разстояние от него можете да ни оставите? — попита Мараси.

— На доста голямо, опасявам се — отговори мъжът. — Влакът не е пътнически, а и дори те стигат само до средните нива. Ние ще спрем на най-ниското. Ще ви отнеме няколко часа път с гондолите нагоре. Има и пътища, ако предпочитате каретите, но с тях става по-бавно — пък и от гондолите се разкрива по-хубава гледка.

„Гондолите биха били прекрасни“, помисли си Уакс, ако бяха успели да дремнат за повече от два-три часа. Но като се имаше предвид официалния прием довечера, трябваше да бъдат отпочинали и готови.

— По прекия път? — попита той Мараси.

— Виждаш, че нося пола, нали?

— Виждам. Какво стана с оная изтупана констабълска униформа с панталоните?

— В багажа е. Не всеки обича да носи униформи, ако не му се налага, Уаксилий.

— Е, тогава можеш да изчакаш и да вземеш някоя гондола — каза Уакс. — Мисли си за мен и как в момента си почивам в мекото хотелско легло, докато примигваш със зачервени очи и се мъчиш да не заспиш, преди…

— Добре де, добре — приближи се Мараси към него. — Само избягвай тълпите.

Уакс я прегърна през кръста.

— Ще се върна и за вас — каза той на Уейн, който кимна. После се обърна към машиниста: — Предайте да доставят багажа ни в „Медната порта“, ако обичате.

— Да, милорд.

Уакс отвори страничната врата, отпи още малко метални стружки — от шишенцето, което бе взел от запаса в багажа си, — хвана Мараси здраво, разгоря стоманата и скочи. Един силен Тласък ги запрати нагоре и далеч от влака, който тъкмо започваше да забавя скорост, докато се приближаваше към групата сгради, струпани около ниската основа на Ню Сирън.

Започнаха да падат към тях, но един изстрел с Възмездие, докато летяха към земята, му предостави опора, от която да се оттласне. Двамата отново полетяха нагоре, като подминаха по-ниските тераси, и той използва метала в тях, за да ги задържи във въздуха.

Къщите тук бяха много по-малки от тези в Елъндел. Можеха да се нарекат почти старовремски. В Елъндел човек рядко можеше да си позволи да отдели пространство за самостоятелно жилище — дори в бедняшките квартали се срещаха предимно високи блокове с апартаменти. Течеше и непрекъсната, бавна промяна — някои райони на града постепенно западаха и се напълваха с бедни хора, а онези, които можеха да платят за нещо ново, се преместваха на нови места. Той намираше за забележително обстоятелството, че районите на днешните бедняшки махали бяха отбелязани като първокласни имоти на старите карти.

Забеляза няколко жилищни блока и само три небостъргача, построени в малкия търговски район на най-горната тераса. Въпреки че каменните плата ограничаваха площта на града, явно бяха достатъчно обширни да поберат населението. Виждаха се множество паркове и малки поточета, прекалено плитки, че да могат да се използват за воден транспорт така, както използваха каналите в Елъндел.

Придвижваше се от покрив на покрив и избягваше улиците заради Мараси, макар че полата не ѝ създаваше особени проблеми. Бе я увила и стиснала с крака, преди да потеглят, и тъй като се придвижваха почти само нагоре, не се развяваше настрани.

Прекосиха жилищните квартали на широки дъги, докато не стигнаха до следващата тераса. Тук Уакс намери една гондола, която използва за опора, за да Тласне двамата нагоре през петнайсетината метра, които им оставаха до най-високите тераси. Наслади се на момента — на свободата, на красотата на полета. Имаше нещо особено величествено в това да се носиш нагоре покрай бушуващ водопад, а под теб да се ширят блестящи басейни и тучни зелени градини.

Издигнаха се леко над повърхността на терасата и Уакс ги приземи до водопадите. Мараси издиша дъха, който бе затаила, когато я пусна на земята; усещаше по силата, с която се беше вкопчила в него, че полетът не ѝ се е сторил така приятен, както на него. Аломантичните Тласъци не бяха нещо, с което бе свикнала, нито пък височините — отдръпна се от ръба на скалата веднага, щом можа.

— Ще тръгваш ли за останалите? — попита го.

— Нека първо намерим хотела — каза той и посочи към статуята, която бе забелязал, когато се приземиха. Все още успяваше да различи зелената патина по главата, която стърчеше над покривите на околните къщи, и се запъти натам.

Мараси го последва и двамата излязоха на една доста оживена улица, пълна с пешеходци и вестникарчета, които размахваха броеве на всеки ъгъл. Конете и каретите се срещаха по-рядко, отколкото в Елъндел — почти никак, макар че забеляза доста рикши. Като се имаше предвид терена, на който градът беше построен, в това имаше логика. Намираше за интересно, че мрежата гондоли се използва не само за придвижване между терасите; имаше и линии, които пресичаха небето горе и пренасяха хора от един район на тази тераса до друг.

— Като акула сред ято копърки — промърмори Мараси.

— Моля? — обърна се към нея Уакс.

— Виж как те заобикалят хората — поясни Мараси. — Лорд Киминс е провел проучване, в което сравнил констаблите с акули, и доказал, че хората по оживените улици реагират на тях по същия начин, както животните реагират на появата на хищник.

Досега не го беше забелязал, но тя бе права. Хората го заобикаляха отдалеч — макар и не защото се досещаха, че е констабъл. Дължеше се на дългото ездаческо палто, на оръжията, и може би — на височината му. Тук всички изглеждаха малко по-ниски и Уакс се извисяваше над тълпата с десетина сантиметра.

В Елъндел, дрехите му бяха необичайни, но такова беше и облеклото на всички останали. Градът беше същински миш-маш — приличаше на старо буре, пълно с гилзи от куршуми. Имаше представители на всички видове и калибри.

Тук, обаче, хората носеха по-леки дрехи, отколкото у дома. Дамите явно предпочитаха пастелните рокли, а мъжете — бели костюми на райета и сламени плоски шапки с къса периферия. В сравнение с тях, той се набиваше на очи като дупка от куршум в цветен витраж.

— И без това никога не ме е бивало да се сливам с тълпата — каза той.

— Това е така — съгласи се Мараси. — От преди малко се каня да те попитам — Уейн ще ти трябва ли тази вечер?

— На празненството ли? — попита Уакс с развеселена усмивка. — Трудно ми е да си представя развитие на събитията, което да не завършва с него, пиян и наполовина удавен в купата с пунш.

— Значи ще го помоля да се присъедини към мен — каза Мараси. — Искам да претърся гробищата за клина на РеЛуур.

Уакс изхъмка.

— Доста черна работа.

— Точно затова искам да взема Уейн.

— Разбрано. Според теб каква вероятност има да намериш клина, заровен в някой гроб?

Мараси сви рамене.

— Предположих, че ще е добре да започнем от най-явния и лесен метод на търсене.

— Ограбването на гробове е най-лесният метод, така ли?

— С необходимата подготовка, да — отвърна Мараси. — Нямам намерение да копая аз, все пак…

Уакс спря да я слуша.

Бърборенето на заобикалящата го тълпа заглъхна в ушите му и той замръзна на място, втренчен във вестника, което едно момиче-вестникарче размахваше на близкия ъгъл. Онзи символ, кривото огледално „ма“… познаваше този символ твърде добре. Остави Мараси посред изречението, проправи си път сред минувачите към момичето и грабна вестника.

Символът. Не беше възможно. „Нападение в имението Фартинг!“, гласеше заглавието. Той извади няколко клипса за момичето и попита:

— Имението Фартинг? Къде се намира?

— В началото на улица Цветна — отговори момичето, като посочи с брадичка и накара монетите да изчезнат от ръката му.

— Хайде — каза Уакс, като прекъсна Мараси, която тъкмо отваряше уста да каже нещо.

Хората наистина се отдръпваха от пътя му, което беше удобно. Можеше да се придвижи и по въздух, но откри имението лесно — отчасти защото пред него се бяха струпали хора и сочеха натам. Символът беше нарисуван с червена боя — точно като онзи, който му бе познат от Дивите земи, но този път загрозяваше стената на едно изискано, триетажно каменно имение, вместо на дилижанс.

— Уаксилий, в името на здравия разум — заговори Мараси, когато го настигна, — какво те е прихванало?

Той посочи символа.

— Познат ми е — каза Мараси. — Откъде ми е познат?

— Чела си разказите, в които се описва животът ми в Дивите земи — отговори Уакс. — Има го там — това е символът на Ейп Мантън, един от старите ми врагове.

— Ейп Мантън! — възкликна Мараси. — Не беше ли той…

— Да — отговори Уакс, а споменът за нощите на мъчения премина през ума му. — Той преследва аломанти.

Но как би могъл да бъде тук? Благодарение на Уакс, той излежаваше присъда — и то не в затвора на някое малко селце, а в Тру Мадил, най-големия град в Северните диви земи. От тъмниците там измъкване нямаше. Как, в името на Хармония, беше успял да стигне чак до Ню Сирън?

Делата на Мантън тук нямаше да се изчерпят с обири. Зад неговите кражби винаги имаше друг мотив, някаква цел. „Трябва да разбера какво е взел и защо…“ — помисли си Уакс, но преди да довърши мисълта си, се сепна. „Не.“

Не и сега.

— Да тръгваме към хотела — каза Уакс и се откъсна от гледката на червения символ.

— Поквара — възкликна Мараси, забързала след него. — Би ли могъл да е замесен?

— С Котерията? Никакъв шанс. Мрази аломанти.

— Знаеш какво казват — „Врагът на моя враг…“

— Не и при Ейп — възрази Уакс. — Не би стиснал ръката на един Металороден, ако ще да виси от ръба на пропаст.

— Значи…

— Значи няма нищо общо с това — отвърна Уакс. — Няма да му обръщаме внимание. Дошъл съм заради чичо си.

Мараси кимна, но изглеждаше обезпокоена. Подминаха един жонгльор-Дърпач, който хвърляше топки и ги дърпаше обратно нагоре във въздуха — заедно с по някой предмет от развеселената тълпа зяпачи. Чисто разхищение на аломантични сили. А и тези огромни тълпи. Бяха задушаващи. Надявал се беше, че като се махне от Елъндел, ще може да си почине от претъпканите улици. Едва не извади пистолета си, за да стреля и да ги накара да се разпръснат.

— Уакс… — обади се Мараси и го хвана за ръката.

— Какво?

— Какво ли? Поквара, в момента би могъл да приковеш човек за стената само с поглед!

— Добре съм — каза той и дръпна ръката си.

— Тази вендета срещу чичо ти е…

— Не е вендета — прекъсна я той и си запроправя път през тълпата още по-бързо, а ресните на мъглопелерината му се развяваха зад него. — Знаеш какво прави.

— Не знам. Нито пък ти знаеш — възрази Мараси.

— Развъжда аломанти — каза Уакс. — И, може би — ферохимици. Няма нужда да знам плана му в подробности, за да знам колко лошо би могло да стане, ако го осъществи. Ами ако събира армия от Главорези и Монетомети? Двуродни. Съчетатели.

— Това би могло да е вярно — призна Мараси. — Но ти не го преследваш заради това, нали? Той те победи. В случая със Стоте живота, Костюма те надхитри. И понеже загуби битката, сега искаш да спечелиш войната.

Той спря и се обърна към нея.

— За колко дребнав ме мислиш?

— Като се има предвид онова, което току-що казах — отговори тя, — бих казала, че те мисля за точно толкова дребнав. В това, че си ядосан на Костюма, няма нищо нередно, Уаксилий. Той държи сестра ти в плен. Но, Поквара, не оставяй това да замъглява здравия ти разум, моля те.

Уакс си пое дъх дълбоко, после посочи към имението нагоре по улицата.

— Искаш вместо това да тръгна по петите на Ейп ли?

— Не — отговори Мараси и се изчерви. — Съгласна съм, че трябва да останем съсредоточени върху задачата да открием клина.

— Ти си тук заради клина, Мараси — каза Уакс. — Аз съм тук, за да намеря Костюма.

Той кимна към дискретната табела на хотела малко по-нататък по улицата, едва забележима на фасадата на сградата.

— Иди да съобщиш на рецепцията, че сме пристигнали. Аз ще ида да взема останалите.

— И тъй като сте запазили както този апартамент, така и съседните, на практика целият последен етаж ще е на ваше разположение.

* * *

Собственичката на хотела — която настояваше да я наричат леля Джин, — засия, когато го каза. Уейн се прозина, разтри очи и отвори шкафчето над бара в разкошно обзаведената стая.

— Прекрасно. Чудесно. Може ли шапката ви?

— Шапката ми… ли? — попита възрастната жена и вдигна поглед към огромната шапка.

Периферията ѝ беше увиснала елегантно от двете страни, а самата шапка беше направо отрупана с цветя. Имаше цели купища от тях. Копринени, както предположи Уейн — но много сполучливи имитации.

— Имате приятелка? — предположи леля Джин. — На която бихте желал да подарите шапката?

— Не — отвърна Уейн. — Трябва ми за следващия път, когато ще бъда старица.

— Следващия път, когато какво? — попита леля Джин и пребледня, но това може би се дължеше на факта, че Уакс току-що мина с тежки стъпки покрай нея, развял огромната си мъглопелерина.

Така и не се бе научил как да се слива с тълпата.

— Тези прозорци отварят ли се? — попита Уакс, като посочи към един от широките френски прозорци на луксозния хотелски апартамент, след което стъпи на един от диваните и се опита да го бутне навън.

— Преди се отваряха — отговори леля Джин. — Но вятърът ги караше да дрънчат, затова запечатахме бравите и уплътнихме рамките с боя. Не мога да понеса дори самата мисъл някой да…

Уакс бутна силно единия и го отвори, като счупи бравата, а от външната страна се разнесе остро изпукване, когато пластът боя се натроши и падна. Дървената рамка сигурно също се беше нацепила.

— Лорд Ладриан! — възкликна леля Джин.

— Ще платя за ремонта — каза той, като скочи от дивана. — Нужно ми е да може да се отваря за в случай, че ми се наложи да изскоча.

— Да изско…

— Аха! — възкликна Уейн и отвори най-долното шкафче под бара.

— Алкохол ли намери? — попита Мараси, която тъкмо минаваше покрай него.

— Фъстъци — поправи я той, изплю дъвката си и напъха шепа ядки в уста. — Не съм ял нищо, откак свих онея плодове от багажа на Стерис.

— Какви ги дрънкаш пък сега? — обади се Стерис от дивана, където тъкмо пишеше нещо в тефтера си.

— Оставих ти една от обувките си в замяна — каза Уейн, пъхна ръка в джоба на палтото си и извади другата. — И като стана дума за това — Джин, би ли ми дала шапката си срещу тази?

— Срещу обувката ви? — попита леля Джин и се обърна към него. Миг по-късно подскочи при изпращяването на следващия прозорец, който Уакс отвори насила.

— Да — потвърди Уейн. — И двете са части от облеклото, нали?

— Какво мога да направя с една мъжка обувка?

— Носи я следващия път, когато ти се наложи да си мъж — посъветва я Уейн. — Имаш много подходящо лице за това. И раменете ти си ги бива.

— Та аз…

— Не му обръщайте внимание, моля ви — каза Стерис, като стана и се приближи към двамата. — Ето, приготвила съм ви списък с възможните развития на събитията, които биха могли да се случат по време на престоя ни тук.

— Стерис… — обади се Уакс, като отвори третия, последен прозорец.

— Какво? — отвърна тя невъзмутимо. — Отказвам да оставя персонала ни неподготвен. Тяхната сигурност е наша грижа.

— Пожар? — прочете леля Джин от списъка с въпросителен тон. — Престрелки. Обири. Взимане на заложници. Взривове?

— Това последното никак не е честно — каза Уакс. — Повярвала си на Уейн.

— Нещата около теб наистина имат склонността да избухват по-често от обикновено, приятелю — заяви Уейн между хапките фъстъци. Хубави бяха. Доста добре осолени.

— За съжаление е прав — каза Стерис. — Вече съм изброила седемнадесет експлозии, свързани с дейността ти. Това е сериозна статистическа аномалия — дори в професия като твоята.

— Шегуваш се. Седемнайсет?

— Боя се, че да.

— Хм — отговори той.

Поне имаше приличието да изглежда горд от това.

— Веднъж вдигнаха една сладкарница във въздуха, докато бяхме вътре — сподели Уейн с леля Джин, като се наведе към нея. — Динамит в торта. Голяма каша.

После ѝ протегна шепа фъстъци и добави:

— Ами ако добавя и тези към обувката?

— Това са моите фъстъци! Взети от същата тази стая!

— Но вече струват повече — обясни Уейн. — Защото съм наистина много гладен.

— Казах ви да не му обръщате внимание — намеси се Стерис и потупа по тефтера, който беше връчила на леля Джин. — Погледнете тук. Вие прочетохте само съдържанието. Останалите страници съдържат разяснения относно тези възможни събития, както и съответните подходящи мерки. Подредила съм списъка според евентуалните щети, които всяко събитие би нанесло на движимото имущество.

Уакс скочи в средата на стаята и протегна рязко ръка напред. Вратата потрепери.

— Какво… какво прави той? — попита леля Джин.

— Проверява кои са най-удобните места в помещението, от които би могъл да затръшне вратата с ума си — обясни Уейн. — За в случай, че някой нахълта и ни нападне.

— Просто прочетете тетрадката, ако обичате — помоли Стерис с любезна усмивка.

Леля Джин я погледна, стъписана.

— Тези неща… заплахи ли са?

— Не, разбира се, че не! — отговори Стерис. — Искам само да бъдете подготвена.

— Доста е изрядна — обясни Уейн.

— Обичам да бъда изрядна.

— Обикновено това означава, че ако я помолите да убие някоя муха, ще изгори къщата, за да бъде напълно сигурна, че е свършила работата.

— Уейн — каза Стерис, — в момента безпокоиш дамата излишно.

— Наводнение чрез отклоняване на водите на някой от водопадите към стаята — прочете леля Джин, отново загледана в списъка. — Атака на колоси. Нахлуване на стадо едър, рогат добитък в лобито?

— Този вариант е много слабо вероятен — каза Стерис, — но никога не пречи човек да е подготвен!

— Но…

Вратата на съседния апартамент се отвори с трясък.

— Здравейте, човеци — поздрави МеЛаан и пристъпи през прага, само по чифт стегнати къси панталони и парче плат, увито около гърдите. — Трябва да си избера нещо подходящо за довечера. Какво мислите вие — големи гърди? Малки гърди? Много големи гърди?

Всички в стаята притихнаха за момент, после се обърнаха към нея.

— Какво, де? — попита МеЛаан. — Изборът на точен размер бюст е от жизненоважно значение за подготовката на една дама за официални събития!

Тишина.

— Това е… малко неуместен въпрос, МеЛаан — каза накрая Стерис.

— Просто завиждаш, защото ти не можеш да си ги свалиш, ако искаш да идеш да потичаш — заяви тя. — Ей, къде е пиколото с багажа ми? Ако ми изпусне куфарите и пукне някой от черепите, кълна се, че ще му покажа какво означава бяс!

И се отдалечи.

— „Черепи“ ли каза тя? — попита леля Джин.

Вратата се затръшна.

— Аха! — възкликна Уакс, като спусна длан. — Ето.

Мараси се приближи, обви ръка около рамената на възрастната жена и я поведе към вратата.

— Не се тревожете. Далеч няма да е толкова зле, колкото го карат да изглежда сега. Най-вероятно няма да се случи нищо нито на хотела ви, нито на вас самата.

— Като изключим това, че Уакс ви разби прозорците — напомни Уейн.

— Да, като изключим това — съгласи се Мараси и го изгледа яростно.

— Млада госпожице — прошепна ѝ с ъгълчето на устата си леля Джин, — трябва да избягате от тази компания възможно най-бързо.

— Не са лоши хора, наистина — каза Мараси, като стигна до вратата. — Просто им се струпа много тази нощ.

Леля Джин кимна колебливо.

— Добре — продължи Мараси. — Когато слезете долу, бихте ли изпратила някого до търговската камара, ако обичате? Помолете ги да ми запишат имената на абсолютно всички служители на местните гробища.

— На гробищата ли?

— От огромна важност е — потвърди Мараси, избута жената през прага и затвори вратата след нея.

— Гробищата? — обади се МеЛаан, като подаде глава в стаята. В момента бе напълно плешива. — Това ми напомня: бихте ли ми поръчали нещо за ядене? Някое хубаво парче отлежало месо.

— Разложено, искаш да кажеш — уточни Уакс.

— Няма нищо по-хубаво от уханието на сочна флейка, оставена цял ден на слънце — отговори МеЛаан и се шмугна обратно в стаята си, когато откъм другата врата се разнесе почукване. — А! Багажа ми. Отлично. Какво? Не, естествено, че няма трупове вътре. За какво са ми кокали, по които още има месо? Благодаря. Чао.

Уейн напъха последните фъстъци в уста.

— Не знам за вас, но аз ще си намеря някое местенце, където да похъркам няколко часа.

— Как сме настанени по стаите, Уаксилий? — попита Мараси.

— Ти и Стерис сте в апартамента отсреща — обясни Уакс, — а Уейн и аз сме в този. МеЛаан получава собствена стая. Сигурно ще иска да се, ъ-ъ…

— Разтопи? — помогна му Мараси.

— … насаме.

— Няма проблем, благодаря — обади се МеЛаан от съседната стая.

Миг по-късно отвори пак вратата. Носеше същите кости и тяло, но този път гърдите ѝ бяха напълно голи.

Не бяха женски.

— Реших проблема — обясни тя. — Ще отида като мъж. Така и без това няма да се набивам толкова на очи. Само трябва да избера точните кости.

Уейн наклони глава. МеЛаан беше преоформила и чертите на лицето си, като ги беше направила по-мъжествени. Очите на Стерис заплашваха да изхвръкнат от орбитите си. Това поне си заслужаваше да се види.

— Ти си… — заекна Стерис. — Ще се превърнеш в…

— Мъж ли? — довърши вместо нея МеЛаан. — Точно така. Ще изглеждам по-добре, когато си избера правилното тяло. Ще трябва да помисля и за гласа.

Огледа останалите и попита:

— Ъ-ъ… Това проблем ли е?

По някаква причина, всички се обърнаха към Уейн. Той се замисли за миг, после сви рамене. Може би трябваше да даде обувките си на нея.

— Нямаш нищо против? — настоя Стерис.

— Пак си е тя.

— Но изглежда като мъж!

— Същото може да се каже и за собственичката на този хотел — изтъкна Уейн, — но тя има деца, така че някой все пак трябва да се е съгласил да я…

— Добра идея, МеЛаан — каза Уакс, като положи длан на ръката на Стерис. — Стига да успееш изобщо да влезеш на приема.

— Не се безпокой за това — каза тя, като се завъртя. — Ще вляза. И ще съм на линия, ако имате нужда от помощ. Но това е твое разследване, Ладриан, не мое. Ти си детективът; аз съм тук само за тупаниците.

Тя затвори вратата. Уейн поклати глава. „Ето това е положение, в което човек не попада особено често…“, помисли си. Е, той наистина намираше за полезно да се преобразява в старица от време на време, така че виждаше логиката. Вероятно беше приятно за една жена понякога да прекарва известно време като мъж — ако не за друго, то поне за да добие още една перспектива върху нещата. Пък и беше по-лесно да се пикае така. Това не беше за пренебрегване.

— Тя смята — каза Уакс, — че нашият обичаен стил разследвания не включва тупаници.

— За да бъдем честни — отбеляза Уейн, — обикновено включва повече пуцаници.

Мараси потри чело.

— Защо изобщо водим този разговор?

— Защото сме уморени — отговори Уакс. — Наспете се, всички. Уейн, тази вечер ще идеш с Мараси да разровите няколко гроба.

Пое си дълбоко дъх и добави:

— А аз, за съжаление, ще ходя на прием.

11.

Официалното шалче и сакото напомняха на Уакс за годината, след като беше напуснал Селото. Годината, през която чичо му усърдно го беше увил с лъскавата опаковка на млад благородник и се беше заел да го представя пред елита на града с такава радост, сякаш беше спечелил някаква война, когато изгониха Уаксилий от териското общество.

Уакс, разбира се, се беше върнал да живее при родителите си. Но чичо му беше онзи, който бе следил какво обучение ще получи и който го подготвяше с конкретната цел да наследи къщата. След времето, прекарано в Селото, животът на Уакс постепенно се беше отдалечил от най-близките му хора — през онази година почти не беше виждал родителите си, макар че живееха заедно.

Това бе моментът, в който непрекъснатият контрол на чичо му беше започнал да го задушава. Уакс потупа с пръсти по облегалката за ръце в каретата, като си спомни за онези празненства. Доколко присъствието на чичо му беше оцветило спомените му оттогава?

След известно време каретата спря пред разкошно имение с цветни витражи на прозорците и друмондови светлини на двора. Класически вид осветление — макар че, както той беше разбрал от архитектурните чертежи, които беше запаметил по-рано днес, докато останалите спяха, вътрешността на сградата нямаше много общо с древните храмове, на които трябваше да напомня.

Имението беше по-скоро обширно, отколкото високо, а покривът беше проектиран с няколко остри върха, подобно на планинска верига. Множество карети се бяха подредили на опашка да влязат през портата, специално предназначена за тях, и да оставят пътниците си.

— Нервен сте — каза Стерис, като положи длан на ръката му.

Носеше бели дантелени ръкавици, а роклята ѝ — над която се беше суетила в продължение на поне час, — беше един от по-леките, въздушни модели, които модерните дами в Елъндел бяха започнали да носят през последната година. Фустата ѝ беше по-голяма и бухнала от тази на по-традиционните рокли, които Стерис обикновено предпочиташе.

Той остана изненадан, че е избрала именно нея. По-голямата част от гардероба ѝ, особено за това пътуване, беше подбрана да бъде преди всичко удобна. Защо бе облякла тази рокля сега?

— Не съм нервен — отговори той. — Замислен съм.

— Да обсъдим ли плана?

— Кой план?

Бълнуванията на РеЛуур ги бяха насочили към това празненство, организирано от Келесина Шоърс — дама, която имаше престижно положение в Ню Сирън, и за която той беше загатнал, че е замесена във всичко това. Тя беше най-ясната следа, с която разполагаха — макар че в записките на РеЛуур се изброяваха още пет семейства, които според него бяха свързани със случая.

Проблемът се състоеше в това, че в бележките не се споменаваше по какъв начин са свързани с него — или какво е смятал РеЛуур, че знаят по въпроса. Защо биха имали нещо общо лордовете и дамите от елита на град като този с една древна археологическа реликва? Вярно, на някои благородници им харесваше да се изживяват като „джентълмени-приключенци“. Но те прекарваха времето си предимно в пушене на пури и безконечни приказки. Онова конте Джак поне излизаше от къщата си от време на време.

Времето минаваше, докато каретите напредваха през портата със скоростта на стадо крави в горещ ден. Накрая Уакс отвори вратата си с ритник.

— Хайде да повървим пеша.

— О, Боже — въздъхна Стерис. — Пак ли?

— Не ми казвай, че не си се подготвила за този вариант.

— Подготвих се. Но опашката не е чак толкова дълга, лорд Уаксилий. Не смяташ ли, че би било по-добре да почакаме този път?

— Оттук виждам входната врата, Покварата да го тръшне — посочи Уакс. — Можем да стигнем дотам за половин минута. А можем и да продължим да си седим тук и да чакаме, докато напудрените благородници се измъкват мудно от каретите и се суетят с шаловете си.

— Виждам, че започваме вечерта с много подходящо настроение — отбеляза Стерис.

Уакс изскочи от каретата, без да обръща внимание на ръката, която му протягаше лакеят. Махна на човека да се отдръпне и помогна на Стерис да слезе.

— Иди да паркираш — обърна се към кочияша. — Ще те повикаме, когато приключим.

Поколеба се и добави:

— Ако чуеш изстрели, се върни в хотела, а ние ще се приберем сами.

Кочияшът се стъписа, но кимна. Уакс подаде ръка на Стерис и двамата се запътиха по пътеката към имението, като подминаха опашката карети, чиито пътници явно се мъчеха да ги изгледат свирепо, без всъщност да поглеждат към тях.

— Приготвила съм ти списък — заговори Стерис.

— Каква изненада.

— Не се оплаквай, Уаксилий. Ще помогне със задачата ни. Записала съм го в това тефтерче — каза тя, като извади една тетрадка колкото длан, — за да можеш да откриеш необходимата информация по-бързо. На всяка страница има по една тема, подходяща за началото на разговор, и рубрика, в която се изброяват хората, за които тя би била най-уместна. Цифрите долу обозначават начините, по които би могъл да насочиш разговора към темите, които ни интересуват, да се опиташ да разбереш с какво се занимават интересуващите ни лица и каква връзка имат с Оковите на скръбта.

— Не съм толкова недоразвит в социално отношение, Стерис — каза Уакс. — Знам как да водя светски разговори.

— Знам — отвърна Стерис, — но предпочитам да се уверя, че няма да се повторят случките като онази на коктейла в имението Сет…

— Кой коктейл в имението Сет?

— Онзи, на който блъсна с глава един от гостите.

Той се замисли за миг.

— О, да. Оня дребен подмазвач с нелепите мустаци.

— Лорд Уестуедър Сет — уточни Стерис. — Наследникът на рода си.

— Да, да… — каза Уакс. — Онея глупаци от къща Сет. В своя защита трябва да изтъкна, че той ме предизвика. Настояваше да се дуелира с Монетомет. Най-вероятно му спасих живота.

— Като му счупи носа — отговори Стерис и вдигна ръка. — Не очаквам от теб обяснения или оправдания, лорд Уаксилий. Просто реших, че ще е добре да помогна, с каквото мога.

Той изхъмка под нос, но взе тефтерчето и го прелисти под светлината на лампите, докато прекосяваха градината. В края бяха вписани кратки характеристики на хората, които вероятно щяха да присъстват на приема. Уакс се беше постарал да запамети описанията, които ВенДел му беше изпратил, но този списък беше доста по-обширен.

Както обикновено, Стерис беше проучила всичко в дълбочина. Той се усмихна и пъхна тефтерчето в джоба на палтото си. Откъде бе намерила време за това? Двамата продължиха нагоре по пътеката, но Уакс се закова на място, когато дочу шумолене от храсталака в градината. Веднага разгоря стомана и забеляза няколко източника на метал, които се движеха. Ръката му се стрелна към пистолета под палтото.

Една мърлява физиономия надникна от клонките и се ухили. Очите ѝ бяха млечнобели.

— Някой клипс за бедните, добри ми господине? — протегна ръка просякът, като разкри дългите си, мръсни нокти и разкъсания ръкав на ризата.

Уакс се вгледа в мъжа, без да отдръпва ръка от дръжката на оръжието.

Стерис наклони глава и попита:

— Одеколон ли носиш, просяко?

Мъжът се сепна, сякаш изненадан, но после се ухили отново.

— Доста приятно удря в главата, милейди.

— Пил си одеколон? — попита го Стерис. — Е, това определено не е здравословно.

— По-добре се махай, просяко — каза Уакс, като хвърли поглед към групичката прислужници и кочияши, които се бяха струпали около главния вход на имението. — Тук е частна собственост.

— О, милорд, знам това, знам — засмя се просякът. — Строго погледнато, това място е мое. Но нека напомня — намира ли ви се някоя дребна монета за стария Хойд, добри ми господине…

И той протегна ръка още по-настоятелно, втренчен невиждащо напред.

Уакс зарови ръка в джоба си.

— Ето — каза, и подхвърли една банкнота към стареца. — Напусни имението и иди да си купиш нещо по-подходящо за пиене.

— Щедър сте, милорд, толкова щедър! — отвърна просякът, като коленичи и заопипва земята за банкнотата. — Но това е твърде много! Твърде много, наистина!

Уакс отново пое ръката на Стерис и я поведе към внушителната, двойна входна врата.

— Милорд! — нададе прегракнал вик просякът. — Рестото ви!

Уакс забеляза, че синята линия започва да се движи, и реагира мигновено, като се обърна и улови монетата, запратена с изключителна точност към главата му. Значи човекът изобщо не беше сляп. Уакс изсумтя и прибра монетата в джоба си. Един от прислужниците, които обикаляха из двора, забеляза просяка и извика:

— Пак ли ти!

Просякът се изкикоти и изчезна обратно в храсталака.

— Какво беше това? — попита Стерис.

— Проклет да съм, ако знам — отвърна Уакс. — Да влизаме.

Двамата продължиха напред покрай опашката. Макар че бяха започнали да напредват по-бързо, двамата все пак стигнаха до входа доста по-рано, отколкото щяха да го направят с каретата. Уакс кимна за поздрав на една едра жена, която едва успя да излезе през вратата на своята, и се заизкачва по предните стълби, повел Стерис.

Подаде поканата си на прислужниците пред вратата, макар че те със сигурност бяха предупредени да го очакват. Това не беше обикновен прием; целите му бяха политически. Сигурно щеше да има само една официална реч — от домакина към гостите, — но всички знаеха защо са поканени: за да обменят полезни контакти и идеи и, най-вероятно, за да дадат своя принос за някоя от благотворителните каузи в името на добруването на градовете в покрайнините.

Уакс подмина прислужника на вратата, който се прокашля и посочи към една ниша встрани от антрето. Там хората оставяха шапките, палтата и шаловете си на гардеробиерите.

— Нямаме нищо за оставяне — каза Уакс. — Благодаря.

Мъжът го хвана леко за ръката, когато се опита да влезе вътре.

— Дамата на къщата моли всички гости да се освободят от личните вещи, неподходящи за изискани събития, милорд. В името на безопасността на присъстващите.

Уакс примигна и най-накрая схвана.

— Трябва да оставя оръжията си на гардероб? Шегувате се.

Високият мъж не отговори.

— Не мисля, че е от типа хора, които си падат по шегите — отбеляза Стерис.

— Предполагам, че сте наясно — каза Уакс, — че съм Монетомет. Бих могъл да убия десетина души само с копчетата на ръкавелите ви.

— Бихме ви били благодарни да се въздържите от това — отвърна прислужникът. — Моля ви за разбиране, лорд Ладриан. Изключения не се допускат. Ще е необходимо ли да викаме Дърпача на къщата, за да се уверим, че сте честен с нас?

— Не — отговори Уакс, като отърси ръката му от своята. — Но ако нещо се обърка, ще съжалявате за този разговор.

Двамата със Стерис се приближиха до плота, зад който прислужници с бели ръкавици взимаха шапките на гостите и им подаваха в замяна билети с номера. Уакс неохотно извади Възмездие от кобура отстрани на ребрата си и го остави на плота.

— Това ли е всичко, милорд? — попита го прислужничката.

Той се поколеба, след което въздъхна, коленичи и извади резервния си пистолет — един малък двупатронен — от кобура на прасеца си. После го остави на тезгяха.

— Дали ще може да погледнем и в чантата на милейди? — попита прислужникът.

Стерис се подчини.

— Нали разбирате, че съм упълномощен констабъл? — попита Уакс. — Ако има въобще някой, който трябва да бъде въоръжен, то това съм аз.

Прислужниците не казаха нищо, но придобиха леко засрамен вид, докато връщаха чантата на Стерис и подаваха на Уакс талон за оръжията му.

— Да тръгваме — каза той, прибра парченцето картон в джоба си и се опита да прикрие раздразнението си, макар и безуспешно.

Двамата закрачиха към балната зала.

* * *

На Уейн му допадаше начинът, по който действаха банките. Имаха стил. Много хора биха предпочели да скътат парите си далеч от чуждите очи — под леглото или нещо подобно. Какво му беше забавното на това? Банките, обаче… те бяха мишени. Да построиш такова място, а после да го натъпчеш с пари, беше като да се покатериш на върха на някой хълм и да започнеш да предизвикваш всекиго, който се приближи до теб, да се опита да те бутне.

Предполагаше, че именно това е бил замисълът. Че е било направено за спорта. Защо иначе би оставил някой толкова много ценни неща на едно място? Това беше като послание — доказателство за пред дребните хорица, че други хора са толкова богати, че могат да си построят къща за парите и пак да им остане достатъчно, за да я напълнят.

Да се опиташ да обереш такова място беше равнозначно на самоубийство. Така че на всички желаещи крадци им оставаше само да си стоят отвън, да точат лиги и да си мечтаят за богатствата вътре. Банките всъщност бяха като огромни табели с надпис „Покварата да те тръшне“, насочен към всекиго, който минаваше покрай тях.

Което беше великолепно.

Двамата с Мараси спряха пред множеството стъпала, които водеха към входа — с прозорци със стъклописи и знамена с герба на банката, по модел на класическата кантонска архитектура. Мараси беше пожелала да минат оттук, преди да идат на гробището. Споменала беше нещо за това как документацията на чиновниците можела да ги насочи към правилното място.

— Добре, виж сега какво — започна Уейн. — Реших вече. Ще бъда богаташ. Един от онея типове, които живеят като тлъсти пиявици на гърба на тежкия труд, който полагат по-бедните от тях хорица. Ама няма да го казвам по тоя начин, защото ще съм се въплътил в образа, нали разбираш?

— Така ли? — отвърна Мараси и се заизкачва по стълбите.

— Аха — потвърди Уейн, като закрачи редом с нея. — Дори си купих засукана шапка.

Той вдигна пред очите ѝ един цилиндър и го завъртя на пръста си.

— Това е на Уаксилий.

— Не, не е — възрази Уейн и си го нахлупи. — Платих му един плъх срещу него.

— Един… плъх?

— Без опашката, де — поясни Уейн. — Защото шапката беше доста прашасала, като я взех. Та както и да е. Ще бъда богаташ. А ти ще бъдеш дъщерята на по-малкия ми брат.

— Не съм достатъчно млада да ти бъда племенница — каза Мараси. — Или поне не такава, която…

Гласът ѝ заглъхна, когато видя как Уейн направи гримаса, с която задълбочи бръчките по лицето си, и си извади фалшивите мустаци.

— А, да. Бях забравила — каза тя.

— А сега, скъпа моя — заяви Уейн, — докато аз отвличам вниманието на служителите на това благородно учреждение с молба да ми съдействат с внасянето на известно количество средства, ти ще се промъкнеш в кабинета с архивите им и ще се запознаеш със съдържанието на съответната документация. Това не би трябвало да представлява никаква трудност за дама със заложби като твоите, особено предвид факта, че околните ще са погълнати от увлекателните разкази за богатствата и главозамайващото ми положение в обществото, с които смятам да ги удостоя.

— Чудесно — отвърна Мараси.

— И междувпрочем, мила моя — добави Уейн, — никак не ми се нрави свойското ти отношение към простия полски работник в нашето имение. Неговите достойнства не могат да се мерят с твоите и тази забежка може да очерни доброто име на семейството ни.

— О, моля те.

— Освен което, той има брадавици — продължаваше Уейн, докато се приближаваха към върха на стъпалата. — И е склонен да изпуска газове на чести, задушни облаци. И…

— Така ли ще говориш през цялото време?

— Разбира се! Служителите на банката трябва непременно да узнаят колко се измъчвам заради днешното поколение и отчайващата му неспособност да взима решения, които моето поколение намираше за прости и очевидни.

— Великолепно — отвърна Мараси и бутна навътре широката, двойна стъклена врата на банката.

Един от служителите мигом закрачи към тях с бързи стъпки.

— Извинете ни, но всеки момент ще затворим.

— Добри ми човече! — започна Уейн. — Сигурен съм, че ще можете да отделите малко време за една потенциална инвестиция, която скоро ще…

— От констабълската служба на Елъндел сме — прекъсна го Мараси, извади гравираната плочка, която удостоверяваше самоличността ѝ, и я вдигна. — Капитан Мараси Колмс. Бих искала да прегледам част от документацията във връзка с депозитите при вас. Няма да ви безпокоя повече от няколко минути.

Уейн се поколеба, а после я зяпна, докато банкерът — нисък, смугъл мъж с кръгло като гюле шкембе и също толкова идеално кръгла глава — взе плочката от ръката ѝ и я огледа внимателно. Това… това не беше честно!

— От кои документи се нуждаете? — попита мъжът предпазливо.

— Има ли отворена сметка при вас някое от тези лица? — попита Мараси, като му подаде един лист хартия.

— Предполагам, че няма да бъде проблем да проверя… — отговори банкерът, въздъхна и се отдалечи навътре в сградата покрай една чиновничка, която се беше навела над няколко счетоводни книги.

Когато се шмугна през една врата зад бюрото на чиновничката, Уейн го чу как си мърмори нещо в стаята зад нея.

— Трябва да ти кажа — заяви Уейн, като свали цилиндъра, — че това беше най-некадърната актьорска игра, която някога съм виждал. Кой би повярвал, че племенницата на богатия чичо е констабъл?

— Няма нужда да се лъже, щом истината би свършила също толкова добра работа, Уейн.

— Нямало нужда… Естествено, че има нужда! Какво ще стане, когато ни се наложи да им хвърлим един бой и да избягаме с документите? Ще знаят, че сме били ние, и Уакс ще се види принуден да плати един куп глоби.

— За щастие, няма да се стигне дотам да хвърляме бой на когото и да било.

— Но…

— Никакъв бой.

Уейн въздъхна. Много забавно щеше да е, няма що.

— Длъжен съм да отбележа, че се отнасяме към поверителността на информацията на нашите клиенти много сериозно — обясни банкерът, положил внимателно длан върху счетоводните книги, които беше извадил от архивното помещение.

Вече се бяха настанили в кабинета му. На бюрото беше поставена малка табела, на която беше гравирано името му — „Г-н Ареола“. Явно нито той, нито Мараси се досетиха защо Уейн се изкикоти, когато го прочете.

— Разбирам — отвърна Мараси, — но имаме сериозни основания да подозираме, че един от тези хора е престъпник. Сигурна съм, че нямате желание да продължавате да му съдействате, макар и неволно, чрез предоставените от вас услуги.

— Не искам и да предавам доверието, което са ми оказали, обаче — каза банкерът. — Откъде сте толкова сигурна, че този човек е престъпник? Имате ли някакви доказателства?

— Доказателствата — отговори Мараси, — ще се намерят в числата.

После се наведе напред към него и попита:

— Знаете ли колко много престъпления могат да бъдат доказани с помощта на статистиката?

— Като се има предвид начинът, по който поставяте въпроса, бих предположил, че броят им не е за пренебрегване — каза банкерът, като се облегна назад на стола си и преплете пръсти върху изпъкналия си корем.

— Ъ-ъм, да — потвърди Мараси. — В основата на повечето престъпления откриваме или страст, или пари. Когато опре до пари, числата са от значение — а когато числата са от значение, можем да достигнем до отговорите с помощта на съдебно-счетоводната експертиза.

Банкерът не изглеждаше напълно убеден — но, според впечатленията на Уейн, той даже не изглеждаше напълно като човек. Поне част от него явно беше с делфински произход. Продължаваше да отрупва Мараси с въпроси, с които явно целеше да протака срещата възможно най-дълго, което караше Уейн да се чувства неспокоен. В повечето случаи, когато хората се опитваха да печелят време по този начин, го правеха, за да дадат на приятелчетата си възможността да пристигнат и да те наредят едно хубавичко.

Продължи да чака търпеливо и да си играе с предметите на плота на бюрото, като се опитваше да построи кула от тях, но същевременно държеше вратата под око. Ако наистина се появеше някой нападател, щеше да му се наложи да хвърли Мараси от прозореца, за да избягат.

Миг по-късно, вратата се отвори. Уейн грабна Мараси с една ръка и протегна другата към един от фехтоваческите си бастунчета, но новодошлият се оказа просто чиновничката от преди малко. Тя се приближи към банкера с бърза походка — но не толкова бързо, че Уейн да няма време да огледа и оцени достойнствата ѝ, така да се каже, — и му подаде един откъснат наполовина лист хартия.

— Какво е това? — попита Мараси, докато жената си тръгваше.

— Телеграма — досети се Уейн, успокоен. — Проверявате ни, а?

Банкерът се поколеба за миг, но после обърна парчето хартия към тях. То съдържаше описание на Уейн и Мараси, последвано от думите: „Те действително са констабли под мое ръководство. Моля ви да проявите отзивчивост и да им съдействате по всеки начин, който би могъл да им бъде необходим — макар че ви съветвам да наглеждате ниския мъж по-внимателно и да проверите дали всичко си е на мястото, след като излезе.“

— Е, хайде де — възкликна Уейн. — Това никак не е справедливо. За тея неща се плаща по клипс на всеки пет думи. Дъртият Реди е прахосал пари, само и само да опетни доброто ми име.

— Технически погледнато, не те е дискредитирал по начин, който да не си си заслужил — каза Мараси.

— Напротив, дискриминира ме, и още как!

— Дискредитирал, Уейн, не… О, все едно.

Тя се обърна отново към банкера и попита:

— Удовлетворява ли ви това?

— Да — потвърди най-после банкерът и плъзна книгите към нея.

— Числа — каза Мараси и се разрови из чантата си. Накрая извади едно малко тефтерче и го потупа с показалец. — Тук има списък на сумите, които обикновено се плащат на работниците в погребалните агенции и гробищата, според конкретната им позиция.

Тя дръпна книгите към себе си, отвори ги и продължи:

— И така, ако проверим депозитите, направени от въпросните лица, можем да открием общи модели. Кой от тях внася в банката повече пари, отколкото би позволило обичайното му заплащане?

— Няма как да считате това за достатъчно основание да осъдите някого — каза банкерът.

— Не целим да го осъдим — възрази Мараси, докато продължаваше да прелиства първата книга. — По-скоро се нуждаем от някоя следа…

През последвалите минути, Уейн успя да построи кула от шест различни предмета, включително телбода, от което се почувства доста горд. В крайна сметка, Мараси посочи една от книгите.

— Е? — попита банкерът. — Открихте ли извършителя?

— Да — каза Мараси с обезпокоен тон. — Всички извършители.

— … Всички извършители?

— До последния — потвърди Мараси, пое си дълбоко дъх и затвори книгата със силно плясване на корицата. — Май можех да си спестя усилията и да си избера някое име напосоки, господин Ареола. Но все пак, полезно е да се знае.

— Да се знае какво?

— Че всички те нарушават закона системно — поясни тя и отново зарови ръка в чантата си. — Трябваше да се досетя. У повечето трупове има все нещо ценно, ако ще и само дрехите. Няма смисъл да се хвърлят на вятъра.

Банкерът пребледня.

— Продават дрехите на мъртъвците.

— Тях — каза Мараси, като извади една малка бутилка бренди „Сайлс“ и я остави на масата, — както и бижутата и другите ценни вещи, оставени в ковчега заедно с покойниците, може би.

— Ей — обади се Уейн. — Гърлото ми наистина започна да пресъхва. Страшно добре ще ми дойде това — като да се изпикаеш на сутринта, след като си вечерял с три литра.

— Та това е ужасно! — възкликна банкерът.

— Да — потвърди Мараси, — но ако се замислите по въпроса, не е твърде долно. Единствените жертви на тези престъпления са вече мъртви, а законовите права на покойниците са доста ограничени.

Уейн бръкна в джоба си и извади едно сребърно ножче за писма. Откъде го беше взел? Остави го на масата, взе бутилката и я гаврътна на един дъх.

— Благодаря за отделеното време, господин Ареола — продължи Мараси, взе ножчето за писма и го плъзна към банкера. — Наистина ни бяхте от помощ.

Банкерът се сепна, когато видя ножчето за писма, и отвори чекмеджето на бюрото си, за да надзърне вътре.

— Ей, това е мое — каза, като пъхна ръка в чекмеджето и извади оттам нещо, което приличаше на парченце канап. — Това… опашка от плъх ли е?

— Най-дългата, която някога съм откривал — обясни Уейн. — Доста ценна придобивка. Голям късмет извадихте.

— Как изобщо успяхте да… — започна банкерът, като погледна първо към Уейн, а после към Мараси, и потри глава. — Има ли още нещо, или можем да приключваме вече?

— Няма — отвърна Мараси и се изправи. — Да вървим, Уейн.

— Отивате да арестувате някого ли? — попита мъжът, като пусна опашката в кошчето за боклук — което само по себе си беше същинско престъпление. Та тя беше почти две педи дълга!

— Да арестуваме ли? — повтори Мараси. — Ни най-малко, господин Ареола. Не сме дошли да арестуваме никого.

— Защо изобщо се занимавахме с всичко това, тогава?

— Защото исках да разбера кого да наема, естествено! — обясни тя. — Хайде, Уейн.

12.

Толкова малко неща се бяха променили от младостта на Уакс насам. Е, да, гостите на това тържество носеха малко по-различни дрехи: кройката на официалните жилетки беше станала по-стегната, платът — по-дебел; подгъвите на полите се бяха скъсили до средата на прасеца, а деколтетата бяха станали по-дълбоки, с тънък, полупрозрачен плат, който едва прикриваше шията и раменете.

Хората, обаче, си бяха същите. Измерваха го с поглед, сякаш изчисляваха стойността му, прикрили неумолимата си студенина зад широките усмивки. Той отвръщаше на снизходителните им кимвания и усещаше, че пистолетите не му липсват толкова, колкото беше очаквал. Те не бяха подходящи оръжия за такава битка.

— Така се притеснявах на подобни събития преди — обърна се той тихо към Стерис. — Когато бях дете. Тогава още ми пукаше за мнението на тези хора. Преди да науча колко по-лесно е да се справиш с всяко положение, ако си решил, че не те вълнува какво мислят околните за теб.

Стерис хвърли поглед на двете дами с напълно лишени от дантела рокли, които тъкмо ги подминаваха.

— Не мисля, че съм изцяло съгласна с теб. Начинът, по който околните те възприемат, наистина има значение. Така например, в момента съжалявам за избора си на рокля. Надявах се да изглеждам модерно, но модата тук е различна. Роклята не е в крак с нея; твърде авангардна е.

— На мен ми допада — заяви Уакс. — Изпъква и прави впечатление.

— Същото може да се каже за някой цирей — отвърна Стерис. — Какво ще кажеш да ни вземеш по едно питие, докато аз огледам присъстващите, за да проуча къде са обектите ни?

Уакс кимна. Балната зала беше постлана с килими и украсена със златни полилеи — но на мястото на свещите сега сияеха електрически лампи. Таванът не беше кой знае колко висок, но стените бяха пъстро украсени с изрисувани арки, под всяка от които имаше различен стенопис. Класически картини — като например как Издигащия се воин лети над ято гарвани, типичният символ на Мъгливите духове на Лорд-Владетеля, от които беше останал само Смърт.

Макар че никой не се приближаваше към него, не можеше да се каже и че го избягваха. Напротив — изглеждаше, сякаш бяха решили да се преструват, че не го забелязват как си проправя път между тях и отказваха дори да помръднат. Той беше от Елъндел, политическият им враг, и тази им неотстъпчивост представляваше насочено към него послание.

Покварата да го вземе, колко мразеше тези игрички.

Барът се проточваше почти по цялото продължение на отсрещната стена и се обслужваше от поне двадесет бармани — за да бъде сигурно, че на никого от гостите няма да му се наложи да чака. Уакс поръча вино за Стерис и прост коктейл от джин и тоник за себе си — с което си спечели поглед с учудено вдигната вежда от бармана. Изборът му явно не беше достатъчно изискан. Трябваше да си поръча чисто уиски.

Обърна се и огледа помещението, докато приготвяха питиетата. Тихата мелодия, изпълнявана на арфа, приглушаваше шума от множеството разговори. Макар да му беше неудобно от това, трябваше да признае пред себе си, че някои от небрежно разменените реплики в стая като тази можеха да окажат по-голямо влияние върху живота на жителите на Басейна, отколкото изпращането на някой престъпник — независимо колко жесток и опасен — в затвора.

„Мараси все говори за това“, помисли си той. „Как в бъдеще за спазването на закона ще помагат не оръжията, а статистиките.“ Опита се да си представи свят, в който убийствата се предотвратяваха с помощта на внимателно планиране на системите на обществото, но не успя. Хората винаги щяха да убиват.

Но понякога все пак му беше трудно да не се чувства като единствения полилей в залата, който още се нуждае от свещи.

— Поръчката ви, милорд — каза барманът и постави чашите върху две скъпи на вид платнени салфетки, върху които беше избродирана датата на тържеството. Явно бяха предназначени за сувенири за присъстващите.

Уакс извади от джоба си една монета за бакшиш и я плъзна към бармана. Взе двете питиета и тъкмо се готвеше да отиде при Стерис, когато чу как барманът се прокашля. Обърна се, видя го как вдига монетата и установи, че не е онази, която беше имал намерение да му даде. Всъщност, не приличаше на никоя друга монета, която Уакс беше виждал.

— Може би сте допуснал грешка, милорд? — попита мъжът. — В никакъв случай не проявявам неблагодарност, но не искам да взимам нещо, което явно ви е спомен от някъде.

„Символите на тази монета…“, помисли си Уакс и пристъпи пак към бара. „Същите са като онези по стените от еванотипите, които с направил РеЛуур.“

Протегна мигом ръка към монетата, като едва не събори чашата с вино, приготвена за един от другите гости, в бързината. Бутна разсеяно друг бакшиш към бармана и вдигна монетата пред очите си.

Символите наистина бяха същите или много подобни. А на гърба ѝ беше гравирано лице — мъж, който гледаше право напред, а едното му око беше пронизано от клин. Беше голяма и направена от два вида метал — един външен пръстен и един диск в центъра.

Изобщо не изглеждаше стара. Нова ли беше наистина, или просто добре запазена? Поквара и гибел… как се беше озовала в джоба му?

„Просякът ми я подхвърли“, каза си. Но той пък откъде я беше намерил? Имаше ли още такива в града?

Обезпокоен, Уакс започна да обикаля из залата в търсене на Стерис. Докато вървеше, подмина лейди Келесина — домакинята на увеселението и жената, която представляваше основната му цел. Беше вече на възраст, но изглеждаше зашеметяващо в роклята си в сребристо и черно, и в момента беше в центъра на вниманието на малка групичка хора, които я разпитваха за една от обществените ѝ инициативи.

Уакс се заслуша за момент, но сметна, че е още рано да се приближава директно към нея. В крайна сметка успя да намери Стерис, застанала до една висока, тясна маса в ъгъла. В балната зала нямаше столове. Още нямаше и танци — макар че в центъра ѝ имаше подиум, с около четири-пет сантиметра по-висок от пода, който явно беше направен с тази цел.

Уакс постави монетата на плота на масата и я плъзна към Стерис.

— Какво е това? — попита тя.

— Монетата, която просякът ми подметна. Символите приличат на онези от еванотипите на РеЛуур.

Стерис стисна устни, обърна монетата между пръстите си и я разгледа от другата страна.

— Лице с едно прободено око. Означава ли нещо това?

— Нямам представа — отвърна Уакс. — Повече ме интересува как онзи просяк е успял да се сдобие с нея и защо ми я хвърли. Трябва да е някаква реликва, която РеЛуур е открил в онзи храм. Възможно ли е да я е загубил, или да я е изтъргувал срещу нещо с някого в града?

Той потупа по масата с върха на пръста си. Вече беше сигурен, че просякът не е бил онова, за което се беше представял. Също толкова беше сигурен и в това, че ако сега тръгне да го търси, ще установи, че е изчезнал.

В края на краищата прибра монетата в джоба си и каза:

— Да се надяваме, че ще успеем да открием нещо повече, докато сме тук. Ако Келесина наистина има нещо общо с всичко това.

— Значи е време да се захващаме на работа.

— Подминах я преди малко. Да идем ли?

— Още не. Виждаш ли онази двойка? Мъжът е с жилетка във виненочервено.

Уакс проследи погледа ѝ. Хората, към които беше кимнала, бяха млади, добре облечени и явно надути. Прекрасно.

— Това е лорд Гейв Ентрън — обясни Стерис. — Къщите ви са сключвали някои маловажни търговски сделки преди — той се занимава с текстилно производство, — което ти предоставя удобен предлог да започнеш разговор с него.

— Чувал съм за него — каза Уакс. — Помня, че по едно време се срещах с една негова братовчедка. Ухажването не мина добре.

— Е, той присъства и в списъка в тефтера на онази полудяла кандра, така че може да знае нещо. Млад е, активен и хората имат високо мнение за него — но няма кой знае каква тежест, така че е подходящ за първи опит.

— Ясно — каза Уакс и изгледа Ентрън, който беше привлякъл още няколко млади слушателки с някакъв разказ, който явно изискваше много ръкомахане.

Уакс си пое дъх и се обърна към Стерис:

— Искаш ли да водиш?

— По-подходящо би било да го направиш ти.

— Сигурна ли си? Не мога да се отърва от чувството, че бих свършил доста по-полезна работа, ако отида да разкопавам гробове с Мараси и Уейн — докато ти се чувстваш на мястото си тук. Бива те в тези неща, Стерис. Наистина те бива — и недей да започваш пак с речите на тема колко си „скучна“.

Изражението ѝ стана някак далечно.

— В този случай, проблемът не е в това, че съм скучна, а по-скоро в това, че нещата се получават някак… неестествено. Научих се как да се правя на нормална и обикновена, но списъците с предварително наизустени коментари и шеги помагат само донякъде. Хората долавят, че не съм напълно искрена — че всъщност не ми харесват нещата, които им допадат, и не мисля по същия начин като тях. Понякога се изумявам, че хората като Уейн, или дори онези кандра могат да бъдат така стъписващо човечни, докато аз се чувствам така, сякаш дори не съм от същия биологичен вид.

Искаше му се да можеше да я спре да говори такива неща. Но не намираше точните думи; всеки път, когато се опиташе да оспори гледната ѝ точка, Стерис сякаш се отдръпваше още повече.

Тя протегна длан към него. Той я пое и двамата прекосиха заедно балната зала на път към лорд Гейв и малката групичка, която се беше ступала около него. Уакс се тревожеше, че няма да успее да се включи в разговора естествено, но веднага, щом се приближиха, хората около лорда се отдръпнаха и му направиха място. Явно репутацията и рангът му го предшестваха.

— О, лорд Уаксилий! — поздрави го Гейв с многозначителна усмивка. — Бях очарован, когато разбрах, че ще присъствате на скромното ни събиране! От толкова отдавна ми се искаше да се запознаем.

Уакс му отговори с кимване, после кимна и към дамата му, както и към двойката, с които беше разговарял досега. Те не се отдръпнаха.

— Допада ли ви Ню Сирън, милорд? — попита го едната жена.

— Изглежда доста труден откъм придвижване от едно на друго място — отвърна Уакс. — Но иначе е приятен.

Останалите се засмяха, сякаш беше казал нещо забавно. Уакс се намръщи. Какво пропускаше?

— Боя се, че тук няма да откриете нищо кой знае колко интригуващо — отговори Гейв. — Ню Сирън е тих, спокоен град.

— О, какво говорите, лорд Гейв! — възкликна другият млад мъж. — Недейте да представяте града ни в такава светлина. Нощният живот тук е фантастичен, лорд Уаксилий! А симфоничният ни оркестър е бил удостоен с най-високи похвали от двама от предишните ви губернатори.

— Да — каза Гейв, — но тук няма много престрелки.

Останалите го изгледаха безизразно.

— В Дивите земи бях блюстител на закона — обясни им Уакс.

— А… — откликна една от дамите. — Бил сте началник на районното поделение на констаблите?

— Не, бил е истински пазител на закона — намеси се Гейв. — От онези, които яздят коне и стрелят по бандити. Трябва да прочетете разказите за него — предизвикват пълен фурор в елънделските вестници.

Останалите трима впериха в него объркани погледи.

— Колко… необичайно — обади се най-накрая една от дамите.

— Разказите са преувеличени — побърза да се намеси Стерис. — Лорд Уаксилий е пряко отговорен за смъртта на само около стотина души. Освен ако не се броят и онези, които са починали от инфекции на раните, след като ги е прострелял — не съм сигурна дали и те спадат към тази категория.

— Не беше лесен живот — обърна се Уакс към Гейв, който се усмихна иззад чашата си с вино.

Очите му блестяха. За човек като него, Уакс и Стерис явно предоставяха възможност да се позабавлява наистина добре.

— Но вече оставих всичко това зад гърба си — допълни Уакс. — Лорд Гейв, исках да ви благодаря за годините взаимноизгодни сделки между къщите ни.

— О, не намесвайте бизнеса тук, лорд Уаксилий! — отвърна Гейв, като наклони леко чашата си с вино. — На празненство сме.

Останалите се засмяха. Уакс отново не можа да си обясни защо.

„Проклятие“, каза си, като огледа лицата им. „Наистина съм загубил форма.“ Беше се оплаквал и беше дошъл с явна неохота, но все пак не беше очаквал да бъде толкова тромав.

Трябваше да се съсредоточи. Гейв знаеше нещо за Оковите на скръбта — или поне така смяташе РеЛуур.

— Имате ли някакви хобита, лорд Гейв? — попита Уакс, с което си спечели енергично кимване от Стерис в подкрепа на въпроса му.

— Нищо особено — отговори Гейв.

— Той обожава археологията! — възкликна дамата му, обаче.

Гейв я изгледа студено.

— Археология! — откликна Уакс. — Тя едва ли може да се нарече „нищо особено“, лорд Гейв.

— Особено много обича да колекционира реликви! — продължи дамата. — Прекарва часове в аукционната къща и не оставя да му се изплъзне и един…

— Обичам историята — прекъсна я Гейв. — Изкуството от миналите епохи ме вдъхновява. Но ти, скъпа моя, ме караш да звуча така, сякаш съм някой от онези джентълмени-приключенци.

Когато произнесе думата, лордът направи презрителна физиономия. После продължи:

— Уверен съм, че сте срещали такива типове в Дивите земи, лорд Уаксилий. Мъже, които са живели като част от обществото, но внезапно са решили да хукнат да търсят тръпката на силните усещания там, където не им е мястото.

Стерис замръзна. Уакс срещна спокойно погледа на Гейв. Обидата, макар и завоалирана, му напомняше на онези, които често му бяха нанасяли в Елъндел.

— По-добре човек да опита нещо ново — отвърна той, — вместо да си пилее живота, зает с все същите вече познати неща.

— Но, лорд Уаксилий! — възрази Гейв. — Да разочароваш семейството си едва ли може да се смята за кой знае колко оригинална постъпка! Хората го правят още от времето на Последния император.

Уакс стисна юмрук, отпуснал ръка до тялото си. Беше свикнал с обидите, но тази още му влизаше под кожата. Може би се дължеше на натрупаното напрежение, а може да се дължеше и на безпокойството за сестра му.

Той потисна гнева си, усетил как Стерис го стисва за ръката, и опита друга тактика.

— Как е братовчедка ви?

— Валет? Много добре. Всички се радваме за брака ѝ. Съжалявам, че взаимоотношенията ви се развалиха, но мъжът, който излизаше с нея след вас, беше просто отвратителен. Когато опре до брак с партньор, който има титла, от мъглите започват да прииждат всякакви противни типове.

Не погледна към Стерис, докато го казваше. Нямаше нужда. Достатъчна беше тази лукава и така самодоволна усмивка, докато отпиваше от виното.

— Плъх такъв — изръмжа Уакс. — Ти, проклет, безгръбначен плъх такъв.

Протегна ръка към пистолета си, който — за щастие — не беше там.

Останалите трима млади благородници го изгледаха, шокирани. Гейв се ухили арогантно, преди да придобие възмутено изражение.

— Извинете ме — заяви той, стисна дамата си за лакътя и се отдалечи с нея. Останалите побързаха да го последват.

Уакс въздъхна и отпусна ръка, все още ядосан.

— Направи го нарочно — промърмори. — Нали? Търсеше си предлог да прекъсне разговора, затова ме обиди. А когато това не подейства, нападна теб, защото знаеше, че ще реагирам твърде остро.

— Хмм… — проточи Стерис, после кимна. — Да, правилно си разбрал.

Гостите наоколо продължаваха да бъбрят, но се бяха отдръпнали на видимо разстояние от Уакс и Стерис.

— Съжалявам — каза Уакс. — Оставих го да ме извади от равновесие.

— Затова се насочихме първо към него — каза Стерис. — Полезно упражнение. Пък и научихме нещо. Онзи коментар за археологията го засегна, защото беше твърде близък до някаква тема, която той явно не искаше да обсъжда. Веднага прибегна до двусмислени обиди, за да ни разсее.

Уакс си пое дълбоко дъх и потисна раздразнението, предизвикано от случката.

— А сега какво? Ще опитаме с някой друг ли?

— Не — отвърна Стерис замислено. — Не бива да оставяме хората, които ни интересуват, да се досетят, че се насочваме към тях умишлено. Ако от време на време подхващаме разговор с някой страничен човек, би им било по-трудно да забележат целта ни.

— Разбирам — каза Уакс и огледа оживената зала.

Музикантката, която свиреше на арфа, се оттегли, а вместо нея се появи цял оркестър, включително и духови инструменти — нещо, което никога нямаше да се случи в Елъндел, — и се разположи на мястото ѝ.

Двамата със Стерис продължиха да отпиват мълчаливо от питиетата си, когато музикантите подеха някаква мелодия. Беше достатъчно бавна, за да насърчи двойките да танцуват заедно, но същевременно неочаквано жива и по-енергична, отколкото Уакс очакваше. Установи, че доста му допада. Ритъмът на музиката сякаш успокои раздразнението му и го замени с нещо, което почти граничеше с въодушевление.

— Защо не отидеш ей там? — предложи Стерис, като кимна към една достопочтена възрастна жена със сива коса, вдигната на кок. — Това е лейди Фелис Дему, а придружителят ѝ е неин племенник. Къщата ви е сключвала сделки с нея; би се очаквало да се насочваш към компанията на такива хора. Аз ще отида да взема нови питиета.

— Вземи ми само една газирана вода — помоли я Уакс. — Предпочитам да говоря на бистър ум.

Стерис кимна и се отдалечи, като си проправяше път между хората, които се бяха насочили към подиума. Уакс се приближи към лейди Дему и ѝ се представи, като подаде визитката си на племенника ѝ, а след това ѝ отправи покана за танц, която тя прие.

Любезен разговор. Можеше да води любезен, макар и празнословен разговор. „Какво ти става, Уакс?“, каза си, докато водеше лейди Дему към подиума. „Справяш се с разпитите на престъпници без никакви проблеми. Защо се боиш от един обикновен разговор?“

Част от него искаше да припише този факт на обикновения мързел. Но това беше обичайната му реакция спрямо всичко, което не искаше да прави — просто извинение. На какво всъщност се дължеше? Защо се отнасяше към тази задача с такава неохота?

„Защото това са техните правила. Ако започна да ги спазвам, значи се съгласявам да играя тяхната игра.“ Чувстваше се така, сякаш приема да се присъедини към тяхното съсловие.

Обърна се и вдигна длан, за да може да я хване лейди Дему. Щом го направи, обаче, друга жена се плъзна на мястото ѝ и го хвана за ръката, след което го повлече към подиума, далеч оттам. Уакс беше така изненадан, че се остави да го води.

— Извинете? — каза той.

— Няма нужда от извинения — отвърна жената. — Ще ви отнема само минутка.

Изглеждаше като териска, ако се съдеше по тъмната ѝ кожа — макар че нейната беше още по-мургава от повечето, които някога беше виждал. Косата ѝ беше сплетена на стегнати плитки, изпъстрени със сиво, а устните ѝ бяха пълни и сочни. Поведе го в танц, като едва не го накара да се спъне.

— Сам разбирате, че сте много рядко срещан екземпляр — започна жената. — Трошач: едновременно Монетомет и Плъзгач.

— Нито едно от двете не се среща чак толкова рядко — възрази Уакс, — в сравнение с останалите видове Металородени.

— О, напротив — всяко съчетание от Двуродни е наистина необичайно. Металородените са един на хиляда души; повечето видове ферохимици са още по-рядко срещани и създават потомство само при строго определени обстоятелства. Много малко вероятно е да се получи някаква комбинация от два вида. Освен вас, историята на човечеството познава само още двама Трошача, лорд Уаксилий.

— Какво? Наистина ли?

— Няма как, разбира се, да бъда сто процента сигурна в тази цифра. Детската смъртност в Скадриал не е чак такава, каквато е в някои други райони, но все пак си остава изумително висока. Кажете ми, опитвал ли сте се някога да увеличите теглото си, докато сте още във въздуха?

— Коя сте вие? — попита Уакс, пристъпи по-уверено, за да поведе в танца, и я изви вдясно от себе си.

— Никоя от особено значение — отговори тя.

— Чичо ми ли ви изпрати?

— Местните политически положения ме интересуват слабо, лорд Уаксилий — отвърна тя. — Ако бихте бил така добър да отговорите на въпросите ми, ще ви оставя на спокойствие.

Той се завъртя заедно с нея в такт с музиката. Темпото беше по-бързо от онова, с което беше свикнал, но стъпките му бяха познати. Непрекъснатият ритъм на духовите инструменти водеше мелодията и сякаш подтикваше краката му да се движат по-енергично. Защо беше споменал чичо си? Небрежно от негова страна.

— Увеличавал съм теглото си по време на движение — каза той бавно. — Няма никакъв ефект — всички предмети падат с една и съща скорост, независимо колко тежки са.

— Да, универсално свойство на гравитацията — отговори жената. — Не това ми е любопитно. Интересно ми е какво би се случило, ако се носите във въздуха след Тласък и изведнъж увеличите теглото си.

— Ще се забавя посред полет — ставам толкова по-тежък, че ми е трудно да продължа напред.

— А… — промълви жената тихо. — Значи е вярно.

— Кое?

— Запазването на инерцията — каза тя. — Лорд Уаксилий, когато съхранявате теглото си, маса ли натрупвате, или променяте способността на планетата да упражнява привличане върху вас? И има ли разлика? Думите ви ми подсказаха отговора. Ако се забавяте, когато увеличите теглото си посред полет, значи това най-вероятно не се дължи на ваше затруднение да се Оттласнете, а на законите на физиката.

Жената отстъпи назад от него посред танца, пусна ръцете му и заобиколи една друга двойка танцьори, които ги изгледаха раздразнено, задето бяха нарушили ритъма им. Непознатата извади малко парченце картон и го връчи на Уакс.

— Проучете въпроса още, с по-обстойни опити, и ми съобщете за резултатите, моля ви. Благодаря предварително. Сега само да можех да разбера и защо в скоростните сфери не се наблюдава червено отместване…

С тези думи, тя слезе от подиума и се отдалечи, като го остави сам и объркан сред танцьорите. Внезапно усетил множеството погледи, вперени в него, Уаксилий вдигна брадичка, напусна подиума със спокойни стъпки и отиде да намери лейди Дему, за да ѝ се извини многословно за прекъсването. Тя склони да му запази и следващия танц, който мина без повече инциденти — като се изключи пространственото описание на наградените ѝ с отличия хрътки, което Уакс се видя принуден да изслуша.

След като приключиха, той се опита пак да открие особената жена с плитките, като дори отиде да попита портиера дали не знае коя е. На картончето беше посочен един адрес в Елъндел, но име липсваше.

Портиерът заяви, че не е допускал на тържеството никого, който да отговаря на такова описание, което обезпокои Уакс още повече. Чичо му действително се опитваше да отгледа аломанти. Не беше възможно въпросите на тази непозната относно способностите им да бъдат чисто съвпадение, нали?

Забеляза МеЛаан, обаче. С квадратна брадичка, ръст над два метра и мъжествено тяло с издути под смокинга мускули, тя беше привлякла цяла групичка от явно заинтригувани млади дами. Намигна на Уакс, докато минаваше покрай нея, но той не отговори на поздрава ѝ.

Стерис го чакаше с едно питие на масата, прелистваше страниците на тефтерчето си и си мърмореше нещо. Когато Уакс наближи, забеляза един младеж да се приближава и да прави опит да я заговори, но тя го отпрати с небрежно движение на пръстите, без дори да вдигне поглед. Мъжът се отдалечи, посърнал.

Уакс застана до масата.

— Не ти ли се танцува?

— Какъв смисъл има? — отговори тя.

— Е, аз танцувам, така че може би ти също можеш да го направиш.

— Ти си господарят на къщата си — каза Стерис разсеяно, без да спира да чете. — Имаш политически и икономически задължения. Всеки, който би искал да танцува с мен, просто се опитва да намери начин да се добере до теб — нещо, с което нямам време да се занимавам.

— Възможно е — отвърна Уакс. — А може би пък вижда, че си красива.

Стерис вдигна очи от бележките си и наклони глава, сякаш тази мисъл дори не ѝ беше минавала през ум.

— Аз съм сгодена.

— Нови сме тук — поясни Уакс, — и повечето от гостите не ни познават — като се изключат тези, които следят политическото положение в Елъндел. Онзи момък сигурно не е имал представа коя си.

Стерис примигна бавно. Изглеждаше направо смутена от мисълта, че някой непознат би могъл да я смята за красива. Уакс се усмихна и протегна ръка към чашата, която му беше донесла.

— Какво е това?

— Газирана вода — каза тя.

— Жълта е — отбеляза той, като я вдигна към светлината.

— Според последната мода тук, доколкото разбирам — отвърна Стерис. — С вкус на лимон.

Уакс отпи и едва не се задави.

— Какво има? — попита Стерис разтревожено. — Отрова?

— Захар — каза Уакс. — Около седем чаши.

Стерис отпи, а после се отдръпна назад.

— Колко странно. Като шампанско, само че… не е.

Уакс поклати глава. Какво им имаше на хората в тоя град?

— Вече набелязах следващия ни обект — каза Стерис и посочи към мъжа в отсрещния край на стаята, облегнат под една арка до няколко аквариума, пълни с екзотични рибки. Беше трийсетинагодишен, а сакото му беше разкопчано с някак преднамерена небрежност. От време на време някой от гостите се приближаваше към него и го заговаряше за известно време, след което отново се отдалечаваше в тълпата.

— Докладват му? — предположи Уакс.

— Девлин Айрс — отвърна Стерис и кимна. — Шпионин и осведомител. Хората като него се срещат на всяко подобно събиране. В зависимост от тайните, които са му поверили да разкрие, той трябва да е или един от най-важните, или един от най-маловажните хора тук. Той също присъстваше в списъка на РеЛуур.

Уакс огледа мъжа за момент, а когато пак се обърна към Стерис, установи, че половината от жълтата му газирана напитка е изчезнала. Тя зарея поглед в противоположната посока с невинно изражение.

— Най-вероятно ще е по-добре да го заговориш сам — каза тя. — Хората от неговия тип не обичат присъствието на публика.

— Добре — съгласи се Уакс и си пое дълбоко дъх.

— Ще се справиш, лорд Уаксилий.

Той кимна.

— Сериозно говоря — настоя Стерис, като положи длан върху ръката му. — Лорд Уаксилий, именно с това си се занимавал през последните двадесет години в Дивите земи.

— Там можех да стрелям по хората, Стерис.

— Наистина ли? Така ли си решавал проблемите си? Когато не си можел да се добереш до отговорите, от които се нуждаеш, просто си застрелвал някого?

— Е, обикновено просто ги удрях.

Тя го изгледа с вдигната вежда.

— Честно казано, не. Далеч не ми се налагаше да стрелям — или да удрям — толкова често. Но правилата все пак бяха различни. Проклятие, та аз можех да определям правилата, ако се наложеше.

— Същото важи и за тук — каза Стерис. — Тези хора разполагат с информация, която ти е необходима. Трябва или да ги подмамиш да ти я разкрият, или да изтъргуваш нещо в замяна. Както винаги си правил.

— Може би си права.

— Благодаря. Пък и кой знае? Той може да извади нож срещу теб и така все пак ще си намериш повод да го удариш.

— Не ми давай фалшиви надежди — каза Уакс, кимна ѝ и прекоси помещението.

* * *

Върхът на портите на „Гробище Сирън — Нов град“ беше увенчан с приведена статуя на Оцелелия, разтворила широко нашарените си с белези ръце и стиснала металните арки от двете страни. Мараси се почувства дребна като мравка в сравнение с надвисналата, величествена фигура — ресните на медната пелерина, разперени зад него като вълна, разпростряла се по повърхността на езеро, металното лице, вперило поглед във всеки, който влизаше. От гърдите му стърчеше копието, забито в гърба му, а лъскавият връх се спускаше на половин метър под горния ръб на портите.

Когато двамата с Уейн минаха под статуята, Мараси се почувства така, сякаш очаква от нея да прокапе кръв. Потрепери, но не забави крачки. Отказваше да се поддаде на страха, който ѝ внушаваше впереният поглед на Оцелелия. Беше възпитана в духа на оцеленската вяра, така че ужасяващите образи, които се срещаха навсякъде в религията, ѝ бяха познати.

Просто всеки път, когато виждаше някое изображение на Оцелелия, ѝ правеше впечатление колко настоятелна е позата му. Сякаш искаше хората да уловят противоречието в религията му: повеляваше хората да оцеляват, а в същото време кървавите символи, които се асоциираха с него, напомняха жестоко за факта, че в крайна сметка щяха да се провалят в задачата си. Затова и истинската цел на Оцеленството всъщност не беше да победиш, а да издържиш възможно най-дълго, преди да загубиш.

Самата Вин, разбира се, нарушаваше тези правила. Открай време беше така. Религиозната доктрина обясняваше, че не беше мъртва, а продължаваше да оцелява — и се готвеше да се завърне в момента, когато имаха най-голяма нужда от нея. Но ако краят на света не беше достатъчно важен повод да се появи в цялото си великолепие, тогава какво изобщо можеше да бъде?

Последваха пътеките, които лъкатушеха през гробището, в търсене на къщата на пазача. Вече беше паднал мрак и мъглите бяха решили да се покажат тази нощ. Мараси се опита да не го възприема като поличба, но това все пак караше мястото да изглежда още по-зловещо. Надгробните камъни и статуите бяха потънали в сенките сред бавно врящите мъгли. През някои нощи, те ѝ изглеждаха игриви. Тази вечер, обаче, непредсказуемите им движения приличаха повече на тълпа непрекъснато изменящи се привидения, които наблюдаваха нея и Уейн — натрапниците, чието присъствие ги разгневяваше.

Уейн започна да си подсвирква, а Мараси отново я побиха студени тръпки. За щастие, оставаше малко по пътеката нагоре към къщата на пазача — Мараси вече различаваше светлинките ѝ, като жълто петънце на фона на мъглите.

Вървеше плътно до Уейн, но не защото се чувстваше по-удобно в близост до него.

— Трябва да говорим с мъж на име Дешам — каза тя. — Той би трябвало да е нощният пазач тук и, според счетоводните книги, е един от хората с приходи, които редовно надвишават заплатите им. Със сигурност ограбва гробовете. В това гробище се наблюдава най-голяма честота на подобни явления, а и в книгите беше посочено, че градската управа е поверила именно на тях задачата да погребват безименните трупове — срещу заплащане. Почти сигурна съм, че тялото на кандрата е попаднало тук; сега трябва само да намерим човека и да го накараме да го изрови.

Уейн кимна.

— Няма да е същото като с банкера, който ни помогна, макар и неохотно — добави тя.

— Наистина ли? — попита Уейн. — Защото аз пък си помислих, че е доста безполезен тип…

— Съсредоточи се, Уейн. За да притиснем този човек, ще трябва да се възползваме от цялата тежест на местния закон. Предполагам, че ще ни се наложи да му обещаем да опростят престъпленията му, за да го убедим да ни помогне.

— Чакай, чакай — каза Уейн и спря на място, а около главата му се завъртяха тънките пипала на мъглата. — И прелестите си ли смяташ да му покажеш накрая?

— Ще те помоля да се въздържаш от подобни изказвания.

— Слушай какво — продължи Уейн тихо, — наистина беше права за банкера. Страхотна работа свърши, Мараси, и не съм прекалено горд, че да го призная. Но отношението към властите е различно тук, в света на простолюдието. Споменеш ли за правомощията си пред него, гарантирам ти, че ще реагира като подплашен заек. Ще намери най-близката дупка, ще се шмугне в нея и няма и дума да обели.

— Правилните техники на разпит…

— Не струват и пукната пара, когато бързаш — прекъсна я Уейн, — а ние бързаме. Настоявам.

Той се поколеба, после добави:

— Освен това, вече ти свих документите за идентификация.

— Какво… — започна Мараси, после се разтършува в чантата си и откри, че малката плочка, на която бяха гравирани данните ѝ като констабъл, беше изчезнала, а на нейно място се мъдреше празна бутилка от бренди „Сайлс“.

— О, моля ти се — каза тя. — Това не струва и наполовина колкото документа за самоличността ми.

— Напротив. Знам, че ти предложих изгодна сделка, защото твоето беше просто парченце непотребен метал — или поне точно такава стойност би имало тук, в това гробище.

— Но ще ми го върнеш, след като приключим.

— Разбира се. Ако напълниш бутилката, преди да ми я върнеш, в замяна.

— Но нали каза…

— Такса „услуга“ — обясни Уейн и погледна нагоре, към къщурката на пазача на върха на пътеката. После свали цилиндъра си и го стъпка тежко с крак.

Мараси отстъпи назад, притиснала длан към гърдите си, докато Уейн продължаваше да мачка шапката под петата си, след което я вдигна и я изви с ръце. Огледа я изпитателно, извади нож от колана си и проби дупка от едната ѝ страна. Накрая захвърли дългото си палто и отряза един от тирантите си.

Когато пак нахлупи цилиндъра, вече приличаше поразително на бездомник. Той, разбира се, и без това винаги си беше на една крачка от това — но все пак беше изненадващо колко различен можеше да стане човек само с няколко дребни промени. Уейн завъртя ножа в ръка и изгледа Мараси критично. Слънцето вече беше залязло напълно, но заради светлината от града, която се разсейваше и отразяваше в мъглите, понякога нощите като тази бяха по-светли от онези, в които не излизаше мъгла.

— Какво? — попита Мараси с неудобство.

— Изглеждаш твърде изискано — каза Уейн.

Мараси хвърли поглед надолу към дрехите си. Носеше просто скроена дневна рокля в небесносиньо, дълга до средата на прасеца и украсена с дантела по ръкавите и около шията.

— Доста обикновена дреха е, Уейн.

— Не и за това, което се готвим да правим.

— Може да се представя като твоя началничка или нещо подобно.

— Хората като този няма да обелят зъб в присъствието на някой почтен човек — обясни Уейн, завъртя пак ножа в ръка и посегна към деколтето ѝ.

— Уейн!

— Не се стряскай толкова. Нали искаш да си свършим работата, както трябва?

Тя въздъхна.

— Само не се увличай във волности.

— По-скоро бих си позволил волности с някой лъв, Мара. Сериозно говоря.

Той отряза полупрозрачната дантела, която покриваше гърдите ѝ над деколтето, и разкри щедро количество от голата кожа под шията ѝ. После се зае с ръкавите, като ги скъси с близо половин метър, докато не стигаха до над лактите ѝ. Взе плата, който беше откъснал, и го върза на панделка точно под гърдите ѝ, след което стегна връзките на гърба на корсета ѝ по-плътно, в резултат на което бюстът ѝ се повдигна и изпъкна напред по определено скандален начин.

Накрая сряза плата на фустата ѝ на няколко подбрани места и намаца с кал долния ѝ подгъв. Отстъпи назад, потупа с пръст по бузата си замислено, и кимна.

Мараси огледа произведението му и установи с изненада, че всъщност се е справил впечатляващо добре. Освен че беше подчертал бюста ѝ, беше срязал точните шевове и беше измъкнал някои от конците така, че в крайна сметка ефектът не беше толкова на съсипана, колкото на дълго носена рокля.

— Всички поглеждат първо към деколтето — обясни Уейн, — дори жените. Което е малко странно, но просто си е така. С такъв външен вид, никой няма да забележи, че калта е твърде прясна, а останалите части от роклята не изглеждат така износени.

— Уейн, смаяна съм — каза Мараси. — От теб би излязла отлична шивачка.

— Забавно е да си играеш с дрехите. Няма защо това да се приема за женско занимание — отвърна той, а погледът му се задържа върху бюста ѝ малко по-дълго от необходимото.

— Уейн.

— Извинявай, извинявай. Просто влизам в ролята си, нали разбираш — каза той, махна ѝ с ръка да го последва и двамата се заизкачваха по пътеката. Докато вървяха, Мараси изведнъж си даде сметка за нещо.

Не се беше изчервила.

„Е, това е ново“, помисли си тя и усети как я обзема изненадваща увереност.

— Опитай се да не си отваряш устата много-много — посъветва я Уейн, докато се приближаваха към колибата. — Обикновено звучиш прекалено умна.

— Ще се постарая.

Уейн откърши един клон от дървото, покрай което минаха, завъртя го между пръстите си и се опря на него като на чепат бастун. После двамата пристъпиха пред къщата, от която се процеждаше светлина: малка постройка с покрив от тръстика и няколко стари статуи на Мъгливи духове, които стърчаха тук-там от обраслия с мъх двор. Вярваха, че тези фигури с форма на скелети с кожа, опъната плътно по черепите, прогонват истинските Мъгливи духове, които си имаха собствени територии и внимаваха да не навлизат в чужди такива. Мараси подозираше, че създанията правят разлика между истинските и каменните представители на вида си — но нали учените твърдяха, че Мъгливите духове изобщо не бяха оцелели след Катацендъра. Тъй че най-вероятно нямаше смисъл да се спори по въпроса, така или иначе.

Един дребен, мърляв мъж с руса коса, вързана на опашка, си подсвиркваше, докато остреше лопатата си с точило, седнал до колибата. „Кой би тръгнал да си остри лопатата?“, помисли си Мараси, докато Уейн се представяше, изпъчил гърди и протегнал напред импровизирания си бастун, сякаш беше някой достопочтен гост на изтънчен бал.

— Вие ли, добри ми господине, сте оня, що отговаря на името Дез-шам?

— Дешам — поправи го мъжът и вдигна поглед лениво. — Ще му се не видяло. Пак ли съм оставил портите отворени? Уж трябва да ги затварям всяка вечер. Моля да напуснете гробището, сър.

— Ще се отправям към изхода, тогава — заяви Уейн, вдигнал бастуна, без да помръдва от мястото си. — Но преди да го направя, бих желал да ви отправя едно извънмерно интригуващо предложение за съвместен бизнес.

Уейн преувеличаваше акцента си до такава степен, че на Мараси ѝ се налагаше да внимава във всяка дума, за да различи какво казва. Освен това, тоновете звучаха по-скоро като стакато, с по-ударени срички и по-ритмична интонация на изреченията. Осъзна, че звучи много подобно на произношението на пазача.

— Аз съм честен човек, сър — каза Дешам, като прокара точилото по върха на лопатата. — Нямам работа да се меся в разни сделки — особено не и по това време, през нощта.

— О, осведомен съм за вашата честност — каза Уейн и се полюля на пети, опрял длани на бастуна пред себе си. — Славата ѝ се носи от улица на улица. Всички говорят за вашата честност, Дешам. Страшно интересна тема за разговор.

— Щом всички толкова приказват за нея, значи знаете, че вече си имам предостатъчно хора, с които да я споделям — отвърна Дешам. — Вече си имам… платена работа.

— Това не е от значение за съвместното ни начинание.

— Мисля, че е.

— Няма да е — обясни Уейн, — защото, видите ли, аз се нуждая само от една дребна, специална за мен вещ, от която не би се поинтересувал никой друг.

Дешам огледа Уейн от глава до пети. После измери с поглед Мараси, като спря очи именно там, където Уейн беше предвидил, че ще го направи. В крайна сметка се усмихна, изправи се и викна към колибата:

— Момче? Момче!

Показа се едно хлапе, сънено и облечено в мръсна риза и панталони.

— Сър?

— Обиколи да огледаш гробището, моля — нареди Дешам. — Провери дали няма да ни притесни някой.

Момчето се облещи широко, кимна и хукна сред мъглите. Дешам опря лопатата си на рамо и прибра точилото в джоба си.

— А как да ви наричам, сър?

— „Господин Монети“, например — отвърна Уейн. — А аз ще те наричам „Господин Умен“, като се има предвид решението, което взе току-що.

Променяше акцента си. Разликата беше деликатна, но Мараси я долови.

— Още нищо не е решено — каза Дешам. — Просто обичам да давам на момчето повод да се пораздвижи от време на време. Полезно е за здравето.

— Разбира се — каза Уейн. — И съм съвсем наясно, че не са били давани никакви обещания. Но ето в какво мога да те уверя: никой, освен мен, няма да ти даде цял клипс за онова, което търся.

— Щом е така, защо ти е притрябвало чак толкова?

— Има сантиментална стойност за мен — каза Уейн. — Принадлежеше на един приятел, на когото му беше много трудно да се раздели с него.

Мараси изпръхтя от изненада, като го чу, с което привлече вниманието на Дешам.

— Ти ли си въпросният „приятел“?

— Не говоря скаа — отвърна Мараси на древнотериски. — Бихте ли повторили на териски, моля?

Уейн ѝ намигна.

— Няма смисъл, Дешам. Колкото и да се опитвам, не мога да я накарам да проговори като човек. Но е доста приятна за окото, нали?

Той кимна бавно.

— В случай, че този предмет изобщо се е озовал под моя опека, къде да го търся?

— Преди няколко седмици в града се случи една наистина трагична злополука — каза Уейн. — Взрив. Имаше жертви. Разбрах, че са донесли останките тук.

— Билми отговаря за дневната смяна — отвърна Дешам. — Той ги пусна. От управата наредиха да изкопаем един хубав гроб за онези, които не бяха припознати. Почти всички бяха просяци и проститутки.

— И с нищо не бяха заслужили да умрат — каза Уейн, като свали шапка и я притисна към гърдите си. — Да идем да ги видим.

— Искате да идем сега?

— Ако не е твърде голямо неудобство.

— Не е, господин Монети — отговори Дешам, — но дано името ти да отговаря на намеренията.

Уейн мигом извади няколко банкноти и ги размаха във въздуха. Дешам ги грабна, помириса ги — кой знае защо, — и ги натика в джоба си.

— Е, не са монети, но и така бива. Да вървим, тогава.

Пазачът извади един маслен фенер и ги поведе сред мъглите.

— Акцентът ти се промени — прошепна Мараси на Уейн, докато следваха Дешам на една-две крачки разстояние.

— Направих го малко по-старомоден — обясни Уейн тихо. — За да наподоби произношението на миналото поколение.

— Има ли някаква разлика?

Уейн придоби шокирано изражение.

— Естествено, че има, жено. Така звуча по-възрастен, като родителите му. По-авторитетен.

И поклати глава, сякаш не можеше да повярва, че изобщо го е питала такова нещо.

Светлината от фенера на Дешам се отразяваше в облаците мъгла, докато вървяха, което по-скоро затрудняваше виждането в нощ като тази — но сигурно щеше да му трябва, докато копае. Лъчите светлина не успяваха да прогонят злокобното усещане, което вдъхваха надгробните камъни, сред които тук-таме се забелязваха разкривените очертания на някой от Мъгливите духове. От логическа гледна точка, тя разбираше защо се е появила тази традиция. Ако имаше място, от което беше абсолютно наложително да се прогонят плячкосниците, то това беше гробището. Само че в това гробище вече имаше други плячкосници — човеци, срещу които статуите не действаха.

— Вижте — заговори Дешам, а Уейн избърза напред, за да го чува. — Трябва да знаете, че аз наистина съм честен човек.

— Разбира се — съгласи се Уейн.

— Но съм и пестелив човек.

— Като всички нас — отвърна Уейн. — Никога не купувам от скъпарската бира — дори когато наближи време да затварят кръчмата и я намалят наполовина, за да опразнят бъчвичката.

— Значи се разбираме отлично — каза Дешам. — Пестеливи хора сме. Каква полза да оставиш нещата да се похабяват и да гният напразно, питам аз? Оцелелият не е прахосвал нищо нахалост.

— С изключение на благородниците — отбеляза Уейн. — От тях е прахосал доста.

— Не е било нахалост — изкикоти се Дешам. — Това е било изпитания на оръжията. Трябва да си сигурен, че ножовете ти режат като хората.

— Така е, наистина — съгласи се Уейн. — Сам си зная от колко много изпитания се нуждаят и моите. За да знам, че няма да се счупят посред някое хубаво убийство и да развалят работата.

Двамата се засмяха в един глас, а Мараси поклати глава. Уейн беше в стихията си — можеше да говори за ръгане на богаташи цял ден. Нямаше значение, че самият той вече беше по-заможен от по-голямата част на Елъндел.

Нямаше особено желание да следи разговора им, шегите и смеха им — но, за съжаление, не искаше и да се отделя от тях сред такава тъмнина. Да, мъглите уж принадлежаха на Оцелелия — но, Покварата да го вземе, всеки втори надгробен камък ѝ изглеждаше като фигура, която се прокрадва към нея сред сенките на нощта.

В края на краищата, пазачът спря пред един прясно запълнен гроб, закътан зад няколко по-големи мавзолея. Нямаше никакви обозначения, като се изключи знака на копието, издълбан в един камък, побит сред калта. Наоколо се виждаха още няколко гроба — все още празни, в очакване на телата, които щяха да бъдат погребани там.

— По-добре да седнете някъде — каза Дешам, като вдигна лопатата си. — Ще стане бързо, тъй като пръстта е още рохка, но не чак толкова бързо. И кажете на дамата да гледа настрани. Не се знае какви парчетии могат да изскочат.

— Да седнем… — каза Уейн и огледа надгробните камъни наоколо. — А къде, добри ми човече?

— Където искате — отвърна Дешам и започна да копае. — На тях вече не им пука. Такъв е девизът на гробарите, нали разбирате. Това е важното: на тях вече не им пука…

И се залови за работа.

13.

„Трябва да приема техните правила“, помисли си Уакс, докато прекосяваше залата към ъгъла, в който беше застанал осведомителят. „Различни са — независимо какво твърди Стерис. Но аз все пак ги познавам.“

Беше решил да остане в Басейна и да помага, с каквото може. Беше видял опасностите, които дебнеха по елънделските улици, и се беше борил срещу тях. Но те бяха по-плитка рана — беше като да превързваш драскотината на повърхността, докато заразата пълзи нагоре по ръката.

Да преследва най-нисшестоящите от пасмината на Котерията… те сигурно искаха той да губи време да се занимава с това. Ако искаше да защити хората, обаче, трябваше да се прицели в по-едрите мишени. Което означаваше, че трябва да овладее нетърпението и гнева си, да танцува и да любезничи. Означаваше да върши всички онези неща, на които родителите му, и дори чичо му, се опитваха да го научат.

Уакс спря близо до нишата, където се беше настанил осведомителят, Девлин, загледан в аквариума с рибки, който беше поставен под изображение на Тиндуил, Майката на Терис, гордо изправена на върха на една стена по време на последната ѝ битка срещу тъмата. Няколко дребни октоподчета пълзяха насам-натам по стъклото на аквариума.

След кратко мълчание, осведомителят му кимна. Уакс се приближи и облегна ръка на аквариума до Девлин — нисък, красив мъж с едва забележима брада и мустачки.

— Очаквах да бъдете арогантен — отбеляза той.

— Защо сте решили, че не съм?

— Защото изчакахте — отвърна Девлин.

— Не пречи да бъдеш арогантен, но все пак и учтив — възрази Уакс.

Едно от малките октоподчета сграбчи една риба в пипалата си и се отблъсна от стъклото на аквариума, като стискаше гърчещата се рибка и я придърпваше към човката си.

— Не ги хранят в продължение на около седмица-две преди увеселението — отбеляза Девлин. — Зрелището им харесва.

— Брутално — отвърна Уакс.

— Лейди Келесина се вижда като хищник — каза Девлин. — А нас — като рибките, поканени да поплуват наоколо, и може би да бъдат изядени.

Усмихна се и добави:

— Без, разбира се, да забелязва, че самата тя също е в клетка.

— Знаеш ли нещо за тази клетка? — попита Уакс.

— Това е клетката, в която сме затворени всички ние, лорд Уаксилий! Този Басейн, който Хармония е създал за нас. Така съвършен, така тучен. Никой не си тръгва от него.

— Аз си тръгнах.

— За да отидеш в Дивите земи — каза Девлин пренебрежително. — Какво има отвъд тях, Уаксилий? Зад пустините? Отвъд моретата? Никого не го интересува.

— Чувал съм този въпрос и преди.

— А бил ли е готов някой да пожертва достатъчно пари, за да открие отговора?

Уакс поклати глава.

— Хората могат да задават каквито въпроси си искат — каза Девлин, — но няма ли пари, няма и отговори.

Уакс се улови, че се подсмихва — на което Девлин отговори със скромно кимване. Беше успял да му даде да разбере, че трябва да му плати, ако иска да му предостави информация, по такъв деликатен начин. Колкото и да беше странно, независимо от незабавното му — и донякъде безочливо — искане, Уакс се почувства по-удобно в компанията му, отколкото в тази на лорд Гейв.

Уакс бръкна в джоба си и извади странната монета.

— Пари — каза. — Интересуват ме парите.

Девлин взе монетата и вдигна вежда.

— Ако някой ми обясни как мога да я похарча — каза Уакс, — ще се почувствам много обогатен… И няма да бъда само аз.

Девлин преобърна монетата между пръстите си.

— Макар никога да не съм виждал монета с точно такова изображение, има подобни, които се появяват сравнително често по търговете за антики на черния пазар. Нямам представа защо. Няма причина да се пазят в тайна и не би било незаконно да бъдат продавани открито.

И той подметна монетата обратно към Уакс, който я улови, изненадан.

— Не очакваше да отговоря така откровено — каза Девлин. — Защо се случва така често хората да задават въпроси, когато всъщност не очакват отговор?

— Знаеш ли още нещо? — попита Уакс.

— Гейв купи няколко — продължи Девлин, — след което веднага спря, а онези, които купи, вече не са изложени на показ в дома му.

Уакс кимна замислено и порови из джоба си за пари, които да даде на осведомителя.

— Не тук — спря го Девлин и подбели очи. — Сто. Нареди в банката да ги прехвърлят от твоята в моята сметка.

— Доверяваш ми се да го направя?

— Лорд Уаксилий, моя работа е да знам на кого мога да се доверя.

— Считай го за уредено, тогава. При условие, че имаш още нещичко за мен.

— Какъвто и да е случаят, който прикриват — отвърна Девлин, като се извърна отново към аквариума, — поне една четвърт от благородническите среди в града са замесени в него. Отначало бях любопитен; сега съм ужасѐн. Явно има нещо общо с някакъв мащабен строителен проект на североизток оттук.

— Какъв строителен проект? — попита Уакс.

— Няма как да се разбере — отговори Девлин. — Някои фермери са го виждали. Твърдят, че в работата са се включили и някакви аломанти. Но точните сведения се загубиха, преди да стигнат до тук. Покрити. Унищожени. Напоследък нищо в Ню Сирън не върви, както обикновено. Появява се някакъв убиец от Дивите земи, започва да напада домовете на богатите Металородени, после пък ти се появяваш на такова тържество…

— Този проект на североизток — настоя Уакс. — Какво общо имат с него аломантите?

— Не зная нищо повече по въпроса — каза Девлин и се опита да подплаши едно от октоподчетата, като почука по стъклото на аквариума.

— Ами онзи взрив преди няколко седмици? — попита Уакс. — Онзи в града?

— Дело на същия онзи убиец от Дивите земи или поне така твърдят.

— А ти вярваш ли им?

— Не е взел в жертва никакви Металородни — отвърна Девлин.

„Не и доколкото ти знаеш“, помисли си Уакс. И как се вписваше хемалургията във всичко това?

Девлин изправи гръб, кимна на Уакс и му протегна ръка, сякаш да се сбогува.

— Това ли беше? — попита Уакс.

— Да.

— Доста соленичка цена за толкова малко — отбеляза той и пое протегнатата длан.

Девлин се наведе напред и прошепна:

— Нека ти кажа още нещо, тогава. Онова, в което си се замесил, е опасно — по-опасно, отколкото можеш да си представиш. Бягай надалеч. Именно това се готвя да направя аз.

— Не мога — отвърна Уакс.

Девлин се отдръпна и каза:

— Познавам те, блюстителю на закона. И мога да те уверя, че онези, които преследваш, всъщност не са тези, за които трябва да се тревожиш. Те няма да представляват опасност още десетилетия, може би даже векове. Не обръщаш внимание на по-сериозната заплаха.

— Която е? — попита Уакс.

— Останалите хора в тази зала — отговори Девлин. — Онези, които не участват в дребния ви заговор — онези, които се интересуват само от отношението, което получава града им.

— Моите извинения — каза Уакс, — но те далеч не ми се струват чак толкова опасни.

— Значи не внимаваш в картинката — каза Девлин. — Лично аз съм любопитен да разбера колко живота е взела в жертва първата гражданска война в Басейна. Лек ден, лорд Ладриан.

И той се отдалечи, като щракна с пръсти, докато подминаваше неколцина от гостите. Един от тях побърза да го настигне и го последва.

Уакс изръмжа тихичко, преди да успее да се сдържи. Първо оная жена по време на танца, а сега и този тип. Чувстваше се така, сякаш някой го води за носа. Какво изобщо беше успял да научи? Че на пазара със сигурност имаше древни артефакти? Значи някой друг беше открил мястото, което РеЛуур беше успял да заснеме с еванотипа?

„Строителен проект“, каза си Уакс. „Аломанти.“

Гражданска война.

Усети как изстива и си проправи път през тълпата обратно към масата. Заобиколи група хора и установи, че Стерис вече не е там — макар че беше успяла да довърши неговата чаша подсладена газирана вода, преди да си тръгне. Обърна се и отново се смеси с гостите, като се оглеждаше за нея.

Така, по случайност, се натъкна на една висока, стройна жена с коса, вдигната на кок и по един пръстен на всеки пръст.

— О, лорд Уаксилий — възкликна Келесина и махна на събеседниците си да се оттеглят и да ги оставят насаме. — Надявах се да ми се удаде възможност да поговоря с вас.

Уакс моментално усети тръпка на паника — която побърза да застреля в челото и да хвърли в езерото. Нямаше да позволи да се чувства застрашен пред някой от лакеите на Костюма, независимо колко заможен или влиятелен беше той.

— Лейди Шоърс — каза той, като пое дланта ѝ и я разтърси, вместо да я целуне.

Може и да не беше в Дивите земи, но нямаше намерение да сваля очи от врага си.

— Надявам се, че си прекарвате добре на увеселението — каза тя. — До главната реч остава още около половин час; вярвам, че ще си заслужава да я чуете. Поканихме кмета на Билминг да говори лично пред гостите. Ще се погрижа да изпратим препис от текста на губернатора на селото ви, за да не ви се налага да помните всичко наизуст.

— Много любезно от ваша страна.

— Смятам, че…

Покварата да го вземе, ама че му беше писнало все да оставя другите да насочват разговорите тая вечер.

— Виждали ли сте лорд Гейв? — прекъсна я той. — Струва ми се, че го обидих неволно. Искам да му поднеса извиненията си.

— Гейв ли? — отвърна Келесина. — Не му обръщайте внимание, Уаксилий. Не си заслужава да се безпокоите толкова за него.

— И все пак — настоя Уакс. — Чувствам се така, сякаш се опитвам да танцувам с бетонни блокове на краката! На всяка крачка успявам да настъпя все някого по мазолите. Поквара и гибел, надявах се хората тук да не са толкова докачливи, както в Елъндел.

Тя се усмихна. Думите му явно я предразположиха — сякаш чуваше от него именно онова, което беше очаквала.

„Използвай го“, каза си Уакс. Но как? Тази жена имаше десетилетия опит сред светските кръгове. Стерис можеше да възхвалява качествата му, колкото си иска, но той беше прекарал години в упражнения по стрелба по мишена, а не в обикаляне на тържествата като това. Как би могъл да играе играта на тези хора на тяхното ниво?

— Жалко, че не сте довели съдружника си — отбеляза Келесина.

— Уейн? — попита Уакс с искрено учудване.

— Да. Мнозина от приятелите ми в Елъндел го споменаха в писмата си. Изглежда така интересен образ!

— И така може да се каже — отвърна Уакс. — Извинете ме, лейди Келесина, но по-скоро бих довел коня си на някое увеселение. По-възпитан е.

Тя се засмя.

— Колко сте остроумен, лорд Уаксилий.

Тази жена беше замесена във всичко това и Уакс го знаеше. Усещаше го. Реши да действа по инстинкт: извади монетата от джоба си и я вдигна пред очите ѝ.

— Надявам се да можете да ми отговорите на един въпрос — каза, и осъзна, че акцентът от Дивите земи се е прокраднал в гласа му. „Благодаря, Уейн“, помисли си. — Дадоха ми тази монета преди малко — по погрешка, струва ми се. Затова разпитах някои от гостите за нея, а те пребледняха така, сякаш някой ги беше прострелял.

Келесина замръзна.

— Лично аз съм склонен да мисля, че има нещо общо с онея слухове за случващото се на североизток — продължи Уакс, като завъртя монетата между пръстите си. — Започнали са някакви сериозни разкопки, нали така? Струва ми се, че това има нещо общо с тях. Някаква реликва от старите дни. Доста интересно, а?

— Не се оставяйте на слуховете да ви заблуждават, лорд Уаксилий — отговори жената. — След като тази история плъзна из града, хората започнаха да коват подобни неща и да ги продават на лековерните.

— Така ли? — попита Уакс с подчертано разочарован тон. — Много жалко. Прозвуча ми страшно любопитно.

Прибра монетата в джоба си. Миг по-късно, оркестърът засвири нова мелодия.

— Един танц? — покани той Келесина.

— За съжаление, вече го запазих за друг. Удобно ли ще е да продължим разговора по-късно, лорд Уаксилий?

— Разбира се, разбира се — каза той и ѝ кимна, а тя се обърна да се отдалечи.

После се приближи пак към масата си, без да откъсва поглед от нея и припрените, уплашени движения, с които си проправяше път през тълпата.

— Това лейди Келесина ли беше? — приближи се към него Стерис, стиснала в ръка нова чаша от подсладената жълта напитка.

— Аха — отвърна Уакс.

— Смятах да говоря с нея чак след като мине речта — изсумтя недоволно Стерис. — Наруши порядъка на целия план.

— Извинявай.

— Ще се справим някак. Какво научи от нея?

— Нищо — каза Уакс, без да спира да следи лейди Келесина, която тъкмо разговаряше с няколко мъже в костюми, застанали наблизо. Стараеше се да запази изражението си спокойно, но резките ѝ, отсечени жестове… да, определено беше разтревожена.

— Казах ѝ какво съм открил.

— Какво си направил?

— Подсказах ѝ, че вече съм по следите им — обясни Уакс, — макар че се постарах да звуча по-наивно. Не знам дали се хвана на лъжата. Уейн го бива повече от мен в тези неща. Отвътре му идва, затова.

— Значи си провалил всичко?

— Може би — каза Уейн. — Но ако бях в Дивите земи, изправен лице в лице с някой престъпник — за чиято вина, обаче, нямам доказателства, — така щях да постъпя. Щях да се изпусна уж неволно, че го подозирам, за да видя къде ще отиде после.

Лейди Келесина напусна залата с бързи стъпки, като остави един от мъжете да се извинява от нейно име за отсъствието ѝ. Уакс почти го чуваше. „Лейди Келесина бе принудена да се оттегли, за да се погрижи за един внезапно възникнал случай. Ще се върне скоро.“

Стерис проследи погледа му.

— Залагам десет банкноти, че е отишла да се свърже с Костюма и да му съобщи, че съм на път да ги разкрия.

— Аха — каза Стерис.

Уакс кимна.

— Знаех, че няма да мога да се меря с нея в приказките, колкото и да се опитвам. Но не е свикнала да я преследва законът. Така че ще допусне очевидни грешки — такива, които дори някой разбойник, новак в обирите на фургони, не би допуснал.

— Ще трябва някак да я проследим.

— Такъв беше и моят план — съгласи се Уакс и забарабани с пръсти по масата. — Май ще ми се наложи да се сбия с някого, за да ме изхвърлят от празненството.

— Лорд Уаксилий! — възкликна Стерис и зарови из чантата си.

— Съжалявам. Трудно ми е да се сетя за друго.

Но идеята не беше особено сполучлива. Ако го изхвърлеха, най-вероятно щяха да съобщят за това на Келесина.

— Трябва ни нещо, с което да им отвлечем вниманието — някакъв предлог да си тръгнем. Нещо правдоподобно, но не и прекалено сериозно… Какво е това?

Стерис беше измъкнала някаква малка стъкленица от чантата си.

— Сироп от ипекакуана и маниока — отвърна тя. — Причинява повръщане.

Той примигна смаяно.

— Но защо…

— Предположих, че могат да се опитат да ни отровят. Смятах, че вероятността е по-скоро малка, но все пак е по-добре да си подготвен — обясни Стерис и се засмя неловко.

След което пресуши съдържанието на стъкленицата на един дъх.

Уакс протегна ръка към нея, но закъсня. Втренчи се в нея ужасено, а тя запуши пак тапата и прибра стъкленичката в чантата си.

— По-добре се дръпни, за да не попаднеш в обсега на водопада, така да се каже.

— Но… Стерис! — възкликна той. — Ще се изложиш пред всички гости.

Тя затвори очи.

— Драги лорд Уаксилий. По-рано тази вечер разговаряхме за силата, която се крие в способността да не се вълнуваш от чуждото мнение. Спомняш ли си?

— Да.

— Е, значи разбираш — каза тя, като отвори очи и му се усмихна. — Опитвам се да упражнявам тази способност.

След което повърна направо върху масата.

* * *

Копаенето продължаваше, а Мараси убиваше времето, като четеше надписите, издълбани върху надгробните камъни. Уейн, от своя страна, се беше настанил, облегнат на един от тях, сякаш това беше най-естественото нещо на света. Когато го подмина, докато отиваше да провери докъде е стигнал пазача, го свари да рови из джоба си. Миг по-късно видя как вади отвътре един сандвич и започва да го яде. Когато забеляза, че тя го зяпа, само го поднесе към нея и го размаха в знак на покана да си хапне малко и тя.

Усетила, че ѝ призлява, тя му обърна гръб и се огледа за нови надгробни надписи. Явно се намираха в бедняшкия район на гробището; парцелите се редяха нагъсто един до друг, а гробовете бяха отбелязани с малки, прости символи. Мъглите се виеха между тях и се кълбяха около Мараси, докато тя се наведе, за да изтрие мъха от една плоча, и да прочете надписа в памет на детето, погребано там. „Илайза Мерин. 308 — 310. Въздигни се и бъди свободна.“

Равномерните звуци от лопатата на пазача я следваха, докато пристъпваше между гробовете. Скоро вече се беше отдалечила от светлината прекалено много, за да успее да разчете надписите. Обърна се с въздишка и видя, че сред мъглите се е появил човек.

Подскочи така, че насмалко да падне, но разнасящите се кълба мъгла — и твърде неподвижната стойка на фигурата — скоро ѝ подсказаха, че всъщност е видяла статуя. Приближи се към нея, сключила вежди. Кой бе платил, за да поставят статуя в бедняшкия район на гробището? Беше стара и изкривена на една страна, тъй като земята явно беше поддала и дясната ѝ страна беше потънала с около половин метър по-ниско. Беше така майсторски изработена — забележителна фигура, изваяна от разкошен черен мрамор, два метра и половина висока и прекрасна в широко разперената си мъглопелерина.

Мараси я заобиколи и не се изненада, когато видя женствената фигура с къса коса и дребно, сърцевидно лице. Издигащия се воин беше тук, сред гробовете на бедните и забравените. За разлика от статуята на Келсайър, която се извисяваше над онези, които преминаваха пред погледа му, тази сякаш се готвеше да полети, вдигнала един крак и насочила очи към небето.

— С години си мечтаех да бъда като теб — прошепна Мараси. — С всяко момиче е така, предполагам. Кой не би го пожелал, след като чуе историите?

Беше стигнала дотам, че дори се беше присъединила към дамския клуб по стрелба, защото ако не можеше да Тласка метал, то най-добрата следваща възможност беше пистолетът.

— Чувствала ли си се несигурна някога? — попита Мараси. — Или винаги си знаела какво трябва да направиш? Случвало ли ти се е да ревнуваш? Да се страхуваш? Да се ядосваш?

Дори Вин да беше била обикновен човек в началото, историите и песните бяха забравили за това. Възпяваха я като Издигащия се воин — жената, която беше убила Лорд-Владетеля. Мъглородна и легенда, която беше носила целия свят на плещите си, докато Хармония се беше подготвял за божествеността. Способна да убие само с поглед, да разгадае тайни, които никой друг не знаеше, и да надвие цяла войска от разярени колоси съвсем сама.

Изключителна във всяко едно отношение. Което беше хубаво — иначе светът никога нямаше да оцелее след Войната на Пепелта. Но, Покварата да го вземе… беше оставила след себе си репутация, с която беше убийствено трудно да се мериш.

Мараси се извърна и прекоси рохката пръст, която я делеше от Уейн и Дешам. Когато се приближи, гробарят се измъкна от дупката, заби лопатата в земята, изрови една малка бутилка от торбата си и отпи дълга глътка.

Мараси надникна в гроба. Дешам работеше чевръсто — дупката вече беше над метър дълбока.

— Ще почерпиш ли една глътка? — попита Уейн, като се изправи от мястото си.

Дешам поклати глава и затвори капачката на бутилката.

— Баба все ми повтаряше: не си дели пиенето с човек, който не е споделил своето с теб.

— Но така никой няма да споделя с никого!

— Не — възрази Дешам. — Просто ще получа два пъти повече.

Той опря ръка на лопатата, загледан в гроба. Без равномерния ритъм на работата му, в гробището беше настъпила тишина.

Вече трябва да бяха близо до труповете. Следващата част щеше да бъде неприятна — трябваше да ги огледат, за да потърсят някое, което да е на парчета, а после да проверят дали в него няма клин. Стомахът ѝ се обърна при мисълта. Уейн отхапа пак от сандвича си, поколеба се за миг и наклони глава.

После грабна Мараси над лакътя и я повдигна рязко, с което я накара да се превърти и да падне в гроба. Ударът при приземяването беше така силен, че ѝ изкара въздуха.

Миг по-късно, отгоре проехтяха изстрели.

14.

Мараси възкликна, а Уейн се плъзна в плиткия гроб и се стовари точно върху ѝ, с което ѝ изкара въздуха отново.

Уейн изръмжа, а стрелбата горе секна миг по-късно. Мараси, която още се опитваше да се окопити, се втренчи в черното небе и кълбата мъгла горе. Отне ѝ секунда да забележи, че кълбата бяха замръзнали неподвижно.

— Забързваща сфера? — попита тя.

— Да — отвърна Уейн, простена и се извъртя настрани така, че да опре гръб в стената на гроба и да не лежи точно върху нея. На рамото му лъщеше нещо мокро.

— Улучили са те?

— Три пъти — каза Уейн, помръдна крака си и трепна от болка. — Не, четири.

Въздъхна и отхапа пак от сандвича си.

— Та…

— Дай ми една секунда — каза той.

Мараси се завъртя и надникна през ръба на ямата. Видя как застаналият наблизо Дешам пада на земята така бавно, сякаш беше потопен в гъст сироп, а от няколкото му огнестрелни рани пръскаха капки кръв, увиснали във въздуха. Искра от изстрел, изчезваща в тъмнината, разкри източника на стрелбата: група силуети на пътеката, сенчести и почти неразличими. Куршумите свистяха през мъглата и оставяха следи след себе си.

— Как разбра? — попита тя.

— Щурците млъкнаха — обясни Уейн. — Дешам трябва да ни е предал. Шапката на Уакс залагам, че е пратил онова хлапе да ги повика.

— Котерията са пристигнали тук първи — каза Мараси и усети как стомахът ѝ сякаш пропада.

— Да.

Уейн пъхна пръст в една от дупките по ризата си и го размърда, за да провери дали раната е зараснала. С другата си ръка натъпка последната хапка сандвич в устата си, след което надникна заедно с Мараси над ръба на гроба. Куршумът, който летеше мудно над тях, пресече границата на забързващата сфера на Уейн. За частица от секундата, той се стрелна през въздуха, на няма половин метър над главата на Мараси, след което се заби в границата на сферата от другата страна и отново се забави.

Мараси трепна със закъснение. Всеки път, когато нещо навлезеше в забързващата сфера, то се отклоняваше от траекторията си и променяше посоката си, макар и малко. Въпреки че не беше вероятно някой куршум да се отклони под толкова голям ъгъл, че да се насочи към тях, все пак беше възможно. Освен това, хроносплавта на Уейн гореше страшно бързо. Скоро щеше да му се наложи да махне сферата.

— Какъв е планът? — попита Мараси.

— Да не умираме.

— Нещо по-конкретно от това?

— Да не умираме… днес?

Тя го изгледа остро. Още два куршума прелетяха над главите им, а тялото на Дешам най-после се стовари на земята извън сферата.

— Трябва да се приближим до тях — каза Уейн и измъкна едно от фехтоваческите си бастунчета от гайката на колана си.

— Няма да е лесно — отбеляза Мараси. — Мисля, че ги е страх от теб.

— Така ли? — попита Уейн обнадеждено. — Наистина ли така смяташ?

— Изпразниха по нас амуниции, достатъчни да избият малка войска — каза Мараси и наведе глава, за да избегне куршума, който току-що беше навлязъл в забързващата сфера, — и откриха стрелба срещу нас, независимо от факта, че Дешам беше на пътя на куршумите. Съмнявам се, че е бил кой знае колко ценен за тях, но това все пак означава, че са били толкова уплашени, че не са посмели дори да изчакат няколко секунди, за да може той да се върне в ямата.

Уейн кимна бавно и се ухили.

— Я гледай ти. Явно съм си спечелил репутация. Питам се…

Мараси хвърли поглед през рамо. Близо до ямата им имаше още няколко гроба, изкопани преди това в очакване на нови ковчези.

— Можеш ли да увеличиш забързващата си сфера толкова, че в нея да влезе и един от онези гробове там?

Той проследи погледа ѝ и потри брадичка.

— Най-близкият, може би — ако разруша тази сфера и се преместя в отсрещната страна на ямата, преди да създам следващата.

Не можеше да мести сферите, след като вече ги беше образувал, и не можеше да ги напусне, без те да се разпаднат.

— Значи трябва да ги накараме да дойдат да проверят труповете ни — каза Мараси. — Което може да се окаже доста трудно, ако наистина ги е страх от теб чак толкова.

— Не — възрази Уейн. — Може би всъщност ще е лесно.

— Как…

— Не ни остава много време — прекъсна я Уейн. — Носиш ли още онова мъничко пищовче в чантата си?

Тя извади малкия пистолет.

— Никак не е точен на голямо разстояние — каза тя, — и има само два патрона.

— Няма значение — отговори Уейн. — След като разруша сферата, стреляй с него по онея типове. И бъди готова да бягаш.

Тя кимна.

— Започваме — каза Уейн.

Сферата изчезна.

Мъглите се раздвижиха отново и се завихриха над главите им, а гробището се изпълни с внезапен пукот от стрелбата. Дешам потрепна и си пое хрипливо въздух, а невиждащите му очи проблеснаха на светлината на фенера. Мараси изчака, докато нападателите спряха да стрелят и ехото от изстрелите заглъхна в нощта. После насочи пистолета си към сенките и натисна спусъка два пъти.

Залегна обратно в ямата, не особено сигурна каква полза изобщо имаше от това.

— Разбираш, че сега сме хванати в капан и невъоръжени, нали, Уейн?

— Аха — отвърна той. — Но ако онези типове наистина са така обезпокоени от страховитата слава, която ми се носи…

— Какво? — попита Мараси и се обърна към него, докато той надничаше над ръба.

Разнесе се пукот от стрелба, когато тъмните силуети им отвърнаха, но вече не звучеше така отчаяно. Какво се беше…

— Ето! — възкликна Уейн, хвърли се в отсрещната страна на ямата и създаде нова забързваща сфера. — Ха! Дошли са подготвени, наистина. Свестни момчета.

Тя рискува да хвърли нов поглед над ръба. Лицето ѝ се озова на сантиметри от една пръчка динамит, замръзнала във въздуха, с фитил, заобиколен от искрици и дим, който се смесваше с мъглата. Мараси нададе уплашен вик и отскочи назад. Динамитът почти беше достигнал границата на забързващата сфера.

— Да вървим — каза Уейн, свали цилиндъра си и го метна към съседния гроб, след което се втурна след него.

Мараси го последва, като се сниши към земята с надеждата, че нападателите им може би няма да ги забележат. Забързващата сфера на Уейн щеше да ги накара да изглеждат като размазани петна за мъжете извън нея, но беше тъмно, а и кълбата мъгла щяха да ги прикрият.

Плъзна се в другия гроб, който беше по-дълбок от първия. Уейн ѝ кимна, после разруши сферата.

Мараси притисна гръб до стената на гроба, стисна очи, запуши уши и започна да брои наум. Беше стигнала само до две, когато взрив разтърси земята и хвърли пръст около тях. Поквара и гибел! Трябва да ги бяха чули в половината град.

Хвърли поглед на Уейн, който извади и другото си фехтоваческо бастунче и завъртя двете в ръце. Мараси дочу стъпки над тях и си представи как сенчестите им нападатели се промъкват внимателно, за да проверят дали наистина са ги убили, както смятаха.

— Можеш ли да ги надвиеш сам? — прошепна Мараси на Уейн така тихо, че му се наложи да прочете по устните ѝ.

Той се ухили и на свой ред отвърна почти нямо:

— А безръките мъже сърбят ли ги топките?

После се хвана за ръба на гроба и се изтегли навън. Мъглите над Мараси замръзнаха миг по-късно, когато се образува новата забързваща сфера — Уейн беше хванал както тях двамата, така и половината мъже в нея.

Вече беше свикнала със звука на дърво, стоварено в човешки череп, но той все пак я накара да трепне. Забързващата сфера изчезна и се разнесе изстрел, но го последваха още стонове и ругатни.

Малко по-късно, Уейн изникна на ръба на гроба на фона на несигурната светлина на фенера. Пъхна фехтоваческите бастунчета в гайките им, коленичи и протегна ръка.

Мараси протегна своята от гроба, за да ѝ помогне да се измъкне отвътре.

— Всъщност — каза Уейн, без да я хване, — исках да ми подадеш шапката.

* * *

— Ще пратим да повикат каретата ви, лорд Уаксилий — каза помощник-икономката. — Дълбоко съжаляваме за нещастието, сполетяло дамата ви. Сигурен ли сте, че не се дължи на някое от ястията на тържеството?

— Взехме си само питиета — отвърна Уакс, — но пък доста от тях.

Застаналата наблизо готвачка въздъхна с видимо облекчение. После грабна една от прислужниците за ръката и я повлече нанякъде, когато видя, че Уакс ги е забелязал. Беше застанал на прага на стаята за гости, а Стерис лежеше на леглото зад него със затворени очи.

Помощник-икономката — възрастна териска, облечена в съответните одежди — изцъка тихо с език и погледна през рамо към отдалечаващата се готвачка и прислужничката. Въпреки недоволството ѝ, си личеше, че и тя си е отдъхнала след уверението, че причината не е била в храната, сервирана на увеселението. Нямаше нужда останалите гости да се безпокоят.

По коридора отекна остър глас. Някой — някакъв мъж — оповестяваше на висок глас речта, която щеше да последва. Уакс чу всичко с лекота; гласът на водещия се разнасяше надалеч с помощта на електрическите усилватели. Устройствата на онова момиче, Тарсел, изглежда бяха стигнали чак до Ню Сирън. Помощник-икономката отстъпи несъзнателно назад, към балната зала.

— Свободна сте да си вървите — каза Уакс. — Ще изчакаме тук около половин час, за да се уверим, че дамата си е отпочинала, а дотогава каретата ни вече ще е пристигнала.

— Ако сте сигурен…

— Сигурен съм — увери я Уакс. — Само се погрижете да не ни безпокоят. Госпожица Хармс не може да понася силни шумове, когато се чувства неразположена.

Икономката се поклони и се оттегли надолу по коридора към балната зала. Уакс затвори вратата и се приближи към леглото, където лежеше Стерис. Тя отвори едно око и хвърли поглед към вратата, за да се увери, че наистина е затворена.

— Как се чувстваш? — попита Уакс.

— Още ми се повдига — отвърна Стерис, като се подпря на един лакът и се поизправи. — Малко прибързано беше от моя страна, нали?

— Признателен съм за бързината ти — каза Уакс и погледна стенния часовник. — Ще изчакам няколко минути, за да съм сигурен, че коридорът е безлюден, и ще се измъкна навън. Не знам кога точно ще се завърне Келесина, но ще ми се наложи да действам бързо, ако искам да науча нещо.

Стерис кимна.

— Смяташ ли, че може да е някъде тук? Сестра ти, искам да кажа.

— Не е вероятно — отговори Уакс. — Но всичко е възможно. Бих се задоволил и с някаква следа относно местоположението ѝ.

— Какъв човек е тя?

— Стори ми се същата като повечето надути благороднички. Убедена, че…

— Не лейди Келесина, Уаксилий. Сестра ти.

— Не съм… — Уакс преглътна и хвърли пак поглед към часовника. — Не съм я виждал от десетки години, Стерис.

— Но полагаш такива усилия да я спасиш.

Той въздъхна и се настани до Стерис.

— Още откакто бяхме деца, тя винаги беше по-дръзката от двама ни. Аз бях внимателен, сериозен — толкова се стараех да постъпвам правилно. А Телсин… тя сякаш вече беше проумяла всичко и знаеше точно какво прави. Докато аз не напуснах Селото, а тя реши да остане.

— Повече териска от теб, значи.

— Може би. Смятах, че мрази онова място — като се има предвид колко често си намираше извинения да избяга. А после остана.

Той поклати глава и продължи:

— Така и не я опознах, Стерис. Не така, както трябваше. Бях прекалено съсредоточен върху самия себе си. Не мога да спра да си мисля, че предадох очакванията на всички — на майка ми, на баща ми, на самата Телсин, — като не запазих връзка с нея, когато отидох в Дивите земи. И ги предадох отново, когато я оставих да попадне и ръцете на чичо ми.

Стерис, все още легнала, стисна дланта му.

— Ще я открия — каза Уакс. — Ще оправя нещата. Избягах в Дивите земи, защото смятах, че не се нуждая от никого от тях. Но с течение на годините, Стерис, открих, че все по-малко и по-малко искам да бъда сам. Не мога да го обясня достатъчно ясно, предполагам. Но тя е част от семейството ми. Единствената част, която ми е останала.

Отвън се разнесе друг глас. Бяха приключили с представянето му и лорд Северингтън беше подел речта си. Уакс погледна часовника и се изправи.

— Добре. Трябва да ида да огледам наоколо, докато вниманието на всички е заето с речта.

Стерис кимна, спусна крака на пода и седна на леглото, като си пое дълбоко дъх.

— Ти изчакай тук — спря я Уакс. — Може да се окаже опасно.

— Забрави ли какво казах снощи? — попита го тя.

— Най-безопасното място за теб определено не е близо до мен, Стерис — възрази Уакс.

— Независимо от това. Може да ти се наложи да напуснеш имението бързо. Няма да имаш време да се връщаш за мен. А и ако те забележат, може да се зачудят защо си сам — но ако сме заедно, може да кажем, че просто си тръгваме и търсим изхода, за да идем при каретата си.

Основателни доводи. Той кимна неохотно и ѝ даде знак с ръка да го последва. Тя се присъедини към него с готовност и зачака до вратата, докато той я отвори и надзърна навън. Така чуваше гласа на лорд Северингтън още по-добре.

— … време да покажем на елънделци, че тяхната тирания е не просто несправедлива — тя върви против волята на Оцелелия, загинал в името на нашата свобода…

Коридорът беше празен. Уакс пристъпи навън, а Стерис го следваше плътно.

— Опитай се да не изглеждаш така, сякаш се промъкваш — посъветва я той тихо.

Тя кимна и двамата тръгнаха по дългия коридор с месингови газови лампи, които вече бяха превърнати в електрически. Според разположението на имението, което той беше наизустил, балната зала и малките стаи за гости се намираха в отделно крило на изток. Ако тръгнеха на запад по този коридор и свиеха на онзи ъгъл…

Минаха под една арка и влязоха в централното преддверие на имението, през чиято среда течеше поточе — започваше от един от водопадите и се спускаше по поредица красиво подредени камъни, покрити с камбанки. На стените светеха само няколко лампи и преддверието беше потънало в сумрак.

— Високата влажност сигурно се отразява ужасно на дървените елементи на постройката — отбеляза Стерис. — Каква разумна причина би могло да има да прокарат река през средата на къщата си?

— Сигурен съм, че далеч не са се ръководили от практически съображения — отвърна Уакс.

От един от другите коридори се показа една прислужница, която ги забеляза и замръзна на място.

Уакс се втренчи яростно в нея, изправи гръб и придаде на изражението си възможно най-силно излъчване на благородническо презрение. Младата жена не посмя да им проговори и вместо това наведе глава и се отдалечи бързешком с купчината чаршафи, които носеше.

Продължиха напред през мрачното преддверие. Широките стъклени прозорци над тях явно трябваше да разкриват гледка към небето, но в момента над тях се виждаха само вихрещите се мъгли. Уакс вдигна пръсти, за да поздрави далечните кълба, но се спря.

Хармония наблюдаваше през тях. Хармония, безпомощният. Хармония, безсмисленият. Уакс стисна зъби, извърна поглед и поведе Стерис по една пътека към вътрешната градина, която беше пълна с по-дребни камъни и растения. Предположи, съдейки по картите, че Келесина сигурно е някъде на втория етаж. Докато следваха пътеката на север покрай потока, забеляза един балкон над тях.

— Но наистина — промърмори Стерис, — как изобщо са сигурни, че водата е хигиенична? Не е ли достатъчна реката, която тече през градините им? Трябва да минава и през самото имение?

Уакс се усмихна и огледа внимателно балкона.

— Ще ида да огледам напред. Започни да говориш на силен глас, ако някой те спре. Така ще ми дадеш да разбера какво става и ще се промъкна обратно тук.

— Отлично — отвърна Стерис.

Уакс бръкна в джоба си и порови за няколко монети. Чувстваше се много старомоден, докато разгаряше стомана и се приготвяше да скочи.

— Искаш ли нещо по-солидно? — попита Стерис.

Той ѝ хвърли бърз поглед, после насочи очи към чантата ѝ.

— Нали я претърсиха?

— Претърсиха я — отговори тя, след което подхвана ръба на полата си и го вдигна настрани така, че да разкрие малкия пистолет, прикрепен към бедрото ѝ. — Опасявах се, че ще направят нещо такова. Затова се погрижих да взема резервен.

Уакс се ухили.

— Лесно бих могъл да свикна с компанията ти, Стерис.

Тя се изчерви в сумрака.

— Май… ще ми е необходима малко помощ, за да го сваля.

Той коленичи и видя, че тя е залепила пистолета за крака си с около седем ролки тиксо. А и тъй като все пак си беше тя, беше облякла къси панталони под роклята — именно за да бъде подготвена за такъв случай. Два чифта, при това — ако се съдеше по крайчеца на плата, който се подаваше под горните.

Уакс се залови да отлепя пистолета от бедрото ѝ.

— Погрижила си се да не го изгубиш в никакъв случай, както виждам.

— Все си представях, че ще падне и ще стреля, докато танцуваме.

Уакс изръмжа, все още зает с опитите да го отлепи от крака ѝ под роклята.

— Нали разбираш, че ако бяхме в пиеса, точно сега щеше да влезе някой и да ни завари така?

— Лорд Уаксилий! — възкликна Стерис. — На какъв театър си ходил?

— На онзи, който гледат в Дивите земи — обясни Уакс и най-после дръпна пистолета, вече освободен.

Оказа се, че е един от неговите Райътинги — двадесет и двумилиметров, с шест патрона. Държеше го в куфара с оръжията си, но рядко го използваше. Сега щеше да свърши работа. Изправи се и даде възможност на Стерис да оправи полата си.

— Добра работа.

— Първо пробвах с пушка — каза тя и се изчерви. — Трябваше да ме видиш как се опитвам да вървя с такова нещо, завързано за крака!

— Опитай се да останеш незабелязана, ако можеш — каза ѝ той, пусна една монета и се изстреля нагоре към балкона.

* * *

Мараси влезе в колибата на гробаря и затвори вратата след себе си с изщракване. Уейн вдигна глава от стола, чиито крака се беше заловил да чупи.

— Необходимо ли е това? — попита тя.

— Не знам — отвърна той и откърши още един крак. — Но е забавно. Как са юнаците?

Мараси погледна през прозореца към групата местни констабли, които тъкмо отвеждаха последните разбойници. Оказа се, че да взривиш пръчка динамит посред града е много ефективен начин да привлечеш вниманието на властите.

— Не знаят нищо — каза тя. — Наемни главорези, изпратени да извършат нападението. Работодателите им са споменали името ти — което, както се оказва, е било грешка.

— Известен съм — възкликна Уейн радостно и строши поредния крак.

Колибата беше преровена до най-дребното ъгълче — чекмеджетата бяха наизвадени, възглавниците се търкаляха на парцали, мебелите бяха на парчета. Уейн погледна към крака на стола в ръката си, явно за да провери дали е кух, след което го метна през рамо.

— Може да се опитаме да проследим парите, с които са им платили — продължи Мараси, — но подозирам, че Костюма е бил прекалено предпазлив, че да успеем. А и няма следа от малкото хлапе.

Уейн изръмжа, стовари крак на едно място на пода, след което направи няколко крачки и повтори същото.

— От полицията са довели аломант — каза Мараси. — А в онзи гроб няма метал, така че дори клинът да е бил там в някакъв момент, сега със сигурност не е.

Тя въздъхна, облегна се на стената и додаде:

— Поквара и гибел… Надявам се на Уаксилий да му е провървяло повече, отколкото на нас.

Уейн успя да пробие дупка в пода с тока на ботуша си. Мараси се оживи и се приближи към него, а той пъхна ръка и се зарови из тайника, който беше открил.

— Аха! — възкликна той.

— Какво е? — попита Мараси.

Уейн извади една бутилка.

— Скритата пиячка на Дешам.

— Само това ли?

— „Само това“ ли? Чудесно е! Типовете като него умеят да си крият алкохола много добре. Наоколо се навъртат твърде много други работници, които могат да го свият.

— Значи сме в задънена улица.

— Е, на бюрото оставих счетоводната книга, която открих в едно тайно чекмедже под шкафа — отбеляза Уейн и отпи глътка от тъмната течност, която беше открил. — Включва имената на всички, които са платили на тукашните за ошушканите гробове през последните няколко години.

Мараси се сепна.

— Къде я намери?

— Първо на нея попаднах — обясни Уейн. — Всъщност, почти не съм търсил. Пиячката, обаче, са скрили добре. Приоритети на място.

Мараси прескочи купчината подплата, разхвърляна около единия диван, и взе книгата. Не принадлежеше на Дешам, а на гробището като цяло. В нея бяха описани парцелите на гробовете, онова, което бяха открили във всеки от тях, и на кого са го продали.

„За да може шефът да знае какво е продадено, и какво — не“, досети се Мараси. И за да държи под око служителите си — да е сигурен, че няма да започнат собствен бизнес с обиране на гробове зад гърба му.

До едно от новите попълнения в книгата имаше бележка от управителя: „Ако някой дойде и поиска да проучи този гроб, изпратете да ме повикат веднага.“

Мараси затвори счетоводната книга и извади от джоба си листа, на който бяха записани имената на служителите в гробището.

— Хайде — подкани тя Уейн. — Има още едно място, където трябва да се отбием тази вечер.

15.

Темпълтън Фиг приглади перата на мъртвия си бял гарван. Знаеше със сигурност, че животното е истински албинос, а не фалшификат, подправен от някой хитрец, дочул за колекцията му. Вече беше виждал достатъчно изкуствено избелени животни, че да познае кога се касае за измама.

Беше препарирал тази птица лично — гордостта на колекцията му, — и я беше поставил така, че да гледа през рамо, с тънко парченце заешка кожа в човката. Такова великолепно създание. Хората винаги се изумяваха от гледката му, тъй като оперението му имаше точно обратния цвят на този, който очакваха. Котките, кучетата и тем подобните понякога имаха естествено бяла козина, затова албиносите сред тези видове не бяха така забележителни.

Постави стъкления купол обратно върху гарвана, направи крачка назад, стисна длани и огледа подредените в редица бели животни едно по едно. Идеално неподвижни, застинали в смъртта си. Съвършени. Само… новороденото диво прасенце. Не беше ли помръднато леко встрани? Искрено се надяваше икономката да не е решила пак да почиства праха около колекцията му.

Пристъпи напред и завъртя стъкления буркан, в който се съхраняваше прасенцето. В огнището зад него припукваше огън, макар навън да не беше особено студено. Дори беше отворил прозореца. Допадаше му контрастът — топлината от пламъците и хладния ветрец навън. Докато се опитваше да нагласи прасенцето точно както трябва, вратата на кабинета му проскърца.

— Темпълтън? — обади се тих глас и Дестра надникна вътре.

Под очите ѝ имаше торбички, косата ѝ беше разчорлена. Нощницата ѝ сякаш я беше погълнала цяла. Беше отслабнала още повече. Скоро щеше да прилича досущ на скелет.

— Идваш ли да си лягаме?

— По-късно — отвърна той и се обърна обратно към прасенцето. Готово.

— Кога по-късно?

— По-късно.

Тя трепна, като чу тона му, и затвори вратата след себе си. Трябваше вече да се е научила, че не бива да го безпокои. Да си ляга. Нима щеше да успее да заспи, преди да узнае какво се е случило на гробището? Хората, с които си имаше работа, не търпяха да ги разочароват. Когато нареждаха нещо да бъде изпълнено, то винаги се изпълняваше.

Скоро щеше да разбере. Приближи се напред и премести катерицата-албинос в края на редицата. Така по-добре ли изглеждаше? Протегна ръка и обърса потното си чело, после върна катерицата на предишното място. Не, и така не ставаше. Как, тогава…

Огънят спря да припуква.

Темпълтън затаи дъх. Обърна се бавно на място и бръкна в джоба на жилетката си за кърпичка. Огънят още си беше в камината — но беше неподвижен. Душата на Трел! Какво можеше да е накарало пламъците да замръзнат?

Нещо изтропа силно по вратата. Темпълтън отстъпи назад, а пръстите му продължиха да ровичкат трескаво в търсене на кърпичката. На вратата се потропа отново и той облегна гръб в лавицата, на която беше подредил колекцията си. Опита се да прошепне някакъв въпрос, но му беше трудно да диша.

Вратата се отвори с трясък и Дешам, гробарят, се стовари в стаята — с невиждащо облещени очи и риза, покрита с кръв.

Темпълтън изкрещя, отстъпи бързешком от вратата и притисна гръб в стената в дъното на малката си стаичка. Пръстите му напипаха перваза на прозореца и го стиснаха, за да му помогнат да се задържи прав, докато се взираше в трупа, проснат на прага.

Нещо потропа на прозореца.

Темпълтън стисна клепачи. Не искаше да погледне какво е. Замръзнал огън. Труп на пода в кабинета му. Сънуваше. Това беше кошмар. Не беше възможно…

Чук. Чук. Чук.

Най-после откри кърпичката си и я стисна отчаяно, без да отваря очи.

— Темпълтън — процеди дрезгав глас през прозореца.

Той се обърна бавно с лице към прозореца. Отвори очи.

Отвън стоеше Смъртта.

Лицето на забулената в черно Смърт беше скрито под качулка — но отдолу се показваха два дълги метални клина, чиито върхове проблясваха на пламъците на огъня.

— Мъртъв съм — прошепна Темпълтън.

— Не — прошепна Смърт. — Ще умреш, когато аз кажа. Не и миг преди това.

— О, Хармония.

— Ти не си Негов — прошепна Смърт от тъмнината навън. — Ти си мой.

— Какво искаш от мен? Моля те!

Темпълтън се свлече на колене. Насили се да погледне към Дешам. Щеше ли да се изправи на крака тялото му? Щеше ли да се хвърли към него?

— У теб има нещо мое, Темпълтън — прошепна Смърт. — Един клин.

После вдигна ръце и остави ръкавите на робата си да се смъкнат и да разкрият бялата кожа на ръцете му. В едната беше забит клин. На другата нямаше нищо — като се изключи една окървавена дупка.

— Не бях аз виновен! — изпищя Темпълтън. — Те настояха! Не е у мен!

— Къде.

— Пратен по куриер! — каза Темпълтън. — В Дулсинг! Не знам повече. О, моля те. Моля те! Накараха ме да взема клина и да им го пратя. Не знаех, че е твой! Беше просто парче метал. Невинен съм! Неви…

Гласът му заглъхна, когато осъзна, че огънят отново е започнал да пращи тихичко. Примигна и отново насочи очи към прозореца. Зад него нямаше нищо. Значи… значи все пак е било сън? Обърна се и видя трупа на Дешам, който все още кървеше на пода.

Темпълтън изхленчи и се сви на кълбо. Изпита искрено облекчение, когато констаблите нахлуха в кабинета му малко по-късно.

* * *

Уейн захвърли ужасното, тежко наметало и вдигна ръка да огледа раната, докато я лекуваше. В металоема му не беше останало много. Трябваше да започне да пести. Раните от куршум от преди малко бяха изразходвали доста от запаса му.

— Нямаше нужда наистина да пробиваш дупки в ръцете си, Уейн — каза Мараси, като се приближи до него в градината. Беше стъпкал няколко доста красиви петунии, за да стигне до прозореца.

— Естествено, че имаше — възрази той и избърса кръвта. — Трябваше да бъде автентично.

Почеса се по главата и премести жичките, на които беше окачил двата клина така, че да висят пред очите му.

— Свали ги най-после — нареди Мараси. — Изглеждат нелепо.

— Той не смяташе така — отговори Уейн.

Констаблите в къщата тъкмо влачеха Темпълтън Фиг навън. Информацията в счетоводната книга, която Уейн беше открил, беше предостатъчна, за да го пратят със сигурност в затвора. Горкият човечец. Всъщност не беше направил нищо лошо. Няма как да се нарече „кражба“, ако жертвата е вече мъртва. Но пък хората си имаха доста странности, когато опреше до вещите им. Уейн се беше отказал от опитите да проумее всичките им нелогични правила.

Беше пратил на Темпълтън малко плодове в затвора. Можеше да го ободрят.

— Как беше акцентът?

— Явно подейства — каза Мараси.

— Не бях сигурен какъв ще да е гласът на самата Смърт, нали разбираш? Предположих, че трябва да звучи важно-важно — като Уакс, когато ми нарежда да си сваля краката от мебелите. И примесено с много стари тонове — като дядото на някой дядо. И да стърже — като някой, който се задушава до смърт.

— Всъщност — отбеляза Мараси, — той има доста ясен изговор и никак не „стърже“. А акцентът е странен — не прилича на никой от останалите, които съм чувала досега.

Уейн изръмжа и свали клиновете.

— Можеш ли да го изимитираш?

— Кое? Акцентът ли?

Уейн кимна настоятелно.

— Не. Няма начин.

— Е, следващия път, когато се срещнете, кажи му, че трябва да дойде да говори с мен. Трябва да чуя как звучи.

— Какво значение има?

— Трябва да го чуя — повтори Уейн. — За следващия път.

— Следващия път? Колко пъти очакваш да ти се наложи да имитираш Смърт?

Уейн сви рамене.

— Това ми е вече четвърти. Така че никой не може да каже.

Допи последните глътки от брендито на Дешам, наметна робата на рамо и се запъти през мъглите обратно към пътя.

— Дулсинг — каза Мараси.

— Знаеш ли го?

— Малко фермерско селце — обясни Мараси. — На около осемдесет километра на североизток от Ню Сирън. Чела съм за него в учебниците покрай един важен казус, свързан с правата върху местните водни ресурси, но е изолирано и мъничко, не си заслужава вниманието. За какво им е притрябвало на Котерията?

— Може би много обичат пресни домати — отговори Уейн. — С мен, например, е точно така.

Мараси се умълча, явно замислена и обезпокоена по някаква причина. Уейн я остави на мира, извади кутийката си с дъвки, почука по капака ѝ, отвори я и си избра едно от меките, покрити с пудра топчета. По негово мнение, нощта беше минала отлично. Пръчка динамит, едно хубаво сбиване, безплатно бренди и възможност да уплаши някого така, че замалко да го накара да се напикае.

Простичките неща бяха онова, заради което си заслужаваше да се живее.

* * *

Първите няколко стаи, които проучи, не предоставиха на Уакс нищо полезно. Макар че се предполагаше, че са на Келесина, всички се оказаха празни. Изкуши се да ги прерови по-подробно за нещо интересно, но реши, че би му отнело твърде много време — и би означавало да се изложи на прекалено голям риск. Да го открият да се лута, изгубен в някой коридор, беше простимо; да го заварят да ровичка из гардероба на някоя дама беше нещо напълно различно.

Прокрадна се тихо обратно в преддверието, за да провери какво става със Стерис, махна ѝ с ръка и продължи по друг коридор. Този минаваше край една от външните стени и прозорците му бяха отворени пред мъглите, които се виеха навътре като миниатюрни водопади. Сигурно някой слуга беше натоварен със задачата да ги затваря в мъгливите вечери, но се беше разсеял покрай увеселението.

Спря пред една врата и се ослуша, но чу само гласът, който долиташе през прозореца от отвън — гласът на лорд Северингтън, който продължаваше невъзмутимо напред с речта си в балната зала. Благодарение на усилвателните устройства, Уакс успяваше да различи по някоя и друга дума.

— … да търпим господството… нов Лорд-Владетел?… незаконни данъци… краят на тази ера трябва да настъпи…

„Ще трябва да обърна повече внимание на това положение“, помисли си Уакс, докато пристъпваше на пръсти по коридора към следващата група стаи. Северингтън беше кмет на Билминг — пристанищния град на запад от Елъндел. Той беше единственият голям град в Басейна като се изключи самият Елъндел, — и беше особено развит в индустриално отношение. Ако действително се стигнеше до конфликт, те щяха да са начело.

„Те вече са начело“, осъзна Уакс, заслушан в думите, които долитаха през прозореца.

Продължи нататък по коридора, спря пред следващата врата и се ослуша. Тъкмо се готвеше да си тръгне, когато чу глас. Вътре имаше някого. Коленичи и приближи ухо към вратата. Искаше му се с него да има някое Калаено ухо, което да може да чуе по-добре. Този глас…

Това беше чичо му.

Уакс притисна ухо към стената, без да го е грижа как би изглеждал, ако някой влезеше в коридора и го завареше там. Покварата да го вземе… не можеше да различи повечето думи. Само по мъничко от време на време. Но това наистина беше Едуорн. Отговори му друг глас, който почти със сигурност беше Келесина.

От пролуката под вратата не се процеждаше светлина. Уакс притисна ръка към джоба, в който беше скрил пистолета, после завъртя топката на вратата и я отвори леко. Стаята вътре представляваше нещо като личен кабинет — потънала в непрогледен мрак, като се изключеше тънката ивичка светлина под вратата от отсрещната страна на помещението. Уакс се промъкна вътре, затвори вратата след себе си и се прокрадна през стаята — като потисна една ругатня, когато фрасна ръката си в една масичка. Притисна гръб към стената до другата врата с разтуптяно сърце.

— Това не е от значение — тъкмо казваше чичо му. Гласът му беше приглушен, сякаш говореше през плат или пък през някаква маска. — Защо ме прекъсна? Знаеш колко важна е работата ми.

— Уаксилий знае за проекта — каза Келесина. — И е открил една от онези монети. Прави се на глупав, но знае.

— Тактиките за отвличане на вниманието му?

— Не се хвана.

— Значи не полагате достатъчно усилия — каза Костюма. — Отвлечете някого от приятелите му и оставете писмо от името на някого от старите му врагове. Заинтригувайте го с някоя загадка, привлечете вниманието му към разследването. Уаксилий не може да устои на желанието за саморазправа с някоя несправедливост. Ще подейства.

— Обирът на влака не подейства — напомни Келесина. — За това какво ще кажеш, Костюм? Пръснахме ценни ресурси, да не говорим пък за връзките, които изграждах с години, за онова нападение. Обеща, че ако го атакуваме, докато е на борда, със сигурност ще се поддаде на изкушението да проучи случая. А той не му обърна никакво внимание. Напусна Айрънстенд същата вечер.

Уакс усети да го полазват хладни тръпки, докато преосмисляше всичко, което досега бе смятал за сигурен факт. Обирът на влака… Наистина ли беше просто метод за отвличане на вниманието, предназначен да го разсее от преследването на Котерията?

— Успяхме да си върнем устройството — каза Костюма. — Това си струваше риска.

— Онова, което Айрич веднага загуби, то ли? — продължи настоятелно Келесина. — Не бива да му се възлагат важни задачи. Прекалено нетърпелив е. Трябваше да оставиш на мен да прибера устройството, щом Уаксилий слезе от влака.

— Има голяма вероятност да се хване на примамката — каза Едуорн. — Познавам племенника си; сигурно още изгаря от желание да погне онези бандити. Щом все пак е предпочел твоето увеселение пред това, значи не си изпълнила задълженията си, както трябва. Нямам време да те държа за ръка и да те водя стъпка по стъпка, Келесина. Трябва да тръгвам към втория обект.

Уакс се намръщи. Явно случилото се на влака не беше имало за цел просто да го заблуди. Но чутото му му вдъхна по-дълбока тревога. През последната година беше проследил пет-шест различни следи с вярата, че следва чичо си плътно по петите. Колко от тях бяха фалшиви? И колко от другите случаи, с които се беше занимавал, не бяха истински? Ами Ейп Мантън? Беше ли той изобщо в Ню Сирън, както смяташе? Вероятно не.

Едуорн казваше истината. Познаваше Уакс добре. Твърде добре като за човек, когото едва беше виждал през последните двадесет години.

— Е — каза Костюма, — сега ти се предоставя възможността да ни осигуриш устройството, както обеща. Как върви това начинание?

— Не беше сред вещите, с които влезе на тържеството — отвърна Келесина. — Една от камериерките в хотела е наш шпионин и ще претърси стаята му. Казвам ти, Айрич…

— Айрич вече беше наказан — прекъсна я Костюма. Защо гласът му звучеше толкова по-глухо от този на Келесина? — Това е всичко, което те касае. Намери ми устройството и другите ти грешки може да бъдат простени. Въпрос на време е да използват някоя аломантична способност в близост до него.

— И тогава ли ще видим това „чудо“, което все ни обещаваш, Костюм? — запита тя настойчиво. — Още няколко такива речи и Северингтън ще е настроил целия Басейн така, че да е готов за бунт. Без да обръща никакво внимание на факта, че Елъндел ни превъзхожда както числено, така и откъм въоръжение.

— Търпение! — отвърна Костюма с развеселен тон.

— Ти се опитай да бъдеш търпелив. Изстискват ни до последна капка. Обеща да сразиш онзи град, да осигуриш войска и…

— Търпение — повтори Костюма тихо. — Спри Уаксилий. Това е твоята част от сделката за момента. Задръж го в града; улови интереса му.

— Няма да се получи, Костюм — каза Келесина. — Вече знае прекалено много. Проклетият полиморф трябва да му е казал…

— Оставили сте го да избяга?

Келесина замълча.

— Мислех — продължи Костюма с охладнял глас, — че вече сте се отървали от него. Ти ми връчи клина му и заяви, че другият е бил унищожен.

— Оказва се, че… може би сме прибързали с извода си.

— Разбирам — каза Костюма.

Настъпи дълга пауза. Уакс вдигна пистолета до главата си и усети как по челото му се стича пот. Обмисли дали да не нахлуе още сега. Вече имаше доказателства срещу Келесина в лицето на ранената кандра, както и собствените си показания. Вследствие на взрива бяха загинали няколко души. Убийство.

Но имаше ли достатъчно доказателства срещу Едуорн? Нямаше ли той просто да се измъкне отново? Покварата да го вземе — войска? Готвеха се да унищожат Елъндел. Смееше ли да чака? Ако арестуваше Келесина и Костюма веднага, тя може би щеше да се пречупи, да свидетелства срещу него…

Стъпки.

Идваха от коридора отвън. Докато се приближаваха към вратата, той взе бързо решение, пусна една монета — не специалната, която беше прибрал в друг джоб, — и Тласна.

Стаята се озари от светлината в коридора, когато вратата се отвори, и разкри икономката от преди малко. Тя прекоси стаята бързешком, и, за щастие, не включи лампите в помещението, а вместо това се запъти право към кабинета, пред който подслушваше Уакс.

В бързината да почука на вратата, жената не вдигна глава и не го забеляза как виси, притиснат към тавана над нея, и продължава да се Оттласква от монетата. Гласът на Келесина ѝ каза да влезе.

— Милейди — поде икономката с разтревожен глас, — Бърл е на тържеството и следи за аломанти. Току-що изпрати да ми съобщят, че е усетил някого да използва метали някъде тук.

— Къде е Уаксилий?

— На годеницата му ѝ прилоша — обясни икономката. — Заведе я в една от стаите за гости да се възстанови.

— Любопитно — обади се чичо Едуорн. — А къде е той сега?

Уакс се приземи на пода с тупване и насочи пистолета към хората в стаята.

— Тъкмо тук.

Икономката се завъртя към него и изахка. Келесина се изправи от креслото си с широко отворени от изненада очи. А чичо Едуорн…

Чичо Едуорн не беше в стаята. Единственото, което се виждаше, беше подобно на кутия устройство, поставено на масата пред Келесина.

16.

— О, Уаксилий! — долетя от кутията гласът на чичо му. — Колко се радвам да чуя медения ти глас. Нахлуването ти в стаята бе осъществено по подобаващо драматичен начин, предполагам?

— Телеграф за гласове — каза Уакс и пристъпи напред.

Държеше пистолета неотклонно насочен към Келесина, която отстъпи до стената на тясната стая, пребледняла като платно.

— Нещо такова — отвърна някак приглушеният глас на Едуорн. Електрическият механизъм не го възпроизвеждаше съвсем точно. — Как е лейди Хармс? Надявам се болежката ѝ да не е твърде сериозна.

— Добре е — озъби се Уакс, — въпреки факта, че прати хора да ни убият на онзи влак.

— О, хайде сега — каза Едуорн. — Не беше това целта. Идеята за убийството ти ми хрумна едва впоследствие. Кажи ми, провери ли кои точно са били жертвите на нападението? Един от пътниците е бил убит, доколкото зная. Кой е бил той?

— Опитваш се да ме разсееш — каза Уакс.

— Да, така е. Но това не означава, че лъжа. Всъщност съм установил, че е доста по-ефективно просто да ти кажа истината. Трябва да проучиш онзи мъж. Ще се изненадаш от нещата, които ще откриеш.

„Не. Съсредоточи се“, каза си Уакс и попита настоятелно:

— Къде се намираш?

— Някъде далеч — отвърна Костюма, — и съм зает със задачи от огромна важност. Моите извинения, задето нямам възможност да се срещна с теб лично. Предлагам ти лейди Келесина като заместник и израз на добрата ми воля.

— Келесина да върви по дяволите — каза Уакс, грабна кутията и я вдигна, като едва не изтръгна жиците на гърба ѝ от стената. — Къде е сестра ми!

— Толкова много нетърпеливи хора по света — отвърна гласът на Едуорн. — По-добре да се беше съсредоточил върху собствения си град, племеннико, и да беше задържал вниманието си върху дребните престъпленийца, които ти предоставихме. Опитах се да подходя разумно. Боя се, обаче, че ще се наложи да предприема нещо драстично. Нещо, което ще те отстрани със сигурност.

Уакс усети, че изстива.

— Какво ще направиш, Костюм?

— Не е важно какво ще направя, племеннико. Важно е какво правя сега.

Уакс погледна към Келесина, която беше посегнала към джоба на роклята си. Тя вдигна ръце, уплашена, точно в мига, в който нещо огромно се блъсна в Уакс. Той залитна, бутна масата и я прекатури.

После примигна, изумен. Икономката! Мускулите ѝ се бяха увеличили неимоверно, ръцете ѝ се издуваха под робата, а вратът ѝ беше дебел колкото мъжко бедро. Уакс изруга и вдигна пистолета си, но икономката веднага го изби от ръката му.

Китката му изкрещя от болка, той трепна и се Тласна от гвоздеите в стената, за да се превърти по пода, по-далеч от жената. Изправи се и бръкна с ръка в джоба си за монета, но икономката не му обърна внимание. Вместо това вдигна оръжието му от земята и се обърна към Келесина, която нададе писък.

„О, не…“

Изстрелът накара ушите му да забучат. Келесина се свлече безжизнено на пода. От дупката на челото ѝ капеше кръв.

— Уби я! — прозвуча остър писък от прага на коридора.

Уакс се обърна и завари прислужницата от преди малко, вдигнала ръце към лицето си.

— Лорд Ладриан уби господарката ни!

Жената побягна, без да спира да крещи същите думи отново и отново, въпреки че явно беше видяла ясно случилото се в стаята.

— Копеле такова! — изкрещя Уакс към кутията.

— Хайде, хайде — обади се гласът от нея. — Това е чиста лъжа, Уаксилий. Напълно наясно си със семейното ми дърво.

Икономката се приближи към Келесина и започна да претърсва тялото ѝ. После, кой знае защо, простреля мъртвата жена още веднъж.

Така или иначе, това даде на Уакс възможността да вземе кутията, която беше паднала от масата до него.

— По-добре внимавай, племеннико — прозвуча гласът от нея. — Заповядал съм им да те убият, ако могат. В този случай, мъртвата изкупителна жертва ще ни свърши също толкова добра работа, колкото и живата.

Уакс изрева, изтръгна кутията от жиците, които я прикрепяха към стената, и я Тласна през прага към съседната стая. После вдигна ръка и Тласна пистолета в ръката на икономката, която тъкмо се опитваше да го насочи към него.

Тя изруга на териски. Уакс се обърна и хукна от малката стаичка към онази отвън, където първоначално се беше скрил. Ритна вратата, за да си осигури някакъв заслон, Оттласна се от монетата от преди малко и прелетя през стаята, като прескочи дивана. Вдигна устройството за комуникация и изтича в коридора отвън.

Шестима мъже в черни сака и бели ръкавици се приближаваха към него. Замръзнаха на място, после се прицелиха с оръжията си.

Поквара и гибел!

Уакс се Оттласна от рамката на прозореца и влетя обратно в стаята в мига, в който мъжете откриха огън по него. Вратата към вътрешната стая, в която държаха телеграфа, се отвори, и Уакс я затръшна отново с аломантия така силно, че я накара да се строши в лицето на икономката.

Друг път навън. Коридорите за прислугата? Навсякъде около него се виждаха сини линии, и той се огледа за някоя, която да не е на място… Ето! Тласна я и отвори скритата врата в стената, която водеше към тясно коридорче, осветено от голи електрически крушки, явно предназначено за прислужниците. Все още понесъл кутията на телеграфа, той скочи вътре, докато преследвачите му нахълтаха в стаята зад него.

Лабиринтът от завои му позволи да поддържа преднина, макар че му се наложи да обезвреди един от мъжете с монета, когато се приближи твърде много. Това накара останалите да отстъпят, но Уакс забеляза, че никой от тях не носи метал у себе си. Алуминиеви оръжия. Това трябва да беше един от отрядите наемни убийци на Костюма — най-вероятно се беше свързал с тях и им беше дал нареждания още в момента, когато Келесина му се беше обадила по телеграфа.

Уакс изскочи от тесния коридор в една стая, откъдето се надяваше да успее да се върне в преддверието. Ако откриеха Стерис…

Втурна се през консерваторията на имението, осветена от няколко мътни електрически крушки и със стени, покрити с карти, и излезе в един от коридорите, които беше проучил по-рано. Отлично. Хукна към централното преддверие, но в мига, в който стигна до стълбището, което водеше надолу от балкона, нещо изскочи от сенките и му се нахвърли изневиделица.

Териската, от чиито счупен нос още бликаше кръв, изръмжа и го стисна за врата. Той Тласна една монета към нея, но разстоянието беше прекалено малко, за да може тя да набере инерция. Вместо това я удари в гърдите и остана там, докато Уакс я Тласкаше и се опитваше да избута териската от себе си. Започваше да му причернява, но продължи да напряга сили, докато един юмрук не се стовари неочаквано в лицето на жената.

Тя го пусна, залитна назад и се олюля. Уакс си пое дъх рязко и вдигна поглед към извисяващата се над него МеЛаан.

— Покварата да го тръшне! — възкликна тя с дълбок, басов глас. — Наистина сте започнали без мен.

Териската отново се втурна към тях, а Уакс се превъртя настрани и бръкна в джоба си за монети. Вдигна последните си три в шепа. Икономката заби юмрук в лицето на МеЛаан, нещо изхрущя силно и Уакс спря, когато я видя как залита назад, притиснала обезобразената си ръка към тялото си — кокалчетата явно бяха натрошени, а палецът почти се беше откъснал от дланта.

МеЛаан се ухили. Лицето ѝ се беше сцепило там, където се беше стоварил юмрукът на териската, и разкриваше лъскавия метален череп отдолу.

— Трябва да внимаваш повече какво удряш.

Икономката отново се изправи, макар и с олюляване, но МеЛаан небрежно стисна собствената си предмишница и я откъсна, при което разкри дългото, тънко метално острие, прикрепено към ставата на лакътя. Когато териската ѝ се нахвърли, МеЛаан заби оръжието в гърдите ѝ. Жената изхъхри рязко и се стовари на колене, след което се сви и смали, сякаш беше спихнал винен мех.

— Хармония, колко обичам това тяло — каза МеЛаан и се обърна към Уакс, глуповато ухилена. — Как изобщо ми е минало през ум да нося друго?

— Цялото ли е алуминиево? — попита Уакс.

— Аха!

— Сигурно струва цяло състояние — каза Уакс, изправи се и облегна гръб на стената.

Балконът беше пред него, а коридорът, по който беше дошъл, се падаше отляво. Наемните убийци на чичо му щяха да пристигнат скоро.

— За щастие, имах няколко столетия на разположение да спестявам — каза МеЛаан. — И…

Уакс я дръпна към стената до себе си, за да я прикрие. Оказа се по-лека, отколкото беше очаквал — като се имаше предвид, че костите ѝ са метални.

— Какво? — попита тя.

Уакс вдигна една монета, ослушвайки се за хора. Проснатата на балкона пред него териска потрепваше конвулсивно. Когато чу стъпки, той увеличи теглото си леко, завъртя се зад ъгъла и грабна пистолета на първия мъж с една ръка, като го изви към пода. Оръжието произведе безуспешен изстрел, а Уакс притисна другата си ръка към гърдите на мъжа и Тласна монетата към тях.

Монетата и наемникът зад нея полетяха назад по коридора към останалите мъже, които отскочиха встрани. Алуминиевият пистолет остана у Уакс, който го подхвърли във въздуха, улови го и стреля светкавично четири пъти. Първият куршум попадна малко наляво от целта и удари мъжа в ръката, но останалите улучиха наемниците право в гърдите.

И тримата се свлякоха на пода. Четвъртият мъж изстена от пода, където Уакс го беше Тласнал.

— Леле майчице — обади се МеЛаан.

— И това го казва жената, която току-що откъсна половината от собствената си ръка.

— Мога да я закача пак — обясни МеЛаан, хвана предмишницата си и я плъзна обратно на мястото ѝ над острието. От раната на лакътя продължи да капе кръв. — Виждаш ли? Като нова е.

Уакс изсумтя и пъхна откраднатия алуминиев пистолет в колана си.

— Можеш ли да се измъкнеш сама?

Тя кимна.

— Искаш ли да взема пистолетите, които остави на гардероб?

— Можеш ли?

— Сигурно.

— Би било чудесно.

Уакс се приближи към териската и провери дали е мъртва, след което прерови джобовете ѝ, докато не откри пистолета, с който беше убила Келесина. Намери и още нещо. Метална гривна от чисто злато.

„Взе я от Келесина“, помисли си Уакс и я завъртя между пръстите си, припомняйки си как убийцата коленичи до трупа на господарката на имението.

Разгоря малко стомана и видя, че предположението му е било правилно. Можеше да усети гривната, но линията беше много по-тънка, отколкото трябваше. Това беше металоем — и то зареден със значителен запас изцелителна сила.

— Келесина териска ли беше?

— Откъде да знам? — отвърна МеЛаан.

Уакс прибра гривната в джоба си, грабна кутията с телеграфното устройство — което искаше да изпрати в Елъндел, за да го проучат по-подробно, — и го подхвърли на МеЛаан.

— Вземи това, ако нямаш нищо против, и го донеси в хотела довечера. Бъди готова за заминаване от града. Съмнявам се, че ще прекараме нощта тук.

— А беше така уверен, че ще си свършим работата тук, без да се стига до бой.

— Никога не съм казвал подобно нещо. Казах, че няма да стане толкова зле, че да имам нужда от Уейн. И наистина нямах.

— Незабележима семантична разлика.

— Аз съм благородник. Не е зле, че научих все нещо от себеподобните си — каза Уакс, отдаде чест с малкото пистолетче и скочи от балкона, като забави падането си с една монета. — Стерис?

Тя изпълзя от близкия храст.

— Как мина?

— Зле — осведоми я Уакс, погледна нагоре към тавана и свали вечерното си сако. — Може да се окаже, че неволно съм им предоставил възможността да ни натопят за убийството на лейди Келесина.

— Неприятно — отговори Стерис.

— Доказателствата им обаче зависят от това дали ще успеят да проследят куршумите до мен — допълни Уакс, — и дали ще намерят някакви мои отпечатъци в околността. Така или иначе, ще прибегнат до лъжесвидетелстването на мними очевидци, за да изглежда така, че съм дошъл тук специално, за да убия Келесина. Дръж се здраво.

Стерис се хвана за него с, както той забеляза, непресторен ентусиазъм. Тази част наистина ѝ допадаше. Уакс извади куршумите от двадесет и двумилиметровия си пистолет и ги стисна в едната си ръка, след което се Оттласна от монетата долу, за да ги изстреля към тавана. Запрати ги към прозорците горе и ги Тласна с всичка сила, за да отслаби стъклото, после вдигна другата си ръка — която беше увил със сакото — над главата си и двамата със Стерис го пробиха и полетяха в кълбящите се мъгли.

Приземиха се на покрива, за да може Уакс да се ориентира. Навън, сред мъглата, се почувства по-добре почти мигновено, а ръката му — която го наболяваше, откакто териската изби пистолета от пръстите му, — спря да пулсира болезнено.

— Научи ли нещо полезно? — попита Стерис.

— Не съм сигурен — каза Уакс. — Повечето от онова, което дочух, се отнасяше до някакъв бунт срещу Елъндел. Зная, че Едуорн тръгва към някакво важно място. Нарече го „втория обект“. И каза нещо, което май се отнасяше до онова малко кубче, което Мараси намери.

Придърпа я пак плътно към себе си и с едно Тласване ги запрати още по-нагоре през вихрещите се мъгли към хотела им. Стерис се беше вкопчила здраво в него, но не откъсваше възхитен поглед от града под тях.

— Той заповяда да убият Келесина — каза Уакс. — Трябваше да се досетя. Трябваше да го предвидя.

— Поне нощта е мъглива — каза Стерис на висок глас, за да надвика вятъра. — Няма да им е лесно да ни проследят.

— Добре се справи тази вечер, Стерис. Много добре. Благодаря ти.

— Беше интригуващо — отвърна тя, докато той ги спускаше върху един покрив.

Усмивката, с която тя го дари с готовност, го стопли. Стерис беше доказателство, че въпреки неприязънта, която изпитваше към политическите кръгове в Басейна, сред тях все пак се срещаха добри хора. Прями хора. Колкото и да беше изненадващо, всъщност се беше сблъскал с почти същото прозрение за Дивите земи, след като се премести там.

Беше великолепна. Като необработен изумруд сред купчина фалшиви — излъскани до блясък, но просто стъкло. Ентусиазмът ѝ донякъде компенсираше тревогата, която тазвечершните събития бяха събудили у него. Изчезналият Костюм. Опитите да му припишат убийството. Леси би казала…

Не. Нямаше нужда да мисли за Леси сега. Усмихна се на Стерис, придърпа я към себе си и Тласна право нагоре. Все по-високо и по-високо, далеч горе над улиците. По-високите сгради на града се виждаха само като тънки линии светлина, които сочеха нагоре на фона на нощта. Уакс ги оттласна от един покрив и двамата минаха покрай една електрическа гондола, която се тресеше леко, а отвътре надничаха група смаяни пътници. Кабината се залюля по-силно, когато Уакс Тласна встрани от нея и двамата се насочиха към небостъргачите.

Два от тях бяха достатъчно близо един до друг и с помощта на поредица бързи, силни Оттласвания, Уакс успя да насочи себе си и Стерис нагоре през вихъра на мъглите в поредица от дъги — първо в едната посока, после — в другата. Стигна до върха на единия небостъргач и се Оттласна нагоре, като ги запрати още малко по-високо. Надяваше се, че ако се издигнат над тази тераса, най-високата в града, ще…

Да. Двамата изскочиха от мъглите и полетяха нагоре сред небе, което малцина бяха имали възможността да видят. Полето на Издигащия се, както го наричаха Монетометите: горната граница на нощните мъгли. Белотата се простираше във всички посоки и бушуваше като повърхността на океан, окъпана в звездна светлина.

Стерис възкликна удивено, а Уакс успя да ги задържи на място, като се Оттласкваше от върховете на двата небостъргача долу. Тъй като бяха само две точки, не беше сигурен колко време ще може да запази равновесие така, но засега успяваше.

— Толкова красиво… — каза Стерис, обвила плътно ръце около него.

— Благодаря ти още веднъж — каза Уакс. — Още не мога да повярвам, че внесе пистолет на тържеството.

— Напълно в реда на нещата — отвърна Стерис. — Да ме превърнеш в контрабандистка.

— Също както ти се опитваш да ме превърнеш в джентълмен.

— Ти вече си джентълмен — възрази Стерис.

Уакс сведе поглед към нея, докато тя се държеше за него и се опитваше да гледа във всички посоки едновременно. Изведнъж усети как нещо се разгаря в него, като метал. Желание да закриля жената в обятията си — така разумна и така изпълнена с изненадваща жар едновременно. И огромна привързаност към нея.

Затова се остави да я целуне. Тя остана изненадана от целувката, но ѝ се отдаде. Двамата бавно заплуваха настрани и надолу във въздуха, понеже Уакс беше загубил контрол над опорните точки, но той продължи да притиска устни към нейните и ги остави да се плъзнат обратно сред кипящите мъгли.

* * *

Уейн качи крака на масата в хотелската им стая, отворил нова книга пред себе си. Беше я открил по-рано днес, докато обикаляше града и се вреше тук и там.

— Трябва да го прочетеш това, Мара — каза той на Мараси, която крачеше напред-назад зад дивана, на който се беше настанил. — Най-смахнатата работа, която някога съм чувал. Някакви хора решават да построят кораб, нали разбираш? Само дето искат да върви нагоре. Използват някакъв мощен взрив да го запратят към звездите. Та някакви други хора решават да го откраднат, нали така — седмина, всичките осъдени престъпници. Тръгват да търсят какво да ограбят с него, нали така, но накрая се озовават на някаква звезда, където няма…

— Как изобщо можеш да четеш? — попита Мараси, без да спира да върви.

— Ами, не съм особено сигурен — каза Уейн. — Всичко подсказва, че би трябвало да съм по-тъп от кокоше яйце.

— Имах предвид… не си ли нервен?

— Че защо да бъда?

— Нещо може да се обърка.

— Не — отвърна Уейн нехайно. — Нали аз не съм там. Няма как Уакс да се забърка в кой знае какви неприятности, без аз да…

Нещо се удари в прозореца и накара Мараси да подскочи. Уейн се обърна и видя Уакс, вкопчен в един от парапетите на прозорците и стиснал Стерис под ръка като чувал с картофи — е, чувал картофи с доста привлекателна гръдна област, трябваше да се отбележи. Уакс отвори прозореца, остави Стерис вътре и се прехвърли през ръба до нея.

Уейн пъхна един фъстък в уста.

— Как мина?

— Хм — отвърна Уакс вяло.

Беше си загубил официалното сако някъде, а единият ръкав на ризата му беше напоен с кръв — не неговата собствена, надяваше се. Връзката му висеше, наполовина отвързана.

— Разбрахме къде е най-вероятно да са се укрили Костюма и хората му — каза Уейн, а Мараси се затича да провери как е сестра ѝ, която изглеждаше доста зачервена — но пък поне беше жива.

— Шегуваш се — каза Уакс.

— Не — отговори Уейн, ухили се и лапна нов фъстък. — Какво открихте вие?

— Няколко нови следи относно кубчето на Мараси — каза Уакс, докато сваляше връзката си. — И нещо за някакъв строителен проект, и вероятно сформиране на войска. Планът на Костюма май е в по-напреднал стадий, отколкото смятах.

— Великолепност — заяви Уейн. — Та…

Уакс въздъхна, извади портфейла си и подхвърли една банкнота към Уейн.

— Печелиш.

— Хванали сте се на бас? — попита невярващо Мараси.

— Приятелски облог — каза Уейн, а банкнотата изчезна светкавично. — Може ли да си взема фъстъците, като тръгнем?

— Като тръгнем ли? — попита Мараси и се изправи.

Уейн посочи с палец Уакс, който тъкмо беше извадил куфара си.

— Потегляме. Мараси, Стерис, препоръчвам ви да вземете само най-необходимото. Имате петнайсет минути.

— Вече съм готова — каза Стерис и се изправи от стола.

— Аз… — Мараси премести поглед от Уакс към Стерис, явно объркана. — Какво сте направили на онова тържество?

— Доста неща — отвърна Уакс. — Да се надяваме, че не сме започнали война, освен останалото. Но не мога да бъда сигурен.

Мараси простена.

— Ти си му позволила да направи такова нещо? — обърна се тя обвинително към Стерис.

Стерис се изчерви. Уейн намираше това нейно изражение за необичайно — като се имаше предвид, че имаше емоционалния капацитет на парче скала, де.

Последва момент на оживена подготовка, докато Уакс и Мараси тичаха насам-натам, за да си съберат нещата. Уейн се присламчи до Стерис и пъхна един фъстък в уста.

— Научила си се на номера с предварителното събиране на багаж от мен, нали?

— Ами… всъщност, да.

— Какво ще ми дадеш в замяна, тогава? — попита Уейн. — Трябва да си готова да предложиш нещо хубаво като заплащане, когато взимаш нещо друго.

— Ще си помисля — каза Стерис.

Петнадесет минути по-късно, четиримата се сместиха в една карета, карана от МеЛаан в мъжкото ѝ тяло. Пораздърпаната леля Джин стоеше на прага на хотела и ги наблюдаваше, като стискаше в ръка пачка банкноти — пачка, която включваше парите, които Уейн беше спечелил от Уакс. Беше ѝ ги оставил като бакшиш, задето си беше качвал ботушите на мебелите.

В далечината отекна оглушително дрънчене на камбанки, което приближаваше към тях.

— Констаблите ли са това? — попита леля Джин ужасено.

— Боя се, че да — отвърна Уакс и затвори вратата.

Каретата се разтресе и потегли, а Стерис се наведе през прозореца и помаха за довиждане на клетата собственичка.

— Натопени за убийство! — извика ѝ Стерис. — На страница седемнадесета от списъка, който ви дадох, го има! Опитайте се да не им позволявате да тормозят прислугата ни излишно, когато пристигнат!

* * *

Няколко часа по-късно, Уакс пристъпи на една урва сред тъмнината и остави кълбата мъгла да го обхванат.

Мракът му липсваше. В града никога не беше тъмно — не и така, както беше в Дивите земи. Електрическите лампи само влошаваха положението. Всичко светеше, прогонваше тъмата — а с нея и спокойствието. Тишината. Усамотението.

Човек можеше да намери себе си, само когато беше сам. Така ти остава само един, с когото да разговаряш; само един, когото да обвиниш. Зарови ръка в джоба на мъглопелерината си и с изненада откри една пура. Мислеше, че са му свършили — хубавите, силни „Тингмар“, които беше донесъл от Ветрино.

Сряза я с ножа на колана си и я запали с клечка кибрит. Наслади ѝ се, като вдъхна дима, задържа го в гърдите си, и накрая го издиша на облаче сред мъглите. Частица от него, която да се смеси с Хармония. Да се задави с нея дано.

Въртеше малкия метален клин между пръстите на отпуснатата до тялото си ръка. Обицата, която ВенДел му беше изпратил.

Беше почти същата като онази, която беше използвал, за да убие Леси.

След известно време се разнесоха стъпки. Някой приближаваше. Уакс дръпна от пурата, чиито искри засияха топло сред мъглата и разкриха лицето на МеЛаан. Женското ѝ лице. Беше приключила с преобразяването и преобличането, и тъкмо дозакопчаваше ризата си.

— Ще поспиш ли малко? — попита го тя тихо.

— Може би.

— Доколкото ми е известно, човеците все пак се нуждаят от сън. От време на време.

Уакс дръпна от пурата и отново издиша сред мъглите.

— Костюма иска да се върнеш в Елъндел, предполагам — продължи МеЛаан. — Опитва се да постави нещата така, че да не виждаш никакъв друг избор.

— В неприятно положение сме, МеЛаан — каза Уакс. — Посланикът, изпратен от Арадел като политически мост, убива домакинята си? Дори напрежението в другите градове да не е било осезаемо досега, след като се разчуе, със сигурност ще стане. В най-добрия случай, ще се получи пълна дипломатическа издънка. В най-лошия — ще се окаже, че съм започнал война.

Вятърът повя и клоните на боровете, които не можеше да види, прошумоляха. Не можеше да различи дори МеЛаан; трябва да се беше заоблачило, и светлината от звездите да беше помътняла. Сладка, всеобхватна тъмнина.

— Ако наистина започне война, това ще е дело на Костюма — каза МеЛаан. — Не твое.

— Може да успея да я предотвратя. Губернатор Арадел трябва да разбере, МеЛаан. Ако във външните градове се разпространи твърдението, че случилото се е политическо убийство — ако решат да го използват като искрата, с която да започнат пожара, — не мога просто да изчезна. Трябва да ида в Елъндел. Така ще мога да заявя на всеослушание, че системата на правосъдието в Ню Сирън е корумпирана и ми се е наложило да напусна града, за да остана в безопасност. Мога да разпространя собствената си версия за събитията във вестниците, преди новината да се разпространи; мога да убедя Арадел, че не съм убил Келесина. Ако направя нещо различно, ще изглежда, сякаш се крия.

— Както вече казах — каза МеЛаан. — Ще постави нещата така, че да нямаш избор — поне доколкото ти виждаш.

— Ти другояче ли виждаш нещата?

— Била съм много хора, Ладриан. Гледала съм през много очи. Винаги можеш да намериш различна перспектива — ако я търсиш достатъчно упорито.

Уакс дръпна пак и задържа дима в дробовете си дълго, преди да го издиша на тънка струйка. МеЛаан се отдалечи с тихи стъпки. Нуждаеха ли се от сън тя и себеподобните ѝ? Беше намекнала, че не — но нямаше как да бъде сигурен.

Останал сам с пурата, Уакс се опита да обмисли следващия си ход. Да се върне в Елъндел, както го бяха принудили приближените на Костюма, или да продължи да преследва загадката — както го принуждаваха приближените на Хармония. Завъртя обицата между пръстите си и си позволи да се изправи лице в лице с омразата, която вреше тихо в него.

Никога преди не беше мразил Бог. След предполагаемата първа смърт на Леси, не беше обвинил Хармония. Покварата да го вземе, даже когато Кървящата повдигна въпроса защо Хармония не му помага, Уакс не беше изпитал омраза.

Но сега… да, усещаше омраза. В Дивите земи можеше да се натъкнеш на сериозни неприятности. Да загубиш приятели. Понякога ти се налагаше да убиеш някого, когото не искаш да убиеш. Но имаше едно, което никога не биваше да правиш: никога не биваше да предаваш собствения си другар. Приятелите бяха прекалено рядко срещан късмет в онази пустош, където сякаш всичко желаеше смъртта ти.

Когато скри истината от него, Хармония беше забил нож в гърба му. Уакс беше способен да прости много неща. Но не беше сигурен, че това е едно от тях.

Пурата най-сетне догоря. Въпросите му оставаха неразрешени. Когато се запъти обратно към лагера, мъглите вече се оттегляха. Нахрани конете — шест, купени на кея на най-ниската тераса на Ню Сирън, заедно с голям дилижанс, с който обикновено превозваха пътници в южните райони на Дивите земи.

Едва се бяха измъкнали от Ню Сирън. Препуснаха с каретата и някак си успяха да се спуснат надолу преди полицията, но едва след като Уакс се видя принуден да спре една от гондолите.

След това, констаблите прекратиха преследването, сякаш осъзнали, че не са в състояние да заловят някого като Уаксилий Утринния стрелец — или поне не и без много подкрепления. На Уакс му се искаше да продължат напред. Макар да беше уморен до смърт, не можеше да си позволи — нито на когото и да било от останалите — да си почива твърде дълго. За всеки случай.

Докато останалите се настаняваха сънено в купето, МеЛаан пое юздите от него и се покатери на мястото за кочияша. Уейн седна до нея и тя му се ухили.

— Накъде, шефе? — попита, като се обърна към Уакс. — Към къщи?

— Не — отговори той. — Ще идем в Дулсинг — мястото, за което са разбрали Уейн и Мараси.

Местоположението на строителния проект.

— Значи все пак си открил друга възможна перспектива — отбеляза МеЛаан.

— Още не — каза Уакс тихо и влезе в дилижанса. — Но нека видим дали Хармония ще посмее да ми предостави такава.

Част трета

17.

Мараси беше чела много за живота в Дивите земи, когато беше млада, и знаеше какво може да очаква от пътуванията с дилижанс: скука, прах и липса на всякакви удобства.

Беше прекрасно.

Костваше ѝ усилия да се сдържа да не се надвеси през прозореца, както Уейн правеше от време на време, докато наблюдаваше пейзажа наоколо. Не бяха в Дивите земи, но околността силно напомняше на тях. Миризмата на конете, неравният път, скърцането на дървото и пружините на дилижанса… Беше виждала и правила някои наистина забележителни неща, откакто се запозна с Уаксилий, но това тук я караше да се чувства досущ като в приключенска история.

Уаксилий се беше облегнал срещу нея, вдигнал крака на седалката до нея и заслонил очи с широкопола шапка, а по лицето му пече беше започнала да избива еднодневна брада. Беше свалил ботушите си и ги беше оставил на пода до пушката си.

Споменът, че мисълта за връзка с него изобщо ѝ бе минала през ум, ѝ се струваше сюрреалистичен сега, когато работеха заедно от вече толкова дълго време. Не, не искаше нищо подобно — вече не. Но все пак се възхити на съвършенството в този му вид — с пушката, ботушите, шапката.

Ефектът на този образ, разбира се, донякъде се смекчаваше от гледката на сгушената до него Стерис, която дремеше, облегнала глава на рамото му. Що за смахнат свят беше този, щом нейната педантична, строга полусестра се беше присъединила към такова приключение? Мястото на Стерис беше в някоя официална дневна, с чаша чай в едната ръка и някоя суха книга на тема градинарство в другата — не в дилижанс, поел на път през пустошта към предполагаемо съществуваща войска от аломанти. И все пак, ето я тук — удобно свита на седалката до самия Утринен стрелец.

Мараси поклати глава. Не завиждаше на Стерис — което, като се имаше предвид средата, в която беше израснала, си беше, направо казано, забележително. Беше много трудно да мразиш Стерис. Тя можеше да те отегчи, обърка или подразни — но да те накара да я намразиш? Невъзможно.

Мараси извади тефтерчето си и продължи да пише доклада си до ВенДел и генерал-констабъл Реди. Надяваше се да успее да го изпрати, преди да пристигнат в Дулсинг.

Уаксилий се размърда, вдигна шапката от очите си и я погледна.

— Трябва да поспиш.

— Ще си почина, когато спрем.

— Когато спрем?

Мараси се поколеба. Пътуваха от вече половин ден, като избягваха главните пътища, за да попречат на преследвачите от Ню Сирън да ги проследят — ако имаше такива. Бяха прекосили няколко полета и прекарали цял час в подрусване по един каменен хребет, за да заобиколят фермите долу така, че присъствието им да не се набива на очи.

Пътят им минаваше почти точно на североизток от Ню Сирън, по полите на планините, които се падаха отдясно — което означаваше, че имаше нанагорнища и нанадолнища, но земята тук все пак беше плодородна и обработваема. Целият Басейн беше такъв — дори тук, по краищата му, където нещата бяха по-сухи, отколкото в центъра.

— Мислех, че след като спряхме снощи… — започна Мараси. — О, не. Искаш да кажеш, че ще идем направо там?

— „Направо“ е неточна дума, като се има предвид колко завои се налага да прави МеЛаан, за да не ни хванат. Но да. Не би трябвало да отнеме повече от около четири часа.

С влак можеха да стигнат за частица от това време и при това — удобно. Може би по-далечните градове наистина имаха основание да недоволстват от начина, по който бяха подредени нещата.

— Уаксилий? — обади се Мараси, когато той отново се размърда на седалката.

— Хммм?

— Мислиш ли, че са истински? Оковите на скръбта?

Той наклони шапката си още по-назад.

— Разказвал ли съм ти защо отидох в Дивите земи?

— Като по-млад ли? — отвърна Мараси. — Защото си мразел политическите игри, очакванията. Висшето общество, което се е оказало доста низше.

— Затова напуснах Елъндел — каза Уаксилий. — Но защо Дивите земи? Можеше да ида в някой от далечните градове, да си намеря някоя плантация и да живея спокоен живот, прекаран в четене на книги.

— Ами… — Мараси се намръщи. — Мислех, че винаги си искал да станеш пазител на закона.

Уаксилий се усмихна.

— Ще ми се да го бях осъзнал така лесно. Трябваше. Прекарах цялото си детство в доносничене срещу останалите деца за всяко дребно провинение.

— А после какво?

Той се облегна назад и затвори очи.

— Преследвах една легенда, Мараси. Преданията за златото на Оцелелия, несметното богатство, приключенията, които очакваха смелите.

— Ти? — изненада се Мараси. — Ти си бил джентълмен-приклюненец?

Уаксилий трепна видимо, като чу това определение.

— Караш ме да звуча като онази глупост от вестниците. Казвам ти, Мараси, първите няколко месеца бяха трудни. Всеки друг град беше пълен с безработни миньори от затворените мини и не можех да вляза в кръчма, без да заваря вътре някой младолик идиот като мен, дошъл от Басейна, омаян от празни мечти за слава и богатства.

— Затова си започнал да залавяш престъпници, за чиято глава е имало обявена награда — каза Мараси. — Разказвал си ми за тази част. Имаше нещо за ботуши.

— В крайна сметка, да — потвърди Уаксилий с усмивка. — Мъчих се доста дълго, преди да се насоча към лова на глави. Но в началото, главата ми беше пълна с блянове за злато и съкровища. Отне известно време, докато се откажа, но дори след това станах блюстител на закона заради парите. Започнах да преследвам хора срещу възнаграждение. И да, винаги ми е било неприятно да гледам как тормозят хората. В края на краищата се озовах във Ветрино. Поредния забравен, гол град в Дивите земи, за когото на никого не му пукаше. Минаха шест години, преди да ми дадат официална длъжност.

Кабината на дилижанса се заклати на опорите си. От покрива долитаха гласовете на МеЛаан и Уейн, които си приказваха нещо. Нямаше нищо против, стига само да не започнеха да се натискат, докато караха.

— Когато ВенДел ни разказа за това, не исках Оковите да се окажат истински — продължи Уаксилий, загледан през прозореца. — Не можех да понеса мисълта, че някоя глупашка, празна мечта пак ще ме откъсне от Елъндел, след като най-после бях открил мястото си в него. Не исках да се мамя от изкушението на вълнението, на онзи див свят сред праха, който бях обикнал.

— Значи смяташ, че наистина съществуват.

— Ето каква е работата — каза той и се наведе напред, а Стерис се намести насън. — Чичо ми е нямал време да развъди аломантите си, както подозирам, че се опитва да направи. Плановете, които кроят с Котерията, са дългосрочни инвестиции. Но обеща нещо на Келесина и звучеше така, сякаш действително смята, че ще може да изпълни това обещание. У теб ли е устройството?

Мараси извади малкото метално кубче от чантата си. Уаксилий зарови из джоба си и извади монетата си — онази, която явно беше получил от някакъв просяк. Вдигна двата предмета един до друг и слънчевите лъчи, които се просмукваха през прозореца, заблестяха по кубчето и осветиха чуждоземните символи по стените му.

— Наистина се случва нещо особено, Мараси — каза Уаксилий. — Нещо, достатъчно важно да привлече вниманието на чичо ми. Не знам отговорите. Трябва да ги открия.

Тя се улови, че се усмихва на напрегнатото му изражение.

— Не заради ловеца на съкровища реши да идем в Дулсинг. Заради детектива е.

Той също се усмихна.

— Чула си какво ми каза МеЛаан снощи?

Мараси кимна.

— Трябваше да спиш — каза Уаксилий, подхвърли монетата, улови я и подметна кубчето обратно на Мараси. — Разумното и зряло решение щеше да бъде да се върнем при Арадел. Но трябва да открия отговорите. А и кой знае? Може Оковите да се окажат истински. Ако е така, то необходимостта да ги вземем от Костюма би била поне също толкова важна, колкото да осведомим губернатора за случилото се в Ню Сирън.

— Смяташ, че чичо ти се опитва да създаде аломанти с помощта на някаква технология, а не по рождение.

— Сила, която би била ужасяваща в ръцете на човек като чичо ми — каза Уаксилий и се облегна пак на седалката си. — Поспи малко. Сигурно ще се промъкнем в строителния обект в Дулсинг през нощта.

И той отново се настани за сън с шапка, спусната над очите. Мараси усещаше, че трябва да послуша съвета му, затова се опита да подремне. За съжаление, в главата ѝ се въртяха твърде много мисли, за да успее да заспи.

След малко се отказа и се залови отново с писмото. В него щеше да обясни какво са направили и какво са открили. Трябваше да го изпрати скоро. Надяваше се да открие телеграфна станция, когато сменяха конете, и писмото да пристигне навреме, за да бъде полезно.

След като приключи с писането, насочи вниманието си към бележките относно липсващия клин на кандрата. Келесина, която действаше по заповед на Котерията, се беше опитала да убие РеЛуур и предполагаше, че е успяла. Когато Костюма беше поискал да му представи доказателство, тя му беше изпратила в Дулсинг клина, който бяха изкопали. Но къде в Дулсинг го съхраняваха? Най-вероятно на някое сигурно място. Как изобщо щеше да успее да го открие?

Вдигна малкото кубче пред очите си. Костюма беше питал за него. Можеше ли да го използва по някакъв начин?

Намръщи се, докато обръщаше бавно кубчето в ръка. Между стените му имаше малки вдлъбнатинки. Вгледа се по-внимателно и слънчевата светлина ѝ разкри нещо, което не беше забелязала до сега — мъничък ключ, скрит в една от вдлъбнатинките. Изглеждаше като… ами, като копче за включване. Скрито така, че да не бъде натиснато по погрешка.

Използва една от иглите си за коса, за да бръкне във вдлъбнатинката и да натисне копчето в другата посока. То се задвижи точно така, както беше очаквала.

Копче. Стори ѝ се така… прозаично. Това кубче явно представляваше или загадъчна реликва, или някакво тайно устройство. На такива неща не се поставяха копчета; трябваше да ги вдигнеш високо на звездната светлина, или да изречеш някое специално заклинание, или да изтанцуваш определени стъпки в последния ден на месеца, докато ядеш кумкуат.

Копчето не произведе никакъв видим ефект. Затова Мараси преглътна и разгоря мъничко кадмий.

Кубчето започна да вибрира между пръстите ѝ.

После целият дилижанс се разтресе така, сякаш в него се е стоварило нещо много тежко. Мараси си удари главата в покрива, после се строполи обратно на мястото си.

Конете изцвилиха уплашено, но МеЛаан някак си успя да ги овладее. Секунди по-късно, дилижансът спря.

— Какво, за Бога, стана? — попита Уаксилий и се изправи от пода, където лежеше, преплел крайници със Стерис.

Мараси простена, изправи гръб седешком и се хвана за главата.

— Направих нещо глупаво.

— Колко глупаво? — попита Уаксилий.

— Проучвах устройството и приложих аломантия.

Физиономията на Уейн се показа на вратата миг по-късно, когато той увисна с главата надолу от покрива, за да попита:

— Това скоростна сфера ли беше?

— Да — потвърди Мараси.

— Трусът едва не уби конете — каза той.

— Съжалявам, съжалявам.

Уаксилий помогна на Стерис да се изправи.

— Какво… какво стана? — попита тя замаяно.

— Мараси използва скоростна сфера, докато карахме — обясни Уаксилий. — Ударихме границата и изтеглихме Мараси през нея, поради което минахме заедно с фургона от едно темпо на време в друго.

— Но нали тя го използва във влака — напомни Стерис.

— Скоростните сфери се движат заедно с теб, ако се намираш в нещо достатъчно масивно — каза Уаксилий. — Иначе ще излизаш от всяка, която създадеш, почти мигновено, заради въртенето на планетата. Влакът беше тежък и бърз. Дилижансът е малък и доста бавен. Така че…

— Така че трябваше да се сетя да не правя такова нещо — прекъсна го Мараси, изчервена. — Не съм го правила, откакто бях дете. Но, Уаксилий — то изжужа.

— Какво?

— Кубчето, то…

Мараси се сепна, когато осъзна, че го е изпуснала в неразборията. Разтърси се светкавично тук и там, докато най-после не го откри до крака на Уакс и го вдигна победоносно.

— На него има копче.

— Копче ли?

Тя го завъртя на една страна, за да им покаже малкото копче.

— Трябва ти нещо тънко и остро, за да успееш да го натиснеш — обясни. — Но вече е включено.

Уаксилий го погледна объркано, после го показа на Стерис, която присви очи към него и попита:

— Що за мистично устройство е това, щом има копче за включване?

— Има някаква логика, предполагам — каза Уаксилий. — Никой не иска мистичното му устройство да се включи по погрешка.

— Току-виж убило кочияша ти — промърмори недоволно Уейн.

— Не е спряло аломантията ти? — попита Уакс Мараси и потри брадичка.

Тя поклати глава. Усещаше запаса си от метал.

— Май не направи нищо.

— Хм — изсумтя Уаксилий и го вдигна пред очите си. — Може да е опасно.

— Значи ще го тестваме, а? — попита Уейн, все още увиснал пред прозореца.

— Разбира се — отговори Уаксилий. — Но далеч от дилижанса.

* * *

Уакс стисна вибриращото кубче в ръка. То откликна, когато той разгоря метал, но не се случи нищо повече.

Бяха спрели до една горичка високи орехови дървета и Уейн се беше заел да пълни джобовете си, докато Мараси наблюдаваше как Уакс експериментира с кубчето от безопасно разстояние. МеЛаан поеше конете на едно поточе малко по-нататък. Наблизо се виждаше поляна, пълна със зелените стръкове на множество моркови, явно диви. Въздухът миришеше свежо, като недокосната от човешка ръка природа.

Уакс вдигна жужащото кубче и остави металите си да догорят. Кубчето спря да вибрира. Той ги разгоря отново и то откликна пак — отначало по-бавно, но след две-три секунди набра скорост. Но за какво служеше? Защо не потискаше аломантичните му способности, както се беше случило на влака?

„Може би не действа върху онзи, който го е активирал“, мина му през ум. В това имаше логика — макар че не му беше понятно как устройството би могло да прави такава разлика.

— Ей, Уейн.

— Да, приятел?

— Дръж.

Уакс му подхвърли кубчето. Уейн го хвана и подскочи, когато коланът му — на който бяха закачени стъклениците му с метал и всичките му монети — разкъса гайките и отхвърча от кръста му. Обърна се и проследи с поглед как пада на земята на поне шест метра по-надолу на хълма, а когато се опита да се приближи към него, коланът отскочи настрани.

Уакс се затича към Уейн, но усети как пушката в кобура на крака му го влачи назад, сякаш нещо я Тласка. Ефектът изчезна няколко минути по-късно, а когато стигна до Уейн, кубчето вече беше спряло да вибрира.

Уейн го вдигна в ръка.

— Това пък какво беше?

Уакс взе устройството, докато Мараси тичаше към тях да види какво се е случило.

— Не краде аломантия, Уейн. Действието му изобщо не е такова.

— Но…

— То влияе на метала, който собственикът му разгаря, като някак си… разширява полето му на действие — каза Уакс. — Сам видя. Оттласна метала по теб така, сякаш до теб има Монетомет. Кубчето използва аломантия.

Тримата замълчаха изумено, втренчени в мъничкото устройство.

— Трябва да опитаме пак — каза Уакс. — Уейн, хвани това и разгори хроносплав. Мараси, застани ето там. Уейн, щом се приготвиш, хвърли кубчето към нея.

Те изпълниха заръките. Уакс се отдръпна назад. Когато Уейн разгоря метала си, изведнъж се превърна в размазано петно в скоростната си сфера. Частица от секундата по-късно, кубчето се стрелна навън и се понесе във въздуха към Мараси — траекторията му беше леко изкривена, но все пак се движеше в правилната посока.

Задейства се точно преди да стигне до нея, и тя на свой ред се превърна в мъгляво петно, което се стрелна към кубчето, хвана го и се стрелна обратно към първоначалното си местоположение. Уакс успя да преброи до десет, преди кубчето да спре да работи и да я върне в обичайната скорост на времето.

— Видя ли това? — попита Мараси възхитено, стиснала кубчето. — Създаде скоростна сфера и за мен. Захрани се от аломантията на Уейн, и я възпроизведе отново!

— Значи това търсехме, тогава? — попита Уейн и се приближи към тях, след като спусна собствената си сфера.

— Не съвсем — отговор Уакс и вдигна кубчето пред очите си. — Но определено е обнадеждаващо. Изглежда трябва да бъдеш аломант, за да го използваш — то не предоставя нови сили, но пък увеличава обхвата на онези, които вече имаш. Като… като аломантична граната.

Мараси кимна ентусиазирано.

— Което означава, че мъжът от влака — онзи, който го използва срещу нас, — е Пиявица. Може да потиска чуждата аломантия, и е вложил тази си способност в кубчето, когато го хвърли към теб.

— Започва да действа около секунда, след като бъде хвърлено — кимна Уакс. — Полезно.

— И доказва, че Костюма разполага с технологии, за които не иска да се разбира — добави Мараси.

— Узнахме това още след като открихме устройството за комуникация — напомни Уакс, — но да, това е още по-любопитно. Почти се изкушавам да повярвам, че всички тези приказки за Оковите на скръбта са тръгнали от слуховете за тази технология, разработвана от Котерията.

— Ами символите?

— Нямам представа — каза Уакс. — Някакъв шифър, който са измислили?

Потупа по кубчето с пръст, после го подаде на Мараси.

— Защо аз? — попита тя.

— Твое е. Ти го намери; ти откри как се включва. Освен това, имам чувството, че ще има най-голям ефект в твоите ръце.

Тя стисна кубчето, а очите ѝ се разшириха. Да бъдеш Закъснител не беше особено полезно, когато ти предоставяше само възможността да се затвориш в сфера, в която се движиш по-бавно от всички останали. Но ако можеше да хванеш другиго в такава сфера…

Уейн подсвирна тихичко.

— Ще се постарая да не го загубя — каза Мараси и скъта устройството. — Ще трябва да го проучим по-подробно после, за да разберем на какъв принцип работи.

„Питам се…“, помисли си Уакс, като си спомни за нещо друго. Реши да провери предположението си, бръкна в джоба си и извади златната гривна на Келесина.

Подхвърли я на Уейн.

— Какво е това? — попита той, като я вдигна към небето. — Красиво кръгче от злато. С кого си я изтъргувал? Ще ми свърши добра работа, приятел. От нея ще излезе хубав металоем.

— Мисля, че вече е такъв — посърна леко Уакс. И без това беше глупава идея.

Уейн, обаче, ахна.

— Какво? — попита Мараси.

— Това е металоем — каза той. — Проклет да съм, ако не е. И го усещам. Уакс, ножът ти у теб ли е?

Уакс кимна и дръпна ножа си от колана, а когато Уейн протегна ръка към него, сряза тънка резка по опакото на дланта му. Раната заздравя моментално.

— Лееееееле — прошепна Уейн. — Това е чужд металоем, но аз мога да го използвам.

— Както каза ВенДел — каза Уакс и взе гривната от Уейн. — Металоем без Самоличност. Покварата да го вземе. Трябва да разгоря огромно количество метал, за да доловя и най-слабата линия, която да води към него. Трябва да съдържа невероятна сила.

Повече от всеки друг металоем, когото беше усещал, всъщност. Обикновено можеше да ги Тласка без особени затруднения. Този, обаче, едва беше успял да помръдне.

— Защо не забелязах веднага какво е? — каза Уейн. — Трябваше да ми кажеш. И, о, Поквара! Това е доказателство за съществуването на Оковите на скръбта, нали?

— Не — отвърна Уакс. — Аз не мога да усетя резерва в тази гривна — не мога да го използвам, тъй като не съм Кръвотворец. Не е металоем, който да може да се използва от всеки — просто такъв, който хората със съответните способности могат.

— И все пак е забележително — обади се Мараси.

— И притеснително — каза Уакс, загледан в невинното златно кръгче.

Единственият начин да се създаде такъв металоем беше с помощта на ферохимик с две сили. Значи или от Котерията имаха достъп до такива ферохимици, или страховете му се сбъдваха. Бяха разбрали как да прилагат хемалургия.

„Или пък е стара реликва“, помисли си. „Има и такава вероятност.“ Може би гривната и кутията бяха артефакти от друго време.

Подхвърли гривната обратно към Уейн и попита:

— Колко има вътре?

— Страшно много — отговори Уейн. — Но не безкрайно количество. Запасите намаляха, когато излекувах раната.

— Пази ги, тогава — каза Уакс и се обърна, когато чу името си.

МеЛаан беше застанала в далечния край на полянката и им махаше. Уакс остави Уейн и Мараси и закрачи към високата, слаба кандра, все още разтревожен заради новите им открития. Какво означаваше гривната? Имаше ли още нещо освен нея? Металоеми, които даряваха всекиго, който ги докосне, с невъобразими сили? Усети, че за пръв път си задава въпроса искрено. Ами ако Оковите действително бяха истински? Какво щеше да се случи с човешкото общество, ако силите на Металородените се превърнеха в нещо, което просто можеше да си купиш?

Приближи се към МеЛаан.

— Помислих, че ще е добре да видиш това — каза тя и му махна да я последва нагоре по един стръмен хълм, обрасъл със зеленина.

От върха се разкриваше гледка на североизток. Някои райони на полетата бяха обработени и засети на лехи или пръстени, но голяма част си оставаше същата като пейзажа, от който току-що бяха пристигнали — диви земи с неравномерно пръснати диви плодове или зеленчуци тук-там. Повя хладен бриз, който почти не се усещаше на фона на горещото слънце.

Щом видя всичко това и усети приятния ветрец, Уакс осъзна какво точно го дразни толкова много в проблемите, възникнали между Елъндел и по-далечните градове по ръба на Басейна. Осъзнаваха ли тези хора какъв е животът в Дивите земи, където земеделието беше несигурно, а опасността от гладна смърт — осезаема?

„Смятат, че хората, които живеят в Дивите земи, постъпват глупаво“, помисли си Уакс и пое старомодния далекоглед, който МеЛаан му подаде. „Не разбират какво е да си заседнал там от поколения, преди да се родиш, прекалено беден — или твърдоглав, — че да се върнеш в Басейна.“

Свободата в Дивите земи си имаше цена. Така или иначе, Басейнът беше рай в буквалния смисъл на думата — място, създадено за хората от Бог, който бе пожелал да компенсира хилядолетията пепел и разрушение. Но явно човеците бяха способни да открият причини да се карат и да сеят раздор дори посред рая.

Уакс вдигна далекогледа.

— Какво търся?

— Виж пътя на около километър оттук — отвърна МеЛаан. — До поточето с моста.

Уакс забеляза двама мъже, излегнати на едно поле, оставили брадви до себе си. Доколкото виждаше, вече бяха отсекли едно мъртво дърво наполовина. През пътя беше паднало друго дърво.

— Какво виждаш? — попита МеЛаан.

— Блокаж на пътя, който се мъчи да не изглежда като блокаж — каза Уакс. — Дървото, което пресича пътя напряко, е поставено така, че да изглежда, сякаш само е паднало там. Но по земята се виждат бразди, които подсказват, че е било довлечено дотам нарочно и е било местено един-два пъти.

— Зорко око имаш.

— Не ти го давам — каза Уакс, обърна далекогледа и се взря към фермите в далечината. — Бих предположил, че в онази къща там има войници. А от никоя от другите къщи не се издига пушек. Сигурно са изоставени. Трудно ми е да повярвам, че може да има ферма, в чиято фурна да не се пече вечеря по това време на деня.

— Очакват ни?

— Не, тук са вложени прекалено много усилия — каза Уакс. — Това е границата на периметъра им. Опитват се да я прикрият, за да не се разчуе за това, но са отцепили целия район. Какво, по дяволите, става тук?

МеЛаан поклати глава с объркано изражение.

— Е, не можем да продължим с дилижанса — каза Уакс и ѝ върна далекогледа. — Бива ли те в ездата без седло?

— Ами, не съм хвърляла ездач наскоро, но пък и не ми се удава възможност да бъда кон особено често, така че не мога да съм сигурна.

Уакс примигна.

— А, ти имаш предвид аз да яздя — досети се тя. — Да, бива ме. Съмнявам се, че точно за мен трябва да се безпокоиш.

И тя кимна към Стерис, която тъкмо излизаше на полянката, следвана от Уейн, който беше натъпкал джобовете си с орехи.

— Правилно — каза Уакс.

Надяваше се поне някои от конете им да се окажат кротки.

* * *

Здрачът се спусна над полетата на неравномерни пресекулки, като съня на уморен човек, който се мъчи да не заспи. Уакс предположи, че изглежда така заради разнообразния терен. В един момент яздиш през някоя сенчеста горичка, а в следващия преваляш някой хълм и излизаш на открито поле, откъдето забелязваш, че слънцето още не се е скрило зад хоризонта.

В края на краищата, мракът все пак се спусна — но не донесе със себе си мъгли. Уакс осъзна, че е очаквал с нетърпение да го обхванат отново.

МеЛаан водеше групата, като се придържаше към гористите участъци, където беше възможно. Тя или Уейн избързваха напред, за да разучат района и да се ослушат за патрулиращи войници, но Котерията се опитваха да установят контрол над толкова обширна област, че нямаше как да изпратят хора навсякъде. Мараси, разбира се, беше опитен ездач — и изглеждаше доволна, че има случай да се облече в новата си констабълска униформа с панталони и сако.

Стерис го изненада. Справяше се чудесно — независимо от факта, че носеше пола. Беше си взела една, която беше достатъчно широка, че да я подпъхне под себе си и да язди без седло, без да разкрива твърде много от краката си. И прие всичко без никакви оплаквания — така, както правеше от самото начало на това пътуване.

Малкото фермерски или ловджийски къщи, които подминаха по пътя си, бяха празни. Уакс усети как тревогата му нараства. Да, това беше малка и почти безлюдна местност в затънтената част на Басейна, но все пак беше дълбоко обезпокоително, че Котерията са в състояние да я завладеят напълно.

Когато стигнаха до последната горичка преди селото, МеЛаан продължи напред, за да разучи положението, след което се върна и му даде знак с ръка да я последва. Уакс се покатери заедно с нея и се взря в селцето от върха на едно дърво.

Ярки електрически лампи осветяваха периметъра около огромна постройка, която се намираше там, където явно преди е бил центърът на Дулсинг. Дървена, без прозорци и невероятно висока, тя още не беше завършена — ако се съдеше по скелетата от двете страни и незавършения покрив на върха ѝ. Сградите в градчето бяха срутени почти до последната — бяха останали само няколко в самия му край.

Все още лишения от покрив връх на постройката сияеше с мека светлина. Откъде се снабдяваха с толкова много електричество? МеЛаан му подаде далекогледа и той разгледа внимателно околността. Мъжете определено бяха войници — носеха червени униформи, а на гърдите им имаше знак, неразличим от такава далечина. На рамо бяха опрели пушки, а мощните лампи образуваха ярко озарен пръстен около сградата. Но бяха насочени навън, а не към нея, поради което от вътрешната му страна оставаха предостатъчно сенчести места. Щяха да имат прикритие, ако успееха да прекосят периметъра.

— Как смяташ? — попита я той. — Това някакъв бункер ли е?

— Не прилича на никое от укрепленията, които съм виждала преди — прошепна МеЛаан. — С такива неустойчиви стени? Прилича повече на склад.

Склад колкото малък град. Уакс поклати глава озадачено, после забеляза нещо в отсрещния край на селцето. Водопад? Беше прекалено далеч от лампите, но му се стори, че успява да различи мъглата на водните капчици от подножието му, както и малкото поточе, което минаваше през селото.

— В онази посока има възвишение — каза той.

— Да — отвърна МеЛаан. — На картите се вижда някакъв водопад. Бил малък, но красив.

— Трябва да са сложили турбина там. Така се снабдяват с електричество. Да се връщаме при останалите.

Двамата се върнаха тихо при мястото, където Уейн, Мараси и Стерис ги чакаха сред сенките на дърветата.

— Тук са и още как — прошепна Уакс. — Трябва да намерим някакъв начин да влезем. Пълно е с войници. Охраняват периметъра добре.

— Можеш да влетиш отгоре — предложи Стерис.

— Няма да се получи — каза Уейн. — На тържеството имаше Търсач; смятате ли, че няма да има и тук? В мига, в който някой от нас разгори метал, ще привлечем стотина от главорезите на Костюма да ни приветстват с ръкостискане и малко приятелско убиване.

— Какво тогава? — попита Мараси.

— Трябва да видя — каза Уейн.

— Доколкото видяхме, от противоположната страна има по-удобна точка за наблюдение — каза Уакс и посочи натам.

МеЛаан ги поведе в тъмнината, като слезе от коня си и тръгна пеша до него между високите стволове. Уакс се изравни със Стерис на опашката на групичката и изостана малко, за да поговорят насаме.

— Стерис — прошепна той, — обмислях как да подходим, след като решим откъде да проникнем през периметъра. Чудех се дали има някакъв начин да те взема с нас, но просто не мисля, че е възможно. Най-добре ще е да останеш и да наглеждаш конете.

— Чудесно.

— Не, сериозно говоря. Пълно е с въоръжени войници. Дори не мога да си представя как ще се почувствам, ако те вкарам на такова място и ти се случи нещо. Трябва да останеш тук.

— Чудесно.

— Не подлежи на… — Уакс се поколеба. — Момент. Ти нямаш нищо против?

— Защо да имам? — попита тя на свой ред. — Едва знам накъде да насоча пистолета, а и никак не ми се удава да се промъквам. Това е всъщност доста съмнителен талант, ако се замисли човек. Макар действително да смятам, че най-безопасното място за околните обикновено е в близост до теб, проникването във вражеско укрепление е вече твърде сериозно начинание, за да се подчинява на този принцип. Ще остана тук.

Уакс се ухили в тъмнината.

— Стерис, ти си съкровище.

— Какво? Само защото имам що-годе развито чувство за самосъхранение?

— Нека просто кажем, че в Дивите земи свикнах на хора, които все се опитват да вършат неща, които не са им по силите. И сякаш винаги решаваха да го направят тъкмо в мига, когато беше най-опасно.

— Е, аз ще направя всичко възможно да остана скрита — каза Стерис, — и да не ме заловят.

— Съмнявам се, че ще имаш повод за тревога, ако си чак тук.

— О, съгласна съм — каза тя. — Но това е именно от онези статистически аномалии, които упорито ме преследват, така че все пак ще се подготвя за нея.

С известна трудност петимата успяха да стигнат до източния край на града, където оставиха Стерис и конете. Уакс измъкна някои провизии от багажа на един от конете — стъкленици с метал, допълнителни куршуми и предостатъчно оръжия, включително алуминиевия пистолет, който беше откраднал в имението на Келесина. Както и последното от устройствата на Ранет с топка и връв, което прибра в торбичката на колана си.

След като се покатериха по лъкатушещите пътеки по хълмовете, четиримата успяха да си намерят подходящо място на един сенчест хребет над водопада — който далеч не се оказа толкова внушителен, колкото Уакс беше очаквал, — и започнаха да изучават града. Или поне онова, което беше останало от него.

— Ще ми се да можехме да видим какво става в оная постройка — каза Мараси и подаде обратно далекогледа.

Уакс изръмжа в знак на съгласие. Хребетът беше почти толкова висок, че да могат да видят какво има в нея. Неравномерно блещукащите светлинки издаваха, че вътре трябва да кипи оживена дейност: хората минаваха забързано напред-назад долу, под светлината на лампите. Но какво правеха и защо продължаваха толкова късно през нощта.

— Ще е трудно да се вмъкнем незабелязани — отбеляза Уейн.

— Може да убиете един от пазачите — предложи МеЛаан, — за да мога да го изям, да приема формата му и да ви помогна да влезете.

Уакс примигна и хвърли поглед на Мараси, на която явно ѝ се беше пригадило.

— Трябва да спрете да ме зяпате така, когато просто се опитвам да ви предложа някое практично решение.

— Не е практично — каза Мараси. — Канибализъм е.

— Технически погледнато, не е, тъй като сме различни видове. Ако разгледате по-подробно физиологията ни, ще установите, че имам по-малко общи неща с човеците, отколкото с кравите — а никой не охка и не ахка, когато решите да изядете някоя от тях. Пък и нямахте възражения в имението, с телохранителката на Инейт.

— Тя вече беше мъртва — напомни Уакс. — Благодаря за предложението, МеЛаан, но е изключено да ти предоставим тялото на някой войник.

— Не обичаме да убиваме хора — добави Уейн. — Поне докато не започнат да стрелят по нас. Тея приятелчета просто си вършат работата.

И погледна към Мараси, сякаш очакваше подкрепа.

— Не гледай към мен — каза тя. — Почти онемяла съм от изненада, че ти се проявяваш като по-моралната страна в някой спор.

— Съсредоточи се, Уейн — намеси се Уакс. — Как ще влезем? Да опитаме ли с „Удебеляващ колан“?

— Не, твърде шумно ще е. Мисля, че трябва да е „Развален домат“.

— Прекалено опасно — поклати глава Уакс. — Ще трябва да уцеля съвсем точно мястото между осветения периметър и сенчестата част до стената.

— Ще се справиш. Непрекъснато правиш такива изстрели. Освен това разполагаме и с лъскавичък, нов металоем, пълен със здраве, което само чака да бъде изсмукано.

— Една грешка би могла да провали цялата операция, независимо от силата на металоема — настоя Уакс. — Мисля, че ще е по-добре да направим „Патица под облаци“.

— Ти шегуваш ли се? — каза Уейн. — Не те ли простреляха последния път, когато пробвахме така?

— Малко — призна Уакс.

МеЛаан се беше втренчила в тях объркано.

— „Патица под облаци“?

— Понякога започват да ги говорят такива — потупа я по рамото Мараси. — По-добре недей да се вслушваш много-много.

— „Бягане по тръба“ — каза Уейн.

— Нямаме лепило.

— „Отровно поле“?

— Твърде е тъмно.

— „Черночасов двойностъп“.

Уакс се поколеба.

— Какво изобщо е това?

— Просто си го измислих — ухили се Уейн. — Но доста го бива като кодово име, а?

— Не е зле — призна Уакс. — А какъв точно план представлява?

— Същият като „Развален домат“ — обясни Уейн.

— Вече казах, че е прекалено опасно.

— Нищо друго няма да проработи — каза Уейн, като се изправи. — Виж какво, само ще си седим да спорим ли, или ще вземем да го направим най-после?

Уакс се подвоуми за момент и огледа сградата замислено. Щеше ли да успее да улучи мястото?

От друга страна, имаше ли по-добър план? Периметърът беше много добре охраняван, но нощта беше тъмна. Ако имаше нещо, на което животът в Дивите земи да го беше научил, то това беше, че трябва да следва инстинкта си. За съжаление, в този случай той беше на страната на Уейн.

И така, преди да успее да се разколебае, той извади пушката си от кобура и я подхвърли на Уейн. По-ниският мъж я хвана с неприязнено изражение — огнестрелните оръжия и Уейн никак не се спогаждаха. Ръцете му веднага започнаха да треперят.

— Опитай се да се хванеш здраво — каза Уакс. — Отвори пролука от северната страна, ако можеш.

После увеличи теглото си, разпали малко метал и Тласна пушката, като я използва да запрати Уейн от каменистата тераса, на която бяха застанали, над лагера. Уейн и пушката полетяха нагоре, преди да се спуснат в тъмнината към земята долу, на около петнадесет метра под тях.

Мараси ахна.

— „Развален домат“?

— Да — каза Уакс. — Доколкото разбирам, понякога положението доста се оплесква, щом се приземи.

* * *

„Покварата да го тръшне тоя Уакс“, помисли си Уейн, докато падаше надолу така стремглаво, че шапката отхвръкна от главата му. „Да ти метне пушка, без дори да те предупреди. Ама че…“

В следващия миг се приземи.

Падането от такава убийствена височина си имаше своите особености. Когато телата се стовареха на земята, се чуваше силен звук. По-силен, отколкото хората очакваха.

Уейн предотврати този ефект, доколкото можа, като се приземи на краката си — и двата от които се счупиха мигновено, — след което се изви на една страна и счупи и рамото си. Тъй като се завъртя при удара, обаче, звукът от падането му излезе доста приглушен. Почерпи сила от мощния си нов металоем точно преди главата му да се фрасне в земята и да го зашемети.

Накрая спря на окаяна, потрошена купчина до една камара скали. Естествено, че Уакс го беше запратил право към камъните. Когато зрението му се проясни, се опита да погледне към краката си, но не успя да помръдне. Не можеше и да усети нищо, всъщност — което беше доста хубаво. Винаги беше приятно, когато успееше да си счупи гръбнака — помагаше с болката.

Не че тя изчезваше напълно, де. Но той и болката бяха стари другари, които си разменяха по ръкостискане и някоя бира от време на време. Не се харесваха особено, но бяха хванали цаката на взаимоотношенията си. Отново започна да усеща тялото си — както и агонията му, — щом почерпи сили от металоема и го остави да излекува гръбнака му, като се съсредоточи първо върху най-тежките рани. Пое си дълбоко дъх. Счупеният гръбначен стълб можеше да те накара да се задушиш. Хората не знаеха за това. Е — тези, които знаеха, вече се бяха задушили.

Веднага, щом успя да помръдне — още преди краката му да се бяха възстановили напълно, — той се изви и използва здравата си ръка, за да намести един от едрите камъни в купчината. Изглежда бяха предназначени да ограждат потока от двата му бряга, или може би щяха да ги използват вместо мост. Уейн се зае с тях, като включи и другата си ръка, щом счупването на рамото му се оправи. Уакс го беше приземил, където трябва — точно в тъмното петно между караулните постове по периметъра и сградата. Но това не означаваше, че Уейн е в безопасност.

Изправи се със залитане и повлече пушката на Уакс след себе си, а кракът му се извиваше ту насам, ту натам, докато костите му заздравяваха. Просто великолепен металоем беше този. За да излекува такива тежки наранявания, щеше да му се наложи да спестява здраве с месеци, но златната гривна беше още почти пълна.

Отдалечи се с куцукане колкото можа по-тихо, като остави един едър камък внимателно закрепен върху няколко други, докато си търсеше скривалище някъде по-дълбоко сред сенките, после скри пушката близо до сградата, за да накара проклетата си ръка да спре да трепери.

Измъкна се тъкмо навреме. Двама войници се задаваха натам от периметъра.

— Тук някъде беше — обърна се единият към другия.

Когато наближиха, една от мощните лампи се обърна и освети наоколо, за да видят по-добре, като едва не разкри Уейн. Той замръзна в сянката до една купчина инструменти и се препоти, докато костите му пукаха тихичко — наместваха се и изщракваха леко на обичайните си места.

Пазачите не чуха нищо. Отидоха на мястото, където беше паднал — този път не беше оставил след себе си червени петна кръв като от размазан домат, за щастие, — и се озърнаха наоколо. Единият бутна неволно големия камък и той падна от върха, където Уейн го беше наместил, като се търколи от едната страна на купчината със силно тракане. Мъжете го погледнаха, после кимнаха, огледаха местността набързо и се запътиха обратно към поста си, като накрая обърнаха и прожектора в първоначалното му положение. Явно бяха чули просто тракането на зле подредените камъни. Нищо особено.

Уейн се изправи сред тъмата и спря да черпи от силата на гривната. Чувстваше се отлично. Като прероден — както всеки път, след като се излекуваше от сериозна травма. Имаше усещането, че е способен на невъзможни неща — да се изкачи на върха на някоя планина тичешком или пък да изяде цяла порция глиганско с картофи в „При Финдли“ съвсем сам.

Прокрадна се нататък през сенките, съсредоточен върху важната си цел. За негов късмет, успя да намери шапката си почти незабавно — до друга купчина камъни. След като се погрижи за това, насочи вниманието си към по-маловажните си задачи — като например да даде на останалите възможност да се вмъкнат вътре незабелязано.

Уакс беше казал, че трябва да е от северната страна. „Да видим…“ Придържаше се близо до сградата и дори устояваше на изкушението да пообиколи малко сам, за да види какво, в името на Покварата, имаше вътре.

Време беше да започне да мисли като пазач. Трудно беше, тъй като нямаше съответната шапка. Намери си скришно местенце и се заслуша, докато двама от патрула минаха покрай него. Поглъщаше акцентите им като апетитен плик гевречета с горчица.

След около петнадесет минути наблюдения, той си избра един подходящ кандидат и тръгна редом с него, докато обикаляше, макар и да се стараеше да остава в сянка. Дългурестият тип имаше лице като на заек, но беше достатъчно висок да си набере колкото орехи пожелае без да прибягва до стълба.

„И ето ме, значи“, помисли си Уейн, „в средата на нищото! Да охранявам някакъв си хамбар. Не за това се записах тук. Не съм виждал дъщеря си от осем месеца. Осем месеца! Сигурно вече е проговорила. Поквара и гибел. Ама че живот.“

Мъжът се обърна кръгом, за да тръгне обратно по периметъра, но някой му кресна рязко от един от постовете с прожекторите. Уейн не успя да различи думите. Но тонът беше непогрешим.

„А началниците ми“, продължи наум Уейн, като се обърна и продължи да се промъква напред в тъмнината, без да изостава. „О, какво доверие ми гласуват само! И за най-дребното нещо ми трият сол на главата. Крясъци. Само това ми остана. По цял ден, от сутрин до вечер — все крясъци.“

Уейн се усмихна, избърза пред мъжа и се огледа за нещо, което беше прескочил преди малко — няколко черни кабела, всеки дебел колкото пръста му, които се точеха от една голяма кутия близо до сградата. Когато пазачът се приближи нехайно към тях, без да внимава особено, Уейн ги вдигна внимателно.

Ходилото на пазача се закачи за единия кабел. В същия миг, Уейн дръпна силно края на кабела, който изчезваше в кутията.

Прожекторът точно до него угасна.

Веднага се разнесоха мъжки гласове, които викаха един през друг. Пазачът се паникьоса.

— Съжалявам! — изкрещя. — Не беше нарочно. Не си гледах в краката!

Уейн се отдалечи и си намери едно тихичко ъгълче между две купчини чували, пълни с пясък, докато пазачите крещяха, спореха и заплашваха да откъснат главата на горкия човечец. Дойдоха и хора, които да оправят кабелите, но Уейн ги беше захвърлил настрани, затова им отне известно време, докато намерят краищата им в тъмното и да ги свържат пак.

Прожекторите светнаха отново. Уейн тъкмо отпиваше от кожената си манерка, когато Уакс, Мараси и МеЛаан се присъединиха към него в сенките.

— Добра работа — прошепна Уакс.

— Всъщност не беше — отвърна Уейн. — Доста гадничко от наша страна. Горкият пазач не е направил нищо лошо, а и без това само го овикват.

Уакс пое водачеството и четиримата се запромъкваха покрай стената на голямата, подобна на хамбар постройка. Покривът не беше единствената недовършена част — касите на входните врати зееха празни, явно в очакване на самите врати. Спряха до една от тях и Уейн посочи на Уакс къде е скрил пушката.

Уакс я взе, после се промъкна през входа. Останалите го последваха, като Уейн вървеше на опашката. Просторната, куха като пещера вътрешност на сградата беше осветена от няколко електрически фенера, а по пътя си подминаха и голяма решетка за прозорци, която явно щеше да бъде поставена на тавана, щом покрива беше готов. Тук беше по-светло, отколкото навън, но не много, а и имаше множество купчини сандъци и припаси, подредени в редици, благодарение на които успяваха да се прикриват. Когато стигнаха предния им край, Уакс се поколеба, а двете жени надникнаха иззад него. Никой не предостави на Уейн възможност да погледне, което никак не беше изненадващо. Първо му се развикаха, докато си вършеше работата, а сега и това отношение.

Той ги разтика, като заби лакът в ребрата на Мараси — с което си спечели остър поглед, сякаш тя не знаеше, че етикетът в гъстите тълпи насърчава близките срещи между крайниците на всички участници. Успя да хвърли един поглед между Уакс и МеЛаан и най-после разбра какво ги е накарало да спрат.

Беше лодка.

Обикновената дума „лодка“, обаче, изобщо не беше достатъчна да опише това нещо. Уейн се втренчи в масивната конструкция, докато търсеше по-подходящ термин. Някой, който да предаде величието и невероятните мащаби на произведението пред очите му.

— Това е една ама наистина огромна лодка — прошепна той най-накрая.

Много по-добре.

Защо се бяха заловили да строят кораб тук, на толкова километри от океана? Със сигурност нямаше да им е лесно да го придвижат. Заемаше почти цялата вътрешност на зданието, с извито дъно и нос — още незавършен от едната страна, — който беше поне три стажа висок. Имаше и две дълги приспособления от двете страни, като ръце. Понтони? Бяха големи, а единият още не беше готов и завършваше с назъбена, неравномерна линия.

Назъбена? Уейн се намръщи. Не му се струваше обичаен начин да строиш нещо. Всъщност, когато го огледа по-добре, осъзна, че носът изглеждаше по-скоро смачкан, отколкото незавършен.

— Някой го е счупил — посочи Уейн. — Опитали са се да го преместят и са счупили единия понтон.

— Трябва да е боен кораб — каза Мараси. — Наистина се готвят за война.

— Мисля, че Уейн е прав — каза Уакс. — Вижте дирите по земята, вдлъбнатините по корпуса. Опитали са се да го преместят, но то се е изтърколило нанякъде и се е ударило. Така че от Котерията са построили тази сграда, за да попречат на някого да го забележи, докато го поправят.

— Инженери — посочи Уейн към групичката хора, които вървяха покрай кораба и сочеха това и онова, и които явно бяха от умния сорт — с папки в ръце и тъмнокафяви костюми с панталони или поли. От онези, които носеха учителите, и за които си въобразяваха, че са самият връх на модния шик.

— Не прилича на никой от корабите, които съм виждала — отбеляза Мараси, нарамила дамската си чанта и стиснала здраво пушката си.

— Донесла си си дамската чанта на смелата ни шпионска мисия? — попита Уейн.

— Защо не? — отвърна тя. — Дамските чанти са удобни. Но както и да е — ако Котерията разполага с технология като онзи телеграф за гласове, какво биха използвали за кораб като този? И защо са го построили така далеч от морето?

— Костюма ще знае отговорите — присви очи Уакс. — Мараси, предполагам, че продължаваш да издирваш клина?

— Да — отговори тя решително.

— Аз ще ида да намеря чичо си. Кого искаш — Уейн или МеЛаан?

— Нека този път да е МеЛаан.

Уакс кимна.

— Постарайте се да не ви видят, но ако забележат мен и Уейн, се опитайте да ни помогнете. Ние ще направим същото за вас. Ако откриете клина, върнете се тук и се укрийте. Ако всичко мине добре, ще се измъкнем обратно навън заедно.

— А ако не мине добре?

— Което и може да се очаква — добави Уейн.

— Среща на мястото, където оставихме Стерис и конете — каза Уакс и извади пистолета от един от кобурите си.

МеЛаан направи същото, само дето за кобур ѝ служеше собственият ѝ крак — кожата се разцепи, тя протегна ръка през един процеп в панталона си и извади оттам един дългоцев, лъскав пистолет.

Уейн подсвирна тихичко. Тя се ухили и го целуна.

— Опитай се да не обереш много куршуми.

— Ти също — каза той.

Четиримата се разделиха.

18.

Мараси се промъкваше през склада, а ремъкът на пушката ѝ се впиваше неудобно в рамото. Радваше се, че е облякла панталоните — бяха по-тихи от шумолящата пола, — но все се безпокоеше, че някой от учените или работниците ще дочуе тракането на ботушите ѝ по твърдия под.

Сигурно нямаше, обаче. В склада далеч не беше тихо. Макар че вече беше нощ и работата не кипеше така усърдно, неколцина продължаваха да работят. Покрай едната стена на помещението, няколко дърводелеца режеха парчета дърво с триони, и всеки рязък звук отекваше сред стените. Групичката инженери обсъждаха оживено нещо около големия съд.

„Изглеждат изненадани от откритията си“, помисли си Мараси. „Сякаш не те са онези, които са го построили.“ Може би се бяха присъединили към начинанието наскоро?

Тук-там из склада се виждаха пазачи, но далеч не толкова много, колкото навън. Мараси и МеЛаан се придържаха към сянката до едната стена на помещението, близо до купчините сандъци, но все пак им се наложи да минат неприятно близо до група войници, седнали на една масичка да играят карти.

Войниците не ги забелязаха. В крайна сметка, МеЛаан и Мараси успяха да стигнат до южната стена, която беше една от дългите страни на правоъгълната сграда. Тук откриха стаи, внедрени в постройката, които изглеждаха завършени в сравнение с останалата ѝ част — имаха си и врати, и по някой прозорец.

— Жилищни помещения? — прошепна Мараси и посочи.

— Може би — отговори клекналата до нея МеЛаан. — Та как ще открием клина?

— Предполагам, че се съхранява в сейф или нещо подобно.

— Възможно е — каза МеЛаан. — А може и да е в чекмеджето на някое от бюрата в тези стаи, или в някоя кутия… а може и направо да са го изхвърлили. Костюма май го искаше, само защото беше доказателство, че са се разправили с бедния РеЛуур.

Мараси си пое дълбоко дъх.

— В такъв случай ще ни се наложи да разпитаме Костюма, когато Уаксилий го намери. Но не смятам, че са го изхвърлили. Знаем, че от Котерията проучват различни начини, с които евентуално да успеят да създадат аломанти, и знаем, че се интересуват от хемалургия. По-скоро биха изследвали клина, отколкото да го изхвърлят.

МеЛаан кимна замислено.

— Но независимо от това би могъл да бъде на практика навсякъде.

Недалеч от тях, учените — водени от някакъв мъж, който накуцваше пред тях, — се качиха по една набързо измайсторена от дъска рампа и надникнаха в отворената страна на лодката. „Той е“, помисли си Мараси. Мъжът от нощта, когато обраха влака. Развеждаше новодошлите и им показваше проекта.

Влязоха вътре.

— Имам идея — каза Мараси.

— Колко смахната идея?

— По-малко смахната от това да хвърлим Уейн от някоя урва.

— Доста ниска летва, но добре. Откъде ще започнем?

Мараси посочи дупката в корпуса, през която бяха влезли учените.

— Ще влезем там.

* * *

Уакс напредваше зад купчините сандъци в посока, противоположна на Мараси, и се чувстваше така, сякаш следва сянката на напредъка. Беше обмислил начините, по които Елъндел се беше променил в негово отсъствие: автомобилите и електрическите лампи, небостъргачите и бетонените пътища. Сякаш беше напуснал един свят и се беше върнал в друг.

И това, изглежда, беше само началото. Огромни бойни кораби. Технологии, които увеличаваха обхвата на аломантията. Металоеми, които един ферохимик можеше да зареди, а друг — да използва. Не можеше да потисне чувството на малоценност — сякаш този гигантски кораб беше воин от друга епоха, дошъл да изличи от лицето на земята прашните, древни изкопаеми като Уакс.

Спря до последната купчина дъски, а Уейн се изравни с него и извади манерката си — направена от стабилна, твърда кожа, оформена като малка бутилка. Отпи и предложи на Уакс, който я взе и отпи на свой ред. После се закашля тихо и попита:

— Ябълков сок?

— Полезен за тялото — обясни Уейн и прибра пак манерката.

— Не го очаквах.

— Трябва да държиш стомаха нащрек, приятел — заяви Уейн. — Да го изненадваш. Иначе ще се омързеливи, нали разбираш. Как ще намерим чичо ти?

— С по-добра перспектива? — попита Уакс, като кимна към средата на склада, в която се виждаше сложна система от временни дървени пътеки и мостчета. Сега, през нощта, по тях не се виждаше никой.

— Ще можем да огледаме цялата област, без да ни забележат от долу — добави той.

— Добре звучи. Но сигурен ли си? Ще ти се наложи да се покатериш до горе по обикновения начин. Без Тласкане.

Нямаше метал у себе си — твърде лесно можеше да го разгори по инстинкт, без да иска. Стъклениците си стояха недокоснати, закачени за колана му.

— Ще се справя — отвърна Уакс сухо.

Изчака, докато близките пазачи и работници се отдалечиха, след което поведе напред тичешком, ниско приведен в сенките. Надяваше се, че малцината останали работници няма да се вглеждат особено внимателно в тъмните ъгълчета на просторното помещение.

Високо покрай едната стена минаваха пътеките на два дървени скелета, а до тях водеше поредица от стълби и по-къси пътеки като мънички площадки за материали. Уакс се хвана за най-долната стълба и се изкачи до горното ниво, после — до по-горното. Когато стигна до третото, ръцете му вече го боляха. Намали теглото си, което помогна, но все пак му се наложи да спре и да си поеме дъх на петото ниво. Също както увеличаването на теглото му даваше и силата, необходима да движи огромните си мускули, така и намаляването му винаги му костваше част от тази сила.

— Остаряваш, а? — ухили му се Уейн, докато го подминаваше на път към следващата стълба.

— Не ставай глупав — отвърна Уакс, хвана се за стълбата под него и продължи да се катери. — Пазя си силата. Ами ако ни се наложи да се бием с някого, когато стигнем до върха?

— Може да ги замериш с дървените си ченета — дочу гласа на Уейн отгоре. — И да поразмахаш бастун малко. И без това сигурно си бесен, задето са те накарали да останеш буден до толкова късно.

Уакс изръмжа тихичко и се покатери до следващото ниво, но истината беше, че се беше задъхал така, че щеше да му коства усилие да спори. По-младият мъж явно се досети за това и се ухили широко, докато се изкачваха по последните две нива до долната широка пътека.

— Трябва да ти забия един право в ухилената физиономия — скръцна със зъби Уакс, когато се присъедини към все още подсмихващия се Уейн на пътеката. — Но нали просто ще се излекуваш.

— Не — възрази Уейн. — Ще падна на една страна и ще започна да охкам. На твоята възраст е важно човек да бъде оставен с впечатлението, че още може да постигне нещо важно.

Уакс поклати глава, обърна се и пристъпи настрани по пътеката. Дъската под крака му веднага изпращя, а ходилото му пропадна. Макар че успя да се хване и да издърпа ходилото си обратно, за пръв път от цяла вечност усети частица от онова, което останалите сигурно чувстваха, когато се озовяха на толкова високо място. Земята беше така далеч, далеч долу, а в момента нямаше никакъв метал у себе си.

Изръмжа и заобиколи дупката.

— Не беше по моя вина. Дъската беше слаба.

— Да, да — каза Уейн. — Няма страшно, приятел. Повечето хора понатрупват килца, като стигнат до залеза на младостта си. Естествено е.

— Ако те застрелям, никой няма да ми търси сметка — отвърна Уакс. — Сигурно просто ще кажат: „Уха. Как успя да изтърпиш толкова дълго? Аз на твое място щях да съм го застрелял още отдавна.“ И после ще ме черпят една бира.

— Ето това вече ме жегна — заяви Уейн. — Не съм…

— Кои сте вие?

Уакс замръзна, после двамата с Уейн погледнаха нагоре към човека, който се беше навел, вперил поглед в тях, от горната пътека. Инженер, доколкото можеше да види — с бяла престилка върху жилетката с връзка. Мръщеше се насреща им, но изведнъж явно разпозна Уакс и очите му се разшириха от изненада.

— Покварата да го вземе — изруга Уакс и вдигна ръце, а Уейн светкавично подскочи нагоре.

Уакс го вдигна колкото можа по-нагоре, Уейн се протегна и стисна ръба на горната пътека. Инженерът тъкмо се готвеше да изкрещи, когато Уейн го грабна за глезена, дръпна и го накара да се стовари на пътеката със силно тупване.

Миг по-късно Уейн замахна и прозвуча още едно тупване. Уейн продължаваше да чака нервно. Секундите се точеха една след друга.

— Уейн? — изсъска той. — Горе ли си?

Само след секунда над ръба на горната пътека се появи лицето на инженера — със затворени очи, явно в безсъзнание.

— Естествено, че е — обади се Уейн отгоре с глас, досущ като на злощастния инженер, и размърда главата, сякаш държеше марионетка. — Нали току-що го избута тук! Забрави ли вече? Слаба памет. Явно наистина си тръгнал да остаряваш.

* * *

Технически погледнато, всеки човек умираше — просто го правеха много бавно. Проклятието на Айрич не беше това, че умираше. А това, че усещаше как се случва.

Докато се тътреше бавно по коридорите на огромния дървен кораб, му се налагаше да си гледа внимателно в краката, защото и най-малката цепнатинка или неравност на пода можеше да го препъне. Когато махна към стената, където намериха обгорените карти, докато обясняваше на останалите учени, усещаше ръката си така, сякаш на нея висеше петкилограмова тежест.

Вече едва движеше лявата; можеше да хваща бастуна си, но не можеше да потисне треперенето ѝ — и му се налагаше на практика да влачи левия си крак на всяка стъпка. Беше започнал да се задъхва лесно. Лекарят му беше казал, че един ден просто няма да му остават достатъчно сили, че да диша.

Когато този ден настъпеше, Айрич щеше да се задуши, сам, неспособен да помръдне. И усещаше как той приближава. Стъпка по стъпка, мъчително.

— А какво е това, професор Айрич? — попита Стану, като посочи към тавана. — Такава интригуваща шарка!

— Още не сме сигурни — каза Айрич.

Облегна се на бастуна си и погледна нагоре — което се оказа изненадващо трудна задача. Поквара и гибел. Преди нямаше затруднения да извива глава в тази посока, нали?

„Стъпка по стъпка.“

— Прилича на кораб — отбеляза Станси, като наклони глава замислено.

И наистина, златистите шарки на тавана на коридора действително приличаха на малък кораб. Защо го бяха нарисували тук? Подозираше, че ще му отнеме години да разкрие всички тайни на този съд. Ако това се беше случило по-рано, Айрич щеше с удоволствие да посвети целия си живот на подробното изучаване на всяка от тези особености и на описване на откритията.

Днес, обаче, „целият му живот“ изглеждаше като прекалено къс период от време, че да го прекарва в подобно начинание. Костюма и Закономерност си искаха оръжията и можеха да си ги вземат, защото Айрич искаше само едно.

Чудо.

— Елате с мен, моля — каза Айрич и продължи нататък по коридора с новата си походка.

Налагаше му се да си изработва различна на всеки няколко месеца, докато все повече от мускулите му отслабваха или изобщо отказваха да работят. Стъпка, бастун, провлачване на другия крак, вдишване. Стъпка, бастун, провлачване, вдишване.

— Каква великолепна дърворезба! — възкликна Стану и нагласи очилата на носа си. — Лельо, разпознаваш ли това дърво?

Станси пристъпи до него и махна на пазача с фенера да се приближи, за да може да огледа странната дървена конструкция. Отначало Айрич проявяваше подобен интерес към детайлите на кораба, но с всеки нов ден търпението му се изчерпваше все повече.

— Ако обичате — обърна се той към тях. — Ще имате колкото време пожелаете, за да изучавате, да тършувате и да предлагате теории. Но едва след като решим основния си проблем.

— Който е? — попита Станси.

Айрич посочи към арката на входа пред тях, охранявана от друг пазач — жена, която също носеше фенер. Тя му отдаде чест, когато я подмина. Технически погледнато, той беше Заседател — ранг, който се ползваше с известна тежест сред Котерията. Костюма и хората му ценяха високо научната мисъл. Властта и престижът, обаче, не означаваха нищо за него. Нито едното от двете нямаше да му донесе и един дъх повече живот.

Той влезе под арката и махна на групата от петима учени да дойдат и да видят внушителните машини, които изпълваха трюма на необичайния съд. Той самият не беше виждал нищо подобно преди — без чаркове или кабели. Приличаше повече на огнище, само че направено от лек метал с жилки други метали, които се точеха от него и продължаваха по стените. Като паяжина.

— Този кораб е пълен със загадки — заговори Айрич. — Вече забелязахте странните шарки по таваните, но въпросите относно значението им са едва началото. Какво е предназначението на стаята, където са окачени десетки черни качулки — като онези, които носят палачите? Открихме предмети, подобни на музикални инструменти, но доколкото можем да видим, те не издават никакъв звук. Водопроводната система на кораба е сложна и умело построена, и вече открихме кабинки, явно предназначени за мъже и за жени — но има и трети вид помещения, с неразбираеми символи на вратите. За кого са били построени? За представители на низшите социални прослойки? За цели семейства? За трети пол? Толкова много въпроси.

Направи пауза и продължи:

— И има един въпрос, по-важен от всички останали. Вярваме, че ако успеем да му отговорим, той ще ни предостави основа, върху която да градим всички по-нататъшни теории. Затова поканих и вас — най-блестящите умове от градовете по външния периметър на Басейна. Ако успеете да разрешите тази загадка, ще се сдобием с технологична мощ, достатъчна да ни осигури независимост от потисничеството на Елъндел веднъж и завинаги.

— И какъв ще да е този въпрос? — попита професор Хавие.

Айрич се обърна отново към тях.

— Ами как изобщо се движи това нещо, разбира се.

— Не знаете ли?

Айрич поклати глава.

— Това, което виждаме, е в разрез с всичките ни научни познания. Някои от механизмите несъмнено са претърпели повреди заради корабокрушението, но както виждате, съдът е почти изцяло невредим. Би трябвало да ни бъде лесно да установим метода на придвижване, но засега той продължава да ни убягва.

— Ами капитана? — попита Стану. — Екипажът? Няма ли нито един оцелял?

— Те отказват да ни съдействат. Оказаха се доста неотстъпчиви.

„И доста крехки“, добави наум, преди да продължи:

— Освен това, езиковата бариера изглежда почти непреодолима. Затова поканих и вас, лорд Стану, в качеството ви на един от най-компетентните лингвисти в областта на древните езици в целия свят. Може би ще успеете да дешифрирате езика на книгите, които открихме на кораба. Лейди Станси, вие и професор Хавие ще оглавите екипа ни от инженери. Представете си само с каква мощ бихме разполагали, ако успеехме да се сдобием с флотилия такива кораби. Бихме могли да завладеем целия Басейн!

Учените се спогледаха.

— Не съм сигурна, че е добра идея за която и да е страна да има такава сила над останалите, професоре — каза лейди Станси.

А, да. Това не бяха политици. Трябваше да приложи същите доводи, както когато Костюма го беше изпратил да набере средства от богаташите.

— Да — призна той, — тази мощ ще е огромно бреме за нас. Но нима не е явно, че ще е по-добре то да лежи на нашите плещи, а не в ръцете на хората в Елъндел? И помислете само за всичко, което бихме могли да научим; всичко, което бихме могли да открием.

Учените възприеха тези думи по-добре и закимаха един след друг. Щеше да му се наложи да говори с Костюма — тези хора не биваше да се виждат като служители на един тоталитарен режим, а като добронамерено, безпристрастно движение, което работи в името на научния напредък и мира. Нямаше да е лесно, като се имаха предвид всички тези проклети войници, които маршируваха насам-натам и отдаваха чест за щяло и нещяло.

Приготви се да им обясни какво са научили до този момент с намерението да отвлече вниманието им с обещания за нови знания, когато по коридора отекна глас:

— Професор Айрич?

Въздъхна. Сега пък какво?

— Извинете ме — каза той. — Лейди Станси, може би ще искате да разгледате по-внимателно това устройство, което явно снабдява кораба с някаква енергия. Доколкото можахме да установим, не използва електричество. Бих се радвал да чуя независимото ви мнение, преди да ви обясня до какви изводи стигнахме ние. Трябва да отида да се погрижа за един въпрос.

Учените приеха идеята му с одобрение — може би дори с охота. Остави ги да работят и закуцука по коридора. „Твърде бавно, твърде бавно“, мислеше си той — както относно собствените си стъпки, така и относно възможността проучванията да напреднат значително. Не можеше да ги чака да изследват, да правят опити. Нуждаеше се от отговорите сега. Бе смятал, че на влака може да намерят…

Но не, разбира се, че не. Напразни надежди. Изобщо не бе трябвало да изоставя проекта. Стигна до края на коридора, но не откри и следа от човека, който го беше повикал. Раздразнен, той се върна обратно чак до арката и провери в един от страничните коридори. Трябваше да са се научили вече да не го викат така! Не виждаха ли колко му беше трудно да изминава дори къси разстояния?

Запъти се обратно по коридора, но се поколеба, когато забеляза, че вратичката на едно от малките багажни отделения на стената се беше отворила. Корабът беше осеян със стотици такива — съдържаха въжета, оръжия или други предмети. Но от тази беше паднало нещо, което се беше изтърколило на пода. Дребно, сребристо кубче.

Сърцето му подскочи от вълнение. Още едно такова устройство? Какъв късмет! Мислеше, че вече са претърсили всички подобни отделения. Вдигна го с усилие от пода, като се опря на здравото си коляно, протегна ръка и накрая се изправи с несигурно олюляване.

Планът му вече се оформяше. Щеше да каже на Костюма, че кубчето е било открито от един от шпионите му в Ню Сирън. Той щеше да отмени наказанието му — и може би даже да му позволи да отиде на втория обект, или да се присъедини към експедицията.

Въодушевен, Айрич изпрати един войник да държи под око учените, след което слезе с бавно накуцване от кораба, доволен, че най-после му беше провървяло.

* * *

Мараси открехна вратата на един от шкафовете на странния кораб и проследи с поглед мъжа на име Айрич, който се отдалечи през зейналата дупка на стената. МеЛаан се измъкна от шкафа в отсрещния край на коридора и вдигна длан да я предупреди да не мърда, след което се промъкна до дупката, за да види къде отива Айрич.

Мараси зачака разтревожено. Макар задълженията ѝ като констабъл да включваха по-скоро анализ и разследвания, беше ходила на достатъчно полицейски операции в Елъндел. Смяташе, че е обръгнала на това — но, Хармония, тази мисия започваше да я изнервя. Твърде малко сън, твърде дълго промъкване и криене с ясното съзнание, че всеки момент някой може да се появи иззад ъгъла и да те завари там, където явно не ти беше мястото.

МеЛаан най-после ѝ махна с ръка да се приближи, тя се измъкна от шкафа и коленичи до кандрата на входа.

— Влезе в онази стая — обясни тя и посочи към една врата на стената. — Сега какво?

— Ще изчакаме само още мъничко — каза Мараси. — Да видим дали ще излезе пак.

* * *

Уакс се прокрадна напред по дървените дъски на скелето. Далекогледът на МеЛаан му позволи да огледа добре пода на постройката, макар че определено би предпочел да имаше бинокъл. Разучи всичко внимателно и с интерес забеляза, че МеЛаан и Мараси тъкмо се качват на кораба.

Този кораб… имаше нещо в него, което го тревожеше. Не се беше качвал на много плавателни съдове, но палубата на масивната машина му изглеждаше някак не наред. Къде бяха мачтите? Беше предположил, че са били счупени, но когато погледна отгоре, не видя следа от основите им. Възможно ли беше този кораб да плува с помощта на парен двигател, тогава? Или бензин?

Дори след като обиколи цялата сграда по високата пътека, не забеляза и следа от чичо си.

— Още ли няма нищо? — попита Уейн, когато Уакс свали далекогледа окончателно.

Уакс поклати глава.

— От северната страна на постройката има няколко стаи. Може да е там. А може да е и на самия кораб.

— Къде ще проверим сега, тогава?

Уакс потупа с далекогледа по дланта си. Измъчваше го същият въпрос. Как щеше да открие мишената си, без да привлече вниманието на пазачите отвън?

Уейн го побутна. Накуцващият мъж тъкмо слизаше от кораба под тях. Уакс насочи далекогледа към него и го проследи с поглед как изчезна в една от близките стаи.

— Не ти ли се стори някак нетърпелив? — попита Уейн.

— Да — съгласи се Уакс и свали далекогледа. — Какво изобщо са направили онези двете там, вътре?

— Може би са…

— Не искам да чувам предположението ти — прекъсна го Уакс. — Сериозно.

— Разбираемо.

— Хайде — каза Уакс и поведе обратно по сенчестата пътека към стълбите.

— Имаш някаква идея?

— По-скоро впечатление — каза Уакс. — Костюма не обича да говори с подчинените си. Всички, които разпитахме, разказват едно и също — предпочита да си подбира служители с известна власт и репутация и да оставя на тях да се заемат със задачите. Майлс, Стрелеца. Чичо ми мрази да го безпокоят.

— Значи…

— Куцукащият мъж сигурно играе подобна роля тук. Аломант е и чух да го споменават в имението на лейди Келесина; един от по-важните приближени на Костюма е, макар че май не се радва на особено благоволение в момента. Така или иначе, вероятно докладва направо на чичо ми.

— Значи ако го следваме достатъчно дълго…

— … ще намерим Костюма — довърши Уакс.

— Звучи добре. Освен ако нямат уговорка да докладва всеки следобед, в часа за чай — в който случай има да си чакаме доста време.

Уакс спря до стълбата и забеляза с изненада, че накуцващият мъж вече излиза от стаята. Не можеше да види ясно, защото огромният кораб скриваше голяма част от помещението, но го мярна да минава бавно пред съда, пак със същото изражение на решимост.

Уакс вдигна ръка, за да даде знак на Уейн да не мърда, и се наведе надолу с далекогледа. Мъжът прекоси склада и отиде при една самотна стая, подобна на тесните помещения, в които чакаха пазачите, вградена в югозападния ъгъл на постройката. Войникът вътре отстъпи настрани и го пусна да влезе. Когато вратата се отвори, Уакс успя да зърне достатъчно ясно стаята.

Сестра му беше вътре.

Едва не изпусна далекогледа. Вратата се затвори, така че нямаше как да погледне пак, но това със сигурност беше тя. Седеше на една масичка, а над нея се извисяваше масивният Монетомет, с когото Уакс се беше бил на влака.

— Уакс? — обади се Уейн.

— Телсин е там — прошепна Уакс. — Държат я затворена в онази стая.

Откри, че вече се изправя и протяга ръка към една от стъклениците си с метал.

— Хей, хей, по-полека — стисна го за ръката Уейн. — Нищо против нямам безогледното нахлуване на вражеска територия и прочее, но не смяташ ли, че би било по-добре да го обсъдим? Преди да прибегнем до стратегията „Просто изпозастреляй всичко живо“.

— Тя е тук, Уейн — каза Уакс. — Затова дойдох.

Усещаше как сякаш цялото му тяло е изстинало.

— Тя трябва да знае повече за чичо ми. Тя е ключът. Отивам да я взема.

— Хубаво, хубаво — съгласи се Уейн. — Но, Уакс, не те ли безпокои леко фактът, че тъкмо аз се проявявам като глас на разума в тази ситуация?

Уакс сведе поглед към приятеля си.

— Май би трябвало.

— И още как. Виж, имам идея.

— Колко лоша идея?

— В сравнение с това да разгориш метал, да нахлуеш с размахан пистолет и неминуемо да привлечеш вниманието на всички войници, да не говорим за главорезите на Котерията? Значително по-добра идея, бих казал.

— Обясни ми.

— Ами, видиш ли — започна Уейн, като залепи дъвката си за една от опорите на дървената пътека, — от оня тип, дето лежи в безсъзнание там, можем да си вземем една много хубава инженерска униформа, а пък от онова парти преди половин година насам положих доста усилия да се упражнявам да говоря на умнишки…

19.

Мараси чакаше на кораба, като си налагаше — с немалко усилия — да запази спокойствие. Как го правеше Уаксилий? Двамата с Уейн бяха толкова хладнокръвни, сякаш биха могли да подремнат посред престрелка.

Е, тя все пак успя да издържи на напрежението, и беше възнаградена. През дупката в корпуса на кораба можеше да види стената на склада, където се намираха многото стаи. Айрич скоро се показа от една от тях и повика неколцина пазачи.

— Какво каза? — попита Мараси.

— Каза им: „Пратете го на господин Костюма“ — предаде МеЛаан. — Смяташ ли, че наистина е скрил устройството на същото място, където е и клинът.

— На това се надявам.

— Ще тръгваме ли?

Мараси кимна и се приготви за поредното обтягащо нервите начинание. МеЛаан поведе надолу по дъските и излезе на открито. Мараси я последва, вдигнала високо глава, както ѝ беше заръчала МеЛаан. „Давай си вид, че си на място“, беше обяснила кандрата. „Първото правило на добрата дегизировка е да изглеждаш на място.“

Чувстваше се толкова открита и уязвима, сякаш танцуваше гола в центъра на Елъндел. Стигнаха до подножието на дъските, като се промъкваха болезнено бавно, и прекосиха склада, за да идат до вратата. Не вървеше ли прекалено сковано? Не можеше да погледне през рамо и да провери дали ги гледат — МеЛаан я беше предупредила за това. Но един бърз поглед нямаше да навреди, нали?…

„Не поддавай.“ МеЛаан се опита да отвори вратата, и, за щастие, тя се оказа отключена. Двете влязоха в празния коридор вътре и Мараси затвори вратата. Не последваха викове или сигнали за тревога. Беше сигурна, че един от дърводелците им беше хвърлил поглед, но никой не беше обелил дума.

— Добра работа — каза МеЛаан.

— Имам чувството, че ще повърна.

— Трябва да е семейна черта — каза МеЛаан, докато вървеше напред по коридора.

Имаше голи, дървени стени и миришеше на стърготини. От тавана висеше една-единствена електрическа лампа. МеЛаан спря пред обикновената врата в дъното, заслуша се внимателно и опита бравата. Тази вече беше затворена.

— Можеш ли да я отвориш? — попита Мараси. — Като миналия път?

— Разбира се — отвърна МеЛаан и клекна пред бравата. — Никакъв проблем. Но първо искам да опитам нещо по-скучно.

Тя наклони длан, а от кожата на предмишницата ѝ поникна набор от шперцове. Тя ги издърпа и се залови с ключалката.

— Хубаво е да си имаш такова нещо под ръка — отбеляза Мараси.

— Игра на думи ли се опитваш да направиш?

— Зависи — отвърна Мараси, като погледна през рамо.

Коридорът още беше празен. „Глупаво момиче.“

— Колко пъти си я чувала вече? — попита.

МеЛаан се усмихна, без да се разсейва от шперцовете.

— Жива съм от вече близо седемстотин години, хлапе. Трудно ще ти хрумнат шеги, които да не съм чувала вече.

— Наистина трябва да ти направя по-подробно интервю някой път.

МеЛаан вдигна вежда към нея.

— Вие, кандрите, разполагате с единствена по рода си перспектива към човешкото общество — обясни тихо Мараси. — Виждали сте как една тенденция се сменя с друга, ставали сте свидетели на мащабни събития.

— Предполагам, че е така — каза МеЛаан и завъртя шперца. — Но каква полза от това?

— Статистиките показват, че ако направим дребни промени в околната ни среда — в юридическата система, работния пазар или може би дори разположението на града, — можем да предизвикаме положителното развитие на общността, живуща на същото място. Твоята глава може да съдържа ключа, който да ни помогне да разберем какви трябва да бъдат те! Проследила си еволюцията на обществото, неговото движение; видяла си как народите идват и си отиват като приливи на морския бряг.

— В бедрото ми — каза МеЛаан, завъртя ключалката с щракване и открехна леко вратата.

После кимна и се изправи.

— В… какво?

— Каза, че главата ми съдържа ключа — обясни МеЛаан и прекрачи в стаята вътре — малък, но изненадващо добре обзаведен кабинет. — Но всъщност се намира в бедрото ми. Кандра съхраняват когнитивната си система на няколко различни места в цялото тяло, но точно в момента спомените ми се намират в едно стабилно метално отделение в бедрото ми. Така е по-безопасно. Хората винаги се целят в главата.

— А какво имаш в главата, тогава?

— Очи, сетивни органи — обясни МеЛаан. — И едно войнишко канче за всеки случай.

— Шегуваш се.

— Никак даже — отвърна МеЛаан, докато оглеждаше стаята, опряла ръце на кръста си.

Отляво имаше друга врата, която водеше по-навътре в системата от стаи, вградени покрай тази стена на склада, но нямаше прозорци към основното помещение, което беше хубаво.

Макар че тази стая миришеше на пресни дървени стърготини, като цялата постройка, тук този аромат се смесваше с уханието на лак за дърво и слаб полъх на дим от пури. Светлината на една малка, електрическа настолна лампа разкриваше спретнат кабинет с множество книги, подредени на близката лавица, два дебело тапицирани стола в пурпурно и жълто пред бюрото, и няколко декоративни растения, които вероятно трябваше да носят навън всеки ден, за да не увехнат.

Мараси обиколи стаята, за да разгледа особеностите ѝ. Във всяка стая имаше такива — белези на индивидуалност, следи, които говореха за живота на обитателя ѝ. Чекмеджетата на бюрото имаха широки, почти прекалено големи дръжки. Високата лампа в ъгъла беше закована за дървения под; заковани бяха и столовете, вероятно за да не се прекатурят, ако Айрич се блъснеше в тях. Мараси не беше запозната с естеството на болестта му, но явно предпочиташе стаи, подходящи за не особено сръчен човек.

МеЛаан отиде право при лавицата за книги, започна да вади томовете един по един и да ги пуска на земята.

— Винаги се оказва зад книгите — обясни тя. — Хората не обичат да четат; обичат останалите да ги смятат за хора, които обичат да четат. И…

— МеЛаан? — прекъсна я Мараси и посочи към големия сейф в ъгъла.

— А — спря се МеЛаан посред тършуването.

Събори последните няколко книги от полицата, може би за да усети нещата по-завършени, и се приближи към сейфа.

— Хмм… Това ще е малко по-трудничко. Не мога да отворя такова нещо с шперцове.

— Можеш ли да опиташ все някак? — попита Мараси.

— Търпение — отговори МеЛаан. — Донеси ми онази лампа.

Мараси взе настолната лампа, обтегна кабела до краен предел и насочи светлината към сейфа.

— Хммм… — проточи замислено МеЛаан, после притисна ръка към сейфа, без да се занимава с копчето.

Пръстите и дланта ѝ станаха прозрачни и плътта ѝ започна да мърда — просмукваше се навътре в ставите, като оставяше след себе си само кристални кости, скрепени само със сухожилия.

Мараси преглътна, внезапно усетила горчив вкус в устата си. Знаеше, че МеЛаан може да прави такива неща, но да гледа как се случват беше различно. Опита се да се разсее, като постави лампата на един от столовете така, че да свети на МеЛаан — но кандрата вече беше коленичила със затворени очи, така че тя нямаше представа дали изобщо се нуждае от нея все още. После Мараси се зае да тършува из чекмеджетата на бюрото, за да провери дали няма да открие нещо важно.

„Дано даде Хармония Айрич да се върне при учените след това, вместо да дойде тук, за да оправи документацията“, помисли си.

— Някогашният свят не беше кой знае колко различен от днешния — обади се изведнъж МеЛаан.

Мараси се поколеба. Кандрата още не беше помръднала, нито отворила очи, а странните ѝ кости продължаваха да стоят голи. Прозрачното сияние беше плъзнало нагоре, чак до лакътя ѝ.

— Какво искаш да кажеш?

— Хората обичат да говорят за онова време — каза МеЛаан. — За времето на Лорд Мъглороден, веднага след Катацендъра. Говорят за него с тих, благоговеен тон, сякаш е било някаква легендарна епоха.

— Но то наистина е било — каза Мараси. — Съветникът на боговете, Хамънд, Алриан Ладриан. Те създали нов свят.

— Да, да — отвърна МеЛаан. — Но освен това се препираха като деца и всеки имаше различна представа за това как трябва да изглежда този „нов свят“. Проблемите ви сега се дължат до голяма степен на това, че не им пукаше за селищата извън Елъндел. Основателите бяха хора от големите градове и мислеха именно като такива. Питаш за тенденциите, през които е минало обществото? Искаш ли да знаеш какво видях? Че хората са си хора. Покварата да го вземе, дори кандра се държат така, макар и по своя си начин. Животът тогава беше същият като сега — само дето вече продават по-вкусна храна по уличните сергии.

Мараси обмисли отговора ѝ, после се върна към работата си на бюрото. Все пак ѝ се искаше да поразпита някои кандра — но може би такива, които бяха… по-склонни към размисъл от МеЛаан.

В едно от чекмеджетата откри тефтер, който съдържаше някои от скиците и наблюденията на Айрич във връзка с кораба, надраскани с нестабилна ръка и придружени от карта на района. Колкото повече неща разбираше за него, толкова по-сигурна беше, че от Котерията не бяха построили този кораб. Те не само го поправяха, а и го изучаваха.

Прибра тефтера в чантата си. „Ето, много си е удобна“, помисли си. След това отиде да провери другата врата на стаята. Не ѝ се искаше някой дърводелец да влезе вътре изведнъж. Открехна я и надникна в непрогледната тъма от другата страна, и в носа я удари мощна воня, която ѝ напомни на бедняшките квартали — немити тела, мръсотия и кал. Намръщи се и отвори вратата по-широко.

Приглушената светлина на лампата — която беше обърната към МеЛаан, и не осветяваше тази стая пряко, — се промъкна сякаш колебливо вътре. Удължиха се сенките на няколко голи маси и купчина сандъци. А зад тях… клетки ли бяха онези предмети? Да. Малко над метър високи, с дебели решетки — от онези, които се използваха за по-едри животни.

Бяха празни.

— МеЛаан? — повика я Мараси, като погледна към кандрата, но тя не отговори. Изглеждаше напълно погълната от задачата си.

Мараси направи бавна крачка навътре в стаята. Искаше ѝ се да има някакъв начин да си свети по-добре. Какво държаха тук? Кучета-пазачи? Не беше видяла такива по периметъра. Спря до една от трите големи клетки и се наведе да види дали ще може да разбере по нещо какво животно са държали вътре.

Нещо изшумоля в съседната клетка. Мараси затаи дъх. Онова, което беше помислила за купчина одеяла или възглавници, се беше размърдало. Хвърли поглед към бюрото в предишната стая, върху което беше оставила пушката си.

Нещото скочи и се удари в решетките.

Мараси възкликна и отскочи, като удари силно гръб в близката купчина сандъци. Слабата светлина отразяваше лицето в клетката — твърде плоско, червено и черно. Тъмни, хлътнали като ями очи.

Картините. Мараси беше забравила картините, които РеЛуур беше нарисувал. Ужасяващи лица в червено и черно, със същите дълбоки, черни очи. Изображения, вдъхновени от някой кошмар, надраскани с криви, треперливи линии.

Чудовищата бяха истински. И в тази клетка беше затворено едно от тях — покрито с гъста козина, с гладко, червено лице. Вгледа се в нея безмълвно, протегна между пръчките на клетката една стъписващо човешка на вид ръка, и прошепна една-единствена дума с устни, които някак си дори не помръднаха.

— Моля.

* * *

Уейн потисна нехайството на естествената си походка и го замени с щедра доза нервни, бързи движения. На този инженер никак не му допадаше да бъде тук, сред всички тези войници. Беше прекарал живота си в проектиране на къщи и работа по разни небостъргачи, а ето го сега тук — в средата на нещо, което си беше направо бивак!

Корабът наистина беше великолепен, но го измъчваше едно обстоятелство: беше таен. А тайните проекти като този обикновено завършваха с безследното изчезване на дребните хорица като него.

„Не, нещо не е наред“, помисли си Уейн, докато прекосяваше склада. Не спря да върви, но се завъртя и продължи в обратната посока, сякаш обикаляше в кръгове, докато размишляваше. Нещо никак не беше наред, но какво?

— Уейн? — изсъска Уакс от близките сенки, свит зад една бъчва катран.

Уейн продължи да описва кръгчета, без да му обръща внимание. Той… той беше учен. Не, не — инженер. Беше работник. Достатъчно образован, но не някой професор с навирен нос, комуто плащаха само да приказва по цял ден. Той умееше да строи неща и ненавиждаше това място, с всички тези оръжия. Той беше на страната на живота, а с войниците беше точно обратното. Те, те…

„Не“, помисли си пак и вдигна ръце към главата си. Пак не беше наред, не беше!

„Стегни се, Уейн. Това беше твой план. Ти трябва да се погрижиш да се получи.“

Какво не беше наред? Той беше… беше…

Спря на място. Бръкна в джоба на жилетката си и извади един молив от въглен. Вдигна го и се втренчи в него изпитателно, преди да го пъхне зад ухото си. После въздъхна дълбоко.

Беше инженер. Мъж на действието, който не се занимаваше с празни глупости. Това място му харесваше, тъй като му напомняше на армията — заявяваха какво искат ясно и му говореха направо. Усърдната работа се възнаграждаваше.

Не му допадаха всички тези оръжия. И определено не му допадаха началниците, които отговаряха за мястото. У тях имаше нещо нередно. Но той си държеше езика зад зъбите.

Вече спокоен, Уейн прекоси остатъка от разстоянието до пазача на вратата. Фалшив нос, мустаци, малко въздух, задържан в бузите, който караше лицето му да изглежда по-дебело, и вечно присвит десен клепач. Предполагаше, че му е останал от дългото взиране в плановете. Но нямаше нужда от монокъл. Тея неща изглеждаха направо идиотски.

Пристъпи към пазача.

— Решетъчната опора на агремана е съвсем лиминална!

Мъжът примигна насреща му.

— Стига си седял така! — възкликна Уейн и махна с ръка към стените на склада. — Не виждаш ли, че моностилните лемнискати започват да се огъват? Само след минута може да стане същински атламбаш!

— Какво… — започна пазачът. — Аз пък какво да…

— Моля ти се — прекъсна го Уейн, избута го настрани, без да срещне никакво съпротивление, и отвори вратата.

Завари именно човекът, когото Уакс беше описал. Това определено беше Телсин. Тъмна коса, яко, набито тяло. Почти като някоя жена от Дивите земи. Беше виждал нейни еванотипи навсякъде из имението. Сега изглеждаше много по-възрастна. Задържането в плен често се отразяваше така.

Страннокракият и дебеловратият седяха до масата ѝ, и се обърнаха с досада към него, когато влезе.

„А сега“, помисли си Уейн, като се съсредоточи върху страннокракия, „е време за истинското изпитание.“

— Имаме сериозен проблем — започна Уейн. — Отидох да проверя здравината на конструкцията и кароналите са съвсем купесто-слоести! Ако не предприемем мерки веднага, ще се стигне до пълна зимелолагния!

Очилатият мъж погледна към Уейн, примигна веднъж и каза:

— Естествено, че ще предприемем, идиот такъв. Но какви точно?

Уейн потисна усмивката си и я прибра в джоба си за по-късна употреба. Опитът му сочеше, че колкото по-умен беше един човек, толкова по-голяма вероятност имаше да се престори, че знае повече, отколкото в действителност знае. Също както най-пияният тип в кръчмата винаги беше най-сигурен, че ще се справи с още една халба. Страннокракият по-скоро би продал собствената си баба за нечия табуретка, вместо да признае, че няма представа за какво му се говори.

— Бързо — подкани го Уейн с нетърпелив жест. — Трябва да го задържим, докато аз верженисам храповите подпори! Трябва ми началник, който да следи работата!

Страннокракият въздъхна, но стана и излезе. За щастие, дебеловратият му другар също го последва. Секунди по-късно, дебеловратият вече буташе с всички сили подпорите на корабните понтони, докато страннокракият наблюдаваше. Малко по-късно дойдоха да помагат и няколко пазачи.

Иззад Уейн се разнесе тихо тупване, което означаваше, че Уакс се е разправил с пазача до вратата. При нормални обстоятелства, Уакс би се почувствал пренебрегнат, тъй като не му се беше удал случай да фрасне никого. Но този път бе имал възможността да накара група глупаци да прекарат няколко часа в подпиране на няколко дървени талпи с идеята, че пречат на кораба да се прекатури.

Това все пак го компенсираше достатъчно.

* * *

— Моля.

Създанието говореше с необичаен акцент, но гласът беше безсъмнено човешки. Мараси дишаше рязко, на пресекулки, без да откъсва поглед от ръката, която се протягаше към нея. Човешка ръка.

Устни, които не мърдаха… Лъскава кожа… Това не беше лице, а маска. Не беше открила някакво ужасяващо същество, а човек с дървена маска — очите бяха така тъмни, понеже всъщност бяха дупки. А онова, което беше взела за козина, представляваше дебели одеяла, увити около раменете на човека.

— Мараси? — обади се МеЛаан и се появи на прага. — Успях да го отворя. Какво правиш в тая… Какво, по дяволите, е това?

— Човек е — каза Мараси.

Човекът с маската се обърна към МеЛаан, а светлината огря дупките така, че се видяха кафявите очи под тях.

Мараси пристъпи напред.

— Кой си ти?

Човекът се обърна обратно към нея и каза нещо, от което тя не успя да разбере и дума. После направи кратка пауза и добави:

— Моля?

Гласът беше мъжки.

— Трябва да вървим — каза МеЛаан. — Сейфът е отворен.

— Клинът вътре ли е?

— Виж сама.

Мараси се поколеба, след което се запъти с бързи крачки към другата стая, като подмина МеЛаан.

— Моля! — извика отчаяно мъжът, притиснат към решетките с протегната ръка.

Сейфът зееше отворен в ъгъла на стаята. Горният му рафт беше претъпкан с какво ли не — включително малка аломантична граната. Набиваше се на очи и дълго парче сребрист метал. Както се разбра след случая с Кървящата, клиновете на кандра бяха по-малки, отколкото Мараси смяташе някога — около пет-шест сантиметра, — и тънки, за разлика от клиновете в очите на Смърт.

Коленичи до сейфа и го извади.

— Намерихме го — обяви тя, като се обърна към МеЛаан. — Искаш ли ти да го носиш?

МеЛаан поклати глава.

— Не докосваме чужди клинове.

Мараси смръщи вежди, като си спомни преданията.

— Но нали Пазителят…

— Да.

Лицето на МеЛаан оставаше безизразно, но тонът ѝ беше строг. Мараси сви рамене, скъта клина в чантата си и продължи да тършува из сейфа. Остави банкнотите — глупаво от нейна страна, знаеше това, но ѝ се струваше, че би било кражба да ги вземе, — и си прибра малкото кубче, което съхраняваше аломантични резерви.

До него имаше още няколко дребни реликви — всяка от тях наподобяваше монета, но с платнени връзки, прикрепени от двете им страни. Върху тях също бяха гравирани особените надписи на непознатия език. Мараси вдигна една, после погледна над рамото на МеЛаан към съседната стая, където мъжът с маската още се притискаше към решетките на клетката.

Мараси прибра диска в чантата си и се протегна по-навътре, за да извади от сейфа нещо, което беше забелязала по-рано — малка връзка ключове. Изправи се и прекоси стаята.

— Мараси? — обади се МеЛаан скептично. — Може да е болно от нещо.

— Той не е „то“ — каза Мараси и се приближи към клетката.

Фигурата се обърна към нея, за да я погледне.

С ръка, която трепереше само малко, Мараси отключи клетката, като налучка правилния ключ от втория опит. Веднага, щом ключалката изщрака, фигурата вътре се хвърли към вратата и я отвори със замах. Щом излезе, залитна несигурно — явно не му бяха позволявали да се изправя от доста време.

Мараси отстъпи назад, докато не се озова до МеЛаан. Високата кандра продължаваше да наблюдава с недоверчиво изражение, скръстила ръце, маскираната фигура, която се олюляваше и се подпираше на сандъците. Мъжът застина за миг, задъхан, след което се отблъсна от сандъците и се запъти със завалени стъпки към дъното на стаята. Там имаше врата, която Мараси не беше забелязала в сумрака. Мъжът я отвори с отчаяни, бързи движения, и изчезна в следващата стая. После намери ключа и светна лампите.

— Ако отиде да повика пазачите, ще обвиня теб — каза МеЛаан и тръгна заедно с Мараси след мъжа. — Никак не ми се ще да ми се наложи да обяснявам на Уакс, че…

Млъкна, когато влязоха в следващата стая.

— В името на Отеца и Първия Договор — прошепна тя.

Подът беше осеян с червени петна. Покрай една от стените бяха подредени операционни кушетки от гладък метал, които лъщяха с гротескна кичозност на фона на смразяващо червения под. На стената висяха десетина дървени маски като онази, която носеше мъжът.

Той беше паднал на колене пред тях, вдигнал лице. От някои от маските на стената се точеха вадички вече засъхнала кръв.

Мараси вдигна ръка към устните си, поразена от ужасяващата гледка. Никъде не се виждаха тела, но кръвта говореше за същинско клане. Мъжът, когото беше спасила, вдигна маската си с трепереща ръка и я опря на темето си така, че да разкрие лицето си. Младо лице — много по-младо, отколкото тя бе предполагала. Момче, което сигурно нямаше и двадесет години, с къса, проскубана брада и мустаци. Остана втренчен в маските, без да мига, протегнал ръце широко настрани, с изумено изражение.

Мараси пристъпи напред и понечи да вдигне полата си, за да не опре в кървавия под, преди да си спомни, че носеше панталони.

Когато стигна до момчето, то се обърна към нея.

— Моля — прошепна то, а в очите му проблеснаха сълзи.

* * *

Уакс влезе в стаята.

Телсин седеше и си играеше с един молив. На масата пред нея имаше кутия за разговори, но не се чуваше нищо. Телсин се обърна с мързеливо движение да види кой е влязъл, но после замръзна с отворена уста.

Уакс затвори вратата тихо, стиснал алуминиевия пистолет с другата си ръка. Понечи да каже нещо, но Телсин скочи от стола и се хвърли в ръцете му. Опряла глава на гърдите му, тя се разрида тихо.

— Поквара и гибел — каза той с неудобство, докато я прегръщаше. — Какво са ти направили, Телсин?

Не беше сигурен какво е очаквал от повторната им среща, но определено не беше това. Не смяташе, че изобщо я е виждал да плаче някога. Със сигурност не си спомняше такова нещо.

Тя поклати глава, отдръпна се и подсмръкна, но стисна зъби. Изглеждаше… възрастна. Не беше чак престаряла, но той си я спомняше като младо момиче, а не като жена на средна възраст.

Колкото и глупаво да звучеше, някак си не беше очаквал старостта да сполети Телсин. Винаги му беше изглеждала неуязвима.

— Няма ли друга врата, през която да можем да излезем? — попита Уакс, като се огледа.

— Не — отвърна тя. — Имаш ли друго оръжие?

Той извади един от Стерионите си и ѝ го подаде.

— Знаеш ли как се използва?

— Уча се бързо — отговори тя, явно по-спокойна с пистолет в ръката.

— Телсин. Тук ли е той? Чичо ни?

— Не. Току-що разговарях с него по онова устройство. Обича… обича да проверява какво правя. Принудена бях да му обяснявам колко удобно се чувствам тук. Дори сега продължава да се преструва, че съм му гост.

— Е, не си. Вече не. Да тръгваме.

Надяваше се, че методът за отвличане на вниманието на Уейн още действа.

Телсин, обаче, седна отново на стола си. Стисна пистолета с две ръце и го вдигна пред себе си, но вперила поглед в празното пространство невиждащо.

— Толкова много въпроси имам да ти задам. Защо се върна? Покварата да го тръшне… Защо си тръгна, Уаксилий? Не дойде, когато те повиках, когато се сгодих за Морин, когато родителите ни починаха…

— Няма време — подкани я Уакс, като я стисна за рамото.

Тя вдигна замаяния си поглед към него.

— Винаги си бил по-тихият от двама ни. По-внимателният. Как стигна дотук? Аз… Лицето ти, Уаксилий. Вече си стар.

Вратата се отвори с трясък. Високият мъж с яките ръце, с когото Уаксилий се би на влака, беше застанал на прага с объркано изражение. Погледна от Уакс към Телсин и отвори уста.

Телсин го застреля.

* * *

— Трябва да вървим — каза МеЛаан.

— Ще вземем и него — посочи Мараси към момчето.

— Защо?

— Не се ли досети, МеЛаан? — попита Мараси. — Корабът не е бил построен от Котерията. Произхожда от някакво друго място — далечно, непознато. Сигурно е корабокруширал близо до бреговете ни, а от Котерията са го докарали тук, за да го проучат.

МеЛаан наклони глава.

— Хармония наистина споменава някои странни неща от време на време. За други народи, които не са от Басейна… — тя примигна и се взря в момчето, коленичило на кървавия под. — Уха. Уха.

Мараси кимна. Този човек беше доказателство за съществуването на живот отвъд Дивите земи и пустините след тях. Не можеше да го зареже тук — особено не и с Котерията.

— Вземи го, тогава — каза МеЛаан на излизане от стаята. — И да се връщаме на уреченото място.

Мараси посочи с ръка пътя навън в опит да поведе момчето с маската с тях. То, обаче, си остана коленичило на пода, втренчено в празните маски на стената.

След това протегна треперещ пръст и плъзна собствената си маска обратно върху лицето си. Изправи се, придърпа одеялата по-плътно около раменете си и се запрепъва тромаво след Мараси, която прекоси стаята с клетките и влезе в кабинета.

МеЛаан вече беше стигнала до коридора отвън. Мараси си взе пушката и се присъедини към кандрата. Покварата да го вземе — какво щеше да каже Уаксилий, когато откриеше, че е домъкнала някакъв напълно непознат човек? „Освободила си го, Мараси, но няма как да знаеш дали не е член на същата шайка, за която смяташ, че е убила съмишлениците му. Внимавай.“

Спря на вратата, обърна се назад и стисна пушката по-здраво. Уакс можеше да бъде доста заядлив, но в повечето случаи се оказваше прав. Маскираното момче можеше да е опасно.

Беше спряло в стаята със сейфа и се оглеждаше замаяно. Колко време беше прекарал в онази тясна клетка, затворен на тъмно? Принуден да слуша как отвличат, измъчват и убиват другарите му.

Поквара и гибел…

Очите му се спряха на сейфа и се втренчиха в него. В следващия миг, то се завтече към него бързешком и протегна ръка вътре. За частица от секундата Мараси реши, че иска да вземе банкнотите. Но, естествено, не беше така — вместо това извади едно от малките дискчета с връзките.

Вдигна го пред очите си с явно благоговение, после отметна одеялата, които беше наметнал като плащ. Мараси очакваше да носи набедрена препаска или нещо също толкова дивашко, но вместо това видя панталони до под коленете, а под тях — стегнати бели чорапи. Ризата му беше бяла и свободна, а над нея беше закопчан тесен червен елек — чийто цвят съответстваше на маската — с двоен ред копчета отпред.

Никога преди не беше виждала такива дрехи, но в никакъв случай не можеха да се нарекат дивашки. Момчето дръпна нагоре единия си ръкав, за да оголи ръката си, и завърза диска за китката си. После въздъхна облекчено.

Когато я погледна отново, вече изглеждаше по-уверен. Беше нисък, може би с няколко сантиметра по-малко дори от Уейн, но сякаш порасна с една педя, когато изправи гръб и захвърли дебелите одеяла. Но, Покварата да го вземе, как щяха да го измъкнат с тях навън? С тази маска надали щеше да мине незабелязан. Мараси и МеЛаан може и да успяваха да се придвижват открито на кратки разстояния, без да привлекат внимание, но този мъж определено не можеше.

В склада отекна поредица от изстрели.

Май нямаше смисъл да се мъчат да останат незабелязани.

20.

Трупът се стовари навътре през прага с една ръка, все още стиснала дръжката на вратата, и застинало в изражение на изненада лице. Телсин беше изстреляла четири патрона, от които бяха улучили само два, но това беше достатъчно.

Уакс изруга, стисна сестра си за лакътя и я завлече през стаята. С другата си ръка напипа една от стъклениците метал на колана си.

— Ще ги убия всичките, Уаксилий — прошепна тя. — Всички до последния. Затвориха ме…

Чудесно. От една страна, не можеше да я вини за това. От друга, щеше да бъде доста неудобно. Той пресуши течността с метала в стъкленицата и надзърна през вратата. Видя как инженерите и дърводелците се разбягаха от пътя на пазачите, които тъкмо тичаха към него. Неколцина вече бяха много близо — онези, които Уейн беше отвел, — и един от тях посочи към Уакс и изкрещя.

Нестабилните стени на стаята изглеждаха също толкова полезни срещу куршумите, колкото и строго мъмрене срещу градския пияница. Когато първият войник стреля по него — Уакс Оттласна куршума назад, — той взе решение.

— Хвани се за мен — каза, и придърпа Телсин към себе си.

Излезе на крачка пред стаята, стреля в земята и Тласна себе си и нея нагоре във въздуха. Войниците насочиха оръжията си към него, но само след миг той вече стоеше върху големия кораб. Както беше забелязал по-рано, горната му част беше широка и плоска, макар че дъските бяха по-гладки от палубата на всички кораби, които беше виждал досега, а планширите приличаха на назъбените върхове на някое укрепление или старовремска кула.

— Ще се върна скоро — обеща той, пусна Телсин и скочи от едната страна на кораба.

Мъжът, който беше стрелял по него преди малко, още не се отказваше и продължаваше да стреля, а от кораба хвърчаха трески. Уакс стреля с Възмездие и го свали на земята. После се приземи, Оттласна се от един захвърлен пирон и спря рязко до купчината сандъци, до които се беше скрил Уейн.

— Какво стана? — попита Уейн. — Не ти се занимаваше да се бавим повече?

— Сестра ми застреля един от тях.

— Прекрасно.

Уакс поклати глава. И от двата края на масивната постройка прииждаха войници.

— Не е прекрасно. Сред тези войници има и наемници от шайката на Костюма. С алуминиеви куршуми. Трябва да намерим Мараси и МеЛаан и да тръгваме. Бързо.

Уейн кимна. Уакс изпи още една стъкленица със стоманени стружки за в случай, че загубеше колана си, и кимна.

— Забързай ни до отсрещната страна.

Уейн излезе от прикритието и се затича напред, а Уакс го последва. Прозвучаха изстрели, но Уейн вдигна скоростна сфера. Обхващаше само около три метра, но това беше предостатъчно да отклони куршумите от траекторията им. Уейн остави Уакс да го подмине, след което двамата се втурнаха през ръба рамо до рамо. Сферата се разпадна, а куршумите отново засвистяха напред.

Двамата продължиха да тичат, но веднага, щом войниците отново успяха да се прицелят в тях, Уейн вдигна втора скоростна сфера. Това ги изстреля още по-напред и скоро успяха да се хвърлят зад счупената част на понтона на кораба и да се прикрият. Войниците крещяха, объркани от аломантията — но ако сред тях имаше обучени наемници, Мъгливи убийци, нямаше да успеят да ги заблудят така лесно.

Уакс хукна напред покрай носа на кораба, в сянката му. Веднага щом чу изстрели, Уейн вдигна нова сфера, и двамата побързаха да сменят позицията си. Уейн понечи да продължи да тича, но Уакс го стисна за рамото, за да го спре.

— Почакай.

Уакс използва момента да се обърне и да огледа просторното помещение, докато още беше в безопасност в сферата. Бяха близо до източната стена, където войниците изграждаха периметър, като коленичеха в редици, препречвайки изхода. Капитаните в тила крещяха и сочеха нещо със забавени движения, а към мястото, където бяха забелязали Уейн и Уакс последно, летяха куршуми.

Уакс с безпокойство забеляза, че много от тях се носят във въздуха на мястото, където двамата с Уейн щяха да излязат от сферата, ако бяха продължили да действат по същия начин, както досега.

— Покварата да го тръшне — каза Уейн, като видя куршумите, и подхвърли манерката си на Уакс.

Той отпи, докато преценяваше положението. Изпитваше нереалното чувство, че е застанал спокойно посред буря от куршуми и посръбва хладнокръвно ябълков сок.

— Наистина дават всичко от себе си — отбеляза Уейн.

— Репутацията ни ни предхожда. Колко време ти остава?

— Около две минути, може би. Имам още хроносплав в дисагите на коня, за всеки случай. Кандрата ме зареди добре, преди да тръгнем.

Уакс изръмжа. Две минути можеха да минат много бързо. Посочи една голяма дупка отстрани на кораба — на входа ѝ беше опрян дъсчен мост, който водеше към вътрешността му.

— Видях, че дамите изчезнаха вътре.

— Много любопитно — отвърна Уейн, — защото аз пък ги виждам как надничат от ей там.

Уакс проследи с поглед жеста му и наистина забеляза лицето на МеЛаан иззад открехнатата врата на една от стаите, които се редяха отстрани на склада. Пое си дъх дълбоко.

— Добре. Всички онези войници ще ни раздробят на парчета, независимо от аломантията, ако не успеем да се скрием бързо. Онези стаи са подходящи. Можем да минем през тях, за да стигнем до външната стена на сградата, която аз ще пробия, за да избягаме в онази посока.

— Ясно — отговори Уейн. — А сестра ти?

— Тя би трябвало да е в безопасност за момента — каза Уакс. — След като пробием стената, ще се Оттласна до покрива, ще се спусна през недостроената част и ще я взема.

— Добре звучи — съгласи се Уейн, — с изключение на едно нещо.

Уакс му върна манерката.

— Ето.

— Ха! — възкликна Уейн и си я взе. — Но всъщност говорех за онова.

Той посочи към кораба. По една от въжените стълби, които висяха от кораба, се катереше човек. Телсин явно беше решила да не стои мирно.

— Поквара и гибел! — озъби се Уакс ядно.

— Остава ни по-малко от минута, друже.

— Вкарай я в скоростна сфера! — извика Уакс, и му посочи към Телсин. — Аз ще ида при другите две. Давай!

Двамата се разделиха, а сферата се разпадна. Внезапна какофония от изстрели проглуши ушите на Уакс, докато той се носеше към земята с краката напред. Оттласна се от металните подпори на кораба зад себе си, плъзна се по утъпканата пръст на пода и се шмугна през вратата, която МеЛаан му беше отворила широко, докато над главата му фучаха куршуми. Петите му се удариха в прага — коридора имаше дървен под, — и той подскочи леко, преди да се приземи вътре с глухо тупване.

— Бих искала да те осведомя, че ние успяхме да си свършим работата, без да привлечем вниманието на околните — каза МеЛаан.

— Ще се погрижа да получите медал — отвърна Уакс и посочи непознатия, нисък мъж, застанал зад нея. — Какво, по дяволите, е това?

Мъжът го посочи на свой ред.

— Изглежда неговите сънародници са онези, които са построили кораба — каза Мараси. — Бяха го затворили в клетка тук, Уаксилий.

— Покварата да го вземе — обади се МеЛаан от прага. — Войниците никак не се шегуват.

Думите ѝ едва се различаваха заради пукота от изстрелите.

— Открих сестра си — каза Уакс. — Хората на Костюма със сигурност са наясно колко ще го ядоса това. Трябва да…

— Уакс! — прекъсна го МеЛаан, като посочи с ръка.

Той отново се приближи зад нея. Уейн почти беше стигнал до сестра му, която се притискаше към едната страна на корпуса на кораба с разширени от паника очи. Но бяха успели да улучат Уейн. Олюляваше се на място, стиснал рамото си, но в следващия миг друг куршум го удари право в тила. Той се стовари на земята сред пръски кръв.

Можеше да излекува раните с помощта на новия си, особен металоем. Но войниците не спираха да стрелят. Още един куршум го улучи в ребрата, докато лежеше на земята и се преструваше на мъртъв; после — още един. Уейн се излекува за частица от секундата и скочи на крака, но поредният залп го повали отново.

Бяха подготвени. Знаеха. Искаш да убиеш Кръвотворец? Значи трябва да го повалиш и да не спираш да стреляш.

Когато видя как приятелят му кърви, сам и заобиколен от около петдесетина мъже, у Уакс се събуди нещо първично. Не спря да помисли; не даде никакви заповеди. Изстреля се от коридора със свиреп Тласък от пироните в стената и излетя в открития склад на около половин метър от земята, следван от облак прах.

Войниците очакваха именно това. Бяха се подредили от двете страни на склада, като използваха сандъците като прикритие, и изстрелваха куршум след куршум като рехава вълна — явно без да ги е грижа, че могат да ранят някого от своите. Опасността си заслужаваше, щом имаха възможността да убият аломант.

Можеха само да се молят да извадят такъв късмет.

За Уакс, помещението се превърна в гъста мрежа от сини линии — стан, оплетен в нишките на някой обезумял тъкач. Той изкрещя и Тласна в двете посоки, като запрати куршумите назад и си създаде разширяващ се балон от празно пространство.

Няколко от куршумите продължиха да се носят към него — макар че той ги забеляза, само защото един от тях го одраска по рамото. Завъртя се и извади Възмездие от кобура. Разнесе се пукотът от втора вълна изстрели, той стреля веднъж — мигновено свързвайки сините линии с изстреляните куршуми, — и свали един от мъжете сред войниците, който беше изстрелял алуминиев куршум.

Разрази се нова буря от куршуми, но Уакс ги Оттласна настрани като съдовете от някоя маса. Беше изцяло уязвим пред онези, които стреляха с алуминиеви куршуми, затова не спираше да бяга напред — стрелна се през склада, подскочи, Тласна зад себе си и намали значително теглото си, когато завърши Тласъка. Резултатът беше незабавен; ускори полета си като стрела и се понесе шеметно през въздуха, докато вятърът бучеше в ушите му.

Приземи се до Уейн с леко подхлъзване и Оттласна куршумите от лекуващия се мъж с рев, после увеличи теглото си и Тласна, корпуса на кораба до тях. Дървото се смачка, пироните се измъкнаха от дъските и парчета дърво захвърчаха пред силата на яростта му. В корпуса се появи втора дупка.

— Вътре! — изкрещя той на Телсин, която се беше проснала на пода до Уейн.

Тя кимна и побърза да се шмугне вътре, а Уейн — който още кървеше от десетина различни места, — я последва с пълзене и се хвърли през отвора.

„Не мога да ги оставя тук“, помисли си Уакс и се Оттласна встрани, когато нов залп куршуми обсипа мястото, където беше застанал. Един от куршумите не се отклони, когато го Тласна, но Уакс не успя да различи кой от десетките мъже го беше изстрелял. Проклятие.

Ако се оставеха да ги притиснат в кораба, смъртта им беше неминуема. Да, щеше да им осигури някакво прикритие, но ако останеха вътре, войниците щяха да ги обградят. Уейн, обаче, се нуждаеше от известно време, за да се излекува. Това означаваше, че Уакс трябваше да попречи на войниците да…

Три мъже в катраненочерни костюми прескочиха един след друг коленичилите с оръжията войници. До оръжията им не водеха никакви аломантични линии. Уакс изруга, пусна Възмездие и измъкна пушката от кобура на крака си с рязко движение.

Първият аломант, който се приземи, веднага Тласна Уакс. Той усети как пушката подскача внезапно в ръцете му, докато се опитваше да се прицели с нея — като увеличи теглото си и я опря в рамото си, — и да стреля.

Аломантът се усмихна и Тласна куршума в момента, в който се изстреля от дулото. Но огромното количество барут в пушката — предназначена да обезврежда Главорези — го запрати назад заради силата на собствения му Тласък. Замаяният мъж едва успя да вдигне глава, преди следващият куршум да го улучи в лицето.

„Благодаря, Ранет.“

Другите двама аломанта залегнаха веднага, щом се приземиха, явно в очакване на още изстрели, но мощната пушка можеше да бъде заредена само с по два куршума на веднъж. Уакс я пусна обратно в кобура, коленичи и извади Възмездие.

„Зад нас!“ Ако от едната страна идваха наемници, вероятно щяха да изпратят друга група от противоположната посока. Обикновените войници бяха предназначени предимно за отвличане на вниманието.

Той се завъртя, Тласна около себе си и насочи Възмездие право към един мъж и една жена в костюми, които се промъкваха към него — за голяма тяхна изненада. Повали жената с един изстрел.

Мъжът-аломант откри огън. Твърде много изстрели. Никакви метални линии. Уакс…

Куршумите замръзнаха във въздуха.

Уакс примигна, но после забеляза предмета, който беше паднал на земята до противника му: малко метално кубче. Мараси се беше свила на прага на вратата на стаята, където се беше скрила, а МеЛаан се беше изправила зад нея и привличаше куршумите — всмукваше ги и те попиваха в плътта ѝ, сякаш не беше нищо особено.

Уакс се ухили и отстъпи настрани. Аломантичната граната спря да действа миг по-късно, и мъжът, който беше хванат в капана на сферата, продължи да стреля в опит да убие мишена, която вече не беше там.

Уакс се прицели със своя пистолет и го уби.

* * *

На Мараси ѝ се искаше да беше намерила тапите си за уши. Как изобщо оцеляваше Уаксилий без тях? Вече трябва да беше наполовина оглушал.

На земята до нея изпука остро куршум и се вдигна мъничко облаче прах. МеЛаан клекна до нея, за да я прикрие от една страна, и понесе нов залп изстрели. Тя изръмжа.

— Не боли — каза. — Но не е и особено приятно.

Малко пред тях Уаксилий избегна изстрелите на още двама наемници и прибра устройството. Мараси насочи пушката си и се опита да се съсредоточи. Всичко се случваше така бързо — а и куршумите. Фучаха във всички посоки около нея. Успя да свали неколцина войника, като се опитваше да се насочва към онези, които стреляха към нея. Много от тях се бяха прикрили зад сандъците от двете страни, така че вече не стреляха на съгласувани залпове. Явно разбираха, че работата им е да вдигат много шум и да разсейват Уакс, докато други — с по-добри оръжия и обучение — се опитваха да го убият наистина.

И все пак беше забележително, че не го улучиха. Стрелна се покрай нея, а ресните на мъглопелерината му се развяха; после скочи към дървените пътеки горе.

Двама мъже с костюми го последваха. Аломанти. Мараси се прицели в единия и стреля, но куршумът ѝ бе отклонен.

И като стана дума за това… Макар из просторното помещение още да ечаха изстрели, никой от тях не попадаше в пода около Мараси, нито пък се приближаваше до МеЛаан.

„Но защо?“ В следващия момент, Мараси забеляза малкото кубче наблизо. Уаксилий го беше пуснал, докато минаваше пред тях тичешком. Мараси се ухили и извади един алуминиев патрон от чантата си. Усещаше как устройството Тласка пистолета ѝ, но беше достатъчно далеч, че да няма значение.

Усети как нечия длан се опира на рамото ѝ. Подскочи, обърна се и завари дребния мъж с маската зад гърба си. Покварата да го вземе! Почти беше забравила за него. Другата му ръка беше застинала на път към маската, а зад нея се виждаха широко отворените му очи.

Тя проследи погледа му — беше се втренчил в Уаксилий, който тъкмо се приземяваше. Трябва да беше увеличил теглото си многократно, защото успя да Тласне група сандъци чрез пироните им и да ги накара да отхвърчат назад, заедно с много от войниците.

— Фотенщал — прошепна мъжът благоговейно.

— Аломант — отвърна Мараси с кимване.

— Ханер конге?

— Нямам представа какво значи това — каза Мараси. — Но кубчето скоро ще спре да жужи, така че трябва да вървим. МеЛаан? Ще се оттеглим ли?

— Моля — каза мъжът с маската, като сочеше към кораба с отчаяни движения. — Моля!

Без да му обръща внимание, Мараси хукна с всички сили напред, като излезе в откритата част на склада, и грабна устройството. Действително вече беше спряло да жужи.

Уаксилий се приземи наблизо и отблъсна залп куршуми от нея, а Мараси зареди кубчето. Последния път сякаш… да, като разгоря съвсем мъничко от кадмия си, тя успя да го накара да зажужи, но не и да забави собствените си движения твърде много. Някак си успя да влее силата си в устройството и го метна към хората, които преследваха Уаксилий и тъкмо се бяха приземили след него.

То ги накара да замръзнат на място.

— Много добра работа дотук — отбеляза Уакс. — Но ще ни се наложи да се разделим. Върнете се в коридора. Скоро ще ви последвам. Тук сте твърде открити!

Мъжете се измъкнаха с рязко залитане от скоростната сфера. Уаксилий започна да стреля по тях, но те залегнаха и единият грабна кубчето.

Мараси го свали с алуминиевия куршум, който беше заредила.

Уаксилий се ухили.

— Тръгвайте! — нареди им и се спусна към другия мъж, който нададе вик, подскочи във въздуха и се Оттласна надалеч.

Уаксилий вдигна малкото кубче и на свой ред полетя нагоре във въздуха.

— Хайде — каза МеЛаан и стисна Мараси за рамото.

Един куршум улучи кандрата в лицето, откъсна част от бузата ѝ и изложи на показ кристално прозрачната зелена кост отдолу.

Мъжът с маската извика от страх, посочи я и замърмори нещо на непознатия си език.

— Трябва да ме видиш как съм сутрин — заяви МеЛаан и махна с ръка към коридора, а Мараси понечи да последва жеста ѝ.

Мъжът я дръпна за ръката и посочи още по-настойчиво към кораба.

— Моля, моля, моля.

Мараси се поколеба. Което беше лоша идея посред престрелка. За щастие, почти всички явно се бяха съсредоточили върху Уаксилий.

Нещо я сряза от лявата страна на ребрата. Тя сведе поглед и изненадано установи, че в сакото ѝ има дупка, която бавно обагря плата наоколо в червено.

Дупка от куршум.

— Улучиха ме! — възкликна тя по-скоро с изненада, отколкото болка.

Не трябваше ли да боли? Бяха я улучили!

Втренчи се в кръвта, в собствената си кръв, докато мъжът с маската не я стисна за раменете и не започна да я тегли към кораба. МеЛаан изруга и му помогна. Мараси осъзна, че е изпуснала пистолета си, и се задърпа, опитвайки се да го стигне с внезапна, отчаяна решимост да не продължи без него.

Нямаше почти никаква логика и частица от нея го съзнаваше, но, Покварата да го вземе…

„Шок“, помисли си тя. „Изпаднала съм в шок…“

„О, по дяволите.“

* * *

Уакс се понесе високо над пода на склада и се стрелна покрай високите дъсчени пътеки, където се бяха подредили неколцина мъже, въоръжени с пушки. Завъртя устройството с топката на Ранет така, че тя да се увие около прътите, които поддържаха пътеките, хвана се здраво за въжето и се завъртя рязко. Мъжете се стреснаха и се опитаха да се прицелят в него, когато той се приземи зад тях.

Уакс отстъпи назад, Тласна един от мъжете в точния момент и го изблъска във въздуха, докато последният от аломантите-наемници се стрелна нагоре покрай пътеките, стъписан от внезапната смяна в посоката на движение на Уакс. Наемникът се сблъска с мъжа, който беше Тласнат във въздуха, а Уакс се обърна и Тласна другия мъж надалеч. Горкият човек падна с крясък.

По-нататък на пътеката чакаха двама мъже с арбалети и дървени щитове. Прекрасно.

Уакс увеличи теглото си. Пътеката се строши и той пропадна през дървото, като изпочупи и опорите. Оттласна се от един от падащите метални пръти и отново се понесе във въздуха, завъртял топката на приспособлението на Ранет за въжето ѝ. Мъжът с костюма над него изблъска встрани паникьосания войник с пушката, отърси се от него и Тласна, за да полети нагоре.

Уакс завъртя топката нагоре и пусна въжето, все още падайки назад. Обърканият аломант хвана устройството за въжето, докато прелиташе край него.

Уакс го простреля в гърдите.

„Не бива да спускаш аломантичния си щит“, помисли си и се завъртя във въздуха, докато падаше. „Дори и за да хванеш някоя привлекателна играчка.“

Докато се спускаше към земята, Уакс забави падането си с помощта на един изстрелян куршум долу и се приземи сред разветите ресни на мъглопелерината си. Мъртвият аломант се стовари до него.

Топката падна от пръстите му и се търколи към Уакс.

— Благодаря — каза Уакс и я вдигна. Имаше…

Мараси. С обилно кървяща рана от куршум, завлечена насила от другите двама на безопасно място в кораба. Покварата да го тръшне! Уакс изръмжа и отново се Оттласна във въздуха, когато още войници започнаха да стрелят. Това място вече беше в пълен хаос. Твърде много войници — голяма част от които вече приближаваха кораба, скрили зад редиците си група мъже с модерни арбалети. Когато един от тях наближи кораба, Уейн надникна навън.

— Уейн! — изкрещя Уакс, докато прелиташе над тях.

Прибра устройството с топката, извади аломантичната граната — която жужеше свирепо — и я пусна.

Уейн вдигна глава тъкмо навреме, за да успее да грабне кубчето от въздуха. После го погледна изненадано. Когато първият куршум се отклони от траекторията си към тях, изненадата му се смени с широка усмивка. Подвикна възторжено и метна кубчето към мъжете отпред. То се търкулна сред тях, а оръжията им се разлетяха настрани, Тласкани от силата му.

Уакс се приземи върху кораба с въздишка. Естествено, че ще го хвърли.

Уейн се хвърли сред приближаващите войници и се захвана енергично на работа с фехтоваческите си бастунчета. Един куршум изфуча стряскащо близо до Уакс. Още алуминий? Докато Уейн се разправяше ентусиазирано с нападателите им, Уакс скочи от кораба и се приземи сред тях, след което увеличи теглото си и Тласна встрани от себе си с пълна сила. Всички около него отхвърчаха назад.

Когато телата се стовариха на земята, прави останаха само трима мъже — замаяни и стиснали пистолети, които Уакс не можеше да усети.

Той ги свали на земята със Стериона си — бяха му свършили куршумите за другите оръжия, — но после чу далечен звук и се обърна. Някой тръбеше някакъв сигнал, заповед. Отскочи настрани и погледна през една от вратите в тъмната нощ навън.

От сградите в селото прииждаха мъже. Десетки. Уакс усети как го обзема дълбок ужас. Колко още, преди да му свърши металът? С колко щеше да успее да се пребори, преди някой с арбалет или алуминиев куршум извадеше късмет и го улучеше? Изрева и се Оттласна нагоре, над повалените мъже, които беше Тласнал. Мнозина вече се изправяха на крака. Той беше един, не цяла армия. Трябваше да бяга.

— Назад! — изкрещя на Уейн, от чието бедро вече стърчеше стрела от арбалет.

Ниският мъж го последва и двамата побягнаха към прикритието на кораба.

* * *

Мараси стисна очи, когато усети болката. Най-после беше пристигнала — и то с пълна сила. МеЛаан ѝ беше дала обезболяващи, които да сдъвче, но засега не бяха подействали.

— Диетен — обади се мъжът с маската и положи дланта ѝ на раната, която вече беше превързал с парче плат от ризата си.

Тя отвори едно око и го видя как кима окуражително, макар че маската ѝ пречеше да види друго, освен очите му.

Е, поне не беше мъртва. Дори и да болеше така, Покварата да го вземе. И имаше спомен как беше прочела някъде, че да те прострелят в стомаха — дори и отстрани — не беше никак на добре.

„Не мисли за това.“ Какво ставаше? Тя стисна зъби, потисна паниката заради раната и се опита да прецени положението. МеЛаан наблюдаваше бойното поле от едната страна на дупката в кораба. Сестрата на Уаксилий беше застанала наблизо, стиснала една пушка със съсредоточено изражение. Отвън долитаха изстрелите, стоновете и виковете, които съпътстваха онова, в което Уаксилий и Уейн бяха най-добри: създаването на хаос.

Явно обаче вече бяха изпълнили норматива си докрай в това отношение, защото малко по-късно Уаксилий влетя през дупката. Кимна на МеЛаан, задъхан и с лице, което лъщеше от пот. Уейн го последва миг по-късно. От крака му стърчеше стрела от арбалет.

— Е, това беше забавно — заяви той, отпусна се тежко на земята и си пое дъх дълбоко. — Не са ми разказвали играта така от последния път, когато седнах на карти срещу Ранет.

— Мараси — приближи се към нея Уаксилий, като избута мъжа с маската настрани. — Слава на Хармония, че си добре. Колко сериозна е раната?

— Нямам… нямам голяма база за сравнение — отвърна тя през стиснати зъби.

Уаксилий коленичи до нея, повдигна превръзката и изръмжа.

— Ще оживееш — освен ако куршумът не е засегнал червата. Това би могло да се окаже проблем.

— Какъв проблем?

— Болезнен проблем.

— Може би аз ще мога да помогна — обади се МеЛаан. — Ще проверя положението, когато сме в безопасност. И като стана дума — как точно ще се измъкнем оттук?

Уаксилий не отговори веднага. Изглеждаше изтощен. Хвърли поглед към сестра си, която продължаваше да си мърмори нещо и да стиска оръжието. Отвън беше настъпила изнервяща тишина.

— Най-добрият ни шанс все още е да излезем през една от стените на склада — каза Уакс. — Ще ни се наложи да си проправим път до стаите, където бяха Мараси и МеЛаан.

— Ще е опасно, Уакс — каза Уейн и се олюля на крака, все още без да обръща внимание на стрелата в бедрото си. — Вече ще са заели позиция, понеже знаят, че ще се опитаме да избягаме.

— Ще успеем — каза Уаксилий. — Ще използвам Тласък, ще се доберем до стаите, ще открием някоя външна стена и ще я пробием.

— Ами ако ни чакат от другата страна? — попита МеЛаан.

— Да се надяваме, че няма. Не…

— Хора — прекъсна ги Уейн. — Не мисля, че имаме време да мъдрим планове!

Отвън отново отекнаха изстрели, а по корпуса започнаха да валят куршуми. Уейн се отдръпна от дупката. На Мараси ѝ се стори, че чува Айрич отвън — крещеше на войниците да не нанасят щети на кораба, но стрелбата не спираше. Явно някой с повече власт им беше заповядал друго.

— Моля — каза мъжът с маската, хвана Мараси за ръката и посочи.

Мараси успя да се изправи на крака, макар че очите ѝ се насълзиха от болката. Мъжът махна с ръка, без да спира да я стиска над лакътя.

Тя го последва. Беше по-лесно, отколкото да се опитва да възрази.

— Ще трябва да си пробием път през стрелбата — каза Уакс зад нея.

— Искам да ги убия — обади се сестра му. — Трябват ми още куршуми.

— По-добре се съсредоточи в бягането, Телсин. Всички да се приготвят и да чакат знак от мен. Уейн, успя ли да прибереш кубчето?

— Да.

— Ще го използваме, за да вдигнем скоростна сфера на половината път — обясни Уаксилий.

— Няма как — каза Уейн. — Не ми е останала капка хроносплав.

— По дяволите — изруга Уаксилий. — Значи ще…

Спря посред изречението, после попита:

— Мараси? Къде отиваш?

Тя продължи да накуцва след непознатия мъж.

— Иска да ни покаже нещо — отговори тя.

— Идват! — изкрещя Уейн, който надзърташе иззад дупката. — Бързо!

Мараси се съсредоточи върху стъпките си и продължи нататък по коридора, притиснала едната си длан към раната. Чу как Уаксилий изруга, а в следващия миг в коридора отекна стрелба. Уакс стреляше по войниците, които се опитваха да нахлуят през дупката при тях. „В капан сме“, помисли си Мараси.

Мъжът с маската я пусна внезапно и се затича напред.

— Недей… — започна Мараси, но той спря, отвори един панел в стената, бръкна вътре и дръпна нещо.

Частта от тавана, върху която беше нарисувано едно от странните златисти изображения, се отвори. Отгоре се спусна въжена стълба, която висеше едва до половината разстояние до пода. Мъжът подскочи и я хвана.

— Тук има скрита стая! — извика Мараси.

— По-добре е от нищо — отвърна Уаксилий. — Всички горе!

Уейн влезе след мъжа, като подскочи, хвана се за стълбата и се покатери по нея пъргаво. МеЛаан, която можеше да я стигне, без да скача, се качи след него. Сестрата на Уаксилий едва успя да се хване за стълбата, но успя да се покатери с помощта на МеЛаан.

Мараси се втренчи отчаяно в стълбата и се опита да си представи как ще я изкачи въпреки болката, но в следващия миг Уаксилий я хвана през кръста, Тласна и двамата полетяха нагоре. Приземиха се до тайната врата и се озоваха в тясна стая с нисък таван и няколко стола, заковани за пода. Едно-единствено тясно прозорче отляво даваше възможността да погледнат навън и пропускаше тънък лъч светлина. Помещението приличаше на кабина във вагон на влак.

— Чудесно — каза Уейн. — Сега поне ще умрем, настанени удобно.

Мъжът с маската се боричкаше с нещо до стената. Някакъв сандък? Когато успя да го отвори, извади отвътре още един от малките, подобни на монети медальони с връзките от двете страни. Свали този, който си беше сложил, и веднага потрепери видимо. Побърза да сложи новия на негово място.

— Как е така? — попита, като се обърна към тях.

Мараси примигна сащисано. Беше го казал на нейния език — със странен акцент, да, но разбираемо.

— Не? — попита мъжът. — Още ме гледате объркано. Тези неща никога не работят като хората. Тя се закле, че…

— Не, работи! — прекъсна го Мараси. — Поне аз те разбирам.

Погледна към останалите, които кимнаха.

— Аха! — каза мъжът. — Много добре, много добре. Сложете си тези.

Подхвърли им по един медальон и продължи:

— Внимавайте да докосва кожата, моля, диваци без маски. Освен теб, Металний. На теб няма да ти трябва, аха?

Мараси взе своя и се настани на един от столовете. Виеше ѝ се свят. Обезболяващото явно най-после беше започнало да действа, но все още беше изтощена.

В коридора под тях проехтяха викове.

— По-добре затворете вратата веднага — каза мъжът с маската, който тъкмо беше пропълзял на четири крака по пода и ровичкаше по нещо под един тезгях.

Уейн се подчини и изтегли нагоре въжената стълба, която беше вързана за тайната врата. Тя се затвори с изщракване, а стаята потъна в още по-непрогледен сумрак. Под тях отекна изстрел, после — друг. Мараси подскочи, когато куршумите забарабаниха оглушително по пода на помещението.

— Тук има ли друг изход? — попита Уаксилий.

Мъжът с маската дръпна нещо и стаята се разтресе рязко.

— Не — отвърна той.

— Защо ни доведе тук, тогава? — настоя Уаксилий, като го стисна за ръката.

Мъжът се обърна и го изгледа.

— Носите медальоните, аха?

Още куршуми обсипаха пода, но, за щастие, не успяха да проникнат вътре.

— За какво служат? — попита МеЛаан.

— Правят ви по-леки — обясни мъжът с маската.

Веднага, щом го каза — веднага, щом ѝ стана ясно за какво са медальоните, — нещо в Мараси разбра. Носеше метал, който някак си можеше да усети. Той искаше нещо от нея, и тя го вля вътре, като изпълни метала… металоема.

Почувства как става по-лека и се издига на седалката, когато теглото на тялото ѝ спря да я притиска надолу така силно. Телсин ахна, явно усетила нещо подобно.

— Ето това вече е съвсем смахнато — обади се Уейн.

— Велики Металний — погледна мъжът с маската към Уаксилий, — аз, разбира се, не бих посмял да давам заповеди на някого от твоя ранг, макар и да оставяш лицето си открито през цялото време. Кой съм аз да те съдя? Въпреки че изглеждаш също така вулгарно, колкото останалите — дори онази, хубавата, — сигурен съм, че не си. Но ще си позволя да предложа да…

— Какво? — попита нетърпеливо Уаксилий.

— Един малък Тласък — отвърна мъжът, като посочи надолу. — Когато дам знак.

— Ако Тласна надолу, просто ще полетя нагоре и ще се ударя в тавана — каза Уаксилий.

Поколеба се, когато мъжът с маската посочи два ремъка, закрепени за пода, с дървени дръжки в краищата. Уаксилий ги погледна, после премести поглед върху мъжа, който кимна енергично.

Въпреки тъмнината, Мараси забеляза любопитството, което се изписа на лицето на Уаксилий. Въпреки крясъците на войниците под тях и приглушените изстрели, той си оставаше пазител на закона — и детектив. Загадките го интригуваха. Пристъпи към двата ремъка, хвана ги и ги стисна здраво, като зае стабилно положение на пода.

— Готов съм — каза.

— Един момент — отговори мъжът с маската и се пресегна към една ръчка.

Когато я дръпна силно, цялата стая се разтресе, а после се плъзна настрани. Навън от корпуса, като отворено чекмедже. Мараси пече можеше да види склада отвън през предния край, който се оказа голям стъклен прозорец, който допреди малко беше скрит зад дървени панели.

— Сега! — каза мъжът.

Уаксилий трябва да беше Тласнал, защото помещението потрепери и се издигна във въздуха. Това изобщо не беше стая, а малка лодка, която можеше да се отделя от големия съд.

21.

Уакс продължаваше да стои в средата на малката кабина и да Тласка срещу някаква плоча под краката си, явно проектирана именно с такова предназначение. Вероятно беше прикрепено към мястото на кораба, на което се беше намирала кабината — не нещо, което се издигаше заедно с нея, а нещо като площадка за излитане, която аломантът можеше да използва като котва.

Макар и мъничък, този съд все пак трябваше да бъде твърде тежък, за да може да бъде издигнат във въздуха така. Логиката говореше, че ремъците, които държеше, трябваше да са се скъсали, или пък той самият да беше смачкан от силата на собствения си Тласък. И все пак, той успяваше. Държеше ремъците — на практика вкопчен в самия кораб — и го издигаше във въздуха, заедно с всички пътници, от опората, която се беше подала от корпуса на кораба.

„Заради медальоните е“, даде си сметка той. „Дават на всички останали същите способности, които имам и аз — да станат по-леки, почти колкото въздух.“ Това означаваше, че всъщност издига само кораба, заедно с вещите и оръжията им.

Кабината беше тясна — малко над два метра широка, макар и около два пъти по-дълга, — а от двете ѝ страни имаше широки отвори, като врати. Докато кабината се намираше все още на кораба, те гледаха към стените на широката, подобна на джоб ниша, където беше скрита тя, но сега зееха към нощния въздух.

Общо взето, устройството напомняше на купето на някой автомобил с откъртени врати. Докато се издигаха нагоре, малките понтони от двете страни се прибраха към корпуса му и щракнаха на място. Уакс мярна за секунда изненаданите войници, заели позиции на онази част от пътеките, която не беше счупил, а в следващия момент се издигнаха през отвора на покрива и вече бяха навън.

Странният мъж с червената маска прекоси бързешком кабината и се надвеси от една от дупките на стените, за да погледне надолу. Махна с ръка тържествено, сякаш да поздрави кораба за сбогом, а после сведе глава и прошепна нещо.

Накрая се обърна към Уакс.

— Справяте се великолепно, о, Божествени!

— Няма да успея да ни Оттласна много по-високо — отвърна Уакс, като изръмжа от усилието. — Опората на кораба е твърде далеч.

— Не би трябвало да ни се наложи — каза мъжът с маската, подмина забързано Мараси, като я потупа по рамото пътем, и започна да превключва нещо на контролния пулт в предната част на машината.

— Ще ми е необходим кубът-запалител, моля — каза после, като протегна длан към Уейн.

— А? — каза Уейн въпросително и се обърна през рамо, застанал на другата врата, през която гледаше навън.

Отекнаха няколко изстрела — войниците безуспешно се опитваха да улучат летящата кабина.

— А, това ли? — досети се той, и извади аломантичната граната.

— Аха — каза мъжът и я грабна от ръката му. — Благодаря!

Завъртя се и притисна кубчето към ръката на Уакс — който все още гореше стомана, за да ги задържи във въздуха, поради което мъничкото устройство постепенно зажужа.

Дребният мъж се обърна и пъхна кубчето в предназначеното му място — под тезгяха в предната част на кабината. Машината се разтресе, и нещо забумтя под краката им. Вентилатор? Да — много голям вентилатор, който духаше надолу и се захранваше от невидим мотор.

— Можеш да пуснеш вече, Велики повелителю на металите — обърна се мъжът към Уакс. — Ако не е в разрез с почитаемите ти желания.

Уакс постепенно спря да Тласка. Кабината незабавно започна да се спуска.

— Намали теглото си! — извика мъжът. — Ако така повелява и твоята божествена воля, искам да кажа — о, Велики метаболичний.

— Метаболичний? — попита Уакс, докато пълнеше металоема си и намаляваше теглото си.

Малкият кораб стабилизира височината си отново.

— Ъъ… — започна мъжът с маската, като седна най-отпред в кабината. — Ами, длъжни сме да използваме различна титла всеки път, нали така? Никога не ме е бивало особено много в това, Ваше Превеликолепие. Моля ви, не изстрелвайте монета в черепа ми. Не съм безочлив — просто глупав.

Натисна една ръчка напред и по-малките перки в края на понтоните също забръмчаха.

— Това не са лодки — прошепна МеЛаан. — Нито тази, нито голямата долу. Това са летящи кораби.

— В името на Оковите на Хармония — възкликна Мараси.

Беше пребледняла съвсем и притискаше длан към раната на стомаха си.

Летящи кораби, които се задвижваха от някакъв вид аломантична сила. Поквара. Уакс усети как светът сякаш се завърта пред очите му. Щом електричеството беше променило живота на хората така драстично, до какви последици щеше да доведе това? Уакс си наложи да се отърси от вцепенението и да погледне към ниския мъж с маската.

— Как се казваш? — попита го.

— Алик Всеблизки, о, Високий — отвърна мъжът.

— Почакай тук за малко, Алик.

— Както пожелаете, о…

Уакс изскочи от кабината, преди да отнесе поредното хвалебствие — или обида, трудно му беше да разбере. Успя да огледа по-добре въздушното корабче, докато излизаше. Да, приличаше повече на купето на някой по-дълъг автомобил, отколкото на лодка, и дъното му беше плоско. Между големия вентилатор и корпуса имаше малко разстояние, което оставяше въздуха да влиза отгоре. Вратите на стените явно не можеха да се затварят; хубаво беше, че седалките са снабдени с колани.

Уакс се спусна надолу — страхуваше се да се Оттласне от малкото въздушно корабче, но успя да използва метала долу, за да забави падането си и да се насочи към горите на север от лагера.

Трябваше да действа възможно най-бързо. Корабчето не се беше издигнало чак толкова, че да остане в безопасност, ако войниците разполагаха с оръдия. Приземи се в гората и изненада Стерис, която седеше на коня си. Останалите коне бяха подредени един до друг, с приготвен багаж и готови за тръгване.

— Лорд Уаксилий! — извика тя. — Предположих, че ще се върнеш скоро и вече подготвих…

— Чудесно — каза Уакс и отиде при коня си. — Слез и си вземи багажа, както и този на Мараси.

Тя го послуша, без да задава въпроси или да възразява — извади малката си чанта с най-необходимите вещи, после взе и тази на Мараси. Уакс направи същото с багажа на МеЛаан и Уейн.

— Ще оставим конете тук? — попита Стерис.

Уакс пусна конете и хвана Стерис през кръста.

— В крайна сметка открихме нещо по-добро.

Той извади един от по-старите си пистолети, после го пусна на земята — щеше да му е необходимо голямо парче метал, за да ги Тласне достатъчно високо, — Тласна и двамата полетяха към небето, над гората.

Тревожил се беше как ще успее да се насочи — не беше лесно да го направи толкова високо без небостъргачи, от които да се Оттласне. Алик, обаче, насочи корабчето към него и му подаде един от медальоните за Стерис. Уакс ѝ го сложи, помогна ѝ да се качи в кабината и накрая я последва. Летящото устройство успя да понесе тежестта на новите товари, макар че на Алик му се наложи да дръпне една ръчка, за да им попречи да загубят височина.

— Седем души — каза мъжът с маската. — И багаж. Надвишава теглото, което би трябвало да превозва „Вилг“, но ще издържи. Докато не ни свърши металът. Въпросът е къде искате да отидем?

— Елъндел — отговори Уакс, като отиде при него в предната част на кораба.

— Чудесно — каза Алик. — А… това къде е?

— На север — посочи Уакс.

Малкият тезгях в предната част на кабината, подобен на автомобилно табло, беше снабден с компас.

— Ако се насочим на запад, обаче, и намерим реката, ще можем да…

— Не — прекъсна го сестра му, и го стисна за ръката. — Трябва да поговорим.

Отдолу прозвуча стрелба, последвана от силен грохот. Прекрасно. Явно наистина имаха оръдие.

— Просто карай далеч оттук — заръча Уакс на Алик и се остави Телсин да го отведе в дъното на кораба. Подмина Уейн, който все още висеше наполовина надвесен от една от двете врати, зяпнал навън с любопитство. Мараси лежеше на пода, а МеЛаан проверяваше как е раната ѝ. Междувременно, Стерис вече беше започнала да подрежда багажа им на спретната купчина между две от седалките.

Перките забръмчаха и корабчето полетя — не бързо, но стабилно, — напред и надалеч от вражеския лагер. Уакс се настани на пейката в дъното до сестра си. Покварата да го вземе… Телсин. Най-после. Беше минала година и половина от момента, в който беше обещал да спре чичо си и да я освободи. А ето я сега, седнала до него.

Изглеждаше като модерна дама — с накъдрена коса и рокля със съвременна кройка, от тънка материя, с подгъв точно под коленете, изящно деколте, което подчертаваше елегантната ѝ шия, и тънки верижки, пришити към плата. Ако не поглеждаше към очите ѝ, човек би могъл да я вземе за знатна дама, която се е запътила към някой бал.

Но ако я погледнеше в очите, би открил само хлад.

— Уаксилий — каза тя тихо, — в планините на юг оттук, които разделят Басейна от Дивите земи, е скрито някакво оръжие. Чичо Едуорн е научил за него. Вече пътува натам.

— Колко знаеш? — попита Уакс, като взе ръката ѝ в своята. — Телсин, знаеш ли какво е замислил той? Революция ли иска да предизвика?

— Не ми казваше много — отвърна тя.

Гласът ѝ беше така спокоен, така студен в сравнение с онзи, който той си спомняше. Винаги пълен със страст, вечно подстрекаващ го да прави неща, които не биваше да прави. Изглеждаше така, сякаш месеците на пленничество бяха изсмукали силата ѝ до капка.

— През повечето вечери, когато беше тук, вечеряхме заедно, но се ядосваше, ако го попитах нещо за работата му. Искаше да участвам в един от неговите… неговите проекти, или поне отначало — но възрастта ми се оказа пречка. Сега съм просто пионка. Която той искаше да използва срещу теб, доколкото мога да преценя.

— Вече не — каза Уакс, като стисна дланта ѝ. — Вече не, Телсин.

— Ами ако открие това оръжие? — попита тя. — Явно беше убеден, че е там и че ще предостави на хората му мощта, необходима да властват над целия Басейн. Уаксилий, не можем да допуснем да го намери.

В очите ѝ отново проблесна искрица от старата страст — частица от онази Телсин, която си спомняше.

— Ако покори Басейна, ще ме отвлече отново. Ще убие теб и ще ме отвлече.

— Ще се върнем в Елъндел, ще уведомим губернатора и ще изпратим експедиция дотам.

— Ами ако отнеме твърде дълго? — попита Телсин. — Знаеш ли какво е това оръжие? Устройството, което той издирва?

Уакс сведе поглед към медальона, привързан към ръката ѝ.

— Ферохимия и аломантия, която всеки ще може да използва.

— Мощта на самия Лорд-Владетел, Уаксилий — настоя Телсин разпалено. — Оковите на Скръбта. Можем да ги намерим, да ги използваме преди него. Той трябва да пътува пеша, и то — по опасни планински пътеки. Чух ги как се приготвяха за пътешествието. Ние, обаче…

Тя погледна през вратата, към пейзажа, над който прелитаха. Това беше гледка, на която малцина ставаха свидетели. Гледка, някога запазена само за Монетометите.

— Нека да проверя как е Мараси — каза Уакс. — После ще решим.

* * *

Мараси се носеше високо в небето и гледаше окъпания в звездна светлина свят. Дървета като храсти. Реки като поточета. Планини като мънички хълмчета. Тези земи бяха градината на Хармония. Така ли изглеждаха те за него — през погледа на самия Бог?

Пътят учеше, че той ги заобикаля отвсякъде, че мъглите бяха неговото тяло — че той виждаше всичко и беше всичко. Мъглите бяха всепроникващи, но видими, само когато той пожелаеше. Тази идея винаги ѝ беше допадала, тъй като я караше да усети Неговата близост. Но други аспекти от философията, която Пътят проповядваше, я притесняваха. В него нямаше конкретни положения, и затова сякаш всеки си имаше собствена идея как точно трябва да го следва.

Оцеленците, като самата Мараси, гледаха на Хармония по различен начин. Да, той беше Бог, но според тях представляваше по-скоро дива сила, отколкото благосклонно божество. Беше тук, но беше също толкова вероятно да помогне на някой бръмбар, колкото да помогне на човек — за него, всички бяха едно и също. Ако наистина искаш да постигнеш нещо, трябваше да се молиш на Оцелелия, който някак си беше успял да оцелее дори след смъртта.

Мараси трепна, докато МеЛаан продължаваше да работи.

— Хмм, да — каза тя. — Много интересно.

Мараси лежеше на пода на кабината, близо до вратата, облегнала глава на едно сгънато сако. Противно на очакванията им, вятърът не беше особено силен, тъй като не се движеха особено бързо — макар че перките на вентилаторите вдигаха доста шум.

МеЛаан беше разсъблякла униформата на Мараси до доста непристойна степен, като едва беше оставила най-важните места прикрити. Но тъй като явно на никого не му правеше впечатление, Мараси не протестираше. Пък и това беше доста по-малко обезпокоително от онова, което МеЛаан правеше с нея в момента. Кандрата беше коленичила, опряла едната си длан отстрани на стомаха ѝ, а плътта ѝ се беше втечнила и бавно се вливаше в раната.

Притеснително много ѝ напомняше на онова, което се беше случило, докато отваряха ключалката — сякаш Мараси беше просто поредния пъзел, който можеше да бъде решен с точните натискания и движения. Покварата да го вземе, усещаше как МеЛаан ръчка там вътре с плът, която се беше превърнала в пипала.

— Ще умра, нали? — попита Мараси тихо.

— Да — отговори МеЛаан. Светлината от малкия фенер, който бяха донесли с багажа, озаряваше лицето ѝ. — Няма какво да направя по този въпрос.

Мараси стисна очи. Падаше ѝ се, щом беше тръгнала да си играе на блюстител на закона от Дивите земи, да се вре в престрелки и да си въобразява, че е неуязвима.

— Как е раната? — дочу тя гласът на Уаксилий.

Отвори очи, видя го надвесен над нея и усети, че се изчервява при мисълта за голотата си. Естествено. Последното чувство, което щеше да изпита, щеше да бъде неудобство заради проклетия Уаксилий Ладриан.

— Хмм? — каза въпросително МеЛаан и извади ръка, а плътта зае предишната си форма върху кристалните ѝ кости. — О. Усетих дупка в червата, както ти предположи. Заших я здраво с конеца от котешки черва, който направих от карантиите, които ми се намираха. После му сложих и кръпка от собствената си тъкан.

— Ще я отхвърли.

— Не. Отхапах си малко и възпроизведох копие на нейната кожа. Тялото ѝ ще реши, че си е нейна.

— Изяла си част от мен? — попита Мараси.

— Ух — каза Уаксилий. — Това си е направо… ух.

— Е, да, аз съм невероятна — отбеляза МеЛаан. — Извинете ме.

Протегна ръка навън през вратата на кабината и от нея изтече нещо отвратително на вид.

— Трябваше да обера течностите вътре, за да почистя всичко. Така е най-безопасно — обясни тя, после изгледа Мараси изпитателно и добави: — Длъжница си ми.

— Това ли беше частта от мен, която си, ъъ… изяла? — попита Мараси.

— Не, това бяха просто нещата, които бяха протекли там вътре — обясни МеЛаан. — Пришитото парче тъкан над раната би трябвало да е достатъчно, докато собствената ти не зарасне — слях го с вените и капилярите ти. Ще започне да те сърби, но недей да се чешеш. И ме предупреди, ако започне да гангренясва.

Мараси се поколеба, после докосна изпитателно раната с пръсти. Откри на мястото ѝ само опъната, стегната кожа — като от белег, — която беше легнала като кръпка върху дупката. Почти не я болеше — усещаше само слаба, тъпа болка като от синина. Изправи се, изумена.

— Нали каза, че ще умра!

— Разбира се, че ще умреш — отвърна МеЛаан и наклони глава. — Ти си смъртна. Не мога да те превърна в кандра просто… О, ти си имала предвид днес. Божичко, момичето ми. Та този куршум едва те одраска.

— Ужасна си — каза Мараси. — Разбираш го, нали?

МеЛаан се ухили и кимна на Уаксилий, който подаде ръка на Мараси, за да ѝ помогне да стане. Тя побърза да оправи и приглади униформата си, въпреки че МеЛаан я беше нарязала така, че благоприличният вид се беше превърнал в трудна задача. Щеше да ѝ се наложи да си извади нови дрехи от багажа, но как щеше да успее да се преоблече в тази тясна кабина?

Тя въздъхна, хвана ръката на Уаксилий и го остави да я издърпа на крака. Засега тя продължаваше да притиска едната си ръка към кръста, за да не паднат панталоните ѝ. Той ѝ предложи мъглопелерината си и след миг колебание, тя си я наметна.

— Благодаря — каза тя.

Забеляза, че той самият носи превръзка — на лявата ръка, точно под рамото. И него ли бяха улучили по време на стрелбата? Не беше споменал нищо, което я накара да се почувства още по-глупаво.

Уаксилий кимна към предната част на кабината, където Алик седеше с крака, вдигнати на таблото, облегнат назад. Маската ѝ пречеше да види изражението му, но тя усети по позата му, че е изпаднал в размисъл.

— Ще можеш ли да поговориш с него? — попита я Уаксилий.

— Предполагам, че да — отговори тя. — Още съм леко замаяна, а и доста унижена. Но като се изключи това, добре съм.

Уаксилий се усмихна и я прихвана над лакътя.

— Намери ли клина на РеЛуур?

— Да — отвърна Мараси, макар че надзърна в чантата си, за да се увери, да го докосне — само за всеки случай. Извади го и му го показа.

— Започват да губят свойствата си, ако стоят извън тялото, нали? — попита Уаксилий, като хвърли поглед на МеЛаан, която се беше настанила, седнала до една от вратите с крака, полюляващи се отвън, явно решила да пренебрегне удобните седалки.

— Откъде разбра за това? — попита тя.

— От книгата, която ми даде Железни очи.

— А, ясно — каза МеЛаан, но изражението ѝ помрачня. — Онази книга. Лорд Мъглороден е сгрешил, като я е създал, знаете ли?

— Така или иначе, прочетох я.

МеЛаан въздъхна, без да откъсва поглед от пейзажа навън.

— Колкото по-дълго е далеч от РеЛуур, толкова по-слаба ще става Благословията му. Но клиновете са мощни и могат да издържат доста време. Освен това, дори ако Благословията отслабне, клинът все пак ще възстанови ума му. Като се изключат… някои спомени.

Гласът ѝ се пречупи на последните думи и тя извърна лице.

— Е, вече го намерихме, благодарение на теб — обърна се Уаксилий към Мараси. — А и сестра ми е тук. Така че трябва да се върнем в Елъндел и да видим какво ще може да ни каже Алик.

— Трябва — съгласи се Мараси. — Но чичо ти…

— Чула си разговора ми с Телсин?

— Чух достатъчно от него.

Когато не я разсейваше страхът, че умира. „Глупава кандра такава.“

— А ти какво мислиш? — попита Уаксилий.

— Не знам, Уаксилий. Наистина ли дойдохме дотук заради клина? Или дори сестра ти?

— Не — каза той тихо. — Дойдохме, за да спрем Костюма.

Мараси кимна, после порови още малко в чантата си и извади отвътре тефтера, който беше откраднала от кабинета на Айрич. Отгърна на страницата с картата и я вдигна така, че и двамата да могат да я разгледат.

На нея се виждаше място, ясно отбелязано с думите „Втори обект“ — някакъв базов лагер в планините. А отвъд него — нещо, разположено на други планински върхове, обозначени като опасно високи. Бележката на Айрич гласеше: „Твърди се, че храмът е тук.“

— Оръжието — каза Уаксилий, като докосна картата с върха на пръстите си. — Оковите на Скръбта.

— Истински са.

— Чичо ми смята така — отговори Уаксилий, поколеба се и добави: — Аз също.

— Можеш ли да си го представиш като Мъглороден и Пълен ферохимик? Безсмъртен — като Майлс, само че много повече и от него. Ще притежава силите на всички метали. Като Лорд-Владетеля, прероден сред нас.

— Чичо ми каза, че отива на втория обект — каза Уаксилий, докато изучаваше картата. — Но е възможно той и придружителите му все още да не са стигнали до храма. Разбрали са къде се намира, но все още не са планирали пътуването. С помощта на тези машини можем да ги изпреварим.

Уаксилий си пое дълбоко дъх и кимна към Алик.

— Ще говориш ли с него? Разпитай го какво знае.

— Мъжът е преживял доста, Уаксилий — прошепна Мараси. — Мисля, че са измъчвали и убили съмишлениците му. Не заслужава да бъде подложен на разпит точно сега.

— Не заслужаваме много от нещата, които ни се случват, Мараси. Говори с него, моля те. Бих го направил аз, но начинът, по който се държи с мен… Ами, смятам, че ти ще получиш по-полезни отговори.

Тя въздъхна, но кимна и се промуши покрай Уейн, който — както тя забеляза, без изобщо да се изненада, — се беше отпуснал на една седалка и похъркваше. Стерис седеше с ръце в скута, спокойна, сякаш возенето в летяща машина беше ежедневие за нея. Телсин беше седнала в дъното.

Мараси се олюля. Покварата да го тръшне, действително ѝ се виеше свят. За щастие, в предната част на кабината имаше две седалки — тази, на която се беше настанил Алик, и едно по-малко столче до него. Алик я погледна и Мараси осъзна, че е сгрешила в преценката си за позата му. Не се беше умислил, беше му студено. Седеше, обвил ръце около тялото си, и дори трепереше леко.

Не беше особено изненадващо. Тук горе беше по-хладно, отколкото долу, наистина, макар и на нея самата да не ѝ беше особено студено. И все пак, тя носеше палтото на Уаксилий.

Алик се обърна обратно към предното стъкло, а тя седна на столчето.

— Предполагах, че всички тук, в земите на Суверена, са варвари — каза мъжът. — Никой не носи маски, а онова, което хората ви сториха с останалите от екипажа ни…

Той потрепери отново. Този път, причината явно не беше в мразовития въздух.

— Но после ти ме пусна — продължи той. — А и с вас беше един от тях — велик Металороден, свързан с безценните изкуства. Затова вече съм объркан.

— Не се чувствам като варварка — каза Мараси. — Но се съмнявам, че представителите на който и да било освен най-дивите народи се чувстват като такива. Съжалявам за случилото се с другарите ти. Имали са лошия късмет да се натъкнат на група необичайно зли хора.

— На стената имаше петнадесет маски — каза Алик. — Но екипажът на „Брунщел“ наброяваше близо стотима, аха? Зная, че някои са загинали при катастрофата. Но останалите… Знаете ли къде могат да бъдат те?

Той я погледна и тя зърна болката в очите му зад маската.

— Може би — отговори тя и изненада сама себе си, когато осъзна, че наистина е така. Обърна тефтера към него и му показа картата. — Знаеш ли нещо за това?

Алик се вгледа в картата.

— Откъде я намерихте?

— Открих я в бюрото на един от похитителите ви.

— Не можеха да разберат какво им говорим — каза Алик, като взе тефтера от ръцете ѝ. — Как са успели да се доберат до него?

Мараси направи гримаса. Мъченията бяха забележително ненадежден метод за разпит, поне що се касаеше за законните случаи, но тя подозираше, че могат да се превърнат в сериозна мотивация за преодоляването на езиковите бариери.

— Смятате, че са тук — каза Алик, като посочи на картата. — Смятате, че хората, които са ги пленили, злите хора, са завели останалите от екипажа, за да намерят храма на Суверена.

— Звучи като нещо, което Костюма би направил — каза Мараси и хвърли поглед през рамо на Уаксилий, който беше седнал на една седалка зад нея и слушаше, наведен напред. — Би взел със себе си водачи или специалисти, за всеки случай. В момента, той пътува натам — водачът на онези, които са убили членовете на екипажа ти.

— Значи там трябва да отида — каза Алик, изправи се на седалката и зададе нова посока на кораба. — С „Вилг“ ще ви оставим някъде, ако настоявате, защото няма да рискувам да разгневя него.

И той посочи с палец към Уаксилий. После добави:

— Но трябва да открия екипажа.

— Кой е Суверенът? — разнесе се гласът на Уаксилий отзад.

Алик трепна.

— Със сигурност не е толкова велик, колкото теб, Забележителний.

Уаксилий не отговори.

— Втренчил се е в мен, нали? — прошепна тихо Алик на Мараси.

Тя кимна.

— Очи като ледени висулки, които ме пронизват в гърба — каза Алик, после продължи по-високо: — Суверенът беше наш крал преди три века. Каза ни, че първо е бил ваш крал. И бог.

— Лорд Владетеля ли? — попита Уаксилий. — Той е мъртъв.

— Да — съгласи се Алик. — И това ни каза.

— Преди триста години — повтори Уаксилий. — Точно триста?

— Триста и тридесет, о, Настоятелний.

Уаксилий поклати глава.

— Това е било след Издигането на Хармония. Сигурен ли си, че е било тогава?

— Разбира се, че съм сигурен — каза Алик. — Но ако желаете да преразгледам вярванията си, за да…

— Не — прекъсна го Уаксилий. — Просто кажи истината.

Алик въздъхна и подбели очи — странно изражение за някой, който носеше маска.

— Богове — прошепна ѝ той. — Много е темпераментен. Както и да е; Суверенът пристигна около десет години след Ледената смърт, аха? Глупаво название, но все някак трябва да го кръсти човек. Земята беше красива и топла, а после замръзна.

Мараси хвърли поглед на Уаксилий и смръщи вежди. Той сви рамене.

— Замръзнала е? — повтори тя. — Не си спомням да съм чувала нещо такова.

— Все още е замръзнала! — отвърна Алик и потрепери пак. — Тук също е станало така, трябва да е станало така. Преди малко повече от три века пристигна Ледената смърт.

— Катацендърът? — попита Уаксилий. — Хармония е пресъздал света. Спасил го е.

— Замразил я е — възрази Алик, като поклати глава. — Земята е била топла и мека, а сега е сурова и гола и замръзнала.

— Хармония… — прошепна Мараси. — Алик идва от юг, Уаксилий. Не си ли чел старите книги? Хората в Последната империя никога не пътували в тази посока. Твърдели, че водата в океана близо до екватора вряла.

— Хората, които са живели на юг, се приспособили — прошепна Уаксилий. — Нямали Пепелни върхове, които да изпълнят небето с пепел, да го охладят…

— И така, едва не дошъл краят на света — продължи Алик. — А Суверенът, той дошъл и ни спасил. Научил ни как да правим тези.

Той посочи медальона, вързан на китката му. Замълча за малко, преди да допълни:

— Е, не точно тази. А тази.

Пресегна се в чекмеджето под таблото и извади медальона, който си беше сложил преди — онзи, който беше извадил от сейфа в склада. Смени медальона-преводач с предишния и въздъхна доволно.

Мараси се вгледа в него, след което вдигна ръка да докосне неговата, а той кимна в знак на съгласие. Тя веднага усети как кожата му се затопля.

— Топлина — каза тя и се обърна да погледне Уаксилий. — Този медальон съхранява в себе си топлина. Това е ферохимично свойство, нали?

Уаксилий кимна.

— От най-архаичните. В далечното минало, териските ми предци живеели в планините и често пътували през затрупани със сняг планински проходи. Способността да съхраняват телесната си топлина и да я използват, когато имат нужда от нея, им е позволила да оцелеят там, където никой друг не би могъл.

Алик се отпусна и се наслади на топлината за малко, преди да свали медальона с явна неохота и пак да го смени с онзи, който някак си му позволяваше да разговаря с тях.

— Без тези — каза той, като вдигна първия медальон, — щяхме вече да сме мъртви. Да ни няма. И петте народа — измрели, аха?

Мараси кимна.

— И той ви е научил на това? Суверенът?

— О, да. Спаси ни, благословен да е. Научи ни, че Металородените са частици от Бог, всеки един от тях — макар че отначало при нас нямаше такива. Даде ни устройства и даде началото на Огнеотците и Огнемайките, които живеят, за да пълнят тези медальони и да дават на останалите от нас възможността да напускаме домовете си и да оцеляваме в този прекалено студен за нас свят. След като си отиде, използвахме даровете му, за да разгадаем останалите — като тези, които ни помагат да летим.

— Лорд Владетелят е търсел изкупление за онова, което е сторил на хората тук, като е спасил хората там — каза Мараси.

— Той е бил мъртъв — настоя Уаксилий. — Летописите…

— Са грешали и преди — довърши Мараси. — Трябва да е бил той, Уаксилий. А това означава, че Оковите…

Уаксилий се приближи до Алик и застана от другата му страна. Мъжът с маската го изгледа косо, сякаш присъствието му го караше да се чувства неудобно.

— Тези — каза Уаксилий, като вдигна медальона за топлина от таблото. — Можете да ги създавате, ако пожелаете?

— Ако имаме Металороден, който да го направи, както и Изрязващите, да. Изрязващите са даровете, които Суверенът сътвори за нас.

— Значи, ако разполага с някое от тези устройства, Металороденият може да създаде медальон като този — или такъв, който да има всяка възможна аломантична или ферохимична сила?

— Свещени слова — каза Алик. — Но ако някой има право да ги изрече, то това си ти, о, Сквернословний. Да. Всяка възможна.

— А създавали ли сте медальон, който да дава на притежателя си всички сили едновременно? — попита Уаксилий.

Алик се засмя.

Мараси се намръщи.

— Какво е смешно?

— Нима смяташ, че сме богове — поклати глава Алик. — Погледни медальона. Онзи, който държиш. Много е сложен. И притежава свойството да ти даде малка частица светост.

— Дарба — каза Уаксилий. — Този вътрешен пръстен е от никросил. Ако го докоснеш, ти дава Дарба, и временно те превръща във ферохимик, способен да пълни металоеми с тежест.

Вдигна медальона и продължи:

— Желязото е за удобство, нали? Можеш да го напълниш, но стига да използваш Дарбите, можеш да докоснеш всеки метален предмет и да го превърнеш в металоем.

— Знаеш много за това, Мистериозний — каза Алик. — Мъдър си и…

— Уча се бързо — прекъсна го Уаксилий, като хвърли поглед към Мараси. Тя му кимна да продължи. Всичко това беше невероятно интригуващо… но познанията ѝ в областта на Металните изкуства бяха ограничени. Уаксилий, обаче, имаше страст към тях.

— Какъв е другият пръстен, вграден в медальона?

— Той дава топлината — обясни Алик. — Великолепно съчетание: две свойства, от отделни пръстени. Отне ни дълго, докато успеем да ги разработим, аха? Онзи, който нося в момента, също има две. Тегло и Връзка. Виждал съм медальони с три. Само два пъти в целия си живот. Всеки досегашен опит за съчетание на четири свойства се е провалял.

— Значи просто трябва да носите по няколко медальона — каза Уакс. — Слагате си тридесет и два, и ще имате всички способности.

— Съжалявам, о, Велики мъдрецо — възрази Алик. — Явно знаеш много по въпроса и се досещаш за неща, които на никого от нас не би му минало през ум да опита. Как можахме да се проявим като толкова наивни, че да не се сетим просто да…

— Млъкни — изръмжа Уаксилий.

Алик трепна.

— Не става, нали? — попита Уаксилий.

Алик поклати глава.

— Влияят си и си пречат взаимно.

— Значи, за да създадеш такъв с няколко свойства…

— Трябва да бъдеш много способен. По-умел от всеки досегашен майстор на народа ни. Или… — Алик се засмя леко. — Или да притежаваш всички сили, вместо да вложиш своите в медальона и да го предадеш на друг, който да вложи неговите! Ако наистина е така, то майсторът, способен да го направи, трябва да е наистина велико божество. Също толкова могъщо, колкото Суверенът.

— Той действително е създал един такъв — каза Уаксилий, като потърка медальона с палец. — С всички свойства едновременно. Гривна или две гривни, които предоставяли всичките шестнадесет аломантични способности и всичките шестнадесет ферохимични способности.

Алик посърна.

— Затова сте тук, нали, Алик? — попита Уаксилий, като погледна мъжа в очите.

Мараси се наведе напред. Уаксилий беше казал, че не го бива толкова с хората, но грешеше. Беше отличен с тях — стига да му беше позволено да ги притиска в ъгъла, за да се добере до необходимите му сведения.

— Да — прошепна Алик.

— Дошли сте, за да откриете Оковите на Скръбта — каза Уаксилий. — Защо са тук?

— Скрити са — каза Алик. — Когато Суверенът ни напусна, ги взе със себе си, заедно със свещениците и най-приближените си слуги. Но някои от тях в крайна сметка се завърнаха, аха? И ни разказаха много интересни неща. Суверенът ги завел на велико пътешествие и ги накарал да му построят храм в една непозната на всички планинска верига. Оставил свещениците там, заедно с Оковите и им наредил да ги пазят, докато той се върне. И това било глупаво, аха? Защото определено биха ни свършили добра работа в борбата с Отреклите се от маските.

— Отреклите се от маските? Като нас?

— Не, не — засмя се Алик. — Вие сте просто варвари. Отреклите се са истински опасни.

— Ей — обади се Уейн иззад тях.

Беше стиснал шапката си в ръце, а кичурите му се вееха свободно на вятъра. Кога се беше събудил?

— Нали успяхме да свалим голямото ви корито от въздуха? — попита той.

— Вие ли? — засмя се пак Алик. — Не, не. Не е възможно да сте нанесли такива щети на „Брунщел“. Попаднахме в свирепа буря. Те са опасни за корабите ни — толкова са леки. Искахме да се приземим, но летяхме над планините и търсехме. Бяхме толкова близо до храма, но… аха. Ураганът ни издуха от планините и попаднахме над вашите земи. Разбихме се в горкото село. Варварите бяха мили — поне в началото. После пристигнаха останалите.

И той се сви на стола си.

Уаксилий го потупа по рамото.

— Благодаря ти, Прекрасний — каза Алик и отрони тежка въздишка. — Откакто приближените на Суверена ни разказаха случилото се, се опитваме да открием гривните.

— Да ги откриете? — попита Уаксилий. — Нали казахте, че ги е оставил там, за да ги вземе по-късно.

— Е, аха, но всички тълкуват думите му като предизвикателство. Изпитание, измислено от Суверена. Обичаше да го прави. Защо да остави свещениците да ни разкажат за Оковите, ако не иска да дойдем и да ги намерим? Само че, след като минаха цели години в безплодно търсене, хората постепенно решиха, че храмът е просто някаква бляскава легенда, загубена в древността. Всеки имаше по един чичо, който твърдеше, че има картата, с която се стига дотам, аха? От онези, които не струват даже колкото хартията, на която са нарисувани? Но наскоро започнаха да се носят някои любопитни слухове. Мълва за тукашните земи и планините, които никой не бил изследвал досега. Изпратихме няколко съгледвачески кораба, а когато се върнаха, ни разказаха за вашия народ и за тези места. И така, преди около пет-шест години, Ловците изпратиха един голям кораб със задачата най-после да открие храма. И успяха — така смятаме. Един от членовете на екипажа се върна с карта на земите, които бяха изследвали. Останалите замръзнали до смърт; в планината извила снежна буря, и медальоните им не успели да се справят.

Вятърът разлюля малкото корабче, а Алик притихна.

— Ще отидем да намерим храма, нали? — обърна се Мараси към Уаксилий.

— И още как.

22.

Мараси разполагаше с предостатъчно време за размисъл, докато пътуваха на юг, към планините. Алик беше преценил, че пътуването ще им отнеме около два часа, което я изненада. Беше предположила, че въздушният кораб ще се движи бързо, но явно беше по-бавен от влака. И все пак беше чудесно, че можеха да се насочат към мястото по права линия, вместо да се съобразяват с терена.

Въпреки жуженето на вентилаторите, които не спираха да работят, корабът сякаш се рееше по въздуха през по-голямата част от времето. От време на време, Алик увеличаваше или намаляваше теглото им в търсене на попътен вятър — и се оплакваше, че не познава въздушните течения в тези райони. Направляваше корабчето с помощта на устройства, които ѝ изглеждаха напълно непознати, както и няколко стъписващо точни и подробни карти на южната част на Басейна. Колко пъти бяха прекосявали небесата той и народът му и бяха наблюдавали пейзажа, скрити в тъмнината, за да успеят да създадат тези карти?

Повечето от останалите спяха, като черпеха без усилие топлина от медальоните, както Алик им беше показал. Мараси обмисли дали да не поспи и тя, но не можеше да се отърси от мисълта как ще се претърколи през една от вратите и ще се събуди точно преди да падне долу — независимо от коланите, с които всички бяха привързани през кръста.

Уейн ѝ беше дал още някакво обезболяващо — макар че отказа да ѝ обясни какво представлява. Но беше приятно и болката в стомаха ѝ почти не ѝ правеше впечатление вече. Настани се на мястото до Алик и поде лековат разговор с него. Чувстваше се виновна, задето това го принуждаваше да носи превеждащия медальон, но той явно говореше не по-малко охотно от нея. Мараси не можеше да определи дали е така, защото е бил лишен от човешки контакт по време на пленничеството си или защото иска да се разсее от спомените за другарите, които беше изгубил заради пътешествието им.

През следващите два часа той ѝ разказа още за медальоните, които сънародниците му носеха, и за легендите за Оковите на Скръбта. Според историите на Алик, Лорд-Владетелят вложил в тях огромно количество от всяко свойство, но и ги създал така, че да дават на всекиго, който ги използва, способността да ги използва — едновременно предизвикателство да ги открият и предупреждение да не го правят. Алик явно не виждаше никакво противоречие в това.

Освен това ѝ разказа за живота, който водеха хората от страната му — място, което се намираше отвъд планините, южните Диви земи и пустошта след тях. Далечно, прекрасно място, където всички носеха маски — макар че не всички ги носеха по един и същи начин.

Хората на Алик предпочитали да сменят маските си в зависимост от професията или настроението си. Не всеки ден, определено, но не било необичайно да ги сменят със същата честота, с която някоя дама от Елъндел би сменяла прическата си. Но имало и други групи. Една от тях давала на всяко дете по маска, която се сменяла само веднъж — когато навършели пълнолетие. Алик твърдеше, че тези хора — които се наричали Ловците — някак си дори изпълвали маските си, докато растели, но на Мараси ѝ беше трудно да го повярва. Имало и други, за които той говореше пренебрежително, и които носели само обикновени маски без боя и различни форми, докато не постигнели нещо, с което да си заслужат по-отличителна такава.

— Те са Падналите — обясни ѝ той, като размаха ръка пред себе си в жест, който тя не можа да разбере. — Преди бяха наши крале, аха? Преди светът да замръзне. Но оскърбиха Йегенмира, заради което и всичко се обърка, и…

— Момент — прекъсна го Мараси с тих глас, за да не събуди останалите. — Йе… Йаг…

— Йегенмир ли? — попита мъжът. — Не преведе ли медальонът? Значи нямате такава дума в езика си. Като божество, само че не е.

— Много ясно описание.

Мъжът я изненада, като повдигна маската си — нещо, което го беше виждала да прави само веднъж досега, когато коленичи пред маските на другарите си. Явно не го смяташе за някакво прегрешение, защото продължи да говори спокойно. Харесваше ѝ да вижда лицето му, докато разговаряха, макар и рядката му брада и мустаци да бяха малко нелепи и да го караха да изглежда по-млад, отколкото беше — освен ако не я беше излъгал, че е на двадесет и две.

— То е като… — започна той, като направи гримаса. — Като нещо, което управлява света, аха? Когато нещо расте или умира, това се случва заради Йегенмир. Едната част е Хер, а другата е сестра му Фрюе — която е и негова съпруга. Тя кара нещата да спират, а той ги кара да започват, но нито единият от двамата не може…

— … да създава живот сам — довърши вместо него Мараси.

— Аха!

— Покварата и Съхранението — каза тя. — Старите териски богове. Вече са един. Хармония.

— Не, те винаги са били едно — възрази Алик. — И винаги са били отделни. Много стари, много сложни. Но както и да е — говорехме за Падналите, аха? Работят каквото намерят, за да изкупят вината за провала си. Комплиментите означават много за тях, но човек трябва да бъде внимателен, защото ако им кажеш, че са се справили добре, могат да го приемат твърде присърце и да разкажат на всичките си събратя, като се върнат. И тогава може да те извикат да свидетелстваш колко добре са се справили, за да си сменят маската. А езикът им е страшно неприятен. Не говоря и думичка от него — което би било полезно, за да мога да махам медальона, — и ми се завива свят от него, сякаш съм летял твърде високо твърде дълго време.

Тя се усмихна, заслушана в думите му, докато той продължаваше да разказва с оживени ръкомахания — което, разбира се, трябва да беше необходимо в култура, където хорските лица бяха скрити през цялото време.

— На много езици ли умееш да говориш? — попита тя, когато той най-после спря да си поеме дъх посред монолога си.

— Дори собствения си не говоря чак толкова добре — ухили ѝ се той. — Но се опитвам. Изглежда ми като полезно умение за пилот на корабче, тъй като често ми възлагат да пилотирам „Вилг“ и да превозвам разни хора между два по-големи кораба или между кули. И щом ще прекарвам половината си ден в класната стая, нека да е заради нещо полезно. Макар че и математиката…

— Класна стая ли? — прекъсна го Мараси с озадачено изражение.

— Разбира се. С какво смяташ, че се занимаваме по цял ден на кораба?

— Не зная — отвърна тя. — Миете палубите? Връзвате въжета? Или пък правите… ъ-ъм… нещо с руля. Неща, свързани с корабоплаването.

Той я изгледа ококорено, след което спусна маската си пак с рязко движение.

— Ще се престоря, че не съм те чул как ме сравни с прост моряк, госпожице Мараси.

— Ъ-ъ-ъм…

— Трябва да бъдеш нещо по-специално от това, ако искаш да летиш. От нас се очаква да бъдем дами и джентълмени. Изхвърляли сме хора през борда, задето не са усвоили правилните танцови стъпки.

— Какво, наистина ли?

— Аха, наистина — отвърна той, но се поколеба. — Добре де, първо го вързахме с въже за единия крак.

Направи жест, който Мараси вече започваше да схваща — означаваше нещо като усмивка или смях. После продължи:

— Люля се във въздуха под „Брунщел“ в продължение на цели пет минути и изреди цял куп ругатни. Но оттогава никога повече не обърка тристъпието! А Свел все му повтаряше…

Алик млъкна посред изречението и притихна.

— И? — подкани го Мараси.

— Извинявай. Маската му… на Свел, искам да кажа. На стената…

„О“, осъзна тя какво е имал предвид. Разговорът замря, а Алик се втренчи през предния прозорец на корабчето, докато нагласяше курса му малко по-точно. Пейзажът навън беше потънал в тъма, като се изключеха мъничките като главички на карфица градчета, които светеха далеч вляво от тях. Отначало се бяха движили покрай планинската верига на Сирън, но преди около половин час Алик ги беше насочил към нея и сега се носеха над върховете ѝ. Бяха се издигнали още по-високо, отколкото когато летяха над Басейна.

— Алик — каза Мараси, като положи длан на рамото му. — Съжалявам.

Той не отговори. И така, макар и колебливо — с ясното съзнание, че най-вероятно нарушава важно табу, — тя протегна ръка и повдигна маската му. Той не я спря и я остави да разкрие невиждащо втренчения му поглед и сълзите, които се стичаха по бузите му.

— Никога повече няма да ги видя — прошепна тихо той. — „Брунщел“ корабокрушира; никога повече няма да плавам с него. Проклятие — няма дори да видя дома си повече, нали?

— Напротив — възрази Мараси. — Нали можеш да отлетиш обратно?

— Камъкът ми няма да е достатъчен за „Вилг“ — отвърна мъжът и обърса сълзите от едната си буза, после — от другата.

— Какъв камък?

— Горивото — погледна я Алик. — Ти да не смяташ, че „Вилг“ се захранва от облаците и добрите ни надежди?

— Мислех, че лети с аломантия.

— Аломантията Тласка витлата — каза Алик. — Но онова, което я поддържа, е етметалът.

— Тази дума май също не се преведе — намръщи се объркано Мараси.

— Ето, виж — каза Алик.

Коленичи на пода и отвори малкия панел, в който беше поставил кубчето, което Уаксилий наричаше „аломантична граната“. Беше прикрепено към жлеб в метална обвивка, от чийто център струеше мека светлина. Алик посочи отстрани и Мараси забеляза по-силния блясък на нещо, което гореше така ярко, че изглеждаше снежнобяло. Камък, който пламтеше и озаряваше всичко като прожектор.

„Или като аломантията“, осъзна Мараси.

— Но какъв метал е това?

— Етметал — отвърна Алик с повдигане на раменете. — В запалителя също има малко, за да може да проработи. Доста повече е необходим, за да задвижва кораб като „Вилг“ — и доста, доста повече, за да издигне „Брунщел“ във въздуха. Нямате ли такъв метал?

— Не мисля — каза Мараси.

— Е, количеството, с което разполагаме тук, ще е достатъчно за още ден-два летене. След това корабът ще се нуждае от аломант, който да Тласка през цялото време. Така че, освен ако Негово Величество Похъркващият ето там не се съгласи да се върне с мен чак до вкъщи, няма начин да го направя, аха?

— Каза, че на борда на „Брунщел“ има още.

— Да, но той е у тях — отвърна Алик и се ухили. — Отначало не знаеха как да се грижат за него. Взеха, че го намокриха. Онова беше наистина хубав ден.

— „Намокриха“ ли?

— Етметалът се взривява, ако бъде намокрен.

— Що за метал се взривява, ако го сложиш във вода?

— Именно този — отвърна той. — Така или иначе, вашите зли хора пипнаха по-голямата част от запаса ни.

— А ние ще ги спрем — заяви Мараси твърдо. — Ще върнем останалите от екипажа ти, ще ви качим на кораба — или на някое от тези, по-малките, ако големият вече не може да полети, — и ще ви изпратим у дома.

Алик се облегна назад на седалката си и затвори панела под таблото за управление.

— Така ще направим — съгласи се той с кимване. После ѝ хвърли бърз поглед, все още без да спуска маската си. — Но вие, разбира се, не можете да правите това, което ние можем. Нямате никакви кораби. И просто ще пуснете мен и останалите на нашия кораб да си отлетим, без да искате от нас никакви сведения за тази технология?

Покварата да го вземе. Беше умен.

— Може да предоставим част от нея на губернатора — предложи тя. — Няколко медальона, например. И да му обещаем, че между народите ни ще се изградят търговски взаимоотношения, поощрени от жеста ни на добра воля — помощта, която ще ви окажем, за да се приберете у дома. Така ще изличим срама, породен от постъпката на Костюма.

— По нашите земи има хора, които сигурно ще сметнат вашия Басейн тук за доста… изкусителен — като се има предвид, че нямате никакви защити срещу евентуално въздушно нападение.

— Значи за нас ще е още по-важно да разполагаме със съюзници сред твоя народ.

— Може би — отвърна той и спусна маската си. — Оценявам прямотата ти. Нямаш маска, зад която да скриеш чувствата си. Толкова е странно — но в този случай е добре дошло. И все пак не мога да не се запитам дали нещата няма да излязат доста по-заплетени, отколкото казваш. Ако действително открием реликвите, които наричате „Оковите на Скръбта“, у кого ще останат? Наши са, но не мога и да си представя, че вашият Металороден господар ще се остави да му се изплъзнат.

Друг труден въпрос.

— Ами… Откровено казано, не зная — отговори Мараси. — Но може да се каже, че ние имаме същите права върху тях, каквито и вие. Все пак ги е създал нашият владетел.

— Владетел, когото сте убили — изтъкна той. — Но нека не спорим за това, аха? Ще видим дали ще открием нещо и после ще решим какво да правим.

Той се поколеба, но продължи:

— Трябва да ти кажа нещо, госпожице Мараси. Възможно е да не открием в храма нищо, освен разруха.

Тя се намръщи и се размърда на седалката си. Прииска ѝ се маската му още да беше вдигната, за да може да разтълкува изражението на лицето му.

— Какво имаш предвид?

— Разказах ти за онези, които тръгнаха да търсят храма.

— Ловците — каза Мараси.

Той кимна.

— Преди замръзването, те бяха воини. А сега са тръгнали на лов за отговори — какво се е случило с нас, как можем да предотвратим то да се случи повторно. Госпожице Мараси, познавам мнозина от тях, и те могат да бъдат добри хора — но са много, много строги. Вярват, че Оковите на Скръбта са ни били оставени като изпитание — но противоположно на онова, което повечето смятат. Според тях, Суверенът е искал да провери дали ще се опитаме да заграбим мощта, която не ни се полага. И така…

— Какво? — попита Мараси.

— Корабът им — обърна се към нея той. — Онзи, който пристигна тук пръв. Той беше натоварен с бомби, мощни бомби от етметал. Предназначени да унищожат Оковите. Твърди се, че не са успели. Но всичко е възможно. Хората вярват, че храмът е разположен на място, замръзнало далеч отвъд света, който познаваме. Място, опасно за моя народ.

Той потрепери видимо и насочи изпълнен с копнеж поглед към медальона на таблото пред него.

— Сложи си го — подкани го Мараси. — Няма проблем.

Той кимна. Беше им се наложило да направят същото вече няколко пъти по време на полета — Алик трябваше да използва ферохимичното устройство, за да се постопли малко. Самата Мараси носеше такова, и ѝ беше топло и приятно — но въздухът на тази височина трябва да беше смразяващо студен.

Алик се облегна на седалката си, а Мараси любопитно вдигна медальона за Връзка, който беше оставил. Разгледа го от всички страни и забеляза криволичещите линии, които минаваха през средата му и разделяха отделните метали. Желязо — за тежест, дуралуминий — за Връзка, и най-важното от всичко — никросилът, който им даваше възможността да почерпят от силите на металите.

Знаеше достатъчно за Металните изкуства, за да разпознае трите метала, но Връзката… за какво, всъщност, служеше тя? И как му помагаше да говори на чужд език?

Внезапно се почувства много глупава, усмихна се и свали медальона си. Корабчето моментално се снижи заради възстановеното ѝ до нормалната стойност тегло. Тя изпищя стреснато и побърза да си сложи медальона за тегло и Връзка, и се изчерви, докато отново ставаше по-лека. Уаксилий вече беше извадил пистолета си и беше скочил на крака. Значи не беше заспал, а ги подслушваше. Огледа се наоколо, за да види какво беше причинило внезапния трус и загубата на височина.

Никой от останалите не помръдна. Уейн продължи да хърка.

Мараси вдигна металното кръгче пред очите на Алик и почерпи от Връзката. Зачака да усети някаква промяна в себе си, но не почувства нищо.

— Глупаво беше, че не се сетихме веднага — обърна се тя към Алик. — Можех просто да взема този медальон, за да разговаряме на твоя език. И на теб щеше да ти бъде топло.

Алик ѝ се ухили и каза нещо, от което тя не разбра и дума.

— Какво става? — попита Уаксилий зад рамото ѝ.

— Нищо — отвърна Мараси и пак се изчерви.

Не се получаваше. Защо не се получаваше?

Алик направи жест с ръка и тя смени медальона с предишния — този път много внимателно, за да избегне нов трус, но без особен успех. Как успяваше той да ги сменя така плавно?

Алик вдигна длан пред лицето си с жест, който според нея означаваше усмивка.

— Умно, но няма да проработи върху теб.

— Защо?

— Защото сме на ваша територия — обясни той. — Посетителят винаги трябва да е онзи, който носи медальона. Той е зареден със силата на Връзката, аха? Просто Връзка, без конкретно място. Но Връзката не може да се свърже просто с нищо — затова, когато почерпиш от нея, тя проучва мястото, където се намираш, и те свързва с него. Кара душата ти да мисли, че е израсла тук — и така езикът, на който говориш, се променя.

Мараси сключи вежди объркано, но Уаксилий се приближи и застана между седалките им, явно оживен.

— Любопитно — отбеляза той. — Много любопитно.

— Просто така стоят нещата — сви рамене Алик.

— Защо, тогава, ти още имаш акцент? — попита Мараси. — Щом умът ти смята, че е роден тук?

— А — вдигна показалец Алик. — Душата ми смята, че съм израсъл тук, във вашите земи, но съзнава, че по произход съм малвишец, и родителите ми са от Вистло, така че няма как да не говоря без акцент, аха? От тях съм го наследил. С медальоните винаги става така.

— Странно — повтори Мараси.

— Аха — съгласи се Алик.

Уаксилий, обаче, кимаше така, сякаш намираше всичко това за съвършено логично.

— Онези планини вдясно — посочи той. — Върховете им са по-високи от онези, покрай които минавахме досега.

— Аха! — възкликна Алик. — Зорко око имате, о, Наблюдат…

— Стига вече с титлите.

— Да, ъ-ъм, Объркващий… ъ-ъ… — оплете се за момент Алик, но после си пое дъх и продължи: — Именно онези върхове търсим. Вече приближаваме. Ще трябва да издигнем „Вилг“ още по-високо. Студен въздух, опасни височини.

Млъкна и се поколеба за миг, когато Уаксилий посочи нещо пред тях. Трудно беше да се забележи, но щом го видя, Мараси го различи ясно. Над тъмнината блещукаше светлина — съвсем слаба, но отчетлива на фона на тъмата.

— Планините Сирън не са обитавани — каза Уакс, — като се изключат някои от долините им. Твърде студено е, а и често извиват бури.

— Така че, щом се виждат светлинки… — започна Мараси.

— Значи Костюма е поел на експедицията си — довърши Уаксилий вместо нея и изправи гръб. — Време е да събудим останалите.

23.

Уейн беше изтръгнат доста грубо от сънищата си — по начин, който не подобаваше на величието им. Сънувал беше, че е крал на кучетата. Имаше си корона с формата на купичка за храна и всичко останало. Примигна няколко пъти, затоплен и доволен и в следващия миг го облъхна силен вятър. Все още замаян, той си спомни, че се намира в някакъв летящ кораб, управляван от човек без лице. Което беше почти толкова интересно, колкото сънят с кучетата.

— Можеш ли да ни приземиш някъде по-наблизо? — попита Телсин.

— Ако го направя, ще ни чуят, дори ако перките на „Вилг“ работят на ниска скорост — отвърна мъжът с маската. — Трябва да минем над онези хора долу, но ще се наложи да летя много високо.

Покварата да го вземе! Сестрата на Уакс беше увиснала, наполовина извън една от вратите на корабчето и гледаше надолу. Уейн едва успя да я различи в сумрака. Не беше предполагал, че Телсин ще се окаже от приключенски настроения тип хора — като се имаше предвид колко хладнокръвен и предпазлив беше Уакс през повечето време. Но ето я нея — увиснала навън с дрехи, плющящи на вятъра като знамето на някоя кръчма. Той кимна одобрително, свали колана, прикрепен към седалката, и отиде да види какво гледа тя.

Прескочи купчината им багаж, която вече се беше съборила, и подаде глава навън до Телсин. Долу видя дълга върволица хора, осветени от фенерите, които носеха. Напредваха бавно през снега, който явно им стигаше до кръста. Горките нещастници.

Уакс пристъпи до другата врата и погледна през далекогледа надолу. Уейн не успяваше да различи кой знае какво. Хвана се за рамката на вратата с една ръка, а с другата извади кутийката си с дъвка и я разклати. Оставаше му само едно топче. Проклятие. Е, поне по нея имаше предостатъчно пудра. Определено щеше да го разсъни.

— Виждаш ли го? — попита Телсин.

— Така мисля — отговори Уакс. — Почакай. Да, той е. Обзалагам се, че са тръгнали веднага, щом са разбрали какво се е случило в склада.

Спусна ръка към кобура на колана си и извади един от пистолетите. Даже беше кръстил проклетите неща, но Уейн така и не научи кой как се казва. Този беше от онези с дългото тръбовидно нещо отпред, което плюеше парченца метал по лошите.

— Дай на мен — настоя Телсин разпалено.

Ръката на Уейн застина на половината път към устата с топчето дъвка. Доста кръвожадна беше тази жена.

— Няма да улучиш оттук — отговори Уакс. — Не съм сигурен дали дори аз ще мога.

— Нека опитам — примоли се Телсин. — Не ми пука какво ще ми коства. Искам да го видя мъртъв. Друг ще заеме неговото място, но искам да видя него мъртъв.

Уакс се прицели надолу и застина така, а всички в кораба сякаш затаиха дъх. Най-накрая свали пистолета.

— Не — каза той. — Показанията ти в съда ще навредят на Котерията много повече от това да убиеш някого, само за да си отмъстиш. Пък и предпочитам да имам възможността да го подложа на разпит.

И той прибра пистолета в кобура. Уейн кимна. Надежден човек беше Уакс. Стабилен. Еднакъв, както през хубавите дни, така и през лошите. Уейн понечи да се оттегли по-назад към дъното на кораба, но докато се препъваше покрай седалките, някак си успя да се блъсне в Телсин и да ритне неволно една от торбите им през отвора на кораба.

Втренчи се надолу през вратата, ужасѐн, и проследи с поглед как пада и удря един от мъжете долу по главата.

— Какво направи? — попита Телсин настоятелно.

Уейн се сви.

— Какво си направил пък сега? — попита Мараси с нотка на примиреност в гласа.

— Изрита оная торба право върху тях — каза Телсин.

— Не съм аз виновен — защити се той. — Уакс ме събуди твърде рано. Извади ме от равновесие.

Обърна се към останалите на корабчето. Уакс въздъхна и отиде до пилота. Стерис и МеЛаан седяха на пейката в дъното, за да не пречат — МеЛаан се беше излегнала в доста привлекателна поза, а Стерис се беше навела над един голям тефтер. Водеше си записки? Какъв ѝ беше случаят на тая жена?

Мъжете сред снега долу вдигнаха фенерите си високо и огледаха небето объркано.

— Отдалечи ни — посочи Уакс на пилота с маската. — Накъдето те са тръгнали.

— Да, Решителний — откликна пилотът, а витлата от двете страни на машината заработиха още по-шумно. — Дръжте се.

Корабът отново продължи напред. Не бързо, но все пак започна да се движи. Доста добър номер беше това — да можеш да се задържаш на едно място, докато летиш. Птиците не можеха да го правят, само Монетометите. Уейн подмина Мараси и се приближи към предното стъкло, за да погледне навън.

— Вятърът се усилва — отбеляза пилотът. — Може да се разрази буря… Сякаш и без това не е достатъчно студено.

— Ето там — посочи Уакс. — Какво е онова?

— Ще ни приближа — каза пилотът и зави, а корабът се раздруса заплашително.

Отново повя вятър и през вратите нахлу вихрушка от снежинки.

— Това е — каза Уакс, взрян през снежната пелена. — В името на Пръстените на Хармония… Наистина е тук.

— Не виждам нищо — примижа навън Уейн.

— Дръжте се здраво за нещо — каза пилотът. — Или си закопчайте коланите. Започвам приземяването.

Уейн се вкопчи в рамото му.

— Дръжте се за нещо друго.

Уейн стисна гърба на седалката му — и добре, че го направи, тъй като корабчето се наклони на една страна, докато се спускаше. Приземяването не беше кой знае колко неприятно — стига човек да нямаше нищо против да се люшка наляво-надясно и да си блъсне главата в стената накрая.

Уейн примигна сред непрогледната тъмнина, в която се беше озовал. Миг по-късно, МеЛаан успя да запали отново фенера си и го вдигна. Оказа се, че корабът се е наклонил на едната си страна при приземяването. Едно от крилата с въртящите се перки — които можеха да се сгъват, за да се побере корабчето в по-големия кораб, — се беше сгънало нагоре, а една от страничните врати на кораба беше запушена от голяма пряспа сняг.

— Така ли става обикновено? — попита Уакс, докато се изправяше несигурно на наклонения под.

— Приземяването е трудно — призна пилотът.

— Технически погледнато — обади се Мараси от дъното на кораба, — не е. То е може би най-лесното нещо, което можеш да направиш с летящ кораб — стига да не предявяваш претенции как точно да стане.

Уейн изсумтя, покатери се до вратата, която беше останала над повърхността на снега, и изскочи навън. Пряспата долу изхрущя, когато той тупна долу. Не го очакваше — беше виждал сняг само по време на редките превалявания в Дивите земи, а там не натрупваше и на една четвърт колкото тук. Защо хрущеше? Беше от вода, а не от трохи хляб, все пак.

Измъкна се със залитане от дълбоката пряспа и излезе на един каменист участък, по който почти не беше останал сняг заради силния вятър. Снежинките се сипеха по кожата му като зрънца сол, но сякаш не падаха от небето, а летяха настрани. Уейн потрепери и почерпи още топлина. Облаците се разсеяха за миг и пропуснаха звездната светлина като охранителите на входа на някое престижно заведение, когато се отдръпнаха да пуснат вътре поредната групичка посетители.

Светлината, бяла и тиха, огря разположен посред планините замък. Мрачна каменна крепост, изсечена от същите скали като тези под краката му. Изглежда имаше само един етаж, ниско сгушен срещу вятъра, но сияеше на звездната светлина като призрака на някоя древна постройка, останала от античността.

Уейн издиша бавно, а бялото облаче на дъха му се разсея пред него.

— Хубаво — кимна той. — Хубаво.

Хората, които бяха построили това място, имаха стил.

Мараси се измъкна от кораба, по някаква причина наметнала мъглопелерината на Уакс, и едва не падна по очи в снега. Изправи се върху пухкавата бяла пряспа, въпреки повея, който едва не я събори отново, но изведнъж потъна по-надолу със силно изхрущяване. Най-после се беше сетила да си върне теглото, което беше вложила в металоема. Хората често допускаха същата грешка, ако нямаха опит като ферохимици.

Проправи си път към снега и се присъедини към Уейн, като избърса полепналите по челото си снежинки. Изглежда се чувстваше доста добре — като се имаше предвид, че я бяха простреляли.

— Костюма и хората му не са много далеч — каза тя. — И вече знаят, че сме тук.

— Значи ще се постараем да намерим Оковите първи — обади се Уакс иззад тях.

Никак не беше честно колко плавно се спусна от корабчето и как се издигна в бърз скок право до тях, без да залита из снега. Ама наистина. Защо изобщо беше сътворил Хармония това нещо? Не изглеждаше като да служи за нещо полезно.

— Всички да си вземат багажа. Алик, извади гранатата от кораба — за всеки случай.

Побързаха да се подчинят. Мараси се покатери обратно в кораба и двете със Стерис раздадоха багажа на останалите. Алик също се появи, още надянал онази негова маска, изправи се върху кораба и се загледа към крепостта, клатейки глава. После се обърна и потупа кораба, сякаш беше кученце, докато Стерис, кой знае защо, не го пропъди оттам. Малко по-късно от вратата се показа Мараси, облякла рокля вместо униформата си, но с панталони под нея. Подхвърли мъглопелерината обратно на Уакс.

Естествено. От жените се очакваше да се преобличат за такива неща. Не можеха да тръгнат да разузнават далечен, древен храм, без да си подберат съответните аксесоари преди това. Уейн прокара длан през кичурите на косата си и го обзе паника. Шапката му! Запъти се с олюляване обратно към кораба, но после забеляза крайчето ѝ да се подава над ръба на една пряспа наблизо — явно беше изхвърчала от кабината, докато се приземяваха. Той си я взе и въздъхна облекчено.

— Назад, всички — заповяда Уакс и зае стабилна стойка, докато вятърът развяваше ресните на мъглопелерината му така, че плющяха във всички посоки.

Останалите отстъпиха от кораба, Уакс изръмжа от усилието и Тласна. Корабът се плъзна леко назад в снега, който го покри като вълна. Уакс продължи да Тласка, докато не се скри напълно.

— Супер — одобри Уейн.

— Да се надяваме, че няма да го забележи някой от Монетометите или Дърпачите им — каза Уакс, обърна се към храма и нарами пушката си. — Хайде, да се махаме от този вятър.

Нарамиха торбите си и се запътиха през каменното поле към крепостта. Стерис беше намерила отнякъде още един фенер и го беше запалила. Уейн забърза крачка и се изравни с пилота с маската.

— Междувпрочем, аз също съм аломант — заговори го.

Мъжът не каза нищо.

— Предположих, че ще искаш да разбереш — продължи Уейн. — Нали това ви е като религия или както е там. За в случай, че ти се прииска да боготвориш и още някого.

Отново — никакъв отговор.

— Аз съм Бързак — обясни Уейн. — Скоростни сфери, нали знаеш? И аз не бих имал нищо против онея засукани титли, мисля си. Прекраснейши. Премъдри. Ъъ… Шапконосител Великий.

В тишината прозвуча само поредния повей на вятъра и шумоленето на стъпките им.

— Виж какво — не се отказваше Уейн, — това никак не е честно. Уакс не иска да го боготвориш, нали така? Но все някого трябва да боготвориш. Такава е човешката природа. Вродено ни е. Та аз съм готов да ти помогна и да се съглася да…

— Той не те разбира, Уейн — прекъсна го Мараси, докато ги подминаваше. — Сменил е металоемите, за да се топли.

Уейн се закова на място, докато останалите продължаваха напред.

— Е, когато пак си сложи мозъка, някой да му каже, че съм бог, бива ли?

— Нямаш грижи — обади се Уакс, който вървеше начело.

Уейн въздъхна и побърза да ги настигне, но изведнъж спря. Какво беше това отстрани? Нарами чантата си по-удобно и се приближи към него, без да обръща внимание на виковете на Мараси да се връща. Там наистина имаше нещо, близо до високите скали. Едър силует, по-голям от къща, заледен на местата, където не беше покрит със сняг.

Уакс се присъедини към Уейн, присвил очи срещу вятъра, и изсумтя.

— Още един кораб — каза той. — Онзи, който са изпратили Ловците.

— Кои?

— Група хора от страната на Алик — обясни Уакс. — Дошли тук, за да унищожат това място. За щастие, изглежда, че не са успели.

Обърна се и понечи да се отдалечи, но Уейн го сръга в ребрата и кимна към ръката, която стърчеше от една от преспите. Когато се вгледа по-внимателно, успя да различи десетина трупа, или може би повече, замръзнали завинаги сред снежното море.

Уакс му кимна и двамата се върнаха при останалите. Мараси и Стерис бяха спрели, за да ги изчакат, заедно с мъжа с маската — който прекоси половината разстояние до новия кораб и замръзна на място, втренчен в него. Телсин беше продължила напред, а МеЛаан вървеше след нея. Останалите тръгнаха след тях и пилотът побърза да ги последва.

— Сестра ти — обърна се Уейн към Уакс, — е малко…

— Прекалено емоционална?

— Аз щях да кажа „луда“ — призна Уейн. — Макар че не съм сигурен дали е от хубавата, или лошата лудост. Все още съм нямал възможност да я подложа на съответната проверка.

— Преживяла е много — каза Уакс, загледан напред. — Ще я заведем у дома и ще я заведем на лекар, ако е необходимо. Ще се върне към нормалното.

Уейн кимна.

— Е, ако го направи, вече няма да си пасва с нас.

Продължиха нататък. Покварата да я вземе, ама че беше внушителна тази крепост. Беше изградена от широки, каменни блокове — кой знае как се бяха измъчили клетниците, които ги бяха мъкнали дотук, — а отпред имаше стълбище, което водеше към огромна статуя. Отначало се изненада, понеже му се стори странно да се постави статуя на такова място — но все пак, онези в Елъндел бяха отрупани с курешките на милиони птици, така че може би именно тук беше по-подходящото място за нея.

Приближиха се към стълбите, борейки се със свирепия вятър. Медальонът му пречеше на студа да го прониже истински, но все пак беше неприятно. Когато стигнаха на върха на стълбището, трябваше да заобиколят огромната статуя, която изобразяваше мъж с дълго палто, хванал копие с едната си ръка и опрял върха му в камъните. Уейн се почеса по лицето, отстъпи назад и изви врат.

— Какво не му е наред с окото? — попита той и посочи нагоре.

Мараси пристъпи до него и присви очи в тъмата.

— Клин — каза тя тихо. — Като на монетата на Уаксилий.

Да, това беше. Един клин, който стърчеше от дясното му око. Уейн обиколи покритата със сняг основа на статуята.

— Клин в едното око — каза Уакс замислено. — Крепостта е била построена от Лорд-Владетеля. Защо ги е накарал да издигнат негова статуя с клин в едното око?

— Носи копие — отбеляза Мараси. — Онова, което е използвал, за да убие Оцелелия?

— Метално копие — каза Уакс. — Но няма линии. От алуминий е. Май има и на колана му. Скъпа статуя.

Мараси кимна.

— По думите на лорд Мъглороден, Лорд-Владетеля е бил прободен от три копия. Веднъж — от просяк, като възмездие за бедността, която причинил. Веднъж — от работник, заради мнозината, които поробил. И последен път — от принц, заради благородниците, които покварил. Но копията не го наранили.

— Хайде — повика ги Телсин от вътрешността на сградата, където ги чакаше заедно със Стерис.

Уакс и мъжът с маската се отдалечиха, но Уейн продължи да се взира в статуята.

— Замислих се за нещо — започна той, когато МеЛаан мина покрай него.

— Тъй ли? — погледна го тя.

Покварата да го вземе. На Уакс може и да му изглеждаше странно, защото тя беше на къмто милиард години, или нещо подобно, но на Уейн му се струваше, че е минало още по-дълго време, откакто някоя жена го беше поглеждала така. Не беше похот или нещо подобно — по-скоро… коя беше точната дума…

Привързаност.

Да, това беше.

— Уейн? — подкани го тя.

— А, да. Ами, това място е изоставено, нали така? Значи всичко тук е безпризорно.

— Е, сигурна съм, че много хора биха предявили претенции върху него — каза МеЛаан. — Но би им било трудно да докажат правата си.

— Значи…

— Значи все пак те съветвам да не пипаш нищо — каза тя.

— А. Добре.

Тя му се усмихна, обърна се напред и продължи нататък през отворената порта зад статуята. Беше широка и зееше като устата на някой тип, когото току-що си сритал в манерката.

Уейн огледа статуята отново и подритна леко върха на копието с крак. После го срита с петата си. После го удари с един камък. Накрая го изви няколко пъти.

То се откърти и изтрака върху камъните долу. На практика явно си е щяло да падне всеки момент и без това. И Уакс грешеше — само острието беше от метал, дръжката беше дървена. „Алуминий, а?“, каза си Уейн, усмихнат.

На него всъщност не му пукаше особено какво богаташите намираха за ценно. Освен ако само по себе си не беше по-скъпо от цяла къща. Малката Софи Тарсел, изобретателката, се нуждаеше от още средства.

Уейн уви едрото острие, голямо колкото дланта му, с кърпичка, за да не му измръзнат пръстите. Заподсвирква си, докато подтичваше след останалите. Докато минаваше през портата, забеляза, че там наистина бе имало врата — голяма, двойна, — която в момента лежеше на замръзнали парчета.

Останалите се бяха събрали вътре, в просторното преддверие на храма. От двете страни имаше стенописи — точно като онези, които странната кандра им беше показала в имението на Уакс. Уейн пристъпи по-близо до единия, редом с Уакс, който вече го изучаваше.

Да. Същите стенописи. На единия бяха изобразени чифт гривни, поставени на пиедестал, а на онзи срещу него — същият чифт, но на ръцете на Лорд-Владетеля.

— Значи това със сигурност е точното място — каза Уакс. — Статуята беше достатъчно доказателство, но това вече го прави неоспоримо. РеЛуур е бил тук.

Излязоха от преддверието заедно и поеха през единствената врата, която водеше навътре, по един тъмен коридор. Какви бяха тези неопределени силуети отпред? МеЛаан и Стерис вдигнаха фенерите по-високо, макар че явно нито едната от двете нямаше намерението да продължи първа напред.

Мъжът с маската, обаче, си мърмореше нещо на неговия шантав език. Изглеждаше така, сякаш следи нещо с поглед. Някакви шарки от метал по стената? После отстъпи встрани и извади малкото кубче от джоба си. Направи нещо, отвори едната му стена и с помощта на чифт пинсети извади нещо, което изглеждаше като мъничко парченце необработен метал. Пъхна го в една кухина на стената, после дръпна надолу една ръчка.

Уейн дочу нещо като далечно жужене и по стените проблеснаха редички малки, сини светлинки. И, както подобаваше на атмосферата на това проклето място, бяха по-стряскащо злокобни дори от Стерис сутрин. Нямаше крушки, нито нещо друго, в което той да можеше да открие логика — просто места по стените, които явно бяха направени от прозрачно стъкло и излъчваха направо потискащо сияние.

Но то все пак беше достатъчно, за да видят какво представляват безформените сенки по пода. Тела. Обезпокоително много тела, отпуснати в неестествени пози. А локвите около тях… Замръзнала кръв.

Уейн подсвирна тихо.

— Наистина са се постарали да докарат зловеща атмосфера.

— Телата не са били тук първоначално — отбеляза Уакс сухо. — Трябва да са… Уейн, какво е това, Покварата да го вземе?

— Само си падна — заяви Уейн, стиснал острието на копието, осезаемо студено дори през кърпичката, в която го беше увил. Върхът му стърчеше от едната страна. — Дори не го погледнах, Уакс. Вятърът трябва да го беше разклатил. В единия край имаше дупка, за да се завинтва, нали разбираш, и…

— Не пипай нищо — прекъсна го Уакс, като го посочи с показалец. — Друго.

МеЛаан го изгледа.

— Ти мълчи — каза ѝ Уейн.

— Думичка не съм казала.

— Ама я намекна. Така е даже по-зле.

Уакс въздъхна и погледна към пилота, който разглеждаше някакви фигури, изваяни по стената.

— Алик? — повика го Уакс и потупа медальона, завързан за китката му.

Мъжът с маската въздъхна, но смени единия си медальон с другия. Веднага се разтрепери и каза:

— Вече мога да кажа, че съм бил в ада. Тези планини със сигурност се издигат чак дотам.

— Смяташ, че адът е на небето? — попита Стерис, застанала толкова близо до Уакс, че на практика се беше притиснала към него.

— Разбира се — отговори Алик. — Ако копаеш достатъчно надълбоко, постепенно започваш да усещаш топлина. Значи адът е в противоположната посока. Какво искаше да ми кажеш, Велики метални унищожителю?

Уакс въздъхна.

— Телата — каза, като кимна към дъното на коридора. — Някакви капани ли има?

— Да — отвърна Алик. — Онези, които построили това място, били натоварени със задачата да опазят оръжието на Суверена. Знаели, че рано или късно ще бъде открито, затова трябвало да направят така, че да не може да се стигне до него лесно — нали не можели да останат, за да го охраняват лично. Не и в тази земя на леда и смъртта. Но…

— Какво? — подкани го Уакс.

— Онези маски — каза Алик.

— Маските на Ловците ли?

Алик го погледна изумено.

— Как ги позна?

— Не съм — отвърна Уакс и закрачи внимателно напред.

Уейн и МеЛаан го последваха. Уакс махна на Мараси, Стерис и Телсин да останат по местата си, но направи на Алик жест да го последва.

Четиримата се приближиха към първата групичка трупове. Уакс коленичи до локвата замръзнала кръв. Най-близкият до тях мъж явно беше загинал мъчително, с гърди, прободени от едър клин. Уейн забеляза капана — върхът му още стърчеше от стената. Другарите на горкия човечец явно се бяха опитали да го освободят от дългия клин, но самите те бяха станали жертва на други капани.

Маските не бяха като тази на Алик, това беше явно. Бяха направени от дърво, с парченца стъкло, залепени отгоре им — всяка беше украсена с различни, необичайни шарки. А и тези разкриваха устата — покриваха горната половина на лицето и от двете страни до брадичката. Кожата покрай маската сякаш се беше сляла с очертанията на дървото — макар че това може и да се дължеше на факта, че тук беше по-мразовито от спалнята на някоя стара мома.

Уакс побутна маската.

— Каза, че Ловците са дошли тук, за да унищожат крепостта.

— Да — потвърди Алик.

— Е, според мен или са ви излъгали, или са променили решението си — каза Уакс и кимна към разрушените врати, а после — към труповете по пода. — Оковите са се оказали прекалено съблазнителни за тези тук. Предполагам, че онези, които открихме около кораба, са били онези, които все пак са били решени да взривят мястото. Предали са ги, но предателите са попаднали в тези капани. А онези, които са се върнали у дома — какво се е случило с тях? Изчезнали ли са?

— Да — отвърна Алик, като наклони глава. Повдигна маската си, като разкри чифт мустаци и брада, които изглеждаха така нелепи, че чак да им се зарадва човек, и изгледа Уакс с благоговение. — Върнаха се при Ловците. А после… изчезнаха. Останалите казаха, че се били върнали при семействата си.

— Били са екзекутирани — каза Уакс и се изправи. — Разбрали са, че заради тях са загинали останалите от екипажа и че те са се опитали да откраднат Оковите. Върнали са се, защото капаните са убили твърде много от съучастниците им, взели са малко корабче, защото не са имали достатъчно екипаж за по-големия, и са се оправдали с някаква измислица как ги е застигнала свирепа буря.

Алик изглеждаше сащисан.

— Как… Как разбра, че…

— Непрекъснато го прави — каза Уейн. — По-добре не го насърчавай.

— Само теория — каза Уакс. — Но има доста доказателства в нейна полза. Стерис, Телсин. Искам да останете тук, докато…

— Идвам с теб — сопна се Телсин веднага и закрачи към тях, студена като мъртвите тела по пода. — Няма да се оставя да ми нареждат, Уаксилий. Няма да се оставя на чичо ми да ни настигне и да ме вземе в плен отново.

Уакс въздъхна и погледна към Стерис и Мараси.

— Аз ще остана — каза Стерис. — Някой трябва да наглежда да не дойдат Костюма и хората му.

Уакс кимна и погледна към Уейн.

— Дръж я под око.

После се обърна към Мараси и добави:

— А ти наглеждай него. Ще се върнем да ви вземем, ако намерим нещо.

Мараси кимна. Уейн въздъхна.

— Смятате да продължите напред? — попита Алик и се изправи, облещил очи. — О, Прибързаний, аз съм просто един низш пилот и никога не бих дръзнал да поставя под въпрос абсурдните ти заповеди, но… сериозно ли? Не видя ли труповете?

— Видях ги. МеЛаан?

— Заемам се — каза тя и се запъти към дъното на коридора.

— Велики — настоя Алик, — много е вероятно тук да има капани, предназначени да убиват себеподобните ти. Щом са предприели всички тези мерки, със сигурност са приготвили оръжия и срещу хората като теб.

— Да — съгласи се Уакс. — Онзи клин беше дървен.

— Защо тогава би… — започна Алик още по-настоятелно.

МеЛаан стъпи върху една от каменните плочи и задейства скрит механизъм, който изстреля копие от една от множеството малки пролуки на стената. Копието изскочи стряскащо бързо и прониза МеЛаан право през гърдите.

Тя въздъхна и сведе поглед.

— Направо ще си съсипя гардероба.

Алик зяпна смаяно и вдигна ръка, сякаш да вдигне маската си, само че тя вече беше на темето му. Поколеба се, неспособен да свали очи от МеЛаан, която издърпа копието от тялото си с небрежен жест.

— Капаните не изглеждат така застрашително, когато имаш на своя страна безсмъртен.

— Освен ако нямат заложени бомби — каза МеЛаан. — Ако загубя някой от клиновете си, трябва да сте готови да го пъхнете обратно на мястото му. И говорех сериозно — всичко това ще се отрази ужасно на дрехите ми.

— Можеш и без тях — обади се Уейн обнадеждено.

Тя се замисли за момент, после сви рамене и понечи да вдигне ризата си.

— Ще ти купя нови дрехи, МеЛаан — спря я Уакс. — Не искаме да докараме на горкия Алик удар.

— Всъщност не смятам, че ще ми пречи — възрази Алик.

— Свестен момък — одобри Уейн. — Знаех си, че ще си допаднем.

— Не им обръщай внимание — каза Уакс. — Уейн, остани и ти да пазиш вратата. Алик, трябваш ми, за да ми превеждаш, ако има нещо, написано на твоя език.

Мъжът кимна и си сложи пак маската. Уейн вече разбираше защо я носи. Той също не можеше да си пусне хубава брада — но поне имаше благоразумието да се бръсне.

МеЛаан пое с лека стъпка по коридора.

— Телсин, стой зад мен — заръча Уакс, — и стъпвай точно там, където аз съм стъпил. Същото важи и за теб, Алик.

Оставиха Уейн и двете дами и се запътиха напред. От една скрита ниша се люшна обсипана с шипове греда и смачка МеЛаан в стената. Тя го понесе мъжки и продължи нататък по коридора, докато кракът ѝ се възстановяваше.

— Знаете ли — обърна се Уейн към Стерис и Мараси, — тя май ще се окаже още по-добра в Черночасовия Двойностъп от мен.

24.

Седнала между Уейн и Стерис, Мараси наблюдаваше групата, която се придвижваше към храма. Далечните светлинки на фенерите разкриваха къде се намират Костюма и хората му. Вече наближаваха.

Какво щяха да правят, ако стигнеха дотук? Да се сражават с тях? Колко дълго? Рано или късно топлината в медальоните им щеше да свърши, а и нямаха почти никакви провизии.

Не им оставаше друго, освен да разчитат, че Уаксилий ще открие Оковите бързо; така щяха да могат да избягат на корабчето, преди Костюма да успее да направи каквото и да било. Мисълта за този вбесяващ човек, заседнал сред тукашните снегове, след като беше пропътувал толкова километри, за да завари празен храм, ѝ се струваше особено привлекателна.

Докато си представяше как би реагирал, поне разсейваше раздразнението си.

„Стой тук, Мараси. Не се забърквай в неприятности. И дундуркай Уейн.“ Знаеше, че не това беше имал предвид, но все пак беше дразнещо.

Вместо да си стои и да остави недоволството да я погълне, обаче, Мараси се разрови из чантата си и извади малкия клин, принадлежал на РеЛуур. Толкова дребен предмет и толкова чист — лъскаво парченце… калай, нали така? Взряна в него на светлината на фенера на Стерис, на нея ѝ се прищя да не знаеше нищо за историята му. Бяха убили човек, за да го създадат — бяха разкъсали душата му и бяха използвали една от частите, за да създадат кандра.

Макар че се беше случило отдавна, с човек, който така или иначе вече щеше да е мъртъв от векове, тя се чувстваше така, сякаш трябваше да усеща хлъзгавата кръв по клина под пръстите си. Някак си не беше редно да е така чист.

„И все пак“, каза си, „къде щеше да е човечеството сега, ако не бяха кандра да изпълняват ролята на наместници на Хармония — да ни насочват и защитават? Нещо така хубаво е произлязло от нещо така ужасно.“ И наистина, ако се съдеше по Хисторика, без делото на кандра, които бяха събирали атиум в продължение на векове, човечеството вероятно щеше вече да е измряло.

„С Лорд-Владетеля е същото“, помисли си тя. „Бил е чудовище. Създал е този клин, като е убил някого. Но някак си е успял и да достигне народа на Алик и да спаси цялата им цивилизация.“

Уаксилий търсеше справедливост. Сърцето му беше отворено към хората — беше пощадил живота на Уейн преди всички онези години, все пак, — но в крайна сметка целеше да се спазва буквата на закона. Това беше недалновидно. Мараси искаше да създаде свят, където блюстителите на закона нямаше изобщо да бъдат необходими. Затова ли се улавяше, че той я дразни толкова често напоследък?

— Внимаваш ли с онова? — попита Уейн, като кимна към клина. — Да не вземеш да се убодеш и да се превърнеш в кандра.

— Струва ми се, че нещата не работят на такъв принцип — отвърна Мараси, но го прибра обратно в чантата си.

— Човек никога не знае — каза Уейн. — Мисля, че трябва да го взема аз. Само за всеки случай.

— Ще го размениш за първата дрънкулка, която зърнеш, Уейн.

— Напротив, няма — отвърна той, направи кратка пауза и попита: — Защо? Да не си забелязала нещо интересно вътре?

Мараси се изправи и се приближи към Стерис, която се беше настанила прилежно на каменната издатина, която опасваше стената на вестибюла на храма. Беше заела поза, подобаваща на изискана дама — събрани колене, насочени напред, изправен гръб, — и си записваше нещо внимателно в тефтера под светлината на фенера.

— Стерис? — повика я Мараси.

Тя вдигна очи и примигна.

— А. Мараси. Може би ще успееш да ми помогнеш с отговора на този въпрос. Колко точно безполезна съм?

— Моля?

— Безполезна — повтори Стерис, хванала тефтера в ръце.

Не беше джобното ѝ тефтерче, а другият, големият — онзи, който беше донесла в голямата си чанта. Използваше го, за да прави по-дълги списъци с варианти на действие.

Днес пишеше на последните му страници.

— Опитвам се да определя отговора за по-нататъшна справка — обясни тя. — Не храня никакви илюзии относно ролята си в нашата група. Аз съм грешка; част от багажа. Човекът, когото трябва да оставят при конете или да пратят да чака някъде далеч от капаните. Ако лорд Уаксилий беше успял да ми намери някое безопасно местенце по пътя насам, със сигурност щеше да ме остави там.

Мараси въздъхна и се отпусна на каменния бордюр до сестра си. Нима наистина имаха общ проблем, който да може да ги сближи?

— Зная как се чувстваш. През цялата ми първа година около него се чувствах като неканен гостенин — Уаксилий явно ме смяташе за някакво пале, което само му се пречка. А сега, когато най-после сякаш ме е приел, се отнася към мен просто като с инструмент, който може да използва, а после отново да прибере в шкафа — както прецени.

Стерис наклони глава, загледана в нея.

— Мисля, че не си ме разбрала правилно.

„Естествено, че не съм“, каза си Мараси примирено.

— В какъв смисъл?

— Нямах предвид, че имам нещо против да се отнасят към мен така — поясни Стерис. — Просто изтъквах фактите. Аз действително съм доста безполезен член на групата за тази мисия и смятам, че това е напълно нормално, като се има предвид досегашният ми жизнен опит. Ако искам да подобря уменията си, обаче, трябва да зная колко дълъг път ми предстои да измина. Ето.

Тя обърна тефтера, за да покаже на Мараси какво беше написала отзад. Защо точно там? Но както и да е — беше начертала малка схема с различни точки, отбелязани по нея. Имаше ос, наречена „Полезност“, а по другата бяха подредени имена. Покварата да го вземе — беше определила коефициентът на полезност на всекиго от тях за мисията с цифра. До името на Уаксилий пишеше „сто“, до това на МеЛаан — също. Уейн беше „седемдесет и пет“.

Мараси имаше осемдесет и три точки. Не го беше очаквала.

— Бих казала, че десет е прагът, под който безполезността на дадения човек има по-голяма тежест от дребните му приноси за проекта. Струва ми се, че аз съм около седем, тъй като има някои случаи, в които явно е по-добре и аз да бъда там — макар и да са малко. Как смяташ ти?

— Стерис — започна Мараси, като бутна тефтера настрани. — Защо изобщо те вълнува дали си полезна тук?

— Е, а теб защо те вълнува?

— Защото аз съм такава — отговори Мараси. — Такава искам да бъда. Но с теб не е така — ти си съвършено доволна, ако ти се даде възможността да си останеш в кабинета и да преглеждаш счетоводните книги. А ето те тук, на планински връх, посред снежна буря, в очакване на скорошна престрелка.

Стерис стисна устни.

— Предполагах, че ще съм от полза на лорд Уаксилий на тържеството и наистина бях — каза тя най-после. — От онова, което ми беше обяснено в началото, останах с впечатлението, че задачата ни е предимно политическа.

Естествено. Така дълбоко аналитична във всяко едно отношение. Мараси се облегна на стената и хвърли поглед през вратата към приближаващите се светлинки. Уейн, за щастие, ги наблюдаваше внимателно. Понякога се държеше като хлапак, но приемаше задълженията си много сериозно.

— А и може би дойдох, защото сегашното положение… — каза Стерис тихо.

Мараси рязко се обърна към сестра си.

— Оставя чувството, че светът е бил обърнат с главата надолу — продължи Стерис, загледана към тавана. — Сякаш законите на природата и хората вече не важат. Изведнъж са станали гъвкави. Като че ли някой е отпуснал връвта, която досега е държал здраво опъната. А ние сме топката на края… Толкова ми допада мисълта, че мога да се освободя — от очакванията, от представите на хората за мен, от представите ми за самата себе си, — и да полетя. Първо го видях в очите му — онзи глад, онзи пламък. А после го открих и в себе си. Той е като искра, Уаксилий — и огънят може да бъде споделян. Когато съм тук, когато съм с него, аз горя, Мараси. Прекрасно е.

Челюстта на Мараси увисна и тя се втренчи невярващо в сестра си. Нима тези думи наистина бяха излезли от устата на Стерис? На предпазливата, предсказуема, скучна Стерис?

Тя погледна към Мараси и се изчерви.

— Влюбена си в него, нали? — попита Мараси.

— Е, любовта е силно чувство — чувство, което изисква надлежен размисъл, преди…

— Стерис.

— Да.

Тя сведе поглед към тефтера си и добави:

— Глупаво е, нали?

— Разбира се, че е — отвърна Мараси. — Любовта винаги се основава на глупост. Именно така действа.

Улови се, че се навежда към Стерис, за да я прегърне с една ръка.

— Радвам се за теб, Стерис.

— А ти? Кога ще намериш някого, който да направи теб щастлива?

— Не това търся, Стерис. Не и аз.

Но какво търсеше, всъщност? Тя прегърна сестра си още веднъж и, разсеяна от собствените си оплетени мисли, отиде да провери как е Уейн.

— За какво си се умислила? — попита я той, когато тя отиде до него до портата.

— Дългогодишните ми убеждения относно нечий характер се разбиха на парчета току-що. Питам се дали всеки крие в себе си такива дълбини и дали има някакъв начин да избегна грешката да съдя за тях така повърхностно, че да се изумявам до дън душа, когато ми разкрият сложните противоречия на нрава си. А ти?

— Гледах вас, двете — отвърна Уейн замислено, загледан в снежния пейзаж навън, вместо в нея, — и се питах: сестрите наистина ли се заиграват една с друга понякога, за да ги гледа някой мъж, или се случва само в кръчмарските песни?

Мараси издиша дълбоко.

— Благодаря, че ми върна вярата в собствената преценка, Уейн.

— Пак заповядай.

— Светлините им още са далеч. Мислиш ли, че не могат да преодолеят някой труден участък сред снеговете?

Уейн поклати глава.

Мараси се намръщи, когато забеляза позата му — на пръв поглед отпусната, но с извадени фехтовачески бастунчета, положени на коленете.

— Какво има? — попита го.

— Струва ми се — отговори той, — че ако аз знаех, че са ме забелязали, най-добрият начин да продължа да се промъквам незабелязан би бил да оставя светлините си някъде по пътя и да се престоря, че вървя бавно.

Мараси пак се обърна към снежното поле. Този път не погледна към светлините, а огледа тъмата по-близо пред тях, осеяна с преспи сняг, разхвърляни от вятъра. И там, почти на самите оголени от вятъра скали пред храма, забеляза движение. Сенки сред сенките.

— Време е да повикаме Уаксилий, струва ми се? — каза тя.

— Мисля, че… — започна той, но не довърши и Мараси извади пушката си напрегнато.

— Какво? — попита го.

Уейн посочи към силуета, който вървеше към тях. В ръка носеше малко знаме с черти, пресечени във формата на буквата „X“. Знакът на пратениците за преговори.

* * *

Уакс дръпна въжето и помогна на МеЛаан да се измъкне от ямата. Тя изпълзя през ръба и се отпусна тежко на пода. Оказала се беше права за дрехите — вече бяха омърляни и разкъсани на няколко десетки места, а крачолът на левия ѝ крак липсваше напълно.

Някак си беше направила тялото си по-компактно. Повечето от закръглените ѝ извивки се бяха превърнали в стегнати мускули, беше свалила косата си — засега прибрана в чантата, която Алик носеше, — и вече беше плешива.

Уакс коленичи до нея и погледна по продължението на коридора, осеян с шипове, ями, отровни стрели и други особени механизми. Целият храм изглеждаше като една дълга пътека, предназначена да бъде възможно най-трудна за преодоляване.

„Има нещо нелогично в това“, помисли си Уакс. Но какво точно беше?

Проснатата на земята МеЛаан се размърда.

— Почини си за минутка — положи ръка на рамото ѝ Уакс.

— Не знам дали разполагаме с минутка, Ладриан — каза тя, изправи се и пое манерката вода, която притесненият Алик ѝ подаваше.

Телсин беше застанала наблизо със скръстени ръце, явно раздразнена от дългото забавяне. Все хвърляше погледи през рамо, сякаш очакваше всеки момент да се появи Костюма и да я похити отново.

— Как са костите ти? — попита Уакс МеЛаан.

Тя вдигна лявата си ръка — или поне се опита. Беше се счупила по средата на раменната кост и частта под счупването се люлееше безжизнено.

Уакс издиша.

— Сигурна ли си, че не боли?

— Изключих нервите, които подават сигнали за болка — обясни тя. — Номер, който научихме през последните векове. И тъй като костите ми са от кристал, нямат никаква чувствителност.

Направи гримаса, докато ръката ѝ се изправяше — изглеждаше, сякаш счупването заздравява. Но Уакс знаеше, че не е — тя не можеше да си създава нови кости или да лекува счупените.

— Още една кръпка?

Тя кимна. Беше скрепила счупеното с помощта на сухожилия. Вече го беше направила с много от костите си.

МеЛаан понечи да стане.

— Можем да потърсим друг път — каза Уакс, като също се изправи. — Да пробием някоя от стените към вътрешността или може би покрива.

— А колко време ще ни отнеме това?

— Зависи доколко ни вълнува дали предметите вътре ще останат невредими.

— И не би ли било глупаво да бием целия този път, а след това да съсипем Оковите на Скръбта заради собственото си нетърпение?

Уакс погледна напред по коридора. Бяха изминали по-голямата част от него, така че той не настоява повече. Вече можеше да види вратата в дъното.

— И без това май няма се наложи да го правиш още дълго — каза той. — Мисля, че разбрах системата.

— Каква система? — попита тя.

— Втората плочка вдясно от теб има скрит механизъм — каза Уакс. — От стената ще се изстрелят стрели, ако стъпим отгоре.

Тя му хвърли поглед, после пристъпи напред и докосна леко плочката с палеца на крака си. От стената се посипаха множество къси стрели, изсвистяха пред нея и се забиха в отсрещната страна.

— Следващата е през две плочки напред — продължи Уакс. — Виждам слаба метална линия, която води към нея. Всички такива досега се оказаха капани.

Още едно натискане с върха на ходилото. Част от стената се отмести встрани и напред се люшна тежка греда, обсипана с шипове.

— Страхотно — каза МеЛаан.

— Последният трябва да е яма — каза Уакс, докато двамата заобикаляха гредата. — Приготви си въжето. Камъните над ямите винаги са леко издигнати над останалите.

Тя подръпна въжето с дясната си ръка — пръстите на лявата бяха смачкани. Кристалът се беше натрошил така, че вече нямаше оправяне, затова тя продължаваше напред само с една ръка, а парченцата кост в лявата се крепяха едва-едва на сухожилия.

— Мразя ямите — каза тя. — Толкова са дълбоки, че не виждам дъното. Страх ме е какво може да има там.

Тя стъпи на плочките, които ѝ беше посочил, а Уакс стисна здраво въжето, чийто край беше вързал за кръста си. Но вместо МеЛаан да пропадне в яма, от тавана падна нещо масивно. МеЛаан отскочи назад, а огромният блок странен на цвят лед се приземи с трясък на камъните. Беше мокър, а повърхността му изглеждаше необичайно мазна.

— Какво, в името на Пръстените на Хармония… — започна МеЛаан и клекна, за да разгледа леда по-отблизо.

— Киселина, може би? — предположи Уакс. — Явно е било течност, но с течение на времето някои съставки са се утаили, а и е почти напълно замръзнала.

МеЛаан остана втренчена в блока задълго.

— Какво? — попита Уакс.

— Нищо — поклати тя глава. — Това ли е, значи?

— Доколкото мога да видя.

Двамата пристъпиха пред каменната врата в дъното на коридора. Но не се виждаше дръжка. Стената около вратата също беше направена от дебел камък.

На вратата бяха издълбани някакви непознати знаци — ако изобщо представляваше врата, разбира се. Кръгове, в чийто център имаше различни инкрустирани със сребро символи.

— Не ги разпознавам — каза пилотът, след като размени металоемите си. — Ако пише нещо, значи е на език, който не разбирам.

— Какво предлагаш? — обърна се МеЛаан към Уакс.

— Да идем да вземем останалите — каза той замислено. — Колкото повече глави се обединят над този проблем, толкова по-добре. А и Мараси може да разпознае някой символ от записките на РеЛуур.

Запътиха се обратно, като отново оставиха МеЛаан да води — макар че Уакс продължаваше да си държи очите отворени за още скрити капани. Тя също предпочиташе да внимава, затова напредваха бавно.

Телсин се изравни с Уакс. От време на време хвърляше погледи през рамо към вратата, обвила ръце около себе си — макар че медальонът я предпазваше от студа. Алик ги следваше на опашката, завързал отново затоплящия си металоем.

— Не се ли питаш понякога как си стигнал дотук, Уаксилий? — попита Телсин тихо.

— Да, понякога — отговори той. — Но смятам, че мога да го проследя. Не винаги ми харесва, но има логика — ако спра и обмисля нещата.

— Не мога да направя същото — каза тя. — Помня, че когато бях дете, приемах за даденост, че светът ми принадлежи. Че когато порасна, ще го покоря, ще постигна мечтите си, ще се превърна в нещо велико. Но с течение на времето започвам да се чувствам така, сякаш нещата излизат все повече извън контрола ми. Не мога да спра да си мисля, че не бива да бъде така. Как е възможно да съм била така уверена като по-малка и толкова безпомощна като възрастен човек?

— За това е виновен чичо ни — каза Уакс. — Задето те е пленил.

— И да, и не. Уакс, аз съм възрастна — косата ми е посивяла, половината ми години на този свят са вече зад гърба ми. Не би ли трябвало да имам някаква представа какво се случва с живота ми?

Тя поклати глава и продължи:

— Едуорн не е виновен за това. Какво направихме, Уаксилий? Сами сме. Родителите ни са мъртви. Възрастните сме вече, но къде са нашите деца? Къде е наследството ни? Какво сме постигнали? Нямаш ли чувството, че всъщност така и не си пораснал? Че всички останали са, но ти тайно се преструваш?

Не, Уакс не се чувстваше така. Но все пак изръмжа в знак на съгласие — радваше се, че е проявила някакви други емоции, освен бурната омраза към Костюма и хората му.

— Затова ли искаше да дойдеш тук толкова силно? — попита Уакс. — Смяташ, че ще постигнем нещо чрез мощта на онова, което открием тук?

— Поне ще помогне на обществото.

— Освен ако не го унищожи.

— Прогресът не означава унищожение. Дори ако означава, че нямаме място в света след него.

Тя отново потъна в собствените си размисли. Не можеше да я вини, че е в такова състояние след премеждието си. Искаше му се да бяха разполагали с времето да се върнат до Елъндел и да я настанят на някое топло, безопасно място, преди да се върнат пак тук.

Върнаха се обратно по стъпките си и подминаха капаните, които вече бяха задействали. Каменни късове, паднали от тавана, стрели и копия от стените — дори една каменна стена, която едва не се беше стоварила на пътя им, макар че МеЛаан я беше подпряла на един едър камък, за да не падне съвсем. Уакс пък беше успял да се мушне под нея и да Тласне няколко монети нагоре, за да я повдигне още повече. Накрая я подпряха с няколко камъка, за да остане така — но все пак им се наложи да се свият, за да минат под нея.

Наистина се натъкнаха на два капана, които не бяха забелязали — и задействаха и тях. Уакс установи, че се чувства все по-недоволен от развитието на мисията. „Толкова много усилия“, помисли си, когато забеляза как част от стената се плъзва настрани и от нея се люшват остри коси, които прорязаха въздуха със свистене. Въжетата им се бяха оплели едно в друго, така че не се оказаха опасни — но инженерната мисъл, необходима да бъде построен капанът, го удивляваше.

— Алик — каза Уакс, а ниският мъж побърза да завърже медальона за Връзка на китката си. — Защо народът ти е решил да скрие Оковите в толкова явно скривалище? Защо са построили този храм и са разгласили, че вътре има нещо ценно, а после са положили толкова усилия да поставят всички тези капани? Защо просто не са скрили Оковите на някое тайно място, което да не се набива толкова на очи — като някоя пещера, например?

— Както вече споменах, Оковите са и предизвикателство, о, Размишляващий — обясни Алик. — И не моят народ е създал храма. Свещениците, които са го построили, не са принадлежали към някой от народите, които съществуват в момента.

— Да. Каза и че Суверенът е оставил оръжието тук с изрична заповед да го пазят, защото ще се върне за него. Нали?

— Така гласи легендата.

— Значи в тези капани няма логика — махна Уакс с ръка към дъното на коридора. — Не са ли се тревожили за безопасността на краля ви?

— Простите капани като тези не са били в състояние да го наранят, Несъобразителен господарю — засмя се Алик нервно и хвърли пак поглед към МеЛаан. — Капаните са както обявление, така и предизвикателство.

Продължиха напред, но Уакс все още не беше удовлетворен. В обясненията на Алик имаше известна логика — също толкова, колкото в решението храмът да бъде построен сред планините. Постройката представляваше точно онова, което Уакс би очаквал от такова място — чак до най-дребните детайли.

Може би именно в това беше проблемът.

— Уакс! — обади се Уейн, като проточи шия иззад ъгъла на коридора. Почти бяха стигнали до преддверието. — Ето къде си бил. Чичо ти, приятел. Тук е.

— Колко близо? — попита Уакс, като ускори крачка.

— Близо, доста близо — отвърна Уейн. — Всеки момент ще е на прага и ще ни пита къде са парите за наема.

Уакс се беше надявал, че ще се добере до Оковите, преди да се стигне до това.

— Ще се наложи да се опитаме да срутим преддверието — каза, когато стигна до Уейн. — Или може би този коридор. Да им попречим да влязат, докато не приключим тук.

— Може и така да направим — отговори Уейн. — А може и…

— Какво? — спря се Уакс.

— Вече да сме го пленили — довърши Уейн, като посочи през рамо с палец. — Мараси е опряла пистолет в главата му.

Да са го пленили?

— Невъзможно.

— Напротив — отвърна Уейн с разтревожен глас. — Дойде право при нас със знаме за преговори в ръце. И каза, че иска да говори. С теб.

25.

Уакс излезе от преддверието на площадката пред храма. Едуорн Ладриан, чичо му, стоеше точно пред статуята на Лорд-Владетеля. Уакс беше свикнал да го вижда облечен в спретнат костюм и заобиколен от лукс и удобства — така че му се стори както странно, така и удовлетворяващо да го види загърнат в дебело палто с вдигната качулка и бузи, почервенели до алено от студа. Брадата му беше покрита със сняг, а облечените му в ръкавици ръце почиваха върху бастун от слонова кост, докато се усмихваше на Уакс.

Мараси беше коленичила на прага, насочила пушката си право към него. Едуорн беше сам, макар че хората му — поне стотина, може би и повече, — вече устройваха палатките си и разтоварваха сандъците с припаси на каменното поле в подножието на стълбите.

— Уаксилий! — поздрави го Едуорн. — Предполагам, че никак няма да ни бъде приятно да разговаряме тук, на студа. Би ли имал нещо против да се присъединим към съмишлениците ти вътре?

Уакс го изгледа изпитателно. Какъв номер беше замислил? Едуорн никога не би се оставил в ръцете му без резервен план, нали?

— Можеш да свалиш пушката — обърна се Уакс към Мараси. — Благодаря.

Тя се изправи колебливо. Уакс кимна на Едуорн, който прекрачи прага, ведро усмихнат. Беше набит мъж, закръглен и с пълно лице. Когато Уакс пристъпи през прага след него, свали ръкавиците и качулката си, а под нея се показа коса, в която вече имаше повече сребристо, отколкото черно. Свали палтото си; под него беше облякъл здрав панталон, тиранти и дебела бяла риза. И все пак, когато сгъна палтото през едната си ръка, бузите му възвърнаха обичайния си цвят, и той спря да трепери.

— Значи знаеш за какво служат медальоните — каза Уакс.

— О, разбира се — отвърна Едуорн. — Но резервите им от топлина не са неизчерпаеми, а ние не знаем как да ги презаредим. Трябваше да ги запазим за онези, които страдаха особено много от студа по време на пътуването ни.

Той хвърли поглед към Алик, който беше застанал до Мараси, стиснал ръката ѝ над лакътя и втренчен в Едуорн с яростен поглед.

„Телсин“, спомни си Уакс и се огледа за нея. Ако застреляше чичо им така, както беше направила с онзи мъж в склада…

Беше застанала чак в другия край на преддверието, точно в началото на коридора с капаните. Уейн предвидливо се беше приближил до нея и стоеше наблизо, обърнат с гръб към вратата в дъното. Кимна небрежно на Уакс. Наглеждаше я.

— Виждам, че си откраднал един от диваците ми — каза Едуорн, като посочи към Алик. — Научи ли ви как да използвате медальоните? Както тези за топлина, така и тези за безтегловност?

Уакс стисна устни и не отговори.

— Няма нужда да се правиш на наивен, племеннико — продължи Едуорн. — Разбрахме за свойствата им по вида метали в състава им, разбира се. Жалко е, че не открихме по-малките летящи устройства, скрити в големия кораб. Това щеше значително да улесни пътуването ми дотук.

— Защо си дошъл, чичо? — настоя Уакс, като прекрачи прага и опря гръб на стената със спокойни движения.

Искаше да се подсигури, че зад гърба му няма стрелец. Остана впечатлен, когато забеляза, че Мараси е направила същото.

— Защо съм дошъл ли? По същата причина, както и ти, племеннико. За да открия едно оръжие.

— Имах предвид защо дойде при мен и се остави да те пленим. Предаваш ли се?

— Да се пред… Племеннико, дойдох, за да преговаряме.

— Нямам нужда да преговарям. Вече си в ръцете ми. Арестуван си за държавна измяна, убийство и отвличане. Алик ще свидетелства срещу теб.

— Дивакът ли? — попита Едуорн с развеселен тон.

— Имам и…

Едуорн почука рязко с бастуна си по камъните. Имаше метален накрайник. Глупаво от негова страна; Уакс можеше да го използва срещу него.

— Няма нужда, няма нужда — заяви Едуорн. — Аз не съм в твоите ръце, племеннико. Спри да се самозалъгваш с тези абсурдни илюзии, че ще постигнеш каквото и да било, като се опитваш да ме сплашиш. Дори ако някак си успееш да ме довлечеш в Елъндел и да ме затвориш в някоя килия, ще ме освободят след броени дни.

— Ще видим — каза Уакс, вдигна Възмездие и го насочи право в главата на Едуорн. — Бягай. Дай ми причина да го направя, чичо. Ако смееш.

— Ама че си драматичен. В Дивите земи ли те направиха такъв? — поклати глава чичо му. — Поглеждал ли си навън? С мен са дошли двадесетима аломанта и ферохимика, синко. Всеки от които е отлично обучен и готов да убива. Ти си в моите ръце.

Уакс запъна ударника на Възмездие.

— Късмет извадих, че съм те хванал тук, тогава.

— Аз не съм чак толкова важен за Котерията — усмихна му се Едуорн. — Не мисли, че няма да пожертват живота ми, за да се доберат до теб. Но няма да се стигне до там. Няма да ме използваш като заложник. Какво би спечелил от това? Вече открихме малкото ви корабче. Няма да се измъкнете оттук живи. Не и ако аз не заповядам.

Уакс стисна зъби, а Едуорн се приближи към ъгъла на преддверието и се настани на каменния ръб там. Бръкна в джоба си, извади лулата си и кимна за поздрав към Стерис, която беше седнала на същите камъни, но моментално се отдръпна от него.

— Може ли фенера за малко? — помоли Едуорн.

Стерис му подаде фенера. Той пъхна вътре клечка за запалване и използва нея, за да припали лулата си. Смукна няколко пъти, после се облегна назад, все още приветливо усмихнат.

— Е? — каза накрая.

— Какво искаш? — попита го Уакс.

— Да ви придружа — обясни Едуорн и кимна към коридора. — От разпитите, на които подложихме диваците, след като успяхме да се разберем с тях, узнахме, че натам има коридор, пълен с капани. И…

Той млъкна за миг, после продължи:

— А, вие вече сте минали през капаните, така ли? Значи знаеш за вратата?

— Откъде знаеш пък ти? — обади се Алик и пристъпи напред, стиснал юмруци. — За коридора? За вратата?

— Капитанът ви знаеше много неща, които ти не знаеш, бих казал — отвърна Костюма. — Разказа ли ви за групата Ловци, които превозвала като млада? Как им дала да пият, а после подслушала тайните им? Каза, че се готвели да се върнат тук за наградата си.

— Капитанът — повтори Алик с измъчен глас. — Жива ли е тя?

Костюма се усмихна и смукна отново от лулата си, след което се обърна към Уакс:

— Мога да ви помогна да отворите вратата. Ключът е у мен. Предаден от устните на умиращ свещеник на един обречен Ловец, от него — на капитана на летящия кораб, а сега — и на мен.

Той разпери ръце, стиснал лулата с пръстите на едната.

— Опитваш се да ме измамиш — присви очи Уакс.

— Разбира се — отвърна Костюма. — Въпросът е дали можеш да ме надхитриш. Без споразумение няма как да продължим напред. Хората ми отвън не могат да влязат тук. Прекалено добре укрепена позиция е и не можем да рискуваме да повредим съкровището с експлозиви. Вие, от друга страна, не можете да излезете. Не можете да се доберете до Оковите без моя помощ, но не можете и да минете покрай армията ми от аломанти. Ще умрете от глад тук.

Уакс скръцна със зъби. Покварата да го тръшне, колко мразеше този човек. Едуорн… Костюма… Той беше като инфекция, която разяждаше все повече и повече раните на благородническото общество. Разпространяваше заразата си. Носеше със себе си страдание. Беше същинското въплъщение на интригите, които Уакс мразеше.

— Уаксилий — обади се Телсин от прага. — Не му се доверявай. Ще те измами. Ще победи. Винаги побеждава.

— Ще пробваме по твоя начин, чичо — каза Уакс неохотно. — Ще те оставя да отвориш вратата, но после трябва да се върнеш тук.

Едуорн изсумтя.

— Ще ми позволите да вляза през вратата и да видя какво има вътре. Иначе няма да ви помогна.

— Хората ми ще те следят. С оръжия, насочени право към главата ти.

— Нямам възражения.

Той смукна от лулата, задържа дима за момент и го издиша през оголените си в усмивка зъби.

Уакс го претърси от главата до петите. У него нямаше никакви влияещи се от аломантия метали, като се изключеше бастунът му — но нямаше и алуминий. Поне не и в такива количества, че да бъде опасен.

— Първо ти — каза Уакс и махна с пистолета си към входа на коридора, без да обръща внимание на ядния поглед на Телсин.

Уейн се изправи и я дръпна да мине встрани, а Едуорн влезе в коридора с нехайна походка, следван от струйките тютюнев дим. Мараси, стиснала пушката си така здраво, че кокалчетата ѝ бяха побелели, закрачи редом с Уакс, който тръгна след чичо си. Алик, Стерис и МеЛаан вървяха след тях. Уейн и Телсин бяха на опашката — по-добре беше да държат сестрата на Уакс възможно най-далеч от Едуорн.

— Сигурен ли си, че е добра идея? — попита Мараси, докато подминаваха пръснатите камъни, стрели и копия.

Уакс не отговори. Умът му прехвърляше вариант след вариант, отчаяно опитвайки се да разгадае какво беше намислил чичо му. Не пропускаше ли да забележи нещо? Когато стигнаха до вратата, вече имаше няколко различни теории.

Едуорн огледа символите.

— Тласни онзи — каза, като посочи един от гравираните кръгове. — С аломантия.

Уакс нареди на всички, освен Уейн, да се отдръпнат. Ниският мъж кимна. На ръката си носеше металоема с огромен запас от здраве; беше подготвен и със скоростна сфера — за в случай, че отварянето на вратата беше някакъв капан.

Уакс Тласна. Нещо изщрака.

— Сега онзи — посочи пак Едуорн. — Онзи с триъгълния символ.

Щрак.

— И последно — този — докосна Едуорн друг от кръговете с опакото на ръката си.

— Това ли е? — попита Уакс.

— Твърдят, че ако объркаш поредността, вратата се блокира — отговори Едуорн спокойно. — Има вграден часовников механизъм, който ще я държи така още десет години. Можеш да изгубиш целия си живот в опити да познаеш комбинацията и пак ще имаш минимален шанс да я отгатнеш.

Той погледна Уакс, усмихна се и допълни:

— Тези символи явно образуват дума, която Лорд-Владетеля би разбрал.

Уакс хвърли поглед през рамо на Алик, който поклати глава объркано.

— На мен наистина не ми говорят нищо.

Уакс се обърна, затаи дъх и Тласна последния символ. Той изщрака. После, с глухо, тежко стържене на камък по метал, целият каменен блок се плъзна настрани и откри пътя навътре. Едуорн пристъпи към него, но Уакс насочи пистолета си към главата му и го накара да спре.

— Държа да отбележа — заяви Едуорн, — че положих много труд, за да разбера какво се крие в това място. Струва ми се неподходящо друг да прекрачи този праг преди мен.

— Жалко за теб — каза Уакс и стисна Телсин за рамото, когато усети, че се готви да се шмугне покрай него вътре. — МеЛаан?

— Разбрано — откликна кандрата.

Покварата да го вземе — накуцваше, докато минаваше през вратата. Един от краката ѝ беше по-дълъг от другия заради многото счупвания. Твърдеше, че не усеща болка, но ако беше решила да го излъже, нямаше как да разбере.

Пристъпи в стаята, от която се излъчваше мека, синя светлина. По стените имаше от онези светлини със стъклени повърхности.

— Нищо не ме удари на влизане — обади се тя отвътре. — Да се поразходя ли наоколо?

— Само около вратата — отговори Уакс, все още насочил пистолета си към Едуорн. — За да сме сигурни, че можем да влезем.

Зачакаха. Дори в стаята да имаше капани, които да са се задействали, не чуха нищо.

— Как изобщо можеш да чакаш? — попита Телсин. — Като знаеш какво може да се крие вътре? Чудо, което дори не можем да си представим.

— То няма да избяга.

— Никога не искаш да разбереш какво има зад вратата — прошепна Телсин. — Никога не си преследвал нови хоризонти. Къде е любопитството ти?

— Любопитство не ми липсва. Просто е насочено към неща, различни от онези, които ти намираш за вълнуващи.

— Чисто е — обади се МеЛаан от вътрешността на стаята.

Уакс кимна на останалите да влязат първи — всички, освен него и Едуорн.

— Не се отдалечавайте от вратата — нареди им.

След като влязоха, пристъпи по-близо до чичо си.

— Заплашителен жест — каза Едуорн, като го огледа от глава до пети. — Отдели ни от останалите, Уаксилий. Опитваш се да ме сплашиш ли?

— Грижа ме е за хората в тази стая — отговори Уакс тихо. — Повече, отколкото чудовище като теб би могло да проумее, както подозирам.

— Смяташ ме за безчувствен? — попита Едуорн студено. — Опитах се да спася живота ти, Уаксилий. Застъпих се за теб пред Котерията. Имаше времена, когато те обичах като собствен син.

Уакс вдигна Възмездие отново.

— Когато приключим тук, ще ми дадеш имената им — каза. — На останалите от Котерията. Ще те върна в Елъндел, ако трябва и насила, и там ще дадеш показания.

— И си готов да прибегнеш до мъчения, за да ги получиш, сигурен съм.

— Аз спазвам законите.

— Които могат да бъдат променени — или заобиколени — според нуждите ти. Наричаш ме чудовище; мразиш ме, задето преследвам властта. А в същото време служиш на онези, които правят абсолютно същото. Сенатът? Той убива бавно децата на града ви с икономическата си политика.

Едуорн пристъпи напред — движение, заради което дулото на пистолета на Уаксилий се озова право до слепоочието му.

— Колкото по-дълго живееш, Уаксилий, толкова по-ясно ще съзнаваш, че съм прав. Разликата между добрите и злите хора не се състои в това на какво са готови — а само в това в името на какво са готови да го направят.

— Уаксилий? — обади се Мараси, застанала на вратата. — Трябва да видиш това.

Уакс стисна челюсти и усети как единият му клепач потрепва конвулсивно. Отдръпна дулото от главата на чичо си и махна с него към вратата.

Едуорн влезе с лежерна стъпка, а лулата му остави димна следа след него. Уакс го последва и влезе последен в самотната стая в центъра на подобния на крепост храм. Подиумът тук беше същият като нарисувания на стенописа в преддверието. Издигаше се в средата на сумрачното помещение, тесен и блестящ, със стълбище, което водеше към него. Върху му беше поставен малък квадратен пиедестал, увенчан с червено кадифе и златиста поставка, достойна за безценна реликва. Над подиума струеше мека бяла светлина — не синя като от лампите по стените, — и озаряваше пиедестала и поставката.

На която нямаше нищо.

Подът около подиума беше покрит с парчета стъкло. Уакс различи няколкото ъгъла; това бяха останките от квадратния стъклен похлупак, покривал онова, което някога беше съхранявано върху пиедестала.

Помещението беше потънало в тишина, подът беше заледен на места, а въздушното течение, проникнало през отворената врата, завихряше ситни прашинки. По стените нямаше други врати или пролуки.

— Изчезнали са — прошепна Уакс. — Някой ни е изпреварил.

26.

— Защо ме гледате всички? — попита Уейн.

— Инстинктивна реакция — каза Мараси.

Както тя, така и МеЛаан бяха насочили оръжията си към Едуорн.

Уакс се запъти към подиума внимателно. „Прилича на тронна зала“, помисли си разсеяно. Останалите понечиха да го последват, но той ги спря, като вдигна длан.

— Подредете се в редица след мен, и вървете така — нареди им, без да се обръща. — От двете страни има скрити ями, а онзи леко потънал участък ето там е със скрит механизъм, който освобождава скритото острие, което ще падне от тавана.

— Откъде знае? — попита Стерис, стиснала по-малкото си тефтерче в ръка.

— Уакс е познавач на всичко, с което може да се убие човек — поясни Уейн. — И всички още ме гледате. Покварата да го вземе — да не смятате, че съм успял да се промъкна тук някак си и да свия проклетото нещо?

— Не — призна Мараси. — Но някой го е направил. РеЛуур, кандрата?

— Не — каза Уакс, коленичи и заразглежда парчетата стъкло, пръснати около подиума. — Били са тук от доста време насам, ако се съди по прахта.

Нямаше начин кандрата да е минал по коридора отвън. Бяха останали твърде много незадействани капани, а около всички, които бяха задействани, лежаха трупове.

Кандрата сигурно беше направил снимките, след което предвидливо беше решил да се върне у дома, за да събере още от себеподобните си и да организира истинска експедиция. Кандра бяха безсмъртни; той нямаше да бърза излишно да влезе тук. По-скоро би планирал да прекара години в изучаване на храма и тайните му.

Кой, тогава?

Телсин го подмина и стъпи на подиума. Под краката ѝ изхрущя стъкло. Когато Уакс вдигна глава, видя, че стои пред празния пиедестал, зяпнала от ужас.

— Как? — промърмори.

МеЛаан поклати глава.

— Какво би направила ти, ако тайно беше решила да откраднеш съкровището? Да оставиш стаята зейнала, така че да разберат всички или да заредиш капаните отново и да се измъкнеш скришом?

„Не“, помисли си Уакс. Да презареди капаните? Не беше вероятно. Хвърли поглед на чичо си, който беше застинал с лулата в ръка, втренчен в пиедестала и явно кипящ от гняв. Явно беше изненадан.

Или пък беше просто преструвка? Възможно ли беше да е нагласил това, след като беше откраднал Оковите, за да го заблуди? Уакс избърса праха от едно парче стъкло, после го пусна и си избра едно по-голямо, от ъглите на похлупака. Огледа го изпитателно, после взе друго парче и го задели встрани.

— Какво разочарование — каза Едуорн.

Изглеждаше искрено обезпокоен.

„Не е бил той“, помисли си Уакс, докато обтягаше една от ресните на мъглопелерината си, за да измери с дължината му парчето стъкло. „Не, това ще е по-назад…“.

Изправи се, а думите на останалите заглъхнаха като далечен шум в ушите му, докато разглеждаше предполагаемото хранилище на Оковите на Скръбта. Малък, увенчан с кадифе пиедестал, замръзнал във времето.

— Предполагам, че няма какво повече да се направи — каза Едуорн. — Време е да приключваме, тогава.

Уакс се завъртя и мигновено насочи пистолета си. Не към Едуорн, а към сестра си.

Тя се втренчи в него с ръка, застинала в джоба. После бавно извади отвътре един пистолет. Откъде го беше взела? Той не можеше да го усети. Беше от алуминий.

— Телсин — проговори Уакс дрезгаво.

Едуорн нямаше да дойде тук без двоен агент на своя страна. Беше най-логично да е тя. Но… Покварата да го тръшне.

— Съжалявам, Уаксилий — каза тя.

— Не го прави — настоя той.

Поколеба се. Твърде дълго. Тя вдигна пистолета.

Той стреля. Тя направи същото. Неговият куршум се отклони по пътя си към нея, Тласнат аломантически. Но нейният — от алуминий — го улучи точно под шията.

* * *

Мараси действа, преди дори да има време да помисли. Пушката ѝ вече беше насочена към Костюма и тя стреля. Каквото и да се случваше, нямаше да навреди, ако той умреше.

За съжаление, нейният куршум също се отклони и не го улучи. Оръжието изхвърча назад от ръцете ѝ. Костюма ѝ се усмихна с вбесяващо спокойствие.

Застаналият пред пиедестала Уаксилий заекна назад. Бяха го улучили точно в основата на шията, до ключицата. Опита се да се задържи на крака, но Телсин го простреля втори път, в стомаха. Уаксилий се свлече на земята, търколи се по стълбите надолу към подножието на подиума и простена.

Едуорн беше аломант.

Телсин беше част от Котерията.

Мараси отново реагира, преди да осъзнае какво прави. Уейн беше скочил към Костюма, но той понесе удара на фехтоваческото бастунче, без да трепне, след което вдигна собствения си обкован с метал бастун и го Тласна в Уейн.

Уейн полетя към Мараси, а фехтоваческите му бастунчета изтракаха на пода. Изръмжа, когато се стовари на земята — в същия миг, когато Мараси се опита да се хвърли върху Костюма. Ако успееше да хване само него в сфера, Уейн може би щеше да може да…

Металният ѝ запас беше изчезнал. Уейн залитна зад нея, явно объркан в същата степен. Телсин беше хвърлила нещо между тях.

Малко метално кубче. Друга аломантична граната. Тя също беше аломант. В следващия момент подхвърли някаква торбичка към Костюма. Монети.

Уейн се окопити и скочи пак към Едуорн. Но той Тласна шепа монети. Уейн изруга и се сви, когато монетите се врязаха в тялото му. Мараси се втренчи ужасена в него. Някой изкрещя.

Шок. Не. Нямаше да се остави да изпадне в шок. Хвърли се върху Костюма, но той я запрати настрани с небрежен жест. Успя да стисне плата на ризата му за миг, докато падаше, но се изплъзна от пръстите ѝ. Главата ѝ се удари в камъните, когато се стовари на пода.

Макар и замаяна, успя да различи Уаксилий, който се изправи несигурно на крака. Залиташе, облян в кръв, докато Телсин стреляше отново. После се втурна напред: но не към вратата или към Костюма. Хукна към дъното на помещението, далеч от всичко. Натам нямаше нищо, освен ъгъла на стаята; щеше да се озове в капан…

Подът хлътна и Уаксилий пропадна в ямата.

Падналият наблизо Уейн се изправи на крака.

— Не му давай да се изправи! — извика Костюма, обстрелвайки Уейн с монети.

Застаналата върху подиума, Телсин стреля по Уейн. Не беше кой знае колко добър стрелец, но с обединени усилия, двамата с Едуорн успяха да улучат няколко пъти.

Но това не можеше да повали Уейн — не и докато имаше златния металоем. Направи неприличен жест с ръка и избяга през вратата, като се излекува от раните си почти веднага, след като го уцелиха.

Костюма изръмжа, а пушката на Телсин изщрака. Бяха ѝ свършили куршумите. Мараси се опита да хване Костюма за краката и да го спъне, но той я ритна в гърдите. Тя изръмжа, останала без дъх, и Костюма опря крак в гърлото ѝ.

— Уейн! — изкрещя Костюма. — Върни се или ще убия останалите!

Отговор не последва. Уейн явно се беше възползвал от възможността да избяга по коридора навън. Добре. Не ги беше изоставил; беше стигнал до напълно правилния извод, че щяха да имат по-добри шансове, ако той се измъкнеше.

— Ще го направя! — кресна Костюма. — Ще я убия!

— Мислиш ли, че му пука за това? — попита Телсин.

— Откровено казано, нямам представа — отговори Костюма.

Изчака малко, за да види дали Уейн ще отговори, после въздъхна и свали крака си от шията на Мараси.

Все още задъхана и замаяна, тя обмисли положението. МеЛаан се гърчеше на пода. Кога се беше случило това? Алик и Стерис стояха като вкаменени с широко отворени очи. Всичко се беше случило само за секунди. Преди няколко години Мараси би реагирала точно като тях — щеше да се вцепени от объркване. Част от нея се впечатли от факта, че беше преминала към действие така бързо.

Но не беше задобряла достатъчно. Едуорн забеляза пушката ѝ и я изтръгна от ръцете ѝ.

— Върви — нареди ѝ, като посочи с дулото на Мараси да пропълзи при Стерис и Алик, за да може да ги пази едновременно.

Тя се опита да измисли нещо — но какво? Металните ѝ запаси бяха изчезнали, а важността на онова, което току-що се беше случило, едва сега попиваше напълно в ума ѝ.

Уаксилий може би кървеше до смърт на дъното на онази яма. Уейн беше избягал, но нямаше хроносплав. МеЛаан лежеше на земята.

Май щеше да се наложи да предприеме нещо сама.

— Моля — настоя Алик и стисна Мараси за ръката, когато се приближи до него. — Моля.

Беше изпаднал в паника, но тя не можеше да го вини. Беше видял как Уаксилий, мъжът, когото боготвореше, пада в боя — и отново се беше озовал в ръцете на Костюма. Стерис присви очи към Телсин.

Уаксилий беше прозрял истината, но твърде късно. Не я беше претърсил и се беше поколебал, вместо да стреля по нея веднага. Независимо от интелигентността си, той не можеше да разсъждава съвсем трезво, когато опреше до Костюма и Телсин. Открай време беше така.

„Не че ти се справи по-добре“, каза си Мараси.

Телсин слезе спокойно по стълбите, вдигнала пистолета пред себе си.

— Нещата доста се оплескаха.

— Оплескаха ли? Струва ми се, че минаха доста добре.

— Оставих Уаксилий да избяга.

— Улучи го три пъти — напомни ѝ Едуорн. — Може да се смята за мъртъв.

— Наистина ли би го оставил просто така?

Едуорн въздъхна.

— Не.

Телсин кимна. Изражението ѝ остана хладнокръвно, докато вадеше ножа от джоба си и коленичеше до МеЛаан. Заби острието в кандрата до дръжката. Стерис извика и направи крачка към тях.

— Какво ѝ направихте? — попита Мараси.

Не отговориха, но тя подозираше каква е истината. Съществуваха течности, които бяха в състояние да парализират кандра, ако бъдеха инжектирани в нея. Освен това ги караха постепенно да губят формата си. Действаха временно, но Мараси предполагаше, че докато се беше съсредоточила върху Костюма, Телсин беше успяла някак си да използва такава срещу МеЛаан. Множеството счупвания в ръцете и краката ѝ означаваха, че не бе имало начин да се защити с бой.

Телсин се залови на работа с ножа, и един ужасяващ миг по-късно, единият клин на МеЛаан вече беше в ръката ѝ. Тя го скъта в джоба си и продължи с ножа. Костюма се приближи към Мараси и тя забеляза как през скъсаната му риза проблясва метал — точно между две от ребрата. Не голям клин, като онзи на Железните очи. Нещо по-деликатно.

Не просто бяха експериментирали с хемалургия — бяха използвали клинове, за да придобият силата ѝ.

Телсин най-после успя да извади втория клин от клетата МеЛаан и прибра и него в джоба си. Кандрата се разтопи — купчина зеленикавокафява плът и мускули, останали без опора, която бавно изтичаше през дрехите ѝ и разкриваше все повече и повече от костите ѝ, докато черепът ѝ от зелен кристал не остана напълно гол, невиждащо втренчен в тавана.

Телсин посочи към ямата, в която беше паднал Уаксилий.

— Иди да го намериш.

— Аз ли? — попита Костюма. — Доста по-добра идея би било да изчакаме, докато дойдат…

— Никакво чакане — прекъсна го Телсин. — Ти го познаваш най-добре. Намери го и го убий. Със сигурност е още жив. Виждала съм скали, които не могат да се мерят по издръжливост с брат ми.

Костюма въздъхна пак, но този път кимна, размени си оръжието с Телсин, за да може да използва алуминиевия пистолет, и го презареди. После се запъти към ямата. Мараси хвърли поглед на Телсин, която наблюдаваше останките на МеЛаан, стиснала пушката в готовност.

Поколеба се дали да я нападне. Костюма ѝ се подчиняваше. Тя не беше просто член на Котерията; имаше по-високо положение дори от чичото на Уаксилий. И явно беше аломант — начинът, по който беше използвала аломантичната граната, го доказваше.

Костюма се спусна в ямата с помощта на едно въже. Малко по-късно, Мараси дочу стъпки от коридора отвън и скоро в помещението нахлу тълпа войници със същите униформи като на онези в склада.

— Ниският — попита ги Телсин напрегнато. — Уейн. Забелязахте ли го?

— Сър? — откликна един от войниците. — Не, не сме го виждали.

— Проклятие — каза Телсин. — Къде се е шмугнал онзи плъх? Отделете възможно най-много хора и започвайте да претърсвате коридора и полето извън храма. Той е извънредно опасен, особено ако му е останала още някоя стъкленица хроносплав.

Мараси се обърна към Стерис, която още стоеше като вцепенена и се взираше с широко отворени очи в ямата, където Уаксилий беше пропаднал. Алик продължаваше да стиска Мараси за ръката, а иззад маската се виждаха само очите му.

— Ще ни измъкна оттук — прошепна им.

Някак си.

27.

„Ще ни издаде… Знаеш, че ще го направи.“

Уакс се завъртя по гръб и погледна нагоре. Мрак. Ямата криволичеше по пътя надолу — спомняше си как се удари в една от извивките, преди накрая да се озове тук.

Покварата да го вземе… Как беше възможно да му се вие свят при условие, че и без това не виждаше нищо? Опипа колана си и откри едно шишенце метал, което успя да изпие, за да попълни запасите си.

„Идваш ли? Естествено, че не. Никога не би рискувал да си навлечеш неприятности.“

Не. Всъщност можеше да различи нещо. Една-единствена свещ, поставена в средата на тъмна стая. Примигна, но тя вече беше изчезнала. Видение от миналото. Спомен…

„Светлина в тъмна стая. Оставена, за да отвлече вниманието ми…“

Това всъщност беше предназначението на подиума горе. Оковите никога не се бяха намирали тук. Хората, които бяха построили мястото, бяха оставили горе парчетата стъкло, празния пиедестал и подиума — всичко това беше измама. Но бяха допуснали грешка.

Стъкленият похлупак, който бяха счупили, беше прекалено голям да се побере на пиедестала.

„Свещ в тъмна стая…“, помисли си пак Уакс.

Това означаваше, че Оковите бяха някъде другаде. Примигна и тъй като очите му бавно привикваха към мрака, му се стори, че действително може да различи една светлинка.

Не се намираше на дъното на някоя тясна яма. Дупката го беше стоварила на друго място. Претърколи се и се повдигна на колене, после опипа стомаха си. Кръв. Бяха го ранили зле — куршумът беше минал право през него, ако се съдеше по мократа вадичка, която се стичаше по задната страна на бедрото му. Бяха го улучили и в крака, но това нямаше значение. Така или иначе беше счупил същия крак при падането току-що.

Раната до шията му беше най-тежка. Разбираше това, без да има нужда да я докосва — от начина, по който работеше тялото му, от начина, по който постепенно спираше да усеща някои части от него, по факта, че някои мускули отказваха да работят, както трябва.

Светлината. Синя и мека. Не беше свещ, а една от вградените лампи, които светеха в стените на постройката. Пропълзя към нея, като влачеше счупения си крак по камъните, а по лицето му се стичаше пот и се смесваше с капките кръв, които капеха по земята.

— Хармония — прошепна той. — Хармония.

Никакъв отговор. Сега беше решил да се моли, така ли? Ами омразата му?

За известно време целият свят се сведе до светлинката пред него. Може да беше изминал час, откакто беше започнал да пълзи, а може би — само минута. Когато я наближи, различи стражи сред сенките. Хора, насядали пред светлината, хвърляха дълги сенки в помещението. Таванът беше нисък, съвсем малко по-висок от изправен човек. Затова… Затова на хората им се налагаше да седят…

„Съсредоточи се!“, заповяда си и разпали метал. По стражите също имаше метал. И… да, една друга бледа линия, която сочеше към едно място на пода малко по-напред. Друг капан.

Разпаленият метал проясни ума му и му помогна да се фокусира. Загуба на кръв. Скоро щеше да загуби съзнание. И все пак сега, когато беше дошъл поне малко на себе си, видя какво всъщност представляваха стражите. Трупове. Някак си останали в седнало положение, наметнати с топли дрехи. Подмина първата редица и се вгледа в замръзналите лица, съсухрени от времето, но въпреки това забележително добре съхранени. Всеки от хората държеше по една маска в скута си. Седяха, подредени в четири концентрични кръга, обърнати към светлината пред него.

Тук бяха умрели онези, които бяха построили това място. Как, тогава… Как се беше разбрало за ключа…

Уакс продължи да пълзи сред мъртъвците, замръзнали, въпреки дебелите си дрехи. Можеше да си ги представи как седят тук в очакване на края, докато топлината от металоемите им бавно се е изчерпвала. Студът, който бавно се е прокрадвал към тях — така, както нощта след залеза на слънцето; една окончателна, всепроникваща тъмнина.

А пред него — друг пиедестал. По-малък, издълбан от бял камък. Простата светлинка, която грееше на върха му, озаряваше чифт метални гривни. Тук не се виждаха никакви грандиозни украси или помпозност — само мълчаливото почитание на мъртвите.

Иззад гърба му долетя звук — стържене на ботуши по камъка; в следващия миг, в помещението нахлуха лъчи ярка светлина.

— Уаксилий? — чу той гласа на Едуорн.

Уакс се притаи, свит на земята.

— Знам, че си тук, синко — каза Едуорн. — Доста обилна следа от кръв оставяш. Няма как да не разбираш, че всичко вече свърши.

„Вече е аломант“, помисли си Уакс, като си спомни какво беше направил чичо му с пушката на Мараси. Сега носеше пистолет — алуминиевият, който беше използвала Телсин.

Телсин… Откога работеше тя за тях? Мразеше факта, че се беше досетил; мразеше факта, че първият му инстинкт — макар и верен — беше да насочи оръжието си към единствената си сестра. Просто беше прекалено логично. Уейн беше бутнал раницата извън летящото корабче по нейна вина. Тя беше убила мъжа в склада, точно преди да проговори — и, може би, да я издаде с думите, с които се готвеше да се обърне към нея.

Костюма не би… Не би дошъл в храма с тях, освен ако нямаше скрито предимство…

Трябваше да се съсредоточи. Едуорн наближаваше. Уакс се изкуши да Тласне куршум към него, но се сдържа. Едуорн вдигна фенера, който носеше, огря още по-ярко широката пустота и се огледа бавно наоколо. Явно още не беше забелязал Уакс, а и по телата имаше метал, така че нямаше да може да го открие по аломантичните линии. Кървавата следа, обаче, скоро щеше да го издаде.

И все пак, той продължи да чака, свит зад редицата фигури в имитация на техните сгърбени пози.

„Трябва да се добера до гривните…“

Чичо му щеше да го застреля, преди да се добере до тях. Ако изобщо успееше да измине разстоянието, без да загуби съзнание.

— Наистина, се опитах да те защитя — продължи Костюма.

— Какво си направил със сестра ми? — попита Уакс, а гласът му отекна сред мрака.

Костюма се усмихна и тръгна напред, оглеждайки внимателно труповете. Ако успееше да го примами по-наблизо…

— Нищо не съм ѝ направил — каза Едуорн. — Синко, тя привлече мен за каузата.

— Лъжеш — изсъска Уакс.

— Светът умира, Уаксилий! — каза Едуорн. — Казах ти, че скоро ще се роди един нов свят — свят, където няма място за хората като теб.

— Мога да намеря мястото си сред света на въздушните кораби.

— Не това имам предвид — отвърна Костюма. — Говоря за тайните, Уаксилий. За света, където констаблите съществуват, само за да карат хората да се чувстват по-спокойни. Това ще бъде свят на сенките, на скритата власт. Промяната вече е в ход. Онези, които господстват днес, не са хората, които се усмихват и държат речи пред тълпите.

Едуорн заобиколи един труп и проследи дирите на Уакс с поглед. Само още няколко крачки.

— Времето на кралете отмина — продължи. — Дните на всесилните герои, които хората обожествяват, са преброени, а с тях си отива и правото на аломантите върху мощта им. Човешките дарби вече няма да зависят от капризите на съдбата. Ще бъдат удостоени с тях онези, които ги заслужават. Онези, които могат да ги използват.

Той понечи да направи още една крачка, но се поколеба, свел поглед. После се ухили широко и отстъпи назад, а сърцето на Уакс падна в петите.

— Опитваш се да ме примамиш в капан, значи? Ама че недообмислен план, Уаксилий — каза той и изви шия нагоре. — Явно целият онзи участък на тавана е направен така, че да пропадне, ако стъпя там. Ти също ще попаднеш под него.

Едуорн се обърна и погледна право натам, където се беше скрил племенникът му.

Уакс вдигна глава.

— Би си струвало.

Още носеше пушката си, но се съмняваше, че му е останала сила да я използва. Вместо това коленичи и протегна окървавена длан, в която стискаше един куршум.

— Да проверим ли колко те бива, чичо?

Дуел. Може би щеше да спечели, ако го предизвикаше на дуел.

Едуорн го изгледа за момент, после поклати глава.

— Не, не мисля.

После стъпи на плочката на механизма и задейства капана.

* * *

Телсин подкара Мараси и останалите извън храма. Щом излязоха, протегна ръка към китката на Мараси и откъсна медальона, привързан там.

Мараси си пое рязко дъх и се вкопчи в чантата си, когато студът я нападна като ято насекоми и загриза ожесточено по всеки сантиметър гола кожа. Роклята ѝ внезапно ѝ се стори като непотребен, тънък парцал. Все едно изобщо не беше облечена. Телсин направи същото със Стерис, и накрая протегна пръсти към ръката на Алик.

— Моля те — намеси се Мараси. — Той…

Телсин хвана медальона. Алик се опита да се отдръпне, но един от стражите го удари през лицето, като спука маската му и го накара да се строполи на заснежените камъни. Стражът се пресегна и откъсна медальона му. Алик изсъска от болка и се сви на студената земя.

Полето пред храма кипеше от оживена дейност. Брезентът на палатките плющеше на вятъра, а хората на Телсин обикаляха насам-натам около летящия кораб на Ловците. Група мъже с маски бяха отведени насила през полето към една особено просторна палатка. Значи другарите на Алик още бяха живи.

Мъж, облякъл червена униформа под дебелото си палто, се изкачи по стълбите.

— Мадам Закономерност — обърна се той към Телсин, когато стигна до върха, — смятаме, че открихме местоположението на оръжието.

— Оковите? — попита Мараси.

Телсин я изгледа развеселено.

— Оковите бяха просто вероятност. Много обещаваща и любопитна, да, и не отричам разочарованието си. Айрич ще остане особено недоволен, когато разбере. Но не дойдохме заради тях.

„Въздушният кораб“, даде си сметка Мараси и се обърна към него. „С бомбата, предназначена да унищожи храма.“

Бомба, която така и не беше използвана. Около големия кораб обикаляха мнозина от хората на Телсин и явно го проучваха. Заради него бяха дошли Костюма и останалите.

Мараси направи крачка напред, но един от пазачите я хвана, а друг бръкна в чантата ѝ, за да провери дали не носи нещо опасно. Трети изби тефтера на Стерис от ръцете ѝ и се захвана да я претърсва, без да се церемони излишно.

— Въпреки суровия климат, корабът е в добро състояние, Закономерност — съобщи войникът на Телсин, докато Мараси наблюдаваше безпомощно. — За разлика от другия, не е корабокруширал.

— Отлично — каза Телсин. — Да видим дали в него е останало нещо от метала-гориво.

Запъти се надолу по стълбите, защитавана от лютия студ благодарение на медальона на китката си. В сравнение с мъжете в пълна зимна униформа, тя приличаше на безплътен дух с изящната си, въздушна рокля. Спря посред път, поколеба се за миг и се обърна към Мараси и останалите.

— Претърсете ги внимателно — заповяда тя на мъжете. — Долових малко количество метал у по-възрастната, но вече не го усещам. Тефтерът ѝ трябва да има метални скоби в подвързията. Не вярвам, че имат алуминиеви оръжия — като се изключи пистолета, който носеше Уаксилий. Така или иначе, не ги изпускайте от очи. Те са застраховката ни срещу ниския — който още е някъде тук.

* * *

Таванът пропадна върху тях.

Уакс изкрещя и се хвърли към пиедестала с двете гривни. Костюма предприе нещо различно — Тласна се от тях и отскочи назад, далеч от падащите парчета.

Камъните се стовариха върху Уакс като свирепи юмруци и го притиснаха към земята. Усети как костите му изхрущяват. Той се опита да си поеме дъх дрезгаво, но дробовете му се напълниха с прах.

Разбра колко тежко е положението, когато болката отшумя. Докато прашинките бавно се слягаха, установи, че не може да движи тялото си изобщо. Чувстваше как някаква тежест притиска гърба му, докато лежеше, извърнал глава на една страна. Една от дланите му беше увиснала пред очите му; пръстите ѝ бяха смазани. Не ги усещаше. Не усещаше нищо. Само лицето си. Достатъчно, за да усети сълзите на болка и срам, които се стичаха по бузите му.

„Стомана.“ Опита се да разпали.

Усети я съвсем мъничко — топлина, която се превърна в единственото нещо, което можеше да усети.

Купчина каменни отломки встрани от него се размърда с тракане. Секунда по-късно от нея се показа Костюма. Раната на ръката му се излекува пред очите на Уаксилий. Отръска се от праха и се обърна към Уакс.

— Проблемът на хемалургията са ограниченията ѝ — каза. — Ако убиеш някого и си присвоиш Металните му способности, ще наследиш дарбата му по-слаба, отколкото е била у него. Знаеше ли това? И нещо повече — ако използваш твърде много клинове, ставаш податлив на… намесата на Хармония. Ако се съди по историите, които се разказват, ставаш податлив на влиянието даже на всеки Усмирител или Размирител с достатъчно талант.

Поклати глава и продължи:

— Дарбите ми се ограничават до три — макар и да открихме начин да отслабим нечии сили, докато ние самите се захранваме от тях.

Хвърли поглед на гривните.

— Но ако има начин да придобием още способности и да се освободим от властта на Хармония… Е, това вече би било нещо. Напълно разбирам защо Телсин жадува за това така силно.

Обърна гръб на Уакс и закрачи между замръзналите трупове на мъжете с маските, които се показваха сред падналите камъни. Голяма част бяха притиснати под блоковете. Други сякаш дори се бяха раздробили на парчета.

Костюма пристъпи пред пиедестала и обяви:

— Съзри, Уаксилий. Днес е денят, в който ще се превърна в бог.

Уакс се опита да извика, но в дробовете му нямаше достатъчно въздух. Опита се да се измъкне изпод скалите, но тялото му отказваше да го слуша. Умираше. Макар вярната му стомана да продължаваше да гори в него, той умираше.

Не. Вече беше мъртъв. Просто тялото му още не го беше осъзнало напълно.

Костюма взе гривните в ръце. Уакс завъртя глава, доколкото му позволяваше положението, за да го погледне. Брадатият мъж се усмихна широко в очакване.

Нищо не се случи.

Костюма смръщи вежди и напрегна сили, а лицето му потъмня. После огледа гривните по-внимателно от всички страни. Сложи си ги.

Така и не се случи нищо.

— Запасите им са изчерпани — каза той с погнуса. — След всички тези премеждия, да ги намерим празни, лишени от способности. Колко жалко, наистина.

Въздъхна, приближи се към Уакс и извади алуминиевия пистолет от джоба си.

— Не се съмнявам, че учените на Айрич ще успеят да разгадаят как са били създадени. Отнеси тази мисъл със себе си във вечния покой, Уаксилий. И здрависай Железни очи вместо мен. Възнамерявам никога да не се срещам с него.

Притисна дулото на пистолета към челото на Уакс.

А миг по-късно, нещо се блъсна в него. Костюма изкрещя и се сборичка с нападателя. Отекна изстрел от алуминиевия пистолет. Костюма изруга. Дочу се тропот.

В следващия момент, пред очите на Уакс изникна физиономията на Уейн. Той коленичи до него и го огледа с ужасено изражение.

— Уейн — изграчи дрезгаво Уакс. — Как…

— А, нищо работа — отвърна другарят му. — Подхлъзнах се и паднах по една от онея ями. Само дето точно оная имаше шипове на дъното, за съжаление. Но успях да се излекувам и да се покатеря навън, след като войниците отминаха, а след това паднах тук. Определено си избрал по-хубава яма от мен.

— Костюма…

— Избяга — каза Уейн. — Не искаше битка с мен. Не и докато мога да се излекувам. Голям е страхливец…

Той млъкна, втренчен в притиснатото под скалите тяло на Уакс.

— Не…

— Намери Стерис и Мараси — прекъсна го Уакс. — Помогни им да избягат.

— Уакс — поклати глава Уейн. — Не. Не. Няма да се справя без теб.

— Напротив, ще се справиш. Бий се.

— Не за това става дума — каза Уейн. — А за всичко останало. За живота след това. Ще… ще те измъкнем оттук.

Той потри очи с юмруци и погледна към едрия камък върху Уакс, а после — към локвата кръв, която бавно се разширяваше около него.

После се отпусна на пода и прокара длани през косата си с разширени очи, сякаш беше изпаднал в шок. Уакс се опита да го подкани да тръгва, но устните му не можаха да помръднат.

Не му достигаха сили.

* * *

Мараси се беше сгушила на ледената земя до Стерис и Алик, заобиколена от въоръжените войници, които претърсваха вещите им. Все още цареше нощ, но изгревът скоро щеше да дойде.

На нейно място Уаксилий вече щеше да е открил начин да се измъкнат оттук.

„Спри да се сравняваш с него“, помисли си тя. „Нима е чудно, че си все в сянката му, когато и сама така се виждаш?“

Трябваше да преодолее някак това препятствие. През главата ѝ вече бяха минали поне десет плана, всеки от които — глупав. Чантата ѝ още беше у застаналия наблизо войник.

Клинът на РеЛуур. Може би още беше вътре. Тъй като имаше хемалургическа Дарба, възможно беше да не е забележим за един аломант, който търсеше да открие металите по нея. Войникът изсипа съдържанието на чантата ѝ върху ледените камъни.

Клинът го нямаше. Вместо това, заедно с тетрадките и кърпичките ѝ, навън се изтърколи парче метал, голямо колкото дланта ѝ. Алуминиевият връх на копието?

„Уейн, ще те…“, помисли си тя и стисна зъби ядно. Кога беше успял да размени клина с това? Пак с неговите изпълнения!

— Вече претърсих чантата — обади се друг от войниците. — Няма оръжия.

— А какво е това, тогава? — попита първият и вдигна оформеното като клин парче алуминий.

Вторият войник изпръхтя.

— Опитай само да убиеш някого с това. Върхът е прекалено тъп.

Мараси посърна. Чувстваше се така глупаво. Дори клинът да беше у нея, какво можеше да направи? Нямаше как да надвие въоръжените пазачи.

Какво, тогава, можеше да направи?

От небето падна нечия фигура и се приземи на камъните до нея. Мараси веднага застана нащрек — това трябва да беше Уаксилий. Оказа се, обаче, че беше Костюма — с пистолет в ръка и дрехи, окъсани и покрити с прах. Войниците му отдадоха чест, а онзи, който държеше чантата ѝ, пусна както нея, така и парчето метал. Едно от стъклените ѝ бурканчета грим се търкулна настрани.

Горкият Алик се беше свил до Стерис. Беше спрял да трепери, а кожата му беше посиняла. Стерис срещна погледа на Мараси с изражение на примирение.

Костюма мина покрай тях. Изглеждаше далеч по-заплашително така, когато се спускаше от небето с помощта на аломантичните си способности, отколкото когато се беше загърнал с дебелото палто, свит срещу мразовития вятър на стълбите пред храма.

— Брат ми мъртъв ли е? — обърна се към него Телсин, която тъкмо разговаряше с неколцина инженери.

— Да — отговори Костюма. — Макар че ниският се показа.

— Уби ли го?

— Оставих го да се занимава с друго — каза Костюма. — Предположих, че ще искаш да видиш какво открих възможно най-скоро.

Той вдигна високо нещо, което проблесна на мощните лампи, които хората му бяха подредили наоколо. Две сребристи гривни, всяка от които беше достатъчно дълга да покрие цялата предмишница.

— Долу имаше скрита зала, Закономерност. И почакай само да разбереш каква тайна пазеше в себе си тя…

Телсин разбута учените и побърза да се приближи до него. Пое гривните в ръце с благоговейно изражение.

— Не работят — отбеляза Едуорн.

— Какво искаш да кажеш?

— Свойствата им са изчерпани, струва ми се. Нямат останали запаси.

— Но те удостояват носителя си и с аломантични способности — каза Телсин, сложи си ги и махна на един от стражите, който ѝ подхвърли шишенце с метал.

Тя го пресуши на един дъх.

— Е? — попита Костюма.

— Нищо.

„Фалшификат“, помисли си Мараси. Също като стъкления похлупак и празния пиедестал… Да, те също бяха такива. Вече разбираше защо Уаксилий беше започнал да ги мери.

Уаксилий. Възможно ли беше наистина да е…

Не. Какво можеше да стори? Не можеше да се бие. Но можеше да мисли. Тези Окови бяха фалшиви. Още едно средство за отвличане на вниманието, което да обърка натрапниците.

Къде, тогава, бяха истинските?

* * *

Свещи в тъмна стая.

„Поредния фалшификат“, каза си Уакс през пелената, която се спускаше над ума му. „Тези гривни бяха прекалено съвършени, точно като в легендите. Били са оставени тук, за да ни заблудят.“

Също като символите на стария враг на Уакс, нарисувани на вратата на имението. Предназначението им беше само да го разсеят. Да го забавят.

„Това място е било построено за Лорд-Владетеля“, помисли си Уакс. „Капаните… Капаните са глупава идея. Ами ако някой от тях наистина го нарани? Всичко това трябва да е фалшиво.“

И какво от това? Значи имаше друг храм? Или може би наистина ги бяха скрили в някоя пещера?

Вече едва виждаше. Уейн го държеше за ръката, а по лицето му се стичаха сълзи. Пред очите му се стелеше мрак. Студът… поглъщаше всичко… като тъмнина…

„Не“, помисли си Уакс. „Няма как да бъдат другаде. Трябва да са били оставени там, където той да може да ги открие пак. Да разпознае мястото…“

Наистина.

Наистина бяха тук!

Уакс си пое дрезгаво дъх и се опита да оформи думите с устни, разширил очи напрегнато. Уейн стисна ръката му така, че кокалчетата на юмрука му побеляха.

Уакс не можа да го усети.

Тъмнината го обгърна и той умря.

28.

Уакс замря.

Уейн остави ръката му да се отпусне безжизнено. Искаше просто да си остане да седи тук. Втренчен в нищото, също като мъжете, насядали до тях — онези, които не бяха смачкани от камъните. Да си седи, докато самият той не се превърне в нищо.

Имаше само един човек в целия му живот, който беше повярвал в него. Само един, който му беше простил, който го беше насърчил. На Уейн не му пукаше, ако ще цялото човечество да изтлееше до пепел — с изключение на Уакс. И без това ги мразеше.

Но… Какво би казал Уакс за това?

„Изостави ме, копелето“, помисли си Уейн и обърса очи. В този момент ненавиждаше и Уаксилий. Но дори сега, любовта му все пак беше по-силна, отколкото омразата. Изръмжа и се изправи несигурно на крака. Нямаше никакви оръжия; беше изпуснал фехтоваческите си бастунчета горе.

Втренчи се в тялото на Уакс, после коленичи и опипа крака му. Намери нещо, и го издърпа от мястото му. Пушката.

Ръцете му веднага се разтрепериха.

— Спрете веднага — изсъска им. — Стига вече с това.

Запъна ударника на пушката и тръгна да търси изход от залата.

* * *

„Целият храм е просто примамка“, помисли си Мараси, докато трепереше на мразовития вятър. „Къде, тогава, са истинските Окови?“

Това място беше построено за Лорд-Владетеля, когото очакваха да се завърне, за да вземе оръжието си. Къде, тогава, биха оставили това оръжие?

„Той трябва да е знаел как изглежда“, каза си тя. „Той го е създал. Ние смятаме, че има формата на чифт гривни, но няма откъде да бъдем сигурни в това. Всъщност, би могло да изглежда всякак.“

Това би била хитра стратегия, ако искаш да създадеш мощно оръжие. За да проработят металоемите, беше необходимо да знаеш как да ги задействаш. Можеш да се защитиш, като запазиш в тайна истинския им вид — така, че да може да ги открие само онзи, който знае какво търси.

В такъв случай, хората, които бяха построили този храм, сигурно бяха оставили оръжието на такова място, че Лорд-Владетеля да го забележи, но всеки друг да го подмине, без да подозира и да навлезе навътре сред капаните, ямите и фалшивите съкровища — мерки, предприети или за да убият натрапниците, или за да ги оставят с грешното впечатление, че са успели да ограбят храма.

Къде, тогава, беше оръжието? На прага, под скулптурата на самия Суверен, в собствената му ръка. Мараси се сепна и се огледа наоколо, отчаяно търсейки големия връх на копието.

Той лежеше точно до нея, където войникът го беше захвърлил. Уаксилий го беше сметнал за алуминиев, защото не беше усетил метала, но не го беше разгледал достатъчно внимателно.

Ако беше, щеше да забележи, че е направен от няколко метала, чиито ивици се преплитаха — като вълните по острието на някой меч. Той не можеше да го Тласне, но не защото беше от алуминий.

А защото беше металоем, който съхраняваше в себе си повече мощ, отколкото някога бяха виждали.

* * *

Всичко около Уакс се разми до неясни петна. Пещерата, отломките от тавана, самата земя — всичко се превърна в мъгла. Но някак си беше стъпил върху нея.

— Какво е да бъдеш Бог, Уаксилий? — попита Хармония.

— Не мисля, че мога да отговоря на този въпрос.

— Самият аз също не смятах, че ще трябва да го направя — каза Хармония. — Но явно съм принуден. Ти би искал да се намеся, за да предотвратя убийствата на невинните хора. Бих могъл да го направя. Обмислял съм го. А ако попречех на всички? Какво, тогава? Трябва ли да попреча и на нараняванията, на осакатяването?

— Разбира се — отговори Уакс.

— А кога да спра, Уаксилий? Да предотвратя ли всички рани, или само онези, умишлено нанесени от зли хора? Да попреча ли да заспи човекът, който е на път да бутне неволно свещта и да подпали къщата си? Да застана ли на пътя на абсолютно всяка беда, която би могла да сполети хората?

— Може би.

— А щом постигнат света, в който никой никога не бива наранен, удовлетворени ли ще бъдат хората? Ще спрат ли да отправят молитви към мен и да искат още? Ще продължат ли някои от тях да проклинат и да плюят, когато чуят името ми, защото са бедни, докато други тънат в богатства? Да предотвратя ли и това, като направя всички еднакви, Уаксилий?

— Няма да се оставя да ме хванеш в този капан — каза Уакс. — Ти си Бог, не аз. Можеш да определиш границата и да попречиш на най-лошото. Ти си онзи, който може да открие къде свършва предотвратяването на най-лошото и започва намесата в свободния ни живот.

Светлината пред него изведнъж се разпростря настрани и Уакс осъзна, че са заобиколили една планета. Бяха далеч над нея и току-що бяха прекосили границата на мрака и излезли на слънчевата светлина, която му разкри света под краката му, окъпан в хладна, тиха светлина.

Отвъд планетата се спускаше алена пелена. Обгръщаше целия свят, притискаше го. Уакс усещаше как го задушава — непоносима смесица от ужас и разруха.

— Може би вече съм направил точно онова, което предлагаш ти — каза тихо Хармония. — Не го разбираш, защото най-лошото не може да достигне до теб.

— Какво е то? — попита Уакс, който още се опитваше да обгърне с поглед безбрежното червено море. То сякаш прииждаше навътре, но той успяваше да различи още нещо — тънка ивица светлина, като сфера, обхванала света, — която му пречеше.

— Символичен образ — обясни Хармония. — Доста елементарна метафора, може би.

Обърна се към Уакс и се усмихна като баща на впечатленото си дете.

— Разговорът ни не е приключил — каза Уакс. — Ти я остави да умре. Остави ме да я убия.

— А колко още ще мразиш себе си заради това? — попита меко Хармония.

Уакс стисна зъби, но не успя да потисне тръпките, които го побиха целия. Изживяваше го отново, виждаше я как умира в ръцете му. С ясното съзнание, че я е погубил той.

Тази омраза вреше в него. Омраза към Хармония. Омраза към света.

И да. Омраза към самия себе си.

— Защо? — попита Уакс.

— Защото ти така настоя.

— Не съм!

— Напротив. Част от теб го желаеше. Краен резултат, който мога да видя. Един от многото възможни Уаксилиуми — също толкова теб, колкото и самия ти, но който още не се е случил. Познай себе си, Уаксилий. Щеше ли да предпочетеш да я убие друг? Някой, когото тя не познаваше?

— Не — прошепна той.

— Щеше ли да предпочетеш тя да продължи да живее като робиня на собствения си ум? Покварена от онзи проклет клин, който щеше да остави белега си върху нея завинаги, дори да беше заменен?

— Не — отговори той.

Плачеше.

— А ако беше знаел, че никога няма да можеш да натиснеш спусъка, ако не беше сляп за истината? — попита Хармония, поставил длан над очите му. — Ако знаеше какво щеше да ти причини истината — че щеше да те спре и да я обрече на вечна лудост, какво щеше да поискаш от мен?

— Не ми казвай — прошепна Уакс, стиснал клепачи.

Тишината се разпростря сякаш безкрайно.

— Съжалявам за болката ти — каза Хармония с мек глас. — Съжалявам за онова, което направи; за онова, което трябваше да направим. Но не съжалявам, задето те накарах да направиш онова, което беше нужно.

Уакс отвори очи.

— А когато спра сам себе си и се въздържа да не помогна на онези долу — каза Хармония, — онова, което ме възпира да го направя, е доверието, което имам на хората да се справят сами.

Той погледна към алената пелена и допълни:

— И защото има други проблеми, с които да се справям.

— Не ми каза какво е това.

— Защото не зная какво е.

— Това… ме плаши.

Хармония го погледна.

— Така би трябвало.

Далеч под тях, на един от континентите, блещукаше мъничка искра. Уакс примигна. Беше я забелязал, независимо от огромното разстояние.

— Какво беше това? — попита.

Хармония се усмихна.

— Доверие.

* * *

Мараси стисна върха на копието с две ръце.

И почерпи от всичко.

В нея нахлу мощ и я разпали отвътре като пламъците на самия пъкъл. Снежинките увиснаха неподвижно във въздуха. Тя се изправи, протегна ръка към колана на единия войник и взе едно от шишенцата му с метал. После взе и останалите, по няколко от всеки страж, и ги изпи. Черпеше от металоема сила, която ѝ позволяваше да се движи така бързо, че когато вдигна ръка, за миг видя вакуума, останал във въздуха след нея. Усмихна се.

После разпали металите си. Всичките.

В този единствен съвършен момент, тя усети как се променя, как се разраства. Усети как мощта на самия Лорд-Владетел, съхранена в Оковите на Скръбта — върха на копието, което стискаше в пръсти, — се разлива в нея като гигантска вълна, и ѝ се стори, че ще се пръсне. Сякаш цял океан от светлина изведнъж преля във вените и артериите ѝ.

От нея се разпростря взрив от сини линии — отначало сочеха металите наоколо, но после станаха все повече, промениха се, еволюираха. Виждаше абсолютно всичко, осветено в синьо. Вече нямаше хора или предмети — само сборни точки на енергия. Металите сияеха ярко, сякаш бяха портали към някое различно измерение. Концентрирана материя, която ѝ предоставяше път към силата.

Изразходваше резервите със стъписваща бързина. Забави скоростта си и по някаква причина хората до нея подскочиха, притиснали длани към ушите си. Тя наклони глава съсредоточено, после ТЛАСНА.

Тласъкът отхвърли войниците на поне петнадесет метра назад. Срещу нея останаха само Костюма и Телсин, които я изгледаха с ужасени изражения. Изглеждаха ѝ като силуети от блестяща енергия, но ги позна. В тях имаше клинове.

Удобно. Клиновете не поддаваха лесно на Тласкане, но това изобщо не я притесняваше сега. Вдигна длан и запрати и двамата назад с помощта на същите тези метали, с които бяха пробили плътта си.

Войниците наоколо стиснаха оръжията и се обърнаха към нея. Тя ги отхвърли назад и се издигна във въздуха, като се Оттласна от оскъдното количество минерали в скалите под себе си.

Увисна така и с изненада забеляза, че около нея се вихри нещо. Мъгла? Откъде се беше появила?

„От мен“, осъзна тя.

Продължи да се носи във въздуха, изпълнена с мощ. В този момент, тя беше Издигащия се воин. Държеше в ръце онова, което Уакс едва беше вкусвал през целия си живот. Можеше да бъде като него. Да го засенчи. Можеше да раздаде справедливост на цели народи. Изцяло почувствала неизмеримата сила, която бушуваше в нея, тя най-после призна истината пред себе си.

„Не това искам.“

Не можеше да остави мечтите си от детинство да направляват жизнения ѝ път повече. Усмихна се, Тласна и полетя към храма.

* * *

Стерис проследи с поглед как сестра ѝ отлита.

— Неочаквано — отбеляза.

А бе смятала, че е подготвена за всяка възможност. Но това Мараси да засияе отвътре, да разхвърля войниците наоколо с аломантия, сякаш бяха кукли, и да изчезне сред диря мъгла във въздуха… Е, това не беше в списъка. Не беше влязло дори в допълнителните бележки.

Сведе поглед към клетия Алик, който беше премръзнал до такава степен, че беше спрял да трепери.

— Ще се наложи да разширя обхвата на вероятностите, прогнозирани за начинания като това, не смяташ ли?

Алик промърмори нещо на своя си език.

— Форалате мен! — размаха той ръка в неразбираем жест. — Форсавин!

— Казваш ми да бягам без теб, така ли? — попита Стерис, приближи се до него и си взе тефтера. — Да, би било разумно да се възползвам от объркването им, но още не смятам да ходя никъде.

Тя отвори тефтера. Беше издълбала страниците му така, че беше заприличал на кутия, с помощта на ножа на Уакс, докато се возеха на въздушното корабче.

— Знаеш ли, че когато оцених коефициента на полезност на всеки от екипа за тази мисия, дадох на себе си седем от сто? Не много висока цифра, да, но не можех да си дам най-ниската възможна оценка. И от мен има известна полза.

Обърна тефтера и му показа допълнителния медальон от запаса за спешни случаи на корабчето, който беше скътала в кухото място. Усмихна му се, извади го и го притисна към дланта му. Той отрони продължителна въздишка на облекчение, а снежинките, полепнали по лицето му, се разтопиха.

Войниците наоколо се изправяха на крака и си крещяха един на друг.

— А сега — добави Стерис — ми се струва, че ще е добре да последваме предложението ти от преди малко.

* * *

— А сега какво? — обърна се Уакс към Хармония. — Ще изчезна в нищото?

— Не вярвам, че е нищо — каза Бог. — Има нещо отвъд. Макар че вярата ми може би се дължи само на желанието ми това да се окаже вярно.

— Не ме окуражаваш. Не си ли всемогъщ?

— Далеч не — усмихна се Хармония. — Но мисля, че части от мен биха могли да бъдат.

— В това няма никаква логика.

— Няма да има, докато не направя така, че да има — отговори Хармония и разпери ръце настрани. — Но за да отговоря на въпроса ти, ще кажа, че няма да изчезнеш още. Макар че ще бъде скоро. Сега, обаче, трябва да избереш.

Уакс погледна едната ръка на божеството, после — другата.

— Всички ли трябва да избират така?

— Техните възможности са различни.

Хармония протегна ръце към Уакс, сякаш му ги подаваше да ги хване.

— Не виждам между какво избирам.

— Дясната ми ръка е свободата — каза Хармония. — Мисля, че можеш да я усетиш.

И той действително усети. Как се носи, освободен от всички окови, по ивици синя светлина. Приключение към неизвестното, с едничката цел да удовлетвори любопитството си. Беше великолепно. Винаги бе искал точно това и почувства как копнежът запулсира в него.

Свобода.

Пое си дъх дълбоко.

— А какво… Какво е другото?

Хармония вдигна лявата си ръка и Уакс чу нещо. Глас?

— Уакс? — викаше той.

Да. Трескав женски глас.

— Уакс, трябва да видиш какво е. Ще те излекува, Уакс. Уаксилий! Моля те…

— Тази ръка — каза Уакс, загледан в нея. — Тази ръка е дългът, нали така?

— Не, Уаксилий — отвърна меко Хармония. — Макар че ти виждаш нещата така. Дълг или свобода. Бреме или приключение. Винаги си бил човекът, който прави правилния избор, докато останалите се забавляват. И ненавиждаш това.

— Не е така — възрази Уакс.

Хармония се усмихна. Разбирането, изписано на лицето му, беше вбесяващо.

— Тази ръка не е дългът — каза Бог. — Това е само едно различно приключение.

— Уакс… — обади се гласът под него, задавен от вълнение. Мараси. — Трябва да използваш металоема.

Уакс протегна ръка към лявата длан на Хармония. За негово изумление, Бог я отдръпна.

— Сигурен ли си?

— Трябва.

— Трябва ли?

— Трябва. Това е, което съм.

— Значи може би е време да спреш да го ненавиждаш, сине мой — каза Хармония и протегна ръка.

Уакс се поколеба.

— Първо ми отговори на един въпрос.

— Ако ми е по силите.

— Тя също ли дойде тук? Когато почина?

Хармония се усмихна.

— Помоли ме да те пазя.

Уакс стисна лявата ръка на Хармония със своята. Незабавно усети как нещо го тегли, сякаш беше въздух, засмукан през тръба. Обля го топлина; после се превърна в пламък. Дробовете му си поеха въздух, той изкрещя задъхано и отхвърли едрата скала от себе си. Тя се стовари с трясък до него и той установи, че отново се намира в залата под храма.

Такава сила! Не беше повдигнал камъка с мускулите си, а със стомана. Тялото му се лекуваше светкавично, но още преди да се беше възстановило напълно, той скочи, като Тласна миниатюрните следи от метал в камъните под себе си. Приземи се и погледна лявата си длан — онази, която се полюшваше пред очите му, смазана, докато умираше.

Сега тя стискаше едър връх на копие, съставен от шестнадесет различни метала. Вдигна поглед и срещна този на Мараси — в очите ѝ плуваха сълзи, но се усмихваше широко.

— Намерила си го.

Тя кимна енергично.

— Само малко добра, стара детективска работа, и готово.

— Спаси ме.

Поквара и гибел… Такава мощ. Чувстваше се така, сякаш можеше да изравнява цели градове със земята — или пък да ги построява наново от нищото.

— Костюма и сестра ти са отвън — каза Мараси. — Оставих и другите там. Не… Ами, не можех да разсъждавам ясно. Или може би разсъждавах твърде много. Ето.

Тя му подаде стъкленичка с метали. Уакс я взе и вдигна Оковите.

— Можеше да го направиш и сама.

— Не — възрази Мараси. — Не можех.

— Но…

— Не можех — повтори тя. — Просто… не съм такава.

Сви рамене и добави:

— Разбираш ли какво имам предвид?

— Колкото и да е изненадващо — да.

Той стисна Оковите по-силно.

— Върви — каза тя. — Време е да се захванеш с онова, в което си най-добър.

— Кое, по-точно? Трошенето на разни неща?

— Трошене на разни неща със стил.

Той се ухили широко и пресуши шишенцето с металите.

29.

— Оковите са у съмишлениците на Уаксилий! — прошепна Костюма сам на себе си, докато прекосяваше мрачната, скалиста равнина. Беше започнало да вали сняг — мразовит, суров и напълно различен от меките снежинки, които от време на време беше виждал в източните райони на Басейна. — Това е катастрофа. Ще ни подгонят всеки момент. Трябва да избързаме с плана!

Обмисли собствените си думи, съсредоточен, докато загръщаше палтото си по-плътно. Независимо от затоплящото устройство, вятърът беше досаден.

Щеше ли да бъде достатъчен този аргумент? Не, не звучеше достатъчно крайно.

— Уаксилий и хората му са докопали Оковите! — прошепна той. — Това със сигурност ще даде на кандрата възможността да създаде металоеми, които всеки би могъл да използва. Трябва да избързаме с плана и да завладеем Елъндел веднага, иначе ще им отстъпим технологичното надмощие!

Да. Да, това беше основната идея. Дори най-внимателните от Поредиците щяха да се разтревожат от вероятността да се окаже, че врагът ги превъзхожда в технологично отношение. Това щеше да ги убеди да му отпуснат свободата на действие, която искаше.

Всичко можеше да бъде превърнато в предимство. Бе желал Оковите за самия себе си, но ако това беше невъзможно, щеше да открие нещо друго.

Костюма винаги откриваше някое предимство.

Подмина войниците, които сновяха наоколо и разтоварваха оръжия на замръзналата равнина. Бяха се подготвили за възможността тук да се състои битка — безпокояха се, че могат да се натъкнат на още маскирани диваци.

— Сър! — извика един от мъжете. — Заповеди?

Едуорн посочи нагоре.

— Ако някой освен Закономерност се спусне от небето или се приближи към вас, застреляйте го. И продължавайте да стреляте, дори след като падне на земята.

— Да, сър! — откликна войникът и махна с ръка на група от хората си. Обърна се към една празна поставка, после замръзна за момент и попита: — Пушката ми! Кой ми е взел пушката?

Костюма продължи покрай него, като метна фалшивите Окови в снега и остави войниците да забавят хората на Уаксилий — или поне се надяваше, че ще могат. Запъти се с бърза крачка към новия летящ кораб. Ето това устройство вече — това беше предимство. С Оковите можеше да си служи само един човек, да се превърне в божество. Флотилия такива кораби, обаче, можеха да издигнат цяла войска до тази мощ.

По дървения коридор вътре се редяха газови лампи, всяка от които беше поставена в строг метален обков. Вътрешността на кораба беше значително по-просто построена от богато украсения кораб, който се беше разбил в Дулсинг — нямаше дърворезба, нито полировка по дървото. Първият съд беше обзаведен като нечие жилище. Този — като склад.

„Вероятно е излязло по-евтино да се построи така“, помисли си той и кимна одобрително.

Над него изтропаха стъпки — по един от коридорите тичаха войници. Костюма изтупа снега от ръкавите на палтото си. Миг по-късно един техник, облякъл червената униформа на Тайната стража на Котерията, се приближи към него.

— Милорд — протегна мъжът един от медальоните към него. — Това ще ви трябва.

Костюма го взе и запретна ръкав да го завърже над лакътя си.

— В изправност ли е корабът?

Очите на мъжа светнаха от въодушевление.

— Да, сър! Техниката работи — била е защитена добре срещу времевите условия. Сър… невероятно е. Човек може да усети как енергията пулсира в метала. Наложи се да изпратим хора, които да отпушат вентилаторите — неколцина от Монетометите помогнаха, — и вече ги задвижихме. Фед е долу и задвижва механизма за промяна на теглото с помощта на ферохимията си, за да направи кораба по-лек. Това би трябвало да бъде последната стъпка!

— Да потегляме, тогава — каза Костюма и закрачи към мястото, където предполагаше, че се намира мостикът.

— Милорд Костюм? — обади се след него мъжът. — Няма ли да изчакаме Закономерност?

Едуорн се поколеба само за миг. Къде се беше изгубила?

„Друго предимство?“, помисли си. Нямаше да му дойде зле да стане Закономерност.

— Ще се приближи към нас, докато летим, ако може — каза той. — Най-важната ни цел е да преместим този кораб, заедно с ценните му тайни, на някое сигурно място.

Техникът му отдаде чест и побърза да изпълни заповедта, а Костюма прехвърли част от теглото си в медальона. Толкова по-лесно беше, отколкото с клиновете. Трудно му беше да не се чувства така, сякаш експериментите им с хемалургията бяха загуба на време, задънена улица.

Корабът сякаш потрепери и вентилаторите се задействаха, като вдигнаха много повече шум, отколкото беше очаквал. Преди да успее да стигне до мостика, целият съд се разтресе, и въпреки бученето на вентилаторите, Едуорн дочу пукането на лед. Наведе се към един илюминатор и погледна навън, докато се издигаха над земята.

Беше подействало. В ума му моментално нахлуха десетките начини, по които това щеше да окаже влияние на сегашното положение. На пътуването. Превоза на стоки. Войните. Хора можеха да се заселят на нови места. Щяха да имат нужда от нови видове сгради и пристанища.

И всичко щеше да минава през него.

Потисна усмивката си — по-добре беше да празнува, след като се отдалечи на безопасно разстояние, — но не успя да прогони главозамайващото въодушевление. Котерията планираше събитията с век или повече напред и задействаше внимателно изготвените си планове, като се ръководеше от неговите съвети. Той се гордееше с тях, но ако трябваше да бъде откровен, предпочиташе да се издигнат на власт, докато той още беше жив.

И с помощта на това откритие, можеше да го направи.

* * *

Джордис се беше свила в палатката и гледаше как екипажът ѝ умира.

Тази смърт ги дебнеше отдавна. Последното въгленче в огъня, което отказваше да угасне така дълго. По време на ужасния поход през мъртвия дъжд, хората ѝ се радваха на мъничкото топлина, която им предоставяше металоемът. Достатъчно, колкото едвам да ги опази живи — като растения, които прекарваха по-голямата част от деня, заключени в тъмна колиба.

Но сега, когато бяха стигнали тук, студът беше прекалено силен, а трудностите на похода — прекалено непреодолими. Тя пълзеше сред членовете на екипажа си и им шепнеше окуражителни думи, въпреки че вече не усещаше пръстите на ръцете и краката си. Повечето от мъжете и жените на кораба не успяваха дори да кимнат. Неколцина бяха започнали да събличат дрехите си — оплакваха се, че им е горещо. Снежната треска вече ги беше поразила.

Не оставаше много. Демоните без маски явно разбираха това; бяха оставили един-единствен пазач пред палатката им. Вероятно щяха да успеят да се измъкнат от противоположната ѝ страна. Но към какво щяха да се насочат? Към смърт навън, сред ветровете, вместо тук, на закрито?

„Как оцеляват хората без маски?“, запита се тя. Трябва наистина да бяха демони, родени от самия лед и мраз, за да устоят на такъв студ.

Джордис коленичи до Петрин — главната отговорничка за двигателя и най-възрастната от екипажа. Как беше успяла да оцелее толкова дълго? В никакъв случай не можеше да се нарече немощна, но трябва вече да беше прехвърлила шестото си десетилетие. Петрин вдигна длан и стисна Джордис за ръката — и макар че сбръчканите ѝ очи бяха засенчени от маската, Джордис нямаше нужда от жестове или изражения, за да усети чувствата ѝ.

— Ще ги нападнем ли? — попита Петрин.

— С каква цел?

— Така ще ни убият техните оръжия, а не студът.

Мъдри думи. Може би наистина…

Някъде извън палатката се чу тежко тупване. За собствена изненада, Джордис успя да се изправи на крака, но другите останаха сгушени по местата си. В предната част на палатката изведнъж зейна дупка, а пред нея се появи мъж с позната — макар и счупена — маска на лицето.

Невъзможно. Дали снежната треска не беше поразила и нея?

Мъжът вдигна маската си и под нея се показа брадато, но младо лице.

— Съжалявам, че нахлувам неканен — каза Алик. — Но нося дарове, в съответствие с традициите, които повелява подобна постъпка, да?

И вдигна облечения си в ръкавица юмрук, в който стискаше връзките на множество медальони.

Джордис премести поглед от медальоните към младия Алик, после — обратно към тях. За разлика от всеки друг път, сега изобщо не я беше грижа, че си позволява да вдига маската си така свободно. Приближи се към него с олюляване и грабна един от медальоните, все още неспособна да повярва на очите си.

Великолепната топлина я обля като изгрев отвътре. Въздъхна от облекчение, а умът ѝ се проясни. Това наистина беше той.

— Как? — прошепна тя.

— Сприятелих се с някои от демоните — обяви Алик.

Махна с ръка настрани и една непозната жена наполовина влезе и наполовина падна в палатката, облечена в дълга рокля, подобна на онези, които се носеха тук. Носеше цял наръч пушки.

Каза нещо на своя си език, пусна пушките на пода и отупа ръце.

— Мисля, че иска да започнем да стреляме по другите — каза Алик, докато Джордис бързаше да раздаде останалите медальони от ръката му на най-зле пострадалите от хората си. — И лично аз ще последвам заръката ѝ с удоволствие.

Петрин се зае да доразпредели последните медальони, а Джордис хвана една от пушките. Макар че топлината беше прекрасна, още се чувстваше отслабнала и не ѝ се искаше да поглежда в ботушите си, защото можеше да се окаже, че някой от пръстите ѝ е измръзнал до такава степен, че да не може да бъде спасен.

— Не съм сигурна, че ще сме в състояние да се сражаваме кой знае колко добре.

— Все пак е по-добре, отколкото да не се сражаваме въобще, да, капитане? — попита Алик.

— Така е — призна Джордис и направи жест в знак на уважение, като докосна дясното си рамо с лява ръка, а после пипна с нея и китката си. — Справи се добре. Почти ти прощавам ужасните стъпки по време на танца.

После се обърна към Петрин и добави:

— Въоръжи мъжете и жените с тези оръжия. Да убием колкото можем повече от демоните.

* * *

Уакс проби тавана на храма и се стрелна нагоре в изблик на мощ и аломантия. Завъртя се над постройката, а камъните, които се бяха разлетели около него, изсвистяха надолу, следвани от дири мъгла. На доскоро тихата равнина под него избухна оглушителна престрелка, но хората явно не се целеха в него.

Над хората долу се носеше летящ кораб, а вентилаторите му бучаха мощно на двата му понтона. Гледката беше внушителна, но корабът явно не беше лесноподвижен. Движеше се с бавната, протяжна скорост на нещо много голямо и много тежко — независимо от олекотяващите медальони.

Уакс се изкуши да смачка кораба. Да Тласне пироните, да разкъса целия корпус сред буря от разрушение и да запрати Костюма и сестра си, предателката, на замръзналото поле долу. Почти го направи. Но… Поквара. Той не беше екзекутор. Беше човек на закона. По-скоро беше готов да умре, отколкото да изневери на тази истина.

Е — да умре отново.

Спусна се надолу и използва следите от метал в скалните блокове на храма като опора, за да се стрелне светкавично над земята. Неколцина от войниците долу направиха половинчат опит да го застрелят, но повечето явно бяха погълнати от престрелката с групата хора с маски, които се бяха прикрили зад един каменист хребет.

„Стерис, Алик“, разпозна ги Уакс. „Добре.“

Приземи се сред войниците и ги изблъска настрани. Грабна един алуминиев пистолет от поставките с оръжията им, зареди го и махна на хората с маските, преди да се стрелне нагоре към летящия кораб.

Беше силен. Невероятно силен. Оковите, които продължаваше да стиска в лявата си ръка, някак си го бяха надарили не само с аломантични способности, но и с древни аломантични способности. Мощта на онези, които бяха живели отдавна, по времето на Лорд-Владетеля. Може би дори по-голяма от тяхната. Възможно ли беше?

„Какво си създал?“, запита се. „И колко ще продължи?“

Запасите му започваха да се изчерпват. Не само металите в него, но и резервите в Оковите. Резерви, които променяха Дарбите му.

Трябваше да се сдържи, съзнаваше това — да запази резервите, за да бъдат проучени, или за да ги използва в бъдещ спешен случай, — но, Поквара, толкова опияняващо беше. Достигна кораба лесно, макар че единствената му опора долу бяха няколко гилзи. Издигна се още и се приземи на носа на кораба, после строши с юмрук един от прозорците на мостика. Раните му зараснаха мигновено.

Вътре завари Костюма съвсем сам. Нямаше следа от пилоти, техници или прислужници. Само просторно, полуовално помещение, което дори не беше постлано с килим, и Костюма, седнал на стола в средата.

Уакс се провря през прозореца и вдигна алуминиевия пистолет. Ботушите му изтропаха на дървения под. Прецени обстановката. „Има хора в коридора отвън“, помисли си. „И малко метал в устата на Костюма.“ Старият номер с монетата в устата — начин да скриеш малко метал от някой аломант. Всичко в тялото се усещаше извънредно трудно.

Освен ако човек не беше надарен с мощта на самото сътворение, разбира се.

— И така — заговори Костюма, като запали лулата си, — най-после настъпи моментът на нашия сблъсък.

— Няма да бъде кой знае какъв сблъсък — каза Уакс, все още изпълнен с неукротимата сила на Оковите. — Мога да те унищожа по сто различни начина, чичо.

— Не се съмнявам, че можеш — отвърна Костюма, угаси клечката и дръпна от лулата. Опитваше се да скрие монетата. Докато говореше с мундщука в уста, си имаше извинение, задето гласът му звучи странно. — А аз мога да те унищожа само по един начин.

Уакс насочи пистолета си към него.

Костюма го погледна и се усмихна.

— Знаеш ли защо винаги съм те побеждавал, племеннико?

— Не си ме побеждавал — възрази Уакс. — Отказваш да се биеш изобщо. Това е нещо напълно различно.

— Но понякога единственият начин да победиш е именно да откажеш да се биеш.

Уакс пристъпи напред, напрегнал сетива за евентуален капан. Мислеше и се движеше много по-бързо от обикновено. Аломантичните линии, които водеха началото си от него, сияеха като синя мрежа и търсеха източници на метал, по-малки — и по-далечни — от онези, които би бил в състояние да долови при нормални обстоятелства. От време на време, те сякаш примигваха и за миг успяваше да зърне сиянието във всеки човек и предмет. Имаше чувството, че беше способен да помръдне и тях.

Един благоговеен глас в дъното на ума му прошепна: „Всички те са едно и също. Металът, умовете, хората — една и съща материя…“

— Какво направи, чичо? — попита Уакс меко.

— Тук ще ми се наложи да отговоря на собствения си въпрос — поклати Едуорн глава и се изправи. — Победих те, Уаксилий. Не благодарение на подготовката си, макар че тя беше изключително грижлива. Победих те не благодарение на интелигентността или физическата си сила, а благодарение на една моя уникална способност. Изобретателността.

— Ще ме смачкаш с помощта на някоя картина ли?

— Винаги готов с остроумен коментар! — възкликна Костюма. — Браво.

— Какво си направил?

— Заредих бомбата — отвърна Костюма. — Ще избухне след броени секунди. Освен ако аз не я спра.

— Нека избухне — каза Уакс и вдигна Оковите. Ивиците метал блестяха по повърхността на триъгълното парче метал. — Сигурен съм, че ще оцелея без проблем.

— А онези долу? — попита Костюма. — Приятелите ти? Пленниците ми? Доколкото чувам, в момента те се борят доста ожесточено за свободата си. Колко тъжно би било, ако се наложи да ги видиш изпепелени заради взрива, който, според източниците ми, ще е достатъчен да унищожи голям град напълно…

Уакс забърза мислите си още повече, като почерпи цинк. Обмисли дузина различни развоя на събитията. Да открие взривното устройство и да го Тласне надалеч? Колко щеше да успее да го отдалечи? Щеше ли Костюма да детонира бомбата, преди Уакс да го направи?

Физическата му скорост беше на привършване — Мараси трябва да я беше използвала, за да се добере до него, — така че да, Костюма щеше да разполага с достатъчно време. Но щеше ли да го направи наистина? Щеше ли да се взриви заедно с кораба, за да победи Уакс?

Ако се касаеше за обикновен престъпник, Уакс щеше да заложи на отрицателния отговор. За съжаление, обаче, Костюма и Котерията като цяло бяха демонстрирали фанатизъм, който далеч надминаваше очакванията му. Също както беше направил Майлс, преди да го екзекутират. Те не бяха просто разбойници и главорези; бяха политически революционери, роби на собствения си идеал.

Какво друго? Какво му оставаше? Отхвърляше възможност след възможност. Да пренесе Мараси и останалите на безопасно място: нямаше време. Да застреля Костюма веднага: той можеше да се излекува, а Уакс може би не разполагаше с достатъчно време да открие бомбата и да я запрати далеч, преди тя да се взриви. Да изтласка кораба нагоре? Нямаше да успее да го направи достатъчно бързо; ако Тласнеше твърде бързо, съдът щеше да се счупи.

— … сам — каза Костюма.

— Какво искаш? — попита Уакс настоятелно. — Няма да те пусна да се измъкнеш.

— Няма и нужда. Не се съмнявам, че би ме преследвал дори до другия край на света, Уаксилий. Аз може да съм изобретателен, но ти… ти си упорит.

— Какво, тогава?

— Ти ще хвърлиш Оковите през прозореца — каза Костюма. — Аз ще заповядам да обезвредят бомбата. А после ще се изправим очи в очи като обикновени хора, без свръхестествени предимства.

— Смяташ, че бих ти се доверил?

— Няма нужда — каза Костюма. — Просто ми дай дума, че ще го направиш.

— Съгласен — отговори Уакс.

— Обезвредете устройството! — извика Костюма на хората пред вратата. После се приближи към носа на кораба и каза в тръбата, монтирана там: — Обезвредете го и ни оставете сами.

Пред вратата се чуха стъпки, които бързо се отдалечиха. Уакс можеше даже да проследи как войниците си отиват — не чрез металите им, а чрез присъствието на самите им души. Малко по-късно, вече нямаше нито един войник — нито пред вратата, нито скрит някъде около мостика.

От тръбата се разнесе глас. Калаят, който разпали, му позволи да го чуе.

— Изпълнено е, милорд.

Кратка пауза, после гласът добави облекчено:

— Слава на Трел за това.

Костюма се обърна към Уакс.

— В Дивите земи спазват традицията, нали така? Двама мъже, пистолети в кобурите на бедрата им, прашен път. Един срещу друг. Единият ще живее. Другият ще умре. И спорът им е решен.

Той потупа оръжието на хълбока си.

— Не мога да осигуря прашния път, но можем да притворим очи и да си представим, че скрежът под краката ни изпълнява същата роля.

Уакс сви устни в тънка линия. Едуорн изглеждаше напълно откровен.

— Не ме карай да го правя, чичо.

— Защо? — попита Костюма. — Зная, че просто изгаряше от нетърпение за такава възможност! Виждам, че имаш алуминиев пистолет. Също като мен. Никаква помощ от аломантичните ни Тласъци. Просто двама мъже и техните оръжия.

— Чичо…

— Мечтал си за това, синко. За шанса да ме застреляш, без никой да ти задава въпроси за това, без да нарушиш закона. Освен това, в очите на закона аз съм вече мъртъв! Съвестта ти може да си отдъхне. Няма да се предам, а съм въоръжен. Единственият начин да ме спреш е като ме застреляш. Да започваме.

Уакс прокара пръст по Оковите на скръбта и се улови, че се усмихва.

— Изобщо не разбираш, нали?

— О, напротив. Виждал съм го в теб! Скритият глад на блюстителя на закона — желанието да му бъде дадена свободата да убива. Това е самата същност на теб и хората като теб.

— Не — каза Уакс.

Откопча кобура от крака си — онзи, в който беше прибрал пушката, — и пусна Оковите в кожената си кесия. Направи същото с останалите си куршуми и стъкленици метал, докато у него не остана никакъв метал с изключение на алуминиевия пистолет.

— Може би съм усещал таен глад — каза той. — Но той не е онова, което определя същността ми.

— Нима? Какво, тогава?

Уакс хвърли кожената кесия с Оковите през прозореца и плъзна пистолета си в кобура отстрани на крака си.

— Ще ти покажа.

* * *

Телсин се препъваше и катереше из снега, отчаяна.

Костюма беше кръгъл глупак. Открай време го знаеше, но днешният ден го доказа пред всички. Да отлети с кораба? Това беше първото място, където щяха да тръгнат, когато хукнеха по петите му. Вече беше на практика мъртъв.

Днешният ден беше същинско бедствие. Пълна катастрофа. Уаксилий беше разбрал за двуличието ѝ. Котерията беше разкрита. Плановете им се бяха провалили.

Все нещо трябваше да може да се спаси. Телсин се измъкна със залитане на една малка равнинка сред снега, близо до входа на храма, където хората ѝ бяха оставили корабчето, на което беше пристигнала с Уаксилий. Надяваше се, че още работи. Знаеше как да го задейства — беше наблюдавала внимателно по време на пътуването. Трябваше само…

Нещо изтрещя зад нея.

Тя примигна срещу внезапния взрив от червено по снега наоколо. Пръски.

Нейната кръв.

— Днес уби един от приятелите ми — разнесе се накъсан, дрезгав глас иззад гърба ѝ. — Няма да те оставя да погубиш и втори.

Телсин падна на колене пред корабчето, после се обърна през рамо.

Уейн беше застанал сред снега зад нея, изнемощял, с пушка в ръце.

— Ти… — прошепна Телсин. — Не можеш… Пушка…

— А, да — прекъсна я Уейн и запъна ударника. — Относно онова.

После насочи дулото към лицето ѝ и стреля.

* * *

Мараси се изкачи по скритите допреди малко стълби към залата със счупеното стъкло и изящния пиедестал. Не знаеше какво точно е отворило скрития проход, но беше доволна, че се беше случило. Безцеремонен като обикновено, Уаксилий просто си беше пробил дупка и беше излетял от катакомбите направо през камъка — вследствие на което половината зала се беше срутила, — и ако ѝ се беше наложило да го последва по този път, щеше да се види принудена да катери доста.

Мощта си беше отишла. Беше я предала на Уаксилий, но вместо да се почувства потисната от липсата ѝ, тя се усещаше… умиротворена. Обзел я беше покоят на жена, която се е изтегнала под лъчите на бавно залязващото слънце в края на някой съвършен летен ден. Да, светлината си беше отишла — но, о, каква необуздана радост бе изпитала заради нея.

Горката МеЛаан още беше тук, а костите ѝ бяха започнали да се пренареждат бавно в странна конфигурация. Без клиновете си, тя се превръщаше в Мъглив дух. Мараси коленичи до нея, но не беше сигурна как може да ѝ помогне. Поне изглеждаше, че кандрата е още жива.

Мараси се изправи и побърза да прекоси коридора с капаните към преддверието със стенописите. Навън бушуваше война — в снежната нощ отекваха стотици изстрели. Изненада се, когато видя, че хората с маските явно печелят. Войниците бяха изтласкани до ръба на каменното поле, с гръб към няколко високи урви, които се редуваха със страховити бездни. Нямаше накъде да отстъпят, а мнозина от хората им вече лежаха мъртви или ранени.

Стори ѝ се, че разпознава почерка на Уаксилий в позите, в които се бяха проснали някои от тях — сякаш бяха запратени нагоре във въздуха и бяха нападали безжизнено. Мараси кимна удовлетворено. Нека изпълнеше задачата, заради която беше дошъл.

На нея ѝ оставаше още една от нейните. Излезе от храма и се спусна по стълбите, като подмина статуята на Лорд-Владетеля. Сега, когато върхът на копието липсваше, тя сякаш държеше дълга тояга.

А сега — къде щеше да…

От някъде наблизо отекна изстрел. Тя се обърна рязко и се огледа за източника. Прозвуча втори изстрел.

Миг по-късно, от снежната буря се показа Уейн, свел глава, с неразличимо изражение. На рамо носеше пушка, а в другата си ръка стискаше не един, а три малки метални клина.

* * *

Уакс седеше тихо на мостика на кораба и чакаше чичо си да помръдне.

Не се получаваше така, както разказваха в историите. Човек не можеше да извади пистолета си така бързо, че да застреля другия, преди да е извадил и натиснал спусъка на своя — не и без ферохимически увеличена скорост. Ако го чакаш да помръдне, със сигурност ще закъснееш. Беше провел няколко опита с халосни патрони с най-бързите мъже, които познаваше.

Онзи, който понечеше да извади пистолета си пръв, неминуемо стреляше пръв. Това беше.

Костюма стрелна ръка към пистолета си.

Уакс Тласна металната рамка на прозореца зад него. После прекоси разстоянието помежду им за частица от секундата, докато Костюма стреляше. Куршумът го улучи в рамото, но Уакс се сблъска с изненадания Едуорн и двамата се стовариха на пода на мостика.

Костюма го стисна за ръката. Запасите метал на Уакс изчезнаха.

— Аха! — възкликна Костюма. — Превърнах се в Пиявица! Мога да изцедя метала от всекиго, който ме докосне, Уаксилий. Мъртъв си. Без Оковите. Без аломантия. Аз печеля.

Уакс изръмжа, стиснал здраво Костюма, и двамата се претърколиха на пода.

— Забравяш — каза Уакс. — Не съм изненадан. Винаги си мразил това. Аз съм терисец, чичо.

Увеличи теглото си многократно.

Почерпи всичкия резерв от металоема на ръката си — стотици часове, през които беше тежал по-малко, отколкото би трябвало. Извади целия запас в един-единствен миг на отчаяние.

Летящият кораб се разтресе. Секунда по-късно, подът се разцепи под краката им.

Уакс се вкопчи в Костюма, докато падаха, и го стисна с всички сили, въпреки че едната му ръка беше отслабнала заради изстрела в рамото. Двамата пропаднаха през две от нивата на кораба — тялото на Костюма, който почерпи здраве от металоема си, понесе по-голямата част от силата на ударите, — преди да се стоварят на най-долното ниво, натъртени, покрити с рани и окървавени заради едрите трески дърво.

Костюма изглеждаше ужасѐн.

— Глупак такъв! Ще…

Уакс ги завъртя във въздуха така, че Едуорн да мине под него, докато летяха надолу. Изпълненият със снежинки въздух бучеше оглушително в ушите им, докато се носеха към земята, заобиколени от ледени кристалчета.

Костюма изкрещя.

А после Тласна.

Изплю монетата от устата си и я Тласна надолу с аломантия, за да я запрати към земята. Когато се приземи, двамата се забавиха рязко посред падането.

Уакс намали теглото си точно толкова, колкото Тласъкът на Костюма да е достатъчен да ги предпази от смъртоносното падане. Двамата се стовариха в снежните преспи, малко по-далеч от платото с храма.

Уакс се възстанови пръв. Скочи на крака и издърпа Костюма за едната ръка. Двамата се изправиха един срещу друг, сами сред снежното поле. Костюма го изгледа замаяно, още разтърсен заради падането и удара в снега.

— Лесно е да се определи същността на блюстителя на закона, чичо — каза Уакс, докато кръвта от десетките ранички бавно се стичаше по лицето му. — Той е онзи, който отнася куршума, за да не се наложи да го отнесе друг.

С тези думи, Уакс стовари юмрук в лицето на Едуорн и го просна на снега в безсъзнание.

* * *

МеЛаан плуваше в океан от ужас. Ужас, затворен в капана на собствения ѝ ум; частицата от нея, която знаеше, че става нещо нередно. Изцяло инстинкт, изцяло подвластен на най-низшите импулси на съществото ѝ.

Но това направи тя. Храна. Имаше нужда от храна.

Не. Първо — някъде, където да се скрие. От трептящите звуци. Да се скрие, да намери пукнатина. Продължи да изгражда тяло, което щеше да ѝ позволи да върви. Да избяга.

Така студено. Не разбираше студа. Студът не биваше да бъде. И не можеше да вкуси земя, само скала. Скали навсякъде.

Замръзнали скали.

Искаше ѝ се да изкрещи. Нещо липсваше. Не храна. Не скривалище, а… нещо. Нещо се беше объркало ужасно, ужасно, ужасно много.

Нещо падна върху нея. Беше студено, но не беше скала. Не беше храна. Обхвана го, после се приготви да го изплюе, но нещо се случи.

Нещо прекрасно. Погълна втория, когато падна върху нея, и се набразди от вълни в отчаяната бързина да се преобрази. Върнаха се. Спомените. Знанието. Разумът.

Нейното „аз“.

Тя възликува от необуздано щастие, без да обръща внимание на дребните пролуки, които се бяха отворили сред спомените ѝ. Помнеше по-голямата част от пътуването дотук, но в залата с Оковите се беше случило нещо… Не, Оковите всъщност не бяха там, и…

Първи се оформиха очите ѝ, и когато ги отвори, тя разбра, че може да вижда. Вече го беше вкусила във въздуха и познаваше този вкус.

— Добре дошла — ухили ѝ се широко Уейн. — Мисля, че спечелихме.

30.

Мараси взе манерката, която Алик ѝ подаваше. От течността вътре се вдигаше пара, макар че на допир беше само леко затоплена. Седеше на стълбището пред храма, увита в около четиридесет одеяла. Беше дала медальона си на един от малвишците, докато успееха да вземат още от летящия кораб.

А начинът, по който щяха да стигнат до него, беше, меко казано, любопитна гледка. Уаксилий беше застанал на един каменист участък пред платото и Дърпаше с две ръце, но не се виждаше какво. Корабът, който се носеше далеч напред и нагоре, бавно се приближаваше към Уаксилий, сякаш теглен от невидима нишка.

— Ще се разпадне ли? — попита Алик.

Тя го погледна изненадано, после сведе очи към медальона, който му превеждаше.

— Малко топло шоко и едно одеяло ще ми стигнат — обясни той, седна до нея и се загърна в одеялото. — Другите имат по-голяма нужда от медальони, аха? Корабът. Ще се разпадне ли?

Мараси вдигна поглед към него. Представяше си хората на Костюма, все още на борда — как отчаяно се опитваха да накарат двигателя да заработи още по-мощно, вентилаторите да се завъртят още по-бързо. Независимо от това, той продължаваше да потъва надолу. Уаксилий Ладриан, с Оковите на скръбта в ръце и до крайна степен раздразнен, беше като природна стихия.

Тя се усмихна и отпи от манерката.

— Поквара! — възкликна и погледна през гърлото ѝ. — Какво е това?

Беше сладко, гъсто, топло, шоколадово и прекрасно.

— Шоко — отговори той. — Понякога той е единствената сладост, която ти остава в този леден, самотен свят, аха?

— Вие пиете шоколад?

— Разбира се. Вие не пиете ли?

Никога не беше. Освен това, този шоколад беше по-сладък от онзи, с който беше свикнала. Изобщо не се усещаше горчив вкус. Отпи още една дълга, успокояваща глътка.

— Алик, това е най-великолепното нещо, което някога съм преживявала. А току-що изпитах какво е да владееш мощта на самото сътворение.

Той се усмихна.

— Не мисля, че корабът ви е в опасност — продължи тя. — Той Дърпа равномерно и бавно. Уаксилий е много внимателен човек.

— Внимателен? На мен ми се струва, че е доста талантлив в чупенето на разни неща. Не ми изглежда особено внимателно отношение, аха?

— Е — каза Мараси, като продължи да отпива от питието. — Поне го прави със забележителна точност.

И действително, корабът се приземи на скалите не след дълго, все още цял. Уаксилий го задържа на място и вдигна Оковите в една ръка, докато около него се вихреше вятър, сняг и даже тънки ивички мъгла.

Вентилаторите бавно намалиха скорост и се изключиха окончателно. Малко по-късно, от кораба се показаха неколцина войници, вдигнали ръце във въздуха. Уейн и МеЛаан се завтекоха към тях и побързаха да съберат оръжията им, докато хората на Алик се качваха в летящия съд, за да го обезопасят и да проверят дали не е останал още някой, който да се крие вътре.

Мараси изчака търпеливо да приключат с всичко, докато отпиваше от разтопения шоколад и размишляваше. Клинът на РеЛуур беше скътан на сигурно място, увит в една кърпичка и прибран в джоба ѝ. Припомни си как изглеждаше Уейн, докато крачеше през снега, опрял пушката на рамо, с кожа, опръскана с кървави петна. Образът му беше последван от спомена за явната радост, с която Уаксилий се беше стрелнал в небето по петите на чичо си.

В тези мъже се криеше тъмнина, която историите не бяха успели да предадат. Мараси беше благодарна за нея, но тя беше пристъпила до ръба на тази пропаст, а след това ѝ беше обърнала гръб. Макар че се гордееше с факта, че е успяла да изпълни задачата, която кандрата ѝ беше поставила, бе решила, че нейното бъдеще ще бъде по-различно. И нямаше нищо против това.

Това беше избрала.

— Мраз — обади се Алик след известно време. — По-добре да идем да направим нещо, аха?

Тя вдигна очи от вече празната си манерка шоколад и проследи с поглед жеста на Алик. Екипът на малвишкия кораб се беше завърнал от разузнаването и вражеските войници бяха отведени — за да бъдат заключени в трюма на кораба, както подозираше Мараси.

Костюма още беше там, където го беше оставил Уаксилий: завързан за върха на копието на Лорд-Владетеля с крака, увиснали във въздуха. Бяха му взели металоемите, запушили устата му и Уаксилий беше изсмукал запасите му метал с помощта на аломантия. И все пак ѝ се струваше, че може би не са били достатъчно внимателни. Клиновете му бяха още у него, тъй като не бяха сигурни как могат да ги извадят, без да го убият. Не беше в състояние да направи каквото и да било, докато нямаше метали, но тя все пак не можеше да потисне напълно безпокойството си.

Стерис се беше присъединила към Уаксилий на полето, а той беше обвил ръка през раменете ѝ. Мараси се усмихна. Ето това вече беше образ, за който никога не беше вярвала, че може да ѝ подейства успокояващо. Двете групи се бяха изправили една срещу друга — МеЛаан и Уейн също бяха отишли при Уаксилий. Уейн беше нарамил пушката на рамо небрежно, а МеЛаан се извисяваше на близо десет сантиметра над всички останали, скръстила ръце и изправила гръб твърдо.

Добре.

— Да вървим — обърна се Мараси към Алик.

Капитанът на Алик, Джордис, носеше един от превеждащите медальони — и не трепна, когато усети острия повей на вятъра, който ги прониза, когато Мараси се приближи към нея.

— Благодарим ви за помощта — каза Джордис с глас, в който се долавяше същият акцент като у Алик. — Но признателността ни не е основание да пренебрегваме кражбата. Очакваме собствеността ни да бъде върната.

— Не виждам ваша собственост тук — отвърна Уаксилий хладно. — Само артефакт, който ние приземихме. Е, той и въздушният ми кораб.

— Вашият… — заекна Джордис и пристъпи напред. — Откакто се разбихме на ваша територия, по-голямата част от екипажа ми беше затворена, измъчвана и избита. Явно сте в настроение за война, аломанте.

Покварата да го тръшне макар. Мараси се надяваше, че Джордис ще споделя дълбоката почит, която Алик питаеше към Уаксилий. Повечето от хората ѝ действително изглеждаха уплашени от присъствието му, но капитанът явно нямаше намерение да отстъпва.

— Ако наистина ще започваме война, не мисля, че начинът да спася народа си би бил да оставя ценно оръжие във ваши ръце — каза Уаксилий. — Не мога да върна назад онова, което Костюма и хората му са направили с вас — те са престъпници и онова, което сториха, е отвратително. Ще се погрижа да получат справедливо наказание.

— И все пак крадете от нас.

— Отричате ли, че този храм беше празен, когато пристигнахме? — попита Уаксилий. — Отричате ли, че този кораб е бил построен от народ, различен от вашия? Не мога да ви открадна онова, което никога не е било ваше, капитане. Като техен откривател, именно аз притежавам правата върху тази реликва и кораба. Можете да…

Мараси се готвеше да пристъпи между тях, но се изненада, когато Стерис я изпревари и прекъсна Уакс:

— Лорд Уаксилий, смятам, че би било разумно от наша страна да им позволим да вземат кораба.

— Какво? За нищо на света няма да…

— Уаксилий — каза тя тихо. — Те са уморени, нещастни и страшно далеч от дома си. Как иначе мислиш, че ще могат да се завърнат при близките си? Справедливо ли е това?

Той присви устни.

— Един от тези кораби вече е у Котерията, която го проучва, Стерис.

— Тогава — обърна се Стерис към Джордис, — ще ги помолим да върнат щедрия ни жест, като се отворят за търговски взаимоотношения с нас. Подозирам, че ще успеем да купим кораби от тях по-бързо, отколкото Котерията ще успее да си построи собствени.

Мараси кимна. „Никак не беше зле, Стерис.“

— Ако се съгласят да ни продадат — каза Уаксилий.

— Мисля, че ще се съгласят — погледна Стерис към Джордис. — Защото добрият капитан ще ги убеди в това, че достъпът до нашите аломанти си струва да се откажат от технологическия си монопол.

— Така е — пристъпи Мараси до останалите, а Алик я последва. — Ние сме рядкост сред народа ви, нали?

— „Ние“ ли? — попита Алик, а капитанът се обърна към нея.

— Аз също съм аломант — обясни тя развеселено. — Не ме ли видя как задействах кубчето, когато бяхме в склада?

— Бях… малко разсеян… — отговори Алик зашеметено. — О, майчице. Ъ-ъ… Ваше Величие.

Мараси въздъхна и се обърна към Джордис.

— Не мога да ви обещая нищо — каза капитанът на Стерис неохотно. — Малвишците са само един народ от много. Друг от народите в страната ни би могъл да ви сметне за слаби и да реши да ви нападне.

— Тогава би било предвидливо от ваша страна да ги уведомите, че Оковите на скръбта са тук и са готови да накажат всекиго, който ни нападне — каза Стерис.

Джордис изсъска. Мараси не можеше да види лицето ѝ зад маската, но рязкото махване на ръката ѝ явно не беше израз на задоволство.

— Невъзможно. Давате ми по-малкото съкровище, за да отвлечете вниманието ми от по-ценното, аха? Няма да ви отстъпим оръжието на Суверена.

— Не го отстъпвате на нас — обясни Стерис и погледна към МеЛаан, която наблюдаваше, все още скръстила ръце. — Алик. Твоят народ разказва истории за създанията като нея, нали?

— Кажи на останалите — обърна се Мараси към Алик. — Моля те.

Той махна медальона си и се впусна в оживени обяснения на собствения си език, като размахваше ръце и сочеше МеЛаан. Тя повдигна едната си вежда, после направи кожата си прозрачна и разкри скелета под нея — изпочупен и напукан на толкова места, че Мараси се стъписа. Как успяваше изобщо да стои права?

Капитанът изслуша Алик и огледа МеЛаан внимателно.

— Ще дадем Оковите на безсмъртните кандра — каза Стерис. — Те са мъдри и безпристрастни и са натоварени със задачата да закрилят всички хора. Ще обещаят да не допускат да използваме Оковите, освен ако не бъдем нападнати от вашите събратя.

Нямаше как да преценят какво мисли капитан Джордис под непроницаемата маска. Когато заговори, направи няколко отсечени жеста — но те можеха да бъдат изимитирани много по-лесно, отколкото някое фалшиво изражение на лицето. Що за общество беше онова, в което всички криеха истинските си чувства зад маска и показваха само строго отмерени реакции?

— Доста неприятно за мен споразумение — каза Джордис най-после. — Означава, че ще трябва да се върна при народа си сразена. Половината ми екипаж е мъртъв, а корабът ни е разменен срещу десетки години по-стар такъв.

— Наистина — съгласи се Стерис, застанала до Уаксилий, който просто се извисяваше застрашително, скръстил ръце. Имаше ненадминат талант за това. — Но, капитане, вие ще се върнете с нещо по-ценно от стара реликва или дори катастрофиралия ви кораб. Ще се снабдите с търговски партньори в страна, която гъмжи от Металородени. Споменахме ли, че лорд Уаксилий заема важен пост в правителството ни? Че има значително влияние върху решенията, свързани с търговията, данъците и митническите тарифи? Онези от вас, които успеят да си осигурят изгодни сделки с нас, биха натрупали цяло състояние.

Джордис ги изгледа, скръсти ръце и се обърна лице в лице срещу Уакс.

— И все пак е неприятно.

Беше много по-ниска, но някак си също успяваше да се извиси доста успешно. Всъщност, Мараси остана с впечатлението, че ѝ се иска направо да им се развика — да ги нападне, да си отмъсти за онова, което е било сторено с нея и хората ѝ. Всичко, освен това да сключва мирни търговски сделки.

Може би някои чувства бяха прекалено силни, за да успее да ги прикрие дори маската.

В крайна сметка, тя кимна.

— Добре тогава. Така да бъде. Но няма да си тръгна без начално споразумение — писмено засвидетелстване на намеренията ви, ако не друго.

Мараси въздъхна облекчено и кимна на Стерис одобрително. И все пак не пропусна да забележи скованата стойка на Джордис, когато двамата с Уаксилий си стиснаха ръцете. Басейнът не си беше спечелил нови приятели днес. Надяваше се, че бяха успели да замажат положението така, че поне да не си създадат нови врагове.

— Имам още една молба — каза Уаксилий.

— Каква? — попита Джордис подозрително.

— Нищо особено ужасяващо или скъпо — успокои я Уаксилий. — Направо казано, искаме просто да ни вземете и да ни оставите на едно място.

* * *

За щастие, южняците се съгласиха. Не им се искаше особено да отлетят с трюм, пълен с вражески войници, чак до държавата си. На Уакс му се наложи да им обясни пределно ясно, че няма да им позволи да задържат самия Костюм, и капитанът отстъпи почти без да спори. Явно разбираше, че имаше най-голям шанс виновниците за всичко, сполетяло екипажа ѝ, да си получат заслуженото, ако дадеше на Уакс възможността да проведе обстойно разследване на случая.

Уакс премълча за роднинската си връзка с Костюма.

Докато малвишците се приготвяха за пътуването, Уакс стоеше пред статуята на Лорд-Владетеля с онзи единствен клин в едното око. Беше проверил колана, и се беше оказал алуминиев. Без заряд. Ако някога бяха съществували две гривни, явно бяха обединени във върха на копието.

Мараси мина покрай него.

— Отивам да проверя дали не сме забравили нещо в малкото корабче.

Уакс кимна. „Притежавах мощта ти“, обърна се той наум към статията, „ако ще и само за миг. Поквара… Мисля, че разбирам.“

Беше дал Оковите на МеЛаан, а тя ги беше погълнала в плътта си. Радваше се, че няма достъп до тях. Силата им беше твърде необятна.

Вдигна пръст в знак за сбогом към Лорд-Владетеля и изтича след Мараси.

— На Арадел и Сената никак няма да им допадне тази сделка — отбеляза, когато я настигна. — Особено онази част, според която трябва да се откажем от Оковите.

— Знам — каза Мараси.

— Нямам нищо против — стига да имам възможността да му обясня, че идеята не е била моя.

Тя го стрелна с поглед.

— Не изглеждаш особено съкрушен от факта, че се лишаваш от Оковите.

— Не съм — призна той. — Честно казано, те ме тревожеха. Запасите им са вече почти изцедени, но вероятно бихме могли да ги презаредим. Мощта, която дават на носителя, обаче, е нещо…

— … великолепно и смазващо едновременно? — довърши вместо него Мараси. — Опасни заради онова, което би могло да се случи, ако попаднат в грешните ръце, и все пак някак още по-опасни в твоите собствени?

— Да.

В този миг, брулени от вятъра, те споделиха нещо. Нещо, до което се бяха докоснали, и което — надяваха се — щеше да остане известно само на тях.

Обърнаха се едновременно, без да кажат и дума, и потърсиха с очи малкото корабче. Джордис щеше да пожелае да го върне обратно на кораба, но преди това Уакс трябваше да види един труп. Не обвиняваше Уейн за онова, което беше направил с Телсин. Да, да я отведат в Елъндел за справедлив процес — и разпит — щеше да бъде по-добре. И да, беше осъзнал, че предпочита той да беше натиснал спусъка. Хармония се беше оказал прав за това.

Но, така или иначе, вече се бяха погрижили за Телсин. Това означаваше…

Кръв по снега.

Нито следа от корабчето.

И още по-важно — нито следа от труп.

Мараси замръзна на място, докато крачеха, но Уакс продължи и се приближи към празния участък на заснежената земя. Беше им се изплъзнала отново. Установи, че не е изненадан — но пък беше впечатлен. Беше успяла да излети с корабчето и да избяга с него посред хаоса на битката.

„Уейн трябваше да се досети, че е могла да се излекува“, помисли си Уакс и коленичи да огледа по-добре зловещата пътека на капките кръв, които сякаш очертаваха тяло върху снега.

— Значи още не сме приключили — обади се Мараси.

Уакс прокара пръсти по вече замръзналите кървави пръски. Беше прекарал последните осемнадесет месеца в опити да спаси тази жена. А когато най-сетне беше успял, тя го беше убила.

— Не сме приключили — отговори. — Но в известен смисъл, така е по-добре.

— Защото сестра ти не е мъртва?

Той се обърна към Мараси. Струваше му се, че въпреки дългите часове, прекарани на това ледовито място, студът едва сега е успял да проникне в него.

— Не — каза. — Защото сега имам някого, когото да преследвам.

31.

— Уакс, трябва да видиш това!

Уакс отметна глава назад. Изглеждаше изтощен. Койките не бяха особено удобни, но корабът поне летеше плавно, без трусове. Беше доста по-приятно от малкото корабче, което сякаш можеше да се забие с носа напред в някоя от близките планини при един малко по-силен повей на вятъра.

Уейн се беше надвесил наполовина извън широкия прозорец на стаята.

— Прозорецът може да се отваря? — попита Уакс изненадано.

— Всички могат — обясни Уейн, — стига да буташ достатъчно силно. Погледни. Наистина трябва да видиш това.

Уакс въздъхна, покатери се до него и на свой ред се надвеси от прозореца. Елъндел се простираше под тях като безбрежен океан от светлинки.

— Като реки от огън — промърмори Уейн. — Виж как светлините следват определен модел. В по-богатите квартали са повече. Улиците могат да се проследят като ленти. Красота.

Уакс изръмжа.

— Само толкова ли ще кажеш, приятелю?

— Уейн, аз виждам това на практика всяка вечер.

— Е, това вече не е никак честно. Би трябвало да те е срам.

— Задето съм Монетомет?

— Задето играеш живота с нечестно предимство, Уакс.

— Ами ако вместо това просто бъда признателен?

— И така става, предполагам.

Уакс се отпусна на койката си, свали ботушите си и развърза връзките им. Тялото му го болеше така, сякаш го бяха били до несвяст. Искаше му се да можеше да обвини за това напрежението от последните няколко дни, но след като беше докоснал Оковите на скръбта, се беше излекувал от дотогавашните рани и изтощение напълно.

Това означаваше, че сегашните му болки се дължат само на обстоятелството, че е спал няколко часа в тази койка. Поквара. Наистина остаряваше. След като обмисли това малко по-подробно, обаче, почувства, че смъртността вече не го плашеше така, както някога.

— Трябва да идем на мостика — предложи той и се изправи.

Беше изминал цял ден, откакто бяха напуснали планините. Бяха кацнали в един град, за да изпратят съобщение по телеграфа по настояване на Уакс, а после бяха изчакали следващата нощ, за да поемат по остатъка от пътя. Нямаше никакво намерение да допусне гигантски, летящ боен кораб в близост до града, без поне да даде предварително предупреждение.

Джордис се беше показала достатъчно сговорчива, след като ѝ беше обещал да ѝ се отплати за тази услуга в провизии за пътешествието им обратно до дома. Уакс знаеше, че капитанът тревожи Мараси, но той беше погледнал в очите зад маската на жената. Тя беше войник, убиец — независимо от твърденията ѝ, че е капитан на прост търговски кораб.

Тя знаеше. Уакс вече бе държал Оковите в ръце. Имал беше възможността да се отърве от малвишците и да си присвои кораба им, без никакви усилия. Но вместо това се беше съгласил на компромиса, който Стерис предложи. Независимо от резките ѝ думи, Джордис съзнаваше, че е по-облагодетелствана от сделката, отколкото би могло да се очаква.

Уейн излезе от кабината им и застана до него. Двамата се отместиха от пътя на неколцина въоръжени мъже, които тъкмо минаваха по коридора. Не можеше да види лицата им, но долавяше предостатъчно в превитите им гърбове и тихия, потиснат тон на разговорите им.

— Пречупили са се — прошепна Уейн и погледна през рамо след тях. — Не е справедливо онова, което ги е сполетяло, Уакс.

— Животът честен ли е изобщо някога?

— Към мен е бил — каза Уейн. — Даже повече от честен, може би. Като се има предвид какво заслужавам.

— Говори ли ти се за това?

— Какво?

— Използва пушка, Уейн.

— Ха, това беше просто някаква ловджийска двуцевка. Почти не се брои.

Уакс опря длан в рамото на приятеля си. Уейн сви рамене.

— Май тялото ми просто си каза: „Какво пък толкова?“

— Аз помислих, че това означава, че си си простил.

— Не — каза Уейн. — Просто много се бях ядосал на сестра ти.

— Ти знаеше, нали? — смръщи вежди Уакс. — Че ще се излекува?

— Е, не исках да прибягвам до хладнокръвно убийство…

— Това е хубаво, предполагам.

— Но наоколо нямаше с какво да се стоплим, та така стана.

— Уейн…

Ниският мъж въздъхна.

— Видях металоемите да се показват изпод ръкавите ѝ. И предположих, че щом е имала възможността да си избере ферохимична сила, ще се е спряла на способността да се лекува. Не бих убил сестра ти, приятел. Но нямах нищо против да я постресна малко, пък и ми трябваха клиновете на МеЛаан.

Изражението на Уейн стана някак отдалечено и той продължи:

— Предполагам, че трябваше да остана там. За да ѝ попреча да избяга, нали се сещаш? Но не разсъждавах особено трезво, така да се каже. Мислех, че си умрял. Наистина го вярвах. И все си мислех: „Би ли я убил Уакс наистина? Или би ѝ дал още един шанс, както на мен?“ Затова я оставих така. Спрях, преди да я убия, защото това беше последното нещо, което смятах, че ще мога да направя за теб. Разбираш ли какво имам предвид?

Уакс стисна рамото на Уейн.

— Благодаря. Радвам се, че се учиш.

Но чувстваше, че е лицемерно да говори така, когато всъщност дълбоко в себе си му се искаше Уейн да ѝ беше взел металоемите и да беше оставил трупа ѝ да замръзне сред снеговете.

Уейн се ухили. Уакс кимна в посоката, където бяха изчезнали мъжете от екипажа.

— Ще се срещнем там.

— Отиваш да вземеш жена си ли? — попита Уейн. — Доста трудно ще свикне с живота тук, далеч от естествената си среда — мразовитата, вечно заледена, мъртвешка пустош на…

— Уейн — прекъсна го Уакс с тих, но твърд тон.

— Хм?

— Достатъчно.

— Аз само…

— Достатъчно.

Уейн се закова на място с увиснало чене, после облиза устни и кимна.

— Ясно. Ще се видим горе след малко, значи?

— Идваме веднага.

Уейн се завтече бързешком към мостика. Уакс продължи по коридора и подмина няколко врати, докато не стигна до кабината, която си деляха Стерис и Мараси. Вдигна ръка, за да почука, но вратата беше открехната, затова надникна вътре. Стерис лежеше на едната койка, увита в одеяло и задрямала. Нямаше следа от Мараси; беше му споменала, че иска да гледа от илюминаторите на мостика, докато захождат към града.

Поколеба се на вратата, загледан в спящата Стерис. Почти се обърна да си тръгне; беше ѝ се струпало толкова много през последните няколко дни. Трябва да беше изтощена. След като пристигнеха в Елъндел, тепърва трябваше да изкарат затворниците от трюма и да натоварят обещаните провизии — може би щяха да изминат часове, преди корабът да отпътува отново. Можеше да поспи още малко, нали?

Вратата изскърца, когато той неволно се облегна върху нея и Стерис се сепна рязко. Очите ѝ го откриха моментално. Тя се усмихна, отпусна се и се сгуши пак във възглавницата. Под одеялото носеше пътническата си рокля.

Уакс прекрачи прага и се отпусна на койката срещу нейната; кабината беше толкова тясна, че коленете му се докосваха в койката ѝ, докато седеше. А тези помещения се считаха за просторни. Наведе се напред и взе дланта на Стерис в ръце.

Тя стисна неговите, затвори очи отново и двамата останаха така. Неподвижни. Всичко останало можеше да почака няколко минути.

— Благодаря ти — каза Уакс тихо.

— За какво? — попита тя.

— Задето дойде с мен.

— Не направих кой знае какво.

— Беше ми от огромна помощ на тържеството — каза Уакс. — А и преговорите ти с малвишците… Стерис, беше невероятна.

— Може би — съгласи се тя. — Но все пак ми се струва, че през по-голямата част от пътуването представлявах, общо взето, багаж.

Той сви рамене.

— Стерис, мисля, че всички ние сме такива. Водени от едно на друго място от дълга, обществото или самия Бог. Струва ми се, че дори в собствения си живот сме просто пътници. Но от време на време, действително ни се налага да направим избор. Истински избор. Може да сме лишени от възможността да изберем какво ще ни се случи или къде ще се озовем, но можем да се насочим в определена посока.

Той стисна ръката ѝ и добави:

— Ти се насочи към мен.

— Е — усмихна му се тя, — човек обикновено е в най-голяма безопасност, именно когато е около теб…

Той погали лицето ѝ с ръка — загрубяла, покрита с мазоли. „Ново приключение.“

В края на краищата, един от членовете на екипажа дойде да ги потърси, и Уакс неохотно се изправи и помогна на Стерис да стане. После се запътиха, хванати под ръка, през коридорите на кораба към мостика, където ги чакаха останалите.

Когато пристигна там, Уакс успя да усети вълнението, което Уейн беше изпитал при гледката на града. От панорамния изглед на мостика, нощният град наистина беше разкошен. „Ще се превърне ли тази гледка в нещо обикновено някой ден?“, запита се Уакс, докато Стерис стискаше силно дланта му, широко усмихната при вида на града. Технологията на летящите кораби беше нова, но не бяха изминали много години, откакто беше видял първия автомобил на пътя.

Мараси насочваше капитан Джордис през града. Уакс не успя да разчете нищо по позата на капитана или екипажа ѝ. Бяха ли впечатлени от размерите на града или височината на небостъргачите? Или тези неща бяха нещо обикновено на юг?

Приближиха се към кулата Алстрьом и Уакс си представи какво щяха да пишат за това в утрешните вестници. Чудесно. Мразеше потайностите; предпочиташе жителите на Елъндел да узнаят до последния, че светът току-що е станал едно много по-обширно място.

Кулата Алстрьом, в чиято собственост Уакс имаше дял, беше с плосък покрив. Капитанът го беше уверил, че може да приземи кораба „дори върху гвоздей, ако главичката му е достатъчно гладка“. Оказа се, че не е преувеличила, и корабът кацна успешно на кулата.

— Сигурни ли сте, че не искате да останете? — обърна се Мараси към Джордис. — Да разгледате града, да видите какви сме всъщност?

— Не. Благодаря ви.

Думите ѝ му прозвучаха насилено. Но можеше ли да бъде сигурен в това, като се имаше предвид странния акцент, който обагряше речта ѝ?

— Ще приемем предложените от вас провизии и ще потеглим тази нощ.

Време беше за слизане. Уакс и Стерис поведоха през коридорите, следвани от останалите.

— Чувствам се така, сякаш цялото това преживяване е било просто сън — прошепна Стерис. — Трябва да запиша всичко възможно най-бързо, преди спомените ми да са избледнели.

Уакс си спомни срещата си с Хармония и кимна.

Стигнаха до мястото, където коридорът се разклоняваше, а един от панелите на стената можеше да се отваря. От него сега се спускаше дълъг мост, който водеше към покрива. Уакс успя да различи долу няколко фигури, извили шии нагоре към кораба. Губернатор Арадел беше дошъл лично.

— О, Могъщи — обърна се към него Алик. — Нека винаги знаеш къде е следващото ти огнище.

— И ти, Алик.

— О, аз знам — ухили се той широко. — Защото моето следващо огнище е у дома, аха?

Той се обърна към Мараси, пресегна се и си свали маската — счупената, която беше закрепил с лепило. Поднесе я към нея с две ръце, с което предизвика няколко изумени ахвания.

— Моля — каза той.

Произнесе думата с по-тежък акцент, отколкото преди.

Джордис, която не беше вдигнала маската си пред Уакс, видимо се скова от неудобство, когато видя жеста му. Мараси се поколеба за миг, но прие маската.

— Благодаря.

— Аз благодаря, госпожице Мараси — каза Алик. — За целия си живот.

Взе плоската маска без резба или украшения, окачена на кръста му и си я сложи с помощта на кожения ѝ ремък. Представляваше просто извито парче дърво с дупки за очите.

— Нямам търпение да се завърна у дома, но следващото ми огнище може би ще бъде тук. Възнамерявам да се възползвам от поканата да посетя този град.

— Стига само да донесеш още шоко, можеш да дойдеш, когато пожелаеш — отговори Мараси.

Уакс се усмихна и петимата връчиха медальоните си за тегло обратно на капитана — обичай, за който вече им бяха обяснили. Джордис вече беше подарила на Уакс по един от всеки вид — за топлина и превод. Уейн сигурно беше откраднал още един комплект — макар че Уакс смяташе да изчака, докато слязат от кораба, за да го попита.

Заслиза пръв надолу по мостчето, повел Стерис, която го беше хванала под ръка.

— Сериозно ти казвам, Уаксилий — каза Мараси, която се изравни с тях. — Трябва да започнем да внасяме от този техен шоколад. Не знам какво има вътре, но е невероятен. Ако смяташ, че летящите кораби ще станат популярни, почакай само да го опиташ.

— Ей — каза Уейн, който го настигна от другата страна, но извил врат към хората на кораба зад тях. — Мараси, според мен оня момък си пада по теб.

— Благодаря — каза Мараси, — задето ни дари с крайния резултат на забележителната си наблюдателност, Уейн.

— Може да ни е от полза в дипломатическо отношение — отбеляза Стерис.

— Моля ви се — отговори Мараси. — В сравнение с мен е направо хлапе. И да не сте посмели да се хилите.

— Не бих посмял — каза Уакс, вперил поглед напред.

Но не пропусна да забележи колко грижливо носи маската в ръце.

Група помощници и охранители на губернатора се бяха скупчили пред тях, защитени от сферата, в която бяха застанали — сякаш можеха да се опазят от зашеметяващата гледка и всичко, което тя означаваше, като се сгушеха един до друг като стадо кози. Арадел, обаче, стоеше далеч от тях, сякаш си беше пробил път през групичката, за да се измъкне.

Уакс се приближи до него със Стерис под ръка и зачака.

— Покварата да го тръшне — каза Арадел най-после.

— Все пак ви предупредих — отвърна Уакс.

Арадел поклати глава, разширил очи от изумление.

— Е, това може да отклони вниманието на хората от катастрофата, която предизвикахте в Ню Сирън.

— Значи нещата са зле? — попита Стерис.

Арадел изръмжа.

— Сенатът пече топките ми на бавен огън от два дни насам и крещи за война и безотговорни злоупотреби с властта. Сякаш имам каквато и да било сила да повлияя точно на вас.

Сепна се, най-после успя да отлепи поглед от кораба и се прокашля — сякаш току-що беше осъзнал какво е казал и на кого.

Уакс се усмихна. Арадел говореше направо, но обикновено показваше повече такт, отколкото сега. Нямаше как да се издигнеш като констабъл, без да разбираш поне малко от изкуството да се справяш с егото на околните.

— Моите извинения, лейди Хармс — каза той. — Ладриан, трябва да чуя какво се е случило в Ню Сирън. Чистата истина от собствената ти уста.

— Ще ви разкажа — обеща Уакс. — Утре.

— Но…

— Губернаторе — прекъсна го Уакс. — Добре разбирам в какво положение се намирате сега, но нямате представа какво преживяхме през последните няколко дни. Хората ми се нуждаят от почивка. Утре. Моля ви.

Арадел изръмжа.

— Хубаво.

— Приготвихте ли нещата, за които помолих? — попита Уакс.

— Долу са — отвърна Арадел и се обърна отново към кораба. — В апартамента на върха на кулата.

Пое си дълбоко дъх, докато се опитваше да обхване с поглед огромната летяща машина. Констабъл-генерал Реди беше довел неколцина от хората си, за да отведат пленените войници.

Уакс забеляза, че корабът всъщност се е приземил само наполовина върху покрива. Един от вентилаторите продължаваше да се върти, макар и по-бавно, за да го задържи на място. „Сигурно са го направили нарочно“, помисли си той. „Като послание, отправено към нас. Искат да ни напомнят, че макар да е вероятно да се сдобием с тази технология скоро, те все пак са с години по-напреднали от нас в боравенето с нея.“

— Мисля, че всичко ще се нареди — обърна се Уакс към Арадел. — Ако градовете в покрайнините са обмисляли да ни нападнат, подозирам, че това ще ги разколебае. Разпространете новината, че летящ кораб се е приземил в центъра на Елъндел, за да ме остави тук — а после си е тръгнал мирно и спокойно.

— Вече обсъдихме начални споразумения с тях, Ваша Чест — добави Стерис. — При изгодни за нас търговски условия. Това би трябвало да укроти ястребите и да ни спечели време да загладим положението.

— Да, вероятно е така — съгласи се Арадел. — Но Сенатът трудно ще преглътне такъв горчив метал, Ладриан. Не самия кораб, а факта, че явно ще ми се наложи просто да го пусна да отлети.

Поколеба се, после допълни:

— Не съм им казал още какво ми разказа за другия обект.

— За Оковите на скръбта ли?

Арадел кимна — бе твърде дипломатичен, че да каже онова, което Уакс беше сигурен, че мисли: „В какво ме забърка пък този път, Ладриан?“

— МеЛаан? — обърна се Уакс. — Имаш ли нещо против да поемеш нещата оттук нататък?

— Не, разбира се — запъти се тя към тях.

Носеше дрехи, взети назаем от южняците — мъжки панталон и ботуши, които стигаха до средата на прасеца ѝ. Положи длан на рамото на губернатора.

— О, Свещени — каза Арадел с напрегнат, но изпълнен с почит глас. После изгледа Уакс. — Нали осъзнаваш колко точно нечестно е да трябва да се разправям с теб, когато по всяко време можеш да се позовеш на подкрепата на божествените пратеници, които да те измъкнат от кашата?

— Това е направо нищо — каза Уакс и поведе Стерис към стълбището за долните етажи. — Някой път ще ти разкажа за разговора, който проведох с Бог последния път, когато умрях.

— Просто го срази — отбеляза Стерис, когато стигнаха до стълбището.

— Нищо такова — възрази Уакс. — Той е вече политик. Трябва да свикне да се окопитва бързо, ако го хванат неподготвен по време на разговор. Така ще се справя по-добре в дебатите и тем подобните неща.

Тя му хвърли кос поглед.

— Ще се държа по-добре — обеща ѝ той и отвори вратата, за да я пусне първа.

Мараси понечи да тръгне след тях, но Уейн я хвана над лакътя и поклати глава.

— По-добре? — долетя гласът на Стерис от стълбището. — Значи няма да се оплакваш повече, когато се наложи да ходим на тържества?

— Разбира се, че ще се оплаквам — отвърна Уакс и я последва надолу по стълбите, като остави другите горе. — Това си е една от основните черти на характера ми. Но ще се опитам да насоча най-неприятните изблици на мрънкане към теб и Уейн.

— А аз, на свой ред, обещавам да се възхищавам на дръзките постъпки, с които спасяваш всички от всичко — усмихна му се тя. — И винаги да нося няколко допълнителни стъкленици метал за всеки случай. Къде отиваме, междувпрочем?

Той ѝ се ухили и я поведе към най-горния етаж на небостъргача — великолепен мезонет, необитаван за момента. Собствениците му бяха заминали на дълга ваканция в Елмсдел. На един стол в коридора пред същинския апартамент се беше настанил един уморен на вид мъж, облечен като свещеник-Оцеленец — официална мъглопелерина, която по-скоро приличаше на шал, наметната над робата, украсена с бродерия по ръкавите, която трябваше да наподобява белези.

Стерис погледна любопитно към Уакс.

— Стерис — заговори той, — исках да те попитам дали би се съгласила да станеш моя съпруга.

— Вече се съгласих…

— Да, но последния път, когато те попитах, очаквах договор — прекъсна я Уакс. — Бях лорд на къща и предлагах брак на заможна жена с цел взаимно изгодна сделка. Е, тази моя молба още важи и съм ти благодарен за съгласието. Но те питам пак. Важно е за мен. Ще станеш ли моя съпруга? Искам да се оженя за теб. Веднага, пред Оцелелия и пред този свещеник. Не защото думите на някакъв лист хартия ни задължават да го направим, а защото искаме.

Той я хвана за ръката и заговори по-тихо:

— Болезнено много се уморих да бъда сам, Стерис. Време е да го призная. А ти… Ти си невероятна. Наистина си невероятна.

Стерис се беше просълзила. Издърпа длан от неговата и избърза очи.

— Тези сълзи… нещо хубаво ли означават, или нещо лошо? — попита Уакс.

Вече толкова години, прекарани около жени, а понякога още му беше трудно да направи разлика.

— Ами, това не фигурираше в нито един от списъците ми.

— А — каза той и усети как сърцето му сякаш пропада.

— И не мога да се сетя за друг момент, в който да съм пропускала да отбележа нещо в списъците си, а то да се окаже така прекрасно.

Тя кимна и подсмръкна. Носът ѝ се беше зачервил.

— Толкова прекрасно. Благодаря ти, лорд Уаксилий.

Замисли се за момент и попита:

— Но още тази вечер? Така скоро? Не заслужават ли останалите да бъдат поканени на сватбата?

— Вече бяха поканени на такава — каза Уакс. — Не сме виновни ние, че не се стигна до бракосъчетание. Така че… Как смяташ? Ако си уморена от пътуването, няма да те притискам. Просто си помислих, че…

Вместо отговор, тя го целуна.

Епилог

Мараси беше открила, че ѝ действа зареждащо да работи на светлината на свещи. Може би се дължеше на първичното усещане за опасност, което навяваха. Електрическите светлини бяха някак си безопасни, овладени, укротени — но откритият пламък беше нещо диво. Живо. Малка искра ярост, която беше в състояние да унищожи нея и всичко, върху което се трудеше, ако беше освободена.

Напоследък си имаше работа с много такива искрици.

По бюрото ѝ в главния щаб на констаблите бяха подредени множество бележки, документи, записки от разпити. Присъствала беше на повечето от тях през последните две седмици в ролята на съветник на генерал-констабъл Реди. Двамата си сътрудничеха толкова често напоследък, че понякога ѝ беше трудно да си спомни колко неприятно се беше държал с нея в началото на работата ѝ в участъка.

Макар че самият Костюм не се беше пречупил, много от хората му бяха проговорили. Знаеха точно толкова, колкото да ги вбесят. Бяха ги избрали сред недоволстващите младежи от градовете в покрайнините — с глави, пълни с истории за Оцелелия и борбата му срещу имперската власт. Бяха обучени в градове като Рашекин и Билминг, далеч от централното правителство. В откъснати от останалите общности, които се бяха оказали далеч повече, отколкото бяха подозирали.

Арадел и останалите се бяха съсредоточили върху тези детайли. Войските, хронологическия ред на събитията, технологиите — като например устройството за разговори на далечни разстояния, което Уаксилий беше откраднал от имението на лейди Келесина. Подготвяха се за война, независимо, че продължаваха да настояват за мир.

Бяха уплашени — и с право. Десетилетията на недотам невинните начини, по които бяха пренебрегвали положението на хората в крайните градове, бяха довели до това напрежение. Мараси се надяваше, че още има шанс то да бъде успокоено по мирен път. Оставяше работата върху това в ръцете на политиците. Без да обръща внимание на шовинизма и демагогията им, тя насочваше вниманието си към нещо друго. Към историите, които хората разказваха — за нещо необичайно, различно от слуховете за летящи кораби и нови аломантични метали.

Взе един от листовете, запълнен с нагъсто написани бележки. Бегли споменавания, негласни признания, издадени от по някой кос поглед, тих шепот. Истории за хора с червени очи, които идваха през нощта. Добави ги към записките си във връзка с Трел — древното божество, което хората отново бяха започнали да почитат по неизвестна за нея причина. Божество, което беше създало клиновете, които бяха покварили кандрата Паалм — и чието име се отронваше от устните на мнозина от затворниците им.

Бе прекарала месеци в разследване, а все още имаше усещането, че не е успяла да научи нищо ново. Но щеше да открие отговорите — по един или друг начин.

* * *

Похитителите на Костюма явно искаха да го уплашат със суровата неприветливост на помещението — обикновена килия в дълбините на затвора с кофа вместо тоалетна и едно одеяло на леглото. Изтъркана, безсмислена тактика. Сякаш не беше виждал друго, освен рози и пухени завивки цял живот; сякаш никога не беше спал на гол камък.

Е, скоро щяха да разберат. Всичко можеше да бъде превърнато в предимство. В този случай му беше дадена възможността да се докаже. Щяха да видят, че няма да се пречупи.

Затова никак не се изненада, когато две седмици по-късно вратата на коридора пред килията му се отвори с щракване и вътре се промъкна един непознат. Този път беше мъж — с проскубана брада и рошава коса. Някой просяк от улицата, предполагаше.

Винаги можеше да ги познаеш по походката. Никога не се разхождаха бавно, спокойно. Винаги крачеха бързо. Целенасочено.

Мекото червено сияние на очите му, разбира се, също му подсказа истината. Доколкото беше успял да разбере, Уаксилий и глупаците му не подозираха за съществуванието на тези създания. Не разбираха. Не можеха да разберат.

Котерията също разполагаше с Безлики безсмъртни.

Костюма се изправи, дръпна надолу ръкавите на затворническия си гащеризон и изправи гънките на раменете.

— Две седмици по-късно, отколкото очаквах.

— Нашите планове не се съобразяват с вашите.

— Не се оплаквам. Просто отбелязвам. Нямам абсолютно нищо против да чакам, колкото пожелае Трел.

— Наистина ли? — попита Безсмъртният. — Доколкото разбираме, настоявате да избързаме.

— Просто изразявах нещата и от собствената си перспектива, за да можем да ги обсъдим, като вземем под внимание всичко необходимо.

Съществото го измери с поглед през решетките.

— Не си се пречупил и не си издал тайните ни.

— Не съм.

— Впечатлени сме.

— Благодаря.

Предимство. Дори двуседмичният престой в затвора можеше да бъде използван като доказателство, което да демонстрира онова, което той искаше.

— Ще избързаме с плана, както пожелахте — каза Безсмъртният.

— Отлично!

Съществото бръкна в джоба си и извади машинка, подобно на малка кутия, увита в жици. Един от ранните опити на Айрич да създаде взривно устройство от метала, който захранваше въздушните кораби. Беше се оказал несполучлив — пораженията, до които водеше, бяха съвсем малко по-сериозни от тези на динамита. На тях им трябваше нещо, което да може да изравни със земята цели градове.

— Какво е това? — попита Костюма разтревожено.

— Новият план не се нуждае от Котерията в настоящия ѝ състав.

— Но ние сме ви необходими! — настоя Костюма. — За да властваме, за да управляваме цивилизацията на…

— Вече не. Скорошният технологичен напредък направи цивилизацията ви твърде опасна. Ако ѝ позволим да продължи да се развива, ще рискуваме да се стигне до прогрес, който вече да не можем да контролираме. Затова решихме да унищожим създанията, които обитават този свят. Благодарим ви за преданата служба; приемаме я и ще ви позволим да ни служите и в друга Сфера.

— Но…

Създанието включи взривното устройство и изпрати себе си — и Костюма — в небитието.

* * *

Уакс се сепна, внезапно разбуден. Взрив ли беше чул току-що?

Огледа тихата спалня на мезонета. Стерис се беше свила до него в леглото, потънала в дълбок сън и напълно неподвижна, макар че продължаваше да го държи леко за ръката. Правеше го често — сякаш се боеше да го пусне и да рискува всичко това да свърши.

Когато я погледна на светлината на звездите, остана изумен от дълбокия прилив на обич към нея, който нахлу в него. Изненадата му не го обезпокои. Помнеше колко сутрини се беше събуждал до Леси и изпитвал същото това изумление. Изумление при мисълта на невероятния си късмет; удивление, когато усетеше колко силни са собствените му чувства.

Нежно отмести ръката ѝ и вдигна чаршафа, за да я завие по-добре, преди да се измъкне от леглото и да се запъти, както беше гол до кръста, към балкона на стаята.

Бяха прекарали медения си месец в мезонета, вместо да се върнат в имението. Вдъхваше им усещане за ново начало и Уакс започваше да си мисли, че може би ще му хареса да се премести тук за постоянно. Сякаш за стотен път през живота си се беше превърнал в нов човек и беше настъпила нова ера. Епохата на тихите имения и разговорите в дневните беше приключила; беше дошла епохата на смелите небостъргачи и оживения политически живот на огромния град.

Мъглите се бяха показали и се вихреха отвън, но небостъргачът беше толкова висок, че му се стори, че различава звездите и Червения прорез през нея. Понечи да отвори вратата на балкона и да излезе навън, но се спря, когато забеляза тоалетката, на която Дрютън беше подредил няколко негови вещи. Явно беше прегледал багажа му — от джобовете му и от чантите, които бяха успели да си върнат от хотела в Ню Сирън. Прислужникът явно се питаше кои да остави и кои да изхвърли.

Уакс се усмихна и докосна с пръсти смачканото шалче, което бе носил на тържеството със Стерис. Спомни си как го беше захвърлил на пода, докато се преобличаше с панталони и мъглопелерина в стаята си, преди да побързат да избягат от града. Дрютън го беше подредил на тоалетката заедно с кърпичката с инициали от увеселението и дори капачката от бутилка, която Уакс беше взел за в случай, че му се наложи да се Тласне от нещо. Но Дрютън я беше поставил на отделно парче плат, сякаш може да беше най-ценният предмет на света.

Уакс поклати глава и положи длан на бравата на вратата. После замръзна и се обърна пак към тоалетката.

Ето я. Монетата, която му беше дал просякът, блестеше на слабата светлина на звездите. Дрютън трябва да я беше открил в джоба му. Уакс протегна ръка, поколеба се за миг, после я взе и излезе навън сред мъглите.

„Възможно ли е?“, зачуди се той и вдигна монетата пред очите си. Два различни вида метал. Единият беше сребрист. Възможно ли беше да е никросил? Другият беше мед. Ферохимичен метал. Макар че шарката на лицето не беше същата, а и самата монета беше по-малка, не изглеждаше особено различна от медальоните на южняците.

Веднага, щом си го помисли — веднага, щом осъзна какво можеше да прави, — металоемът се задейства и той усети в себе си резерв, който можеше да използва. Възкликна от изненада.

Наричаха ги медноеми. Много специален вид ферохимични съдове. Съдове, които можеха да съхраняват спомени.

Той почерпи от него.

Мигновено се озова другаде. На голо поле, съвсем сам, посред прашна буря. Беше му трудно да гледа през очите на онзи, чиито спомен беше почерпил, защото той явно виждаше само с едното.

Другото беше цялото в синьо. Навсякъде имаше линии. Зрението на човек, в чието око има клин.

Фигурата прекоси самотната равнина, като подмина няколко земеделски полета с растения, оставени да загният, недоузрели, на суровия вятър. Пред него имаше град — или поне останките на такъв.

Чуваше как собствените му ботуши тропат глухо по прашасалите скали и виенето на вятъра, усети студа. Навлезе в града, покрай основите, белязани от отдавна догорелите пожари. Някак си знаеше, че обитателите му — както и тези на останалите села и градове, през които беше минал, — са разрушили стените на собствените си жилища заради отчаяната нужда от дърво за огнищата им.

По улицата лежаха голи трупове. Дрехите им също бяха изгорени, след като бяха замръзнали — заради време, което повечето хора биха усетили като съвсем слаб студ.

Пред него се извисяваше подобна на крепост каменна постройка. Дълга и тясна, тя му напомняше на нещо, което вече беше виждал — не Уакс, а мъжът, чийто спомен той изживяваше в момента. В съзнанието му проблесна образът на нещо безкрайно далечно, но избледня само след миг.

Пътникът продължи напред и прекрачи прага на една от къщите. Вратата също беше изгорена.

Вътре завари група хора, сгушени един до друг, за да се топлят, и увити в безполезни одеяла. Вече нямаше огън.

Бяха изгорили дори маските си.

Пътникът си проправи път сред тях. Някои явно се разтревожиха от присъствието му, но повечето продължиха да се взират напред с мътен поглед. В очакване на смъртта. Откри водачите им в средата на групата — старейшините, възрастни и с маски от плат на лицата. Единствените, които им бяха останали. Една престаряла жена го погледна и вдигна маската си.

Видя я в два свята едновременно — обичаен образ в единия, и синкави очертания в другия. Протегна ръка, хвана жената за рамото, коленичи и прошепна една-единствена дума.

Уакс се пробуди от спомена рязко, изпусна монетата и отстъпи назад, стреснат.

Тя издрънча тихо на земята и спря до единия му крак.

Тази ръка… Тази ръка. Прорязана от мрежа от белези, които се преплитаха и минаваха един над друг, сякаш се бяха натрупвали все повече и повече върху кожата, ранявана отново и отново. Думата, която беше изрекъл, отекваше като нестихващо ехо в ума на Уакс.

„Оцелейте.“

Послепис

Мараси, Уакс и Уейн ще се завърнат в „Изгубения метал“ — епичния завършек на „Мъглороден: Ера Втора“. Планирам да я издам след „Заклеващия“, третия том от „Летописи на светлината на бурята“, над която се трудя усилено в момента.

За да имате с какво да се занимавате до „Заклеващия“, току-що издадох в дигитален формат повест, която следва да бъде четена след „Оковите на скръбта“, макар и събитията в нея да се развиват в същото време като онези от първата трилогия на „Мъглороден“. „Мъглороден: тайна история“ отне десет години, докато придобие този си вид, и сигурно ще отговори на някои от въпросите, които си задавате.

Винаги остават още тайни.

Брандън Сандърсън

Януари 2016 г.

Content

Брандън Сандърсън
Оковите на скръбта
( Мъглороден - 6)

Благодарности

Карти

Пролог

Част първа

1.

2.

3.

4.

Част втора

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

Част трета

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

Епилог

Послепис