Гудкайнд Террі

П'яте Правило Чарівника, або Дух Вогню

Террі Гудкайнд

П'ЯТЕ ПРАВИЛО ЧАРІВНИКА,

або

ДУХ ВОГНЮ

©  http://kompas.co.ua — україномовна пригодницька література

Переклад з російської

КНИГА 1

Будь обережний, коли день зустрічається з ніччю. Побоюйся перехресть, де ховаються вони. Вони таяться в язиках багаття і легко переміщуються в іскрах. Побоюйся тіней серед каменів, під різними предметами, в норах, печерах і шахтах. Остерігайся тріщин, вузлів і водної гладі — ці чарівні істоти ковзають по краях, там де щось зустрічається з чимось.

Деякі з них володіють моторошною красою, що леденить душу. Інші вельми вигадливі. Вони часто намагаються привернути до себе увагу. Намагайся не тривожити їх, оскільки вони, як з'ясувалося, здатні принести велике зло, і надзвичайно небезпечні. Вони мисливці, які не знають втоми, викрадачі магії, бездушні і без почуттів.

Запам'ятай гарненько мої слова: бійся шимів і в разі гострої необхідності на голій землі тричі намалюй піском, сіллю і кров'ю Чорну Благодать.

Уривок з щоденника Коло (переклад з древнєд'харіанської).

1

— Цікаво, що сполошило курей? — Ліниво вимовив Річард.

Келен лише міцніше притулилася до його плеча.

— Може, це твій дід на них лається. — Оскільки відповіді не послідувало, вона підняла голову й зазирнула йому в обличчя, освітлене тьмяним світлом вогнища. Річард дивився на двері. — А може, вони незадоволені тим, що ми з тобою не давали їм спати майже всю ніч.

Річард, посміхнувшись, поцілував її в лоб. Курячий переполох за дверима вщух. Напевно це сільські дітлахи, що брали участь в усіх тривалих весільних урочистостях, прогнали курей з їх улюблених сідал на низенькій стінці, що оточувала будинок духів.

До тихого притулку долинали віддалений сміх, голоси і спів. Запах просочених бальзамом полін, які завжди горіли тут у вогнищі, змішувався з ароматом пристрасті і солодкувато-пряним запахом смаженого перцю і цибулі. Келен мовчки милувалася відблисками вогню в сірих очах чоловіка, потім знову влаштувалася позручніше у нього під пахвою, слухаючи приглушений гул барабанів і дзенькіт бубна.

Барабанна дріб то злітала вгору, то стихала, майстерно виготовлені бубни творили чарівну мелодію, що пронизувала порожнечу будинку духів, запрошуючи духів предків взяти участь у торжестві.

Річард потягнувся, дістав з завбачливо залишеного для них Зеддом підноса шматок коржа.

— Ще теплий. Хочеш?

— Вам так швидко набридла ваша нова дружина, лорд Рал? — Келен посміхнулася, почувши його задоволений сміх.

— Ми ж і справді одружені, так? Це не сон? — Їй подобалося слухати, як він сміється. Скільки разів благала вона добрих духів, щоб Річард знову став веселим. Щоб вони обидва заново навчилися сміятися.

— Сон, що втілився в життя, — пробурмотіла вона.

Келен відвернула увагу Річарда від коржа, пригорнувшись до нього в довгому поцілунку. Дихання його почастішало, він міцно стиснув її в обіймах. Вона пробігла пальцями по вологих від поту широких плечах і заплуталася в густому волоссі Річарда, не відриваючись від його губ.

Саме тут, в будинку духів Племені Тіни, одного разу вночі (з тих пір, здавалося, минула ціла життя) Келен вперше усвідомила, наскільки безнадійно вона закохана в нього. Тоді вона змушена була тримати в таємниці свою заборонену пристрасть. Саме в той давній приїзд, після битв і боїв, їх з Річардом взяли в плем'я. У наступний приїзд Річард, знову ж в будинку духів, скоївши перед цим неможливе — він знайшов спосіб нейтралізувати магію сповідниці, — попросив Келен стати його дружиною. І ось тепер вони нарешті провели свою першу шлюбну ніч у будинку духів Племені Тіни.

Хоча одружилися вони по любові, і тільки по любові, їхній шлюб означав формальне об'єднання Серединних Земель і Д'хари. Побажай вони скоїти весільний обряд у будь-якому з великих міст Серединних Земель, церемонія, без сумніву, перетворилася би на грандіозне торжество, якому не було б рівних. Келен знала на власному досвіді, що таке пишні урочистості. А люди Племені Тіни розуміли щирість їх з Річардом почуттів і ті прості причини, з яких вони бажали стати чоловіком і дружиною. І вона віддала перевагу веселому весіллю серед людей, люблячих їх усім серцем, перед пишною і холодною церемонією.

Для Племені Тіни, що жило суворим життям серед степів, таке свято було рідкісною можливістю повеселитися, поїсти, потанцювати та розважитися бесідою. Келен не знала випадку, щоб когось, крім них, брали в Плем'я Тіни, а значить, їх весілля було єдиним у своєму роді. Келен підозрювала, що весілля ця увійде в перекази племені. Коли-небудь все, що тут зараз відбувається, стануть зображати танцюристи, одягнені в шати з трави і гілок, з лицями, розфарбованими чорною і білою глиною.

— Упевнена, що своїм чарівним дотиком ти спокусиш будь-яку незайману дівчину, — піддразнила Келен Річарда. Вона почала забувати про те, наскільки втомилися ноги.

Річард відкотився на спину, переводячи подих.

— Думаєш, нам варто вийти і з'ясувати, що потрібно Зедду? — Келен грайливо шльопнула його по ребрах.

— Так-так, лорд Рал, схоже, вам дійсно набридла ваша молода дружина. Спочатку кури, потім коржик, а тепер твій дід!

Річард знову подивився на двері.

— Я відчуваю запах крові. — Келен миттєво сіла.

— Напевно, це просто пахне дичина, принесена мисливцями. Якщо б дійсно щось сталося, ми б про це дізналися, Річард. Адже нас охороняють. Взагалі за нами стежить все село. Ніхто не зможе прослизнути непоміченим повз мисливців Племені Тіни.

Але Річард, здавалося, не чув її слів. Він лежав нерухомо, всю увагу зосередивши на дверях. Лише коли Келен погладила його руку і опустила голову йому на плече, Річард розслабився і повернувся до неї.

— Ти права, — винувато посміхнувся він. — Схоже, я просто розучився розслаблятися.

Майже все своє життя Келен ходила коридорами влади і могутності. З ранніх років її привчали до дисципліни і відповідальності, їй постійно твердили про небезпеки, що скрізь оточують її. Коли вона очолила Серединні Землі, ці уроки вже в'їлися їй у кров і плоть.

Річард же зростав у зовсім іншій атмосфері. Він любив спокій дикої природи і мріяв стати лісовим провідником. Але прийшли бурхливі часи, і доля його склалася інакше. Борг змусив його змінити спосіб життя і стати правителем Д'харіанської Імперії. Постійна пильність стала його головним союзником, і від цієї звички було важко відмовитися.

Келен помітила, як він водить рукою в пошуках меча. Але Річарду довелося відправитися в Плем'я Тіни без чарівної зброї.

Незліченну кількість разів бачила Келен, як він несвідомо перевіряє, чи під рукою Меч Істини. Багато місяців меч був його постійним супутником, це був час крутих змін — і для самого Річарда, і для всього світу. Меч був його захисником, а Річард, у свою чергу, був захисником чарівного меча, людиною, пов'язаною зобов'язаннями, які меч накладав на свого власника, Шукача Істини.

В якійсь мірі Меч Істини був всього лише знаряддям. Істинною могутністю володів той, у чиїх руках меч перебував, — Шукач Істини. Він сам був зброєю. Меч же був скоріше символом, приблизно як біле плаття було символом звання Келен — Матері-сповідниці.

Нахилившись, Келен поцілувала чоловіка. Він знову пригорнув її до себе. Келен грайливо відштовхнула його.

— Ну і як воно, бути одруженим на самій Матері-сповідниці?

Підвівшись на лікті, Річард заглянув їй в очі.

— Чудово! — Прошепотів він. — Чудово і радісно. І утомливо. — Він ласкаво провів пальцем по її щоці. — А як воно — бути заміжньою за самим Магістром Ралом?

— Липко! — Пролунав її гортанний сміх.

Засміявшись у відповідь, Річард сунув їй в рот шматок коржа, потім сів зручніше і прилаштував між ними тацю з їжею. Хлібні коржі, зроблені з коренів тави, були улюбленою стравою Племені Тіни. Їх подавали практично з будь-якою їжею, їли просто так, загортали в них їжу, використовували замість ложки, у вигляді сухарів брали з собою, надовго відправляючись на полювання.

Келен, позіхнувши, потяглась, порадівши, що Річард більше не стурбований тим, що відбувається за дверима. Вона цмокнула його в щоку, задоволена, що він заспокоївся.

Під теплими коржиками Річард виявив печений перець і цибулю, капелюшки грибів розміром з долоню, ріпу і варені овочі. Там виявилося навіть кілька рисових пиріжків. Відкусивши шматок ріпи, Річард загорнув у корж трохи овочів, гриб, перець і простягнув Келен.

— Шкода, що ми не можемо залишитися тут назавжди, — задумливо мовив він.

Келен натягнула простирадло на ноги. Вона прекрасно зрозуміла, що він хоче сказати. Зовні за дверима їх чекав зовнішній світ.

— Ну… — Протягнула вона, ляскаючи віями, — те, що Зедд прийшов з заявою, ніби старійшини бажають отримати назад у своє розпорядження будинок духів, зовсім не означає, що ми повинні здатися їм на милість перш, ніж дозріємо для цього і будемо готові.

Річард відреагував на завуальовану пропозицію блаженною посмішкою.

— Зедд просто використовував старійшин як привід. Насправді йому потрібен я.

Впившись зубами в рулет із коржа, Келен спостерігала, як Річард неуважно ламає навпіл рисовий пиріжок. Його думки явно витали десь далеко.

— Він не бачив тебе кілька місяців. — Келен пальцем стерла текучий по підборіддю жир. — Йому не терпиться почути розповідь про твої пригоди, з'ясувати, чому ти за цей час навчився. — Вона облизала пальці, а Річард неуважно кивнув. — Він любить тебе, Річард. І повинен навчити тебе деяким речам.

— Цей старий безперервно мене навчає з самого мого народження. — Річард відсторонення посміхнувся. — Я теж його люблю.

Він загорнув в коржик гриб, овочі, перець і цибулю і відкусив від отриманого рулету пристойний шматок. Келен вивудила щіпку вареної зелені і прийнялася задумливо жувати, дослухаючись до тихого потріскування вогню у вогнищі і віддаленої музики.

Покінчивши зі своїм шматком, Річард порився під залишеними на підносі коржиками і вивудив звідти сушену сливу.

— І весь цей час я навіть не підозрював, що він не просто мій найкращий друг. Я і знати не знав, що він мій дід і зовсім не проста людина.

Відкусивши півсливи, він простягнув другу половинку Келен.

— Він просто оберігав тебе, Річард. І для тебе найважливішим було знати, що він твій друг. — Келен взяла сливу і засунула в рот. Жуючи ласощі, вона дивилася на Річарда і не могла намилуватися.

Вона ніжно змусила його повернутися до неї. Як вона розуміла його тривоги!

— Тепер Зедд знову з нами, Річард. Він нам допоможе. І його поради дуже багато допоможуть нам.

— Ти права. Хто може дати нам кращу пораду, ніж така людина, як Зедд? — Річард підтяг ближче одяг. — І він зараз напевно ледь не стрибає від нетерпіння, бажаючи почути про все, що сталося.

Річард почав натягувати чорні штани, а Келен, затиснувши в зубах пиріжок, початку діставати з мішка речі. Зупинившись на хвилинку, вона вийняла пиріжок з рота.

— Ми не бачилися з Зеддом кілька місяців, причому ти — довше, ніж я. Зедд з Енн захочуть дізнатися про все. І нам доведеться разів десять розповідати одне і те ж, поки вони не задовольняться.

Річард на мить перестав застібати чорну сорочку.

— Що це так переполошило Зедда з Енн вчора ввечері перед весіллям?

— Учора ввечері? — Келен дістала з мішка згорнуту спідницю і струснула. — Щось щодо шимів. Я сказала їм, що вимовила три певних слова. Але Зедд сказав, що вони про це подбають, чим би ці шими не були.

Келен не хотілося думати про це. Вона мурашками покривалася, згадуючи свій переляк і паніку, що охопила її. Їй погано ставало при одній лише думці, що могло статися, забарись вона хоч на мить з проголошенням цих слів. Спізнись вона — і Річард був би зараз мертвий. Зусиллям волі Келен відігнала важкі спогади.

— Так ось що мені здавалося, ніби я згадав, — підморгнув, посміхнувшись, Річард. — Дивлячись на твою синю весільну сукню… Ну, пам'ятається, в той момент у мене були в голові якісь більш важливі думки.

Три шими начебто нічого складного собою не представляють. Здається, щось у цьому роді Зедд і сказав. І вже у всякому разі, у кого-кого, а в Зедда з всіх нині живучих повинно бути менше всього труднощів з такого роду речами.

— Так як ти щодо того, щоб скупатися?

— Що? — Річард знову дивився на двері.

— Викупатися. Чи не можемо ми спершу відправитися до теплих ключів і викупатися, а вже потім — сісти перед Зеддом з Енн і почати розповідати їм довгу історію?

Річард натягнув через голову чорну туніку. Широка золота канва, розшита по квадратному коміру, блиснула в світлі вогню. Він скоса глянув на Келен.

— А ти потреш мені спину?

Келен не могла відірвати очей від усмішки, що грала на його губах. А Річард вже застібав широкий шкіряний пояс з розшитими золотом кишеньками. Крім усього іншого, в цих кишеньках лежали предмети чудові і дуже небезпечні.

— Лорд Рал, я потру вам все, що вам буде завгодно. — Розсміявшись, він надів підбиті шкірою срібні браслети. Вирізані на них давні символи блиснули в червонуватому світлі вогнища.

— Схоже, моя новознайдена жіночка уміє перетворювати звичайне купання в знаменну подію.

Келен загорнулася в плащ і витягла довге волосся, що забилося під комір.

— Як тільки скажемо Зедду, відразу підемо. — Вона грайливо тицьнула його пальцем у ребра. — Ось тоді і дізнаєшся.

Хихикаючи, він перехопив її пальці, не дозволяючи себе лоскотати.

— Якщо вже ти хочеш купатися, краще Зедду не говорити. Він задасть спершу одне питання, потім ще одне, а потім — ще і ще. — Річард застебнув на шиї виблискуючий золотом плащ. — І не встигнеш озирнутися, як день вже підійде до кінця, а він все буде питати і питати. Далеко до цих теплих ключів?

— Приблизно півгодини ходьби. — Келен вказала на південь. — Може, трохи більше. — Вона схопила коржик, щітку для волосся, шматок трав'яного мила, ще якусь дрібницю і сунула все це в шкіряний мішок. — Але ти сказав, Зедд хоче нас бачити. Не боїшся, що він надується, якщо ми вислизнем потихеньку?

— Якщо хочеш скупатися, — цинічно реготнув Річард, — то краще вибачитися потім, що не сказали. Це не так вже далеко. У будь-якому випадку встигнемо обернутися, перш ніж він отримає нас.

Келен міцно стиснула його руку. Раптово вона стала дуже серйозною.

— Річард, я знаю, тобі не терпиться поговорити з Зеддом. Якщо для тебе це дійсно важливо, ми можемо скупатися і пізніше. Мені взагалі-то все одно… Я просто хотіла довше побути з тобою наодинці.

— Ми поговоримо з Зеддом через пару годин, коли повернемося. — Річард обійняв дружину. — Зедд цілком може почекати. Мені теж хочеться побути з тобою.

Він ступив до дверей, і Келен помітила, як він знову машинально шукає відсутній меч. Плащ Річарда, як тільки його торкнулися сонячні промені, спалахнув золотом. Вийшовши слідом за чоловіком на прохолодне ранкове повітря, Келен мимоволі примружилася. Апетитні аромати їжі, що витали над селом, дражнили нюх.

Річард звернув убік, заглянув за короткий паркан.

Хижий погляд сірих очей швидко окинув небо. Потім Річард ретельно оглянув вузькі проходи між будовами, які оточували будинок духів.

У цій частині села будинки, як і будинок духів, використовувалися для різних суспільних цілей. В деякі, як в свого роду святилища, мали доступ лише старійшини. Ще іншими користувалися мисливці для своїх ритуалів. І жоден чоловік ніколи не переступав поріг будинків, що належали жінкам.

Тут же готували до поховання мерців. Плем'я Тіни своїх мертвих ховало в землі.

Палити похоронні вогнища було непрактично. Деревину поставляли сюди здалеку, і вона була дорогоцінною. Навіть для приготування їжі в дрова додавали неабияку кількість кізяка або — набагато частіше — міцно скручених пучків сіна. Багаття на зразок того, що розвели в ніч перед весільною церемонією, розпалювалися вкрай рідко.

Оскільки в будинках ніхто не жив, ця частина села здавалася якоюсь таємничою. Грім барабанів і мелодія бубнів лише підкреслювали пануючу тут тишу, різкіше позначаючи глибокі тіні між будинками. Через віддалення голосів порожні вулиці здавалися примарними. А при яскравому сонці тіні тут виглядали майже непроникними.

Не перестаючи вивчати ці самі тіні, Річард жестом вказав у бік. Келен заглянула за стіну.

Серед видертого пір'я, яким грав прохолодний вітерець, лежали закривавлені останки курки.

2

Келен помилилася. Кур збаламутили зовсім не дітлахи. — Яструб? — Запитала вона. Річард знову подивився на небо.

— Можливо. А може, тхір або лисиця. Але хто б це не був, його злякали раніше, ніж він встиг зжерти свою здобич.

— Що ж, тепер ти можеш заспокоїтися. Просто-напросто якийсь звір полював на курей.

Кара в своєму червоному облягаючому шкіряному одязі негайно помітила їх і рішуче рушила в їхній бік. Ейдж, який на непосвячений погляд виглядав як простий обтягнутий червоною шкірою стержень близько фута завдовжки, звисав з зап'ястя на тоненькому ланцюжку. Ця моторошна зброя завжди було під рукою, щоб Кара могла її миттєво схопити.

Келен прочитала в блакитних очах Морд-Сіт явне полегшення: все гаразд, все добре, її підопічних не відтягла ніяка невідома сила з тих, що мешкають в стінах будинку духів.

Келен прекрасно розуміла, що Кара воліла б знаходитися до них з Річардом ближче, але була досить делікатна, щоб надати їм можливість усамітнитися. Подбала вона і про те, щоб тримати на відстані всіх інших. Знаючи, з якою убивчою серйозністю Кара ставиться до своїх обов'язків охоронця, Келен високо оцінила її тактовність. Так, вночі Морд-Сіт трималася на пристойній відстані.

Відстань!

Келен глянула на Річарда. Ось чому він був так підозрілий! Він знав, що не діти потривожили курей. Кара не дозволила б дітворі підійти до будинку духів, наблизитися до дверей, на яких був відсутній замок.

Не встигла Кара і рота розкрити, як Річард її випередив.

— Ти бачила, хто вбив курку?

Кара перекинула довгу світлу косу через плече.

— Ні. Напевно я сполохала хижака, проходячи повз. Всі Морд-Сіт заплітали волосся в косу. Коса була, якщо можна так висловитися, частиною мундира, на випадок, якщо хто раптом помилиться щодо роду їх діяльності. Але подібного роду смертельно небезпечну помилку допускали одиниці, якщо взагалі знаходилися такі.

— Зедд намагався знову до нас пробратися? — Продовжив допит Річард.

— Ні. — Кара поправила солом'яного кольору пасмо, що вибилося з коси. — Він приніс вам піднос, а потім сказав мені, що хоче бачити вас обох, як тільки ви будете готові.

Річард кивнув, як і раніше вивчаючи тіні.

— Ми ще не готові. Спершу ми сходимо до найближчого теплого ключа, щоб викупатися.

— Чудненько! — Розпливлася Кара в хитрою усмішкою. — Я потру тобі спину.

Річард нахилився до Морд-Сіт:

— Ні, не потреш. Ти будеш тільки дивитися. — Посмішка Кари стала ще ширше.

— М-м-м. Теж звучить непогано.

Фізіономія Річарда за кольором зрівнялася з червоним убранням Кари.

Келен дивилася в бік, насилу стримуючи усмішку. Вона знала, наскільки Карі подобається жартувати над Річардом. Ніколи ще Келен не бачила настільки відверто нешанобливих охоронців, як Кара і її сестри по ейджу. І кращих, ніж вони, не бачила теж.

Морд-Сіт, древня каста захисників і охоронців Магістрів Ралів, владик Д'хари, були сповнені суворої самовпевненості. Їх починали готувати з дитинства, навчали жорстоко і безжалісно. І така дресура перетворювала їх на безжалісних убивць.

Келен виросла, мало що знаючи про таємничу Д'хару, що лежала далеко на сході. А Річард і зовсім народився в Вестланді, ще далі від Д'хари, і знав про цю країну і того менше. Коли Д'хара напала на Серединні Землі, Річард мимоволі був втягнутий в бій і в кінцевому підсумку убив Даркена Рала, жорстокого Магістра Д'хари.

Річард тоді і подумати не міг, що Даркен Рал, який згвалтував колись його матір, був його, Річарда, батьком. Він ріс, шануючи за батька чоловіка своєї матері, найдобрішого Джорджа Сайфера. Зедд надійно зберігав таємницю, щоб захистити свою дочку, а потім і онука. Тільки вбивши Даркена Рала, Річард дізнався правду про своє походження.

Ось тому-то Річард мав дуже туманне уявлення про країну, що дісталася йому в спадок. І прийняв на себе кермо влади лише через загрозу ще більш страшної війни. Якщо Імперський Орден не зупинити, то він поневолить весь світ.

Зробившись новим Магістром Д'хари, Річард звільнив Морд-Сіт від суворої дисципліни їх жорстокої професії, але — як з'ясувалося в подальшому — лише для того, щоб вони добровільно скористалися дарованою свободою і стали його охоронцями. Річард носив на шиї два ейджі в знак поваги і вдячності двом жінкам, які віддали за нього життя.

Річард був для цих жінок об'єктом поклоніння, і все ж зі своїм новим Магістром Ралом вони дозволяли собі раніше немислиме — вони жартували з ним. Вони над ним знущалися. І взагалі рідко упускали можливість підчепити його.

Колишній Магістр Рал, батько Річарда, замучив би їх до смерті за любий подібний жарт. Келен підозрювала, що така нешанобливість була способом нагадувати Річарду, що він звільнив їх і що вони служать йому по добрій волі. А можливо, це специфічне почуття гумору стало наслідком мук і страждань, перенесених ними в дитинстві.

Морд-Сіт безстрашно захищали Річарда, а за його наказом — і Келен. Захищали люто, немов кидаючи виклик самій смерті. Вони стверджували, що найбільше на світі бояться померти в ліжку, старими і беззубими. Річард же не один раз жартома клявся подбати про те, щоб саме така доля їх і спіткала.

Частково через глибоке співчуття до цих жінок, які пройшли жахливу по жорстокості школу в руках його попередника, Річард рідко дозволяв собі виговорювати їм за безпардонність і, як правило, залишався вище їх підколювань. Але його стриманість лише підстьобувала Морд-Сіт.

І маковий колір обличчя нинішнього Магістра Рала, викликаний висловлюванням Кари, що вона буде дивитися, як він купається, повністю видавав його виховання.

Річард нарешті впорався із собою і звів очі горі.

— І дивитися ти також не будеш. Можеш просто почекати тут.

Келен точно знала, що ось це вже навряд чи. Кара лише хіхікнула і послідувала за ними. Вона не замислюючись ігнорувала прямі накази Річарда, якщо вважала, що ці накази розходяться з її завданням оберігати його життя. Кара та інші Морд-Сіт підкорялися наказам Річарда лише тоді, коли вважали їх дійсно важливими, або якщо, на їхню думку, Річарду не загрожувала серйозна небезпека.

Не встигли вони трохи відійти, як до них приєдналася група мисливців, матеріалізувавшись з тіней і проходів біля будинку духів. Сухорляві і пропорційно складені, вони були мініатюрними. Найвищий ледве сягав зросту Келен, Річард же височів над ними подібно вежі. Голі ноги і торси мисливців покривала глина — для кращого маскування. У кожного за спиною висів лук, за поясом ніж і в руках списи.

Келен знала, що в сагайдаках у них зберігаються стріли з просоченими отрутою наконечниками. Це були люди Чандалена. У Племені Тіни тільки вони постійно носили отруєні стріли. Люди Чандалена були не тільки мисливцями, але ще й воїнами — захисниками племені.

Мисливці посміхнулися, коли Келен грюкнула кожного з них по щоці — традиційне вітання Племені Тіни, данина поваги до їх сили. Вона подякувала мисливцям на їх мові за пильну охорону, потім перевела свої слова для Кари з Річардом.

— Ти знав, що вони ховалися поблизу, охороняючи нас? — Пошепки запитала Келен Річарда, коли вони рушили в путь. Річард швидко озирнувся.

— Я бачив тільки чотирьох. Змушений визнати, що двох я прогавив.

Цих двох він ніяк і не міг бачити — вони з'явилися з-за дальньої стіни будинку духів. Келен же не помітила жодного. Вона знизала плечима, мисливці, здавалося, могли ставати невидимками за власним бажанням, хоча краще всього їм цей фокус вдавався в високих травах. Вона була глибоко вдячна всім, хто мовчазно і ненав'язливо оберігав їх з Річардом.

Кара повідомила, що Зедд і Енн знаходяться в південно-східній частині села, тому, просуваючись на південь, вони трималися західного боку. Прямуючи до ключів, супроводжувані Карою і мисливцями, вони минули майже всі людні місця, воліючи вузенькі проходи між будиночками, обмазаними темною глиною.

Зустрічні посміхалися і привітно махали руками, ляскали їх по спині, традиційно легенько шльопали по лицю. В ногах у дорослих плуталася дітвора, ганяючи маленькі шкіряні м'ячики, граючи в квача і в хованки. Іноді об'єктом гри ставали кури, що з переляканим квоканням розбігалися від юних мисливців під радісний сміх дітвори.

Келен, щільніше загорнувшись у плащ, ніяк не могла зрозуміти, як ці напівголі дітлахи виносять ранкову прохолоду.

За дітьми доглядали, але дозволяли бігати всюди. Їх дуже рідко підкликали, щоб виговорити за щось. Коли вони підростуть, навчання буде дуже суворим, важким і жорстким, і вони будуть звітувати за кожен крок.

Дітлахи, яким дозволено залишатися дітьми, завжди являють собою цікаву, всюдисущу і постійну аудиторію при будь-якій незвичній події. А для діточок Племені Тіни, як і для більшості дітей, весь світ здавався незвичайним і цікавим. Включаючи курей.

Коли маленька процесія перетинала майданчик в центрі села, їх помітив Чандален, вождь невтомних мисливців, одягнений в свої кращі штани з оленячої шкіри. Волосся, як прийнято у Племені Тіни, ретельно покривав густий шар глини.

Накинутий на плечі плащ із шкури койота символізував новий статус Чандалена: його не так давно обрали одним із шести старійшин села. В його випадку це було всього лише титулом, а не позначенням віку.

Обмінявшись з усіма ляпанцями, Чандален посміхнувся і поплескав Річарда по спині.

— Ти найкращий друг Чандалена — проголосив він. — Мати-сповідниця напевно обрала би Чандалена собі в чоловіки, не женись на ній ти. Я тобі вдячний по гріб.

Перед тим як Келен відправилася в Вестланд за допомогою і зустріла там Річарда, Даркен Рал винищив усіх сповідниць, і Келен залишилася останньою. І поки вони з Річардом не знайшли спосіб обійти закляття, жодна сповідниця ніколи не виходила заміж по любові, тому що своїм дотиком неминуче знищила б особистість коханого.

Раніше сповідниця вибирала судженого, виходячи з сили, яку той міг передати дочкам, а потім торкалася його своєю владою. Чандален вважав, що у нього були всі шанси бути обраним, а тому своїм висловлюванням він зовсім не хотів нікого образити.

Річард, сміючись, відповів, що з радістю поклав на себе тягар шлюбу з Келен. Швидко глянувши на людей Чандалена, він понизив голос і серйозно запитав:

— Хтось із вас бачив, хто вбив курку біля хати духів?

З сторонніх тільки Келен знала мову Племені Тіни, а з Племені Тіни тільки Чандален вмів говорити на її рідній мові. Він уважно вислухав своїх мисливців, які доповіли, що ніч пройшла спокійно. Вони були третьою вартою.

Потім один з наймолодших мисливців, Юні, зобразив, як натягує стрілу і швидко повертається спочатку в одну сторону, потім в іншу, але сказав, що не зміг розгледіти звіра, який вбив курку в них у селі. Він зобразив, як облаяв хижака усілякими словами і волав до його честі, намагаючись присоромити й змусити здатися, але безуспішно. Річард кивнув, вислухавши переклад Чандалена.

Однак Чандален переклав не всі слова Юні. Вибачення він опустив. Для мисливця — а для мисливця з команди Чандалена особливо — упустити звіра, що знаходився так близько, та ще йбудучи в охороні, — ганьба. Келен знала, що пізніше Чандален ще скаже Юні пару ласкавих слів.

Не встигли вони рушити далі, як з однієї з платформ на стовпах на них глянув Птахолов. Глава старійшин і, отже, вождь племені Тіни, Птахолов провів шлюбну церемонію.

Було б украй неввічливо не привітатися з ним і не подякувати. Річард різко повернув до критої трав'яним навісом платформи, на якій сидів Птахолов.

Поблизу пустували діти. Мимо пройшли кілька жінок в червоних, синіх і коричневих сукнях, що жваво перемовлялися. Парочка бурих овець обнюхувала землю в пошуках загубленої людьми їжі. Схоже, їм вдалося досягти деякого успіху — коли вони сподобилися відбрести подалі від дітвори. У бруді, квокчучи і гребучи, щось викльовували кури.

На галявині ще догоряли святкові вогнища, більше схожі на шматочки світного бурштину. Навколо юрмилися люди, притягнені теплом і залишками вогню. Такі вогнища тут були рідкістю, великою подією, що символізує велике святкування. А ще тут розпалювали багаття, щоб закликати духів предків, вітаючи їх теплом і світлом. Деякі люди простояли всю ніч, просто милуючись грою вогню. А для діточок багаття були дивом і джерелом радості.

Всі жителі села одяглися на церемонію в найкращі одежі і все ще залишалися в них, бо офіційно весільні урочистості тривали до заходу сонця. Чоловіки одягли красиві куртки і замшу і гордо носили свою зброю. Жінки наділи яскраві сукні, начепили металеві браслети, і всі радісно і широко посміхалися.

Молодь племені, зазвичай дуже соромлива, з нагоди весільних урочистостей розхоробрилась. Минулої ночі хіхікаючих дівчини закидали Келен вельми відвертими питаннями. А юнаки йшли за Річардом по п'ятах, щасливі тим, що посміхаються йому, і задоволені, що просто знаходяться поруч із такими важливими людьми.

Птахолов був в замшевих лосинах і туніці, яку носив завжди, незалежно від обставин. Довге срібне волосся звисало на плечі. На шиї висів кістяний свисток, яким він підкликав птахів. Цим свистком він міг без видимих зусиль викликати будь-яких птахів, яких хотів. Деякі опускалися йому на руки і, задоволені, сиділи там, як на сідалі. Річард завжди дивувався цьому вмінню.

Келен знала, що Птахолов розуміє птахів і прислухається до подаваних ними знаків. І підозрювала, що, можливо, він підкликав птахів для того, щоб подивитися, чи не подадуть вони якийсь сигнал, який лише він один може помітити. Птахолов був, крім того, визнаним тлумачем знамень і видінь, які надходили і від людей. Часом Келен здавалося, що він здатний читати її думки.

Багато мешканців великих міст Серединних Земель вважали степових жителів дикунами, які поклоняються дивним божествам і дотримуються дурних забобонів. Келен же розуміла просту мудрість цих людей, їх уміння відчувати природу, їх глибоке знання навколишнього світу. Багато разів вона бачила, як Птахолов дуже точно пророкував погоду на найближчі дні лише на підставі спостережень за тим, як колишуться на вітрі трави.

Двоє сільських старійшин, Хаянлет і Арбрін, сиділи на протилежному краю платформи, опустивши очі і спостерігаючи за людьми на галявині. Арбрін поклав руку на плече сплячого біля нього маленького хлопчика, що скрутився клубочком. Дитина уві сні смоктала палець.

Навколо старійшин стояли підноси із залишками святкових наїдків і глечики з напоями. Хоча деякі їх напої і містили алкоголь, Келен знала, що люди Племені Тіни не схильні до пияцтва.

— Доброго ранку, поважний старійшина, — привітала Птахолова Келен на його мові.

Старійшина повернув до них обвітрене обличчя, осяяне широкою посмішкою.

— Ласкаво просимо в новий день, дитя. І він знову перевів свою увагу на щось, що відбувається серед людей його села. Келен помітила, як Чандален заглянув у порожні глеки і задоволено посміхнувся своїм мисливцям.

— Поважний старійшина, ми з Річардом хотіли б подякувати тобі за чудову весільну церемонію. Якщо ми не потрібні тобі зараз, ми хотіли б піти до теплих ключів, — сказала Келен.

Посміхнувшись, він жестом звелів їм забиратися.

— Не затримуйтеся надовго, ні то тепло, яке ви отримаєте від ключів, змиє дощем.

Келен подивилася на ясне небо, потім на Чандалена. Мисливець згідно кивнув.

— Він говорить, якщо ми затримаємося біля ключів, то потрапимо під дощ перш, ніж встигнемо повернутися. — Річард спантеличено глянув на небо.

— Мабуть, нам краще послідувати його раді і не тягнути.

— Тоді ми краще підемо, — повідомила Келен Птахолову.

Він поманив її пальцем. Келен нахилилася поближче. Старійшина уважно вивчав курей; риючих землю неподалік від платформи. Нахилившись, Келен чула його повільне рівне дихання. І було подумала, що він забув, що хотів сказати. Нарешті Птахолов тицьнув пальцем на галявину і щось зашепотів їй.

Келен випросталась і подивилась на курей.

— Ну? — Запитав Річард. — Що він сказав? — Келен спочатку засумнівалася, чи вірно вона розчула слова старійшини, але по обличчях Чандалена і його мисливців, які раптово зробилися похмурими, зрозуміла, що почула все правильно.

Однак вона не уявляла, як потрібно перевести таке. Їй не хотілося ставити Птахолова в незручне становище, якщо раптом виявиться, що він просто злегка перебрав з нагоди свята ритуального пиття.

Річард чекав, запитально дивлячись на Келен. Келен знову подивилася на Птахолова, чиї карі очі були спрямовані на галявину, а підборіддя гойдалося в такт мелодії барабанів і бубнів.

Нарешті вона випросталася, торкнувшись плечем Річарда.

— Він каже, що он та, — Келен вказала пальцем, — і не курка зовсім.

3

Відштовхнувшись від дна, Келен ковзнула у воді в обійми Річарда. Вони лежали на спині, глибина тут ледве сягала грудей, і з води стирчали одні тільки їх голови. Несподівано для себе Келен оцінила спокуси, що стали можливі через прозорість води.

В одному з численних струмків, що протікали на кам'яному п'ятачку серед скель, що стирчали острівцем серед безкрайніх лугів, Келен з Річардом відшукали відмінне містечко. Холодні ключі, що били трохи вище за течією, приємно охолоджували майже гарячу воду. Таких глибоких місць, яке їм вдалося знайти, тут було небагато, і вони обнишпорили не один ключ, перш ніж відшукали це зручне в усіх відношеннях місце.

Навколо росли стіною високі трави, склепінням служило ясне блакитне небо. Втім, хмари вже почали потихеньку збиратися в блакитній сині. Прохолодний вітерець колисав зелені трави, що згиналися хвилями під його подихом.

У цих рівнинах погода мінялася дуже швидко, і теплий весняний день міг миттєво змінитися крижаною холоднечею. Келен знала, що холоди довго не триватимуть. Весна вже практично вступила в свої права, хоча зима ще й намагалася пручатися. Холодне повітря над їх теплим притулком було всього лише прощальним поцілунком зими.

У небі ширяв яструб, вишукуючи здобич. На мить Келен відчула смуток при думці, що, поки вони тут з Річардом насолоджуються теплом води і близькістю один одного, невблаганні кігті птиці позбавлять когось життя. Вже вона-то мала непогане уявлення про те, що таке бути дичиною, коли на полювання виходить смерть.

Неподалік серед трав загубилися шестеро мисливців. Поруч колами, як сокіл навколо гнізда, невтомно бродить Кара, пильно стежачи за мисливцями. Келен вважала, що ці семеро охоронців легко зрозуміють один одного, навіть не знаючи мови.

Келен бризнула водою Річарду на плечі.

— Хоч нам дано було не так вже багато часу побути наодинці, все одно це краща весілля, про яке я тільки могла мріяти. Як я рада, що привела тебе сюди!

— Я ніколи цього не забуду! — Річард поцілував її в чоло. — Ні церемонію, ні будинок духів, ні ці джерела.

— Та вже, краще не забувайте, Магістр Рал. — Вона погладила його під водою по стегну.

— Я завжди мріяв показати тобі ті чудові місця, де я виріс. Сподіваюся, що коли-небудь мені вдасться тебе туди відвести.

Він знову замовк. Мабуть, розмірковував про якісь вельми непрості речі і тому здавався похмурим. Як би їм не хотілося, вони все одно не вправі забути про свої обов'язки. Війська очікують наказу. Чиновники і дипломати в Ейдіндрілі з нетерпінням чекають аудієнції у Матері-сповідниці або Магістра Рала.

І далеко не всі жадають долучитися до боротьби за свободу. Для деяких тиранія має свою привабливість.

Імператор Джеган з Імперським Орденом теж не стануть довго сидіти склавши руки.

— Коли-небудь, Річард, — пробурмотіла вона, мнучи чорний камінь, що висів на шиї на тонкому золотому ланцюжку.

Кулон подарувала відьма Шота, яка ні з того ні з сього з'явилася вчора на весіллі. Шота сказала, що цей кулон завадить їм зачати дитя. У відьми був дар передбачати майбутнє, хоча найчастіше її бачення були туманні й збувалися дещо несподіваним чином. Шота не один раз попереджала про ті біди, якими загрожує світу народження їхньої дитини, і заприсяглася власними руками вбити їх сина, якщо такий з'явиться.

У довгих пошуках Храму Вітрів Келен почала розуміти Шоту дещо краще, і обидві жінки прийшли до свого роду угоди. Кулон служив пропозицією миру.

— Як по-твоєму. Птахолов розумів, що він говорить?

— Думаю, так. — Келен оглянула небо. — Хмари згущуються.

— Я щодо курки.

— Курки! — Келен повернулася в обіймах чоловіка і, насупившись, заглянула в його сірі очі. — Річард, він сказав, що це не курка. І по-моєму, він просто занадто насвяткувався!

Річард, здавалося, зважував її слова, але мовчав. Сонце сховалося за хмарою, трави накрила глибока тінь, все навколо поблякло, вітерець приніс вологу.

Лежачий позаду Річарда на каменях золотий плащ колихнувся. Річард раптово стиснув Келен сильніше. І це була не ніжність.

У воді щось рухалося. Миттєвий проблиск світла.

Що це? Блиснула луска риби? Ось воно є — і нема, немов щось, підмічене краєм ока.

— Що сталося? — Запитала Келен, коли Річард відсторонив її. — Це всього лише риба.

Річард плавно піднявся і витягнув Келен з води.

— Або ще щось, — тихо сказав він.

З Келен стікала вода. Оголена на холодному вітрі, вона вся покрилася гусячою шкірою.

— Що? Що це? Що ти бачиш? — Келен уважно дивилася на прозорі брижі.

Річард нишпорив очима по воді.

— Не знаю… Може, і риба. — Він посадив Келен на берег.

У Келен почали стукати зуби.

— Риби в цих ключах недостатньо великі, щоб тяпнути хоча б за палець. Якщо це не черепаха, можна залізти назад? А то я замерзла.

До свого засмучення, Річард змушений був визнати, що нічого не бачить. Простягнувши руку, він допоміг Келен влізти назад у воду.

— Може, це всього лише тінь пробігла по воді, коли сонце сховалося за хмарою.

Келен із задоволенням поринула по шию в теплу воду. Гріючись, вона оглядала прозору гладь. Чиста прозора вода, ніяких водоростей. Чітко видно кам'янисте дно. Черепасі сховатися рішуче ніде. Однак хоча Річард і погодився, що нічого немає, те, з якою увагою він дивився на воду, спростовувало його слова.

— Ти думаєш, це риба? Чи просто мене лякаєш? — Келен ніяк не могла зрозуміти, чи дійсно він помітив щось, що його стурбувало, чи просто проявляє зайву пильність. — Це зовсім не те приємне купання, про яке я мріяла. Скажи, в чому справа, якщо ти й справді щось бачив.

І тут нова думка примусила її підскочити.

— Це ж не змія, правда?

Річард зітхнувши відкинув з обличчя мокре волосся.

— Нічого я не бачив. Вибач.

— Упевнений? Може, нам краще вилізти? — Річард винувато посміхнувся.

— Напевно, я просто нервую, коли купаюся в незнайомих водоймах разом з голою жінкою.

— І часто ви купаєтеся з оголеними жінками, Магістр Рал? — Тицьнула його Келен в ребра.

Їй не дуже сподобався його жарт, але вона все одно зібралася знову затишно влаштуватися в його обіймах. І тут Річард раптово підхопився.

Келен квапливо піднялася слідом.

— Що?! Змія?!

Річард одним рухом занурив її в воду і кинувся до одягу.

— Сиди там!

Схопивши кинджал, він, пригнувшись, виглянув через трави.

— Це Кара. — Річард випростався, щоб краще бачити.

Келен побачила червону пляму, що наближалася до них по зелено-коричневому полю. Морд-Сіт мчала стрімголов, мнучи траву і розхлюпуючи воду в струмках.

Не відводячи очей від Кари, Річард жбурнув Келен маленький рушник. У руці Кари червонів ейдж.

Ейдж Морд-Сіт — чарівна зброя, яка діє тільки в їх руках. Ейдж, який заподіював жахливий біль. Ейдж, який міг навіть вбити.

Морд-Сіт завжди носили той же ейдж, яким свого часу навчали і їх. Коли вони тримали ейдж в руці, вони відчували сильний біль — така плата за те, що Морд-Сіт завдавали болю іншим. Але лиця Морд-Сіт завжди залишалися безпристрасні.

Кара, важко дихаючи, зупинилася.

— Він тут проходив?

Кров заливала їй обличчя. Побілілі пальці стискали ейдж.

— Хто? — Запитав Річард. — Ми нікого не бачили. Лице Кари перекосилося від скаженої люті.

— Юні!

— Та що відбувається?! — Річард схопив її за руку. Кара стерла кров з очей і оглянула околиці. — Не знаю! — Вона рипнули зубами. — Але він зник!

Вирвавши руку, Кара круто розвернулася, кинула через плече:

— Одягайтеся!

Річард допоміг Келен вилізти з води. Вона швидко натягнула штани, зібрала речі і кинулася слідом за Карою. Річард, натягуючи штани, миттєво схопив її за пояс.

— Куди це ти зібрався? — Поцікавився він, продовжуючи натягувати штани однією рукою. — Тримайся позаду мене!

Келен ривком вивільнилася.

— У тебе немає меча. А я — Мати-сповідниця. Так що тримайся-но ти позаду мене. Магістр Рал!

Одна людина практично не представляла небезпеки для сповідниці. Від магії сповідниці немає захисту. Річард без Меча Істини набагато більш вразливий.

Ніщо — крім стріли, що потрапила в ціль, або вдало кинутого списа — не завадить магії сповідниці обрушитися на супротивника, як тільки він опиниться на відстані витягнутої руки. Її дотик пов'язує людину чарами, які не можна ні зруйнувати, ні зняти.

Магія сповідниць остаточна, як сама смерть. У певному сенсі — вона і є смерть.

Людина, якої торкнулася сповідниця, назавжди втрачає своє «я». Він стає покірним рабом сповідниці.

На відміну від Річарда Келен прекрасно володіла своїм чарівництвом. І обрання її Матір'ю-сповідницею свідчило про найвищу ступінь майстерності.

Річард, невдоволено бурмочучи, схопив свій широкий пояс з кишеньками і почимчикував за Келен. Наздогнавши, він простягнув їй сорочку. Келен на бігу сунула руки в рукава. Річард, не зупиняючись, застебнув пояс. Єдине, що у нього було з собою, це кинджал.

Вони мчали по воді і траві, намагаючись не втрачати з виду миготілу попереду червону пляму. Келен оступилася, але встояла. Річард підтримав її. Нестися стрімголов босоніж по незнайомій місцевості — не найкраще, що можна придумати, але Кара поранена, у неї на обличчі кров.

Кара — не просто охоронець. Кара — друг.

Вони перескочили кілька потічків, мало не заплуталися у високій траві.

Краєм ока Келен помітила зліва одного з мисливців, але це був не Юні.

Потім вона раптово усвідомила, що Річард вже не біжить слідом, і тут же почула його свист. Келен посковзнулася по траві, впавши руками на землю, Річард стояв трохи позаду неї, посеред струмка.

Засунувши два пальці в рот, він знову засвистів довгим пронизливим свистом, який далеко рознісся по степу. Кара і мисливці обернулися на свист і кинулися до нього.

Ловлячи повітря ротом і намагаючись віддихатися, Келен підбігла до Річарда. Той, опустившись на одне коліно прямо у воді, нахилився вперед, упершись рукою в зігнуту ногу.

У струмку обличчям вниз лежав Юні. Вода навіть не покривала йому голову.

Келен звалилася на коліна біля Річарда і відкинула вологе волосся з лиця, переводячи подих. Річард перевернув худеньке тіло мисливця на спину.

Юні здавався крихітним і крихким. Річард за плечі витягнув його з крижаної води і не поспішаючи, обережно опустив на траву. Келен не бачила ні ран, ні крові. Руки, ноги — на місці. Шия, здається, теж не зламана. В осклілих очах застиг дивний вираз захвату.

Підлетіла Кара. Різко рвонулася до Юні і завмерла, лише коли побачила осклілі очі.

Підбіг один з мисливців. Він дихав так само важко, як Кара. У руці він стискав лук. Іншою рукою він великим пальцем притискав до долоні ніж, а вказівним і середнім натягував тятиву.

У Юні зброї не було.

— Що сталося з Юні? — Запитав він, швидко окинувши поглядом степ в пошуках загрози. Келен похитала головою.

— Мабуть, впав і вдарився головою.

— А з нею? — Мисливець кивком вказав на Кару.

— Поки не знаємо, — відповіла Келен, спостерігаючи, як Річард закриває Юні очі. — Ми тільки що його знайшли.

— Схоже, він тут досить давно, — повідомила Кара Річарду.

— Кара, що трапилося? Що взагалі відбувається? — Швидко спитала Келен.

— Ти сильно постраждала? — Перебив Річард. Кара зневажливо відмахнулася, проте не стала заперечувати, коли Келен, зачерпнувши крижаної води, спробувала промити рану в неї на скроні. Річард зірвав пучок трави і простягнув Келен.

— На, протри їй чоло.

Обличчя Кари від люті з яскраво-червоного стало попелясто-сірим.

— Зі мною все гаразд!

Але Келен в цьому дещо сумнівалася. Кара здавалася якоюсь не такою. Келен легенько тицьнула пучком їй в лоб і показала їй кров. Кара байдуже сіла.

— Що сталося? — Знову запитала Келен.

— Не знаю. Я йшла, щоб перевірити пост, і тут він з'явився, ступаючи вгору по струмку. Він ішов, нахилившись, ніби видивлявся щось. Я його окликнула. Запитала, де його зброя, зобразила жестами, ніби натягую лук. — Кара нерозуміюче похитала головою. — Але він не звернув на мене ніякої уваги і знову нахилився, втупившись у воду. Я подумала, що він залишив пост, щоб зловити якусь дурну рибу, але у воді нічого не помітила. І тут він раптом кинувся вперед так, ніби ця його рибина намагалася втекти. — Лице Кари спалахнуло. — Я в цей момент дивилася в сторону, перевіряючи околиці. Він збив мене з ніг, і я вдарилася головою об камінь. Не знаю, скільки я пробула без свідомості. Даремно я йому довіряла!

— Ні, не марно, — заперечив Річард. — Ми не знаємо, на що він полював.

Приспіли інші мисливці. Келен підняла руку, припиняючи галас з запитань. Коли всі замовкли, вона перевела розповідь Кари. Мисливці слухали в повному подиві. Юні був з людей Чандалена. А люди Чандалена ніколи і ні за яких обставин не кидають свій пост заради того, щоб зловити рибу.

— Пробачте, Магістр Рал, — прошепотіла Кара. — Повірити не можу, що він ось так застав мене зненацька. Треба ж, через якусь безглузду рибину!

Річард дбайливо поклав руку їй на плече.

— Радий, що з тобою не трапилося нічого поганого, Кара. Може, тобі краще лягти? Ти виглядаєш не дуже.

— У мене просто шлунок бунтує, тільки і всього. Зі мною все буде добре, от тільки передихну хвилинку. Від чого помер Юні?

— Він біг і, мабуть, послизнувся і впав, — Відповіла Келен. — Я сама мало не зробила те ж саме. Напевно, він ударився головою, як і ти, і втратив свідомість. Але, до нещастя, впав обличчям вниз і захлинувся.

Келен початку було переводити свої слова мисливцям, коли пролунав голос Річарда.

— Сумніваюся.

— А що не так?

— Подивись на його коліна. Вони не обідрані. Як не обідрані ні лікті, ні долоні. — Річард повернув Юні голову. — Ні крові, ні синців. Ніяких саден. Якщо він впав і втратив свідомість, чому у нього на голові немає хоча б гулі? Глина сповзла тільки на носі і підборідді, і то через те, що він лежав обличчям на кам'янистому дні.

— Так ти сумніваєшся, що він захлинувся? — Уточнила Келен.

— Я цього не казав. Я просто не бачу ніяких ознак того, що він впав. — Річард деякий час пильно вивчав тіло. — Виглядає так, ніби він потонув. У всякому разі, я б припустив саме це. Питання — чому?

Келен відсунулася, даючи мисливцям можливість сісти навпочіпки біля їх загиблого товариша, доторкнутися до нього в знак скорботи і співчуття.

І відкритий степ раптово здався їй дуже самотнім місцем.

Кара притиснула пучок мокрої трави до скроні.

— Навіть якщо він залишив свій пост, щоб зловити рибу — у що важко повірити, — то чому він кинув всю свою зброю? І яким чином йому вдалося потонути в парі дюймів води, якщо він не впав і не вдарився головою?

Мисливці тихенько плакали, погладжуючи руками молоде обличчя Юні. Річард приєднався до них і ніжно погладив обличчя юнака.

— А от мені хотілося б знати, за чим він гнався. Звідки в його очах з'явився цей дивний вираз.

4

Коли Річард з Карою і Келен вийшли з хатини, де лежало тіло Юні, над степом гуркотів грім, луною розлягаючись по вузеньких вуличках між будинками. Хатина, в якій чекало поховання тіло Юні, нічим не відрізнялася від інших будинків села: обмазані глиною товсті стіни з зроблених з висохлої твані цеглин, солом'яний дах. Черепичний дах був тільки в будинку духів. Шибок в вікнах не було, щоб уберегтися від холоду, люди Тіни затягували віконні прорізи товстою грубою тканиною.

Всі хатини були однакового бурого кольору, і через це село порою нагадувала мляві руїни. Високі трави, що росли в трьох горщиках на низькій стіні — данина злим духам, — не дуже-то оживляли вуличку, по якій найчастіше гуляв один лише сумний вітерець.

З-під ніг бризнули в сторони кури. Келен відкинула мокрі пасма, налиплі на лице. Повз, заливаючись сльозами, йшли люди — йшли попрощатися з загиблим мисливцем. І чомусь Келен було не по собі від того, що їм довелося залишити Юні в цьому місці, де витав кислий терпкий запах прілої соломи.

Річард, Келен і Кара дочекалися, поки Ніссель, стара знахарка, обстежує тіло. Стара не виявила ні перелому, ні яких-небудь інших пошкоджень і проголосила причиною смерті утоплення.

Коли ж Річард поцікавився, як таке могло статися, Ніссель дещо здивувалася, явно вважаючи, що це абсолютно очевидно. За її словами, смерть сталася з волі злих духів.

Люди Племені Тіни вірили, що, крім духів предків, до яких вони частенько звертаються, духи зла теж навідуються деколи у селище, щоб затребувати чиєсь життя в покарання за той чи інший проступок. Смерть Юні явно була, по думку бабусі, викликана чимось потойбічним. І Чандален з мисливцями вірили Ніссель без сумнівів.

Ніссель ніколи було роздумувати над тим, який вчинок мисливця розсердив злих духів. Знахарка поспішала: її чекала породілля.

Будучи сповідницею, Келен відвідувала Плем'я Тіни, як і інші народи Серединних-Земель. Хоча деякі країни не впускали у свої межі чужинців, жодна держава Серединних Земель не наважувалася закрити свої кордони перед Сповідницями. Сповідниці завжди стежили за тим, щоб закони дотримувалися строго і правосуддя було чесним, хочуть того правителі чи ні.

Сповідниці виступали перед Радою від імені всіх тих, у кого не було своїх представників. Деякі, як Плем'я Тіни, не довіряли чужинцям і не шукали представництва в Раді. Вони хотіли одного: щоб їх залишили в спокої. І Келен суворо стежила, щоб їх бажання витримувалося. Слово Матері-сповідниці для Ради — закон, і закон остаточний.

Як і належить Матері-сповідниці, Келен вивчила не тільки мову Племені Тіни, але і їх релігію. У замку Чарівника в Ейдіндрілі малися підручники по мовах, системах управління, віросповіданнях, звичаях і способах життя всіх народів Серединних Земель.

Вона знала, що люди Тіни часто залишають підношення — рисові пиріжки та пучки сушених пряних трав — перед глиняними фігурками, які стояли в декількох порожніх хатинах у північному кінці села. Ці хатини були надані в повне і безроздільне володіння злим духам, яких і втілювали глиняні фігурки.

Люди Тіни вірили, що, коли злі духи сердяться і забирають чиєсь життя, душа загиблого відправляється в Підземний світ, щоб приєднатися до добрих духів, які оберігають Плем'я Тіни, і допомагають стримувати зло. Так дотримується рівновага між світами, і зло саме обмежує себе.

Тільки-тільки минув полудень, але ідучим по селищу Келен, Річарду і Карі здавалося, що настали сутінки. Чорні важкі хмари клубочилися над самими дахами.

Спалахи блискавок освітлювали стіни будинків. За кожним спалахом гуркотів грім.

Важкі краплі шльопали Келен по голові. Вона раділа дощу. Дощ загасить багаття. Не повинні горіти святкові вогнища, коли загинула людина. Дощ позбавить людей від тяжкої необхідності гасити те, що залишилося від весільних вогнів.

З поваги до загиблого Річард проніс тіло Юні на руках всю дорогу до села: Юні загинув, виконуючи свій обов'язок, охороняючи Річарда і Келен. Мисливці розуміли це.

Однак Кара досить швидко прийшла до протилежного висновку — Юні з охоронця перетворився на загрозу. Як і чому — не важливо. Важливо, що він став ворогом. І Морд-Сіт рішуче була готова до того, що в будь-який момент ще хтось з мисливців теж перетвориться на ворога.

У Річарда сталася з нею короткий суперечка. Мисливці не зрозуміли жодного слова, але бачили, що суперечка неабияка, і не просили перевести.

Річард так ні в чому її і не переконав. Швидше за все Кара просто відчувала себе винуватою, що дозволила Юні себе обійти. Келен взяла Річарда під руку, і так вони крокували слідом за Карою, дозволивши їй іти попереду і пильно оглядати дружнє село в пошуках загрози. Кара провела їх по одній вуличці, потім по іншій, прямо туди, де розташувалися Зедд з Енн.

Незважаючи на переконаність у тому, що Кара помиляється, Келен чомусь відчувала себе незатишно. Вона зауважила, що Річард насторожено озирається через плече. Значить, теж чимось стурбований.

— У чому справа? — Пошепки запитала Келен. Річард оббіг поглядом порожню вуличку і роздратовано похитав головою.

— Мені поколює потилицю. Так буває завжди, коли хтось за мною стежить, але тут нікого немає.

Келен і без того почувала себе незатишно і тому не зрозуміла, чи то вона дійсно відчуває чийсь злісний погляд, чи то так на неї вплинули слова Річарда. Похапцем крокуючи між будинками, вона нервово потирала руки, які покрилися гусячою шкірою.

Дощ вперіщив щосили якраз тоді, коли Кара нарешті знайшла те, що шукала. З ейджем напоготів вона ретельно обстежила вузьку вуличку і лише потім відкрила дерев'яні двері та першою ковзнула в будинок.

Вітер розметав волосся сповідниці. Блискали блискавки, гуркотів грім. Якась курка, налякана грозою, промчала між ніг Келен і вбігла в хату.

У кутку невеликої кімнати горіло вогнище. На полицях мерехтіли товсті свічки, на підлозі лежала купка дров і в'язки сіна. Єдине, на що можна було сісти, — розстелена на брудній підлозі перед вогнищем шкура. Висячий у порожній віконній рамі шматок тканини майорів під поривами вітру, і полум'я свічок колихалося на протязі.

Річард зачинив двері і засунув засув. У хатині пахло воском, палаючим сіном і димком, який не повністю виходив у димохід над вогнищем. Мабуть, вони в задній кімнаті, — вказала Кара кінцем ейджа на завішений дверний проріз.

Курка, задоволено квокчучи і крутячи головою на всі боки, тупала по кімнаті, обходячи намальований на підлозі чи то пальцем, чи то прутиком символ.

З раннього дитинства Келен звикла бачити, як чаклунки і чарівники малюють стародавній символ, що позначає Творця, життя, смерть, чарівний дар і Підземний світ. Вони малювали його машинально, мріючи про щось, або в хвилини небезпеки. Малювали просто для самозаспокоєння, щоб зайвий раз нагадати собі про те, що вони пов'язані з усім і вся. І малювали його, щоб чаклувати.

Для Келен це був заспокійливий талісман дитинства, того часу, коли чарівники грали з нею, жартували над нею, ганялися за нею по коридорах замку Чарівника, а вона з радісним вереском втікала від них. Іноді вона сиділа біля них на колінах, в безпеці і теплі, а вони розповідали їй всякі дивовижні історії.

То були часи, коли ще не почалося її навчання, коли їй ще дозволено було бути дитиною.

Тепер всі чарівники давно мертві. Всі, крім одного, віддали життя, щоб допомогти їй перетнути кордон і знайти допомогу в боротьбі з Даркеном Ралом. А той, що залишився живий, зрадив її. Але були часи, коли всі вони були її друзями, товаришами по іграх, дорослими людьми, яких вона називала дядьками, вчителями, вважала об'єктами поклоніння і любові.

— Я таке вже бачила, — повідомила Кара, швидко глянувши на малюнок на підлозі. — Даркен Рал іноді це малював.

— Це називається Благодать, — пояснила Келен. Вітер сколихнув полотнище, яке завішувало вікно, і відблиск блискавки освітив Благодать на підлозі.

Річард відкрив було рот, але так нічого і не запитав. Він не зводив очей з курки, яка скльовувала щось з підлоги біля завіси, що відгороджувала задню кімнату.

— Кара, будь добра, відкрий двері, — жестом вказав він.

Як тільки Морд-Сіт відчинила двері, Річард змахнув руками, виганяючи птицю на вулицю. Курка забила крилами. втрачаючи пір'я, і заметушилася, стараючись обійти Річарда. Але не побігла навпростець через кімнату до дверей і порятунку. Річард взявся в боки і задумливо подивився на птицю.

Строкате оперення створювало дивний нечіткий ефект. Курка жалібно закудахтала, коли Річард рушив до неї, ногами женучи її по кімнаті.

Підійшовши до малюнку на підлозі, курка заверещала, забила крильми, метнулася до стіни і нарешті вискочила на вулицю. Дивна поведінка для птиці, переляканої настільки, щоб не знайти прямої дороги до відчинених навстіж двері і порятунку.

Кара зачинила двері.

— Дурніше курки птиці немає, — прокоментувала вона.

— Що тут за бедлам? — Пролунав знайомий голос.

З задньої кімнати вийшов Зедд. Чарівник першого рангу був вище Келен, але поступався ростом Річарду. Приблизно одного зросту з Карою, хоча маса хвилястого сивого волосся, як завжди, скуйовдженого, робила його вищим, ніж насправді. Важке темно-бордове одіяння з чорними рукавами і підбитими плечима робило його худу фігуру масивнішою. Вилоги рукавів прикрашали три ряди срібної вишивки. Широка золота канва блищала на комірі та грудях. Червоний атласний пояс з масивною золотою пряжкою оперізував талію.

Зазвичай Зедд носив прості балахони. І для чарівника його рангу і авторитету настільки багате вбрання було незвичайним до екстравагантності. Яскравий одяг завжди носили учні чарівників. А для людей, позбавлених дару, такі шати в деяких місцях були ознакою шляхетного походження, і майже повсюдно їх носили багаті купці, так що для Зедда, хоч чарівник і терпіти не міг цей наряд павича, він служив прекрасним маскуванням.

Річард з дідом радісно обнялися, задоволені, що нарешті вони разом. Давненько вони не бачилися.

— Зедд, де ти роздобув цей одяг? — Запитав, трохи відсторонившись, Річард, оторопівши від одежі діда ще більше, ніж Келен.

Зедд пальцем підтягнув золоту пряжку, щоб онук її покраще розгледів. Горіхові очі лукаво блиснули.

— А пряжка — з золота! Це трохи перебір, як вважаєш?

Тут, відсунувши набік завісу, до кімнати увійшла Енн. Низенька й повна, вона як і раніше була в простому темному вовняному платті, що позначало її високе положення аббатиси сестер Світла серед чаклунок із Старого світу, хоча вона і змусила всіх повірити в свою смерть, щоб мати свободу дій для виконання більш важливих завдань. Вона виглядала ровесницею Зедда, однак Келен знала, що аббатиса набагато — дуже набагато — старша.

— Припини зображати павича, Зедд, — буркнула вона. — У нас є справи.

Зедд сердито подивився на неї. Маючи задоволення бачити абсолютно однакові по люті погляди, що йшли в обох напрямках, Келен дивувалася, як цим двом вдається подорожувати разом, обмежуючись лише словесними перепалками. Келен вперше побачила Енн лише вчора, але Річард ставився до аббатиси з великим пієтетом, незважаючи на неприємні обставини, при яких з нею познайомився. Зедд оглянув одяг Річарда.

— Повинен сказати, мій хлопчик, ти теж виглядаєш дуже непогано.

Річард свого часу був лісовим провідником і носив простий одяг, і Зедд ніколи не бачив внука в новому вбранні. Річард знайшов велику частину шат свого попередника — бойового чародія давнини — в замку Чарівника. Судячи з усього, колись чарівники носили не тільки прості балахони. Можливо, як попередження.

Халяви чорних чобіт Річарда прикрашали шкіряні шнури, закріплені срібними пряжками з геометричним малюнком. Чорні вовняні штани були заправлені в чоботи. Поверх чорної сорочки — розрізана по боках туніка, прикрашена по краях золотою окантовкою з якимись символами. Туніку оперізував широкий багатошаровий шкіряний пояс, прикрашений срібними емблемами і двома розшитими золотом гаманцями. На поясі ж висів і маленький шкіряний мішечок. На зап'ястях блищали підбиті шкірою срібні браслети з незвичайними символами. Широкі плечі Річарда приховував чудовий плащ, витканий, здавалося, з чистого золота.

Навіть без меча Річард виглядав і благородно, і страхітливо. Радість для очей — І смерть. Цар царів — і живе втілення того, ким його називали в пророцтвах: Несучий смерть.

Але Келен знала, що під усім цим, як і раніше ховається добре і щедре серце лісового провідника. Щирість Річарда аніскільки не зменшувала, а лише підкреслювала інші його якості.

Лякаюча зовнішність була одночасно і попередженням, і ілюзією. Рішучий і безстрашний у боротьбі з ворогами, він все ж залишався добрим, кмітливим і ніжним. Келен ніколи не зустрічала більш чесного і терплячого чоловіка. І вважала його найдивовижнішою людиною, яку їй доводилося зустрічати за все життя.

Енн широко посміхнулася Келен і погладила по щоці, як бабуся улюблену внучку. Потім повернулася і поплескала по щоці Річарда.

Потеребвши зібране на потилиці в пучок сиве волосся, аббатиса нагнулася і сунула в вогонь пучок сухої трави.

— Сподіваюся, ваш перший день шлюбу пройшов добре? — Келен з Річардом швидко перезирнулися.

— Ми сьогодні ходили купатися на теплі ключі. — Посмішки на обличчях Келен і Річарда згасли. — Один з охороняючих нас мисливців помер.

— Від чого? — Запитала Енн.

— Потонув. — Річард жестом запропонував всім сісти. Всі четверо розсілися навколо намальованої посеред кімнати Благодаті. — Струмочок зовсім дрібний, але, наскільки нам вдалося встановити, він не спотикався і не падав. Ми віднесли його он у ту хатину, — ткнув він пальцем через плече.

Зедд подивився у вказаному напрямку, ніби вмів дивитися крізь стіни і міг побачити тіло Юні.

— Потім гляну. — Чарівник перевів погляд на Кару, що стояла на варті, спершись об двері. — А по-твоєму, що сталося?

— По-моєму, Юні став небезпечний, — не вагаючись ні секунди, відповіла Морд-Сіт. — Розшукуючи Магістра Рала, щоб убити, Юні впав і втопився.

Брови Зедда поповзли вгору. Він повернувся до Річарда:

— Небезпечний?! З чого раптом цей хлопець міг стати твоїм ворогом?

Річард метнув на Морд-Сіт гнівний погляд..

— Кара помиляється. Він не намагався вбити нас. — Задоволений тим, що Кара не сперечається, він повернувся до діда. — Коли ми його знайшли — вже мертвим, — у його очах застиг дивний вираз. Перед смертю він побачив щось, що залишило на його обличчі вираз… ну, не знаю… щастя, чи що, або чогось схожого. Ніссель, знахарка, оглянула тіло. Вона сказала, що на ньому немає ран і що він потонув.

Річард уперся рукою в коліно і нахилився до діда.

— Потонув у шести дюймах води, Зедд. Ніссель сказала, що його вбили злі духи.

— Злі духи? — Брови Зедда зметнулися ще вище.

— Люди Тіни вірять, що злі духи час від часу приходять і забирають чиєсь життя, — пояснила Келен. — Жителі села залишають підношення перед глиняними фігурками, що стоять у парі будинків он там. — Вона підборіддям вказала на північ. — Судячи з усього, вони вірять, що підношення у вигляді рисових пиріжків втихомирювали цих злих духів. Ніби злий дух може їсти або його легко підкупити.

Зовні періщив дощ. Краплі води влітали у вікно і місцями просочувалися крізь солом'яну стріху. Грім гуркотів майже безперервно, змінивши замовклі барабани.

— А, розумію, — протягнула Енн. Вона підняла погляд з посмішкою, яку Келен визнала вельми цікавою. — Отже, ти вважаєш, що Плем'я Тіни влаштувало вам жалюгідне весілля в порівнянні з прекрасною пишною церемонією, яка була би у вас в Ейдіндрілі? М-м-м?

Келен спантеличено насупилася.

— Звичайно, ні! Це саме чудове весілля, про яке ми тільки могли мріяти!

— Правда? — Енн змахнула рукою, позначаючи цим жестом село. — Люди, одягнені в невибагливі сукні та шкури? З волоссям, вимазаним глиною? З бігаючими всюди під час настільки урочистої церемонії голими волаючими усміхненими дітьми? Чоловіки з жахливо вимазаними глиною лицями, які розповідають у варварських танцях про тварин, полюванні і війну? Так ти собі уявляєш розкішну весільну церемонію?

— Ні… Я не те хотіла сказати! І не це важливо! — Обурилася Келен. — Те, що у них в серцях, робить цю церемонію настільки особливою! Те, що вони щиро поділяють нашу радість, робить це весілля настільки важливим для нас. І яке це має відношення до підношень рисових пиріжків уявним злим духам?!

Енн пальцем провела уздовж однієї з ліній Благодаті — тієї, що представляла кордон Підземного світу.

— Коли ти говориш: «Добрі духи, подбайте про душу моєї матері», ти дійсно розраховуєш, що духи негайно помчать виконувати прохання, тому що ти обрядила прохання в слова?

Келен відчула, як обличчя заливає краска: вона частенько просила добрих духів подбати про душу її мами. І почала розуміти, чому ця жінка так дратує Зедда.

— Молитви зовсім не є прямим проханням, оскільки нам відомо, що духи не діють настільки простими шляхами, — прийшов на допомогу Річард. — Молитви — всього лише вираження любові і надії на те, що її мати перебуває в спокої в Світі духів. — Він провів пальцем з іншого боку тієї ж лінії, що і Енн. — Те ж стосується і моїх молитов про мою матір, — пошепки додав він.

Енн посміхнулася, і на її повних щоках з'явилися ямочки.

— І вони такі ж, Річард. Тобі не здається, що Плем'я Тіни чудово знає, що таким чином підкупити ті могутні сили, в існування яких вони вірять і яких бояться, не можна?

— Важливий сам акт приношення, — сказав Річард. По його незворушності в відношенні до Енн Келен зрозуміла, що Річард навчився тягати каштани з вогню.

Келен підхопила його думки:

— Для задобрювання тих сил, яких вони бояться, важливе саме благання. Благання важливе, щоб умилостивити невідоме.

Енн здійняла палець, одночасно піднявши брову.

— Ось смисл. Саме по собі підношення — лише символ, демонстрація поваги, і схилянням перед цією силою вони сподіваються умилостивити її. А іноді, — Енн посварилась пальцем, — шанобливого звернення достатньо, щоб зупинити розгніваного ворога, вірно?

Келен з Річардом погодилися.

— Ворога найкраще вбити, і справа з кінцем, — буркнула від дверей Кара.

Енн, хіхікнувши, озирнулася на Кару.

— Ну, іноді, дорога, заслуговує на увагу і такий варіант!

— А як би ти «вбила» злих духів? — Поцікавився Зедд. Його дзвінкий тенорок перекрив шум дощу.

Кара не відповіла, а лише полоснула чарівника поглядом.

Річард не слухав. Здавалося, його зачарувала намальована на підлозі Благодать.

— Виходячи з усього цього, злі духи… І їм подібні можуть розлютитися на якийсь неповажний жест.

Келен вже відкрила рот, щоб поцікавитися у Річарда, з чого це раптом його так зацікавили злі духи Племені Тіни, як раптом Зедд легенько доторкнувся пальцем її ноги. Кинутий скоса погляд сказав їй: чарівник хоче, щоб вона сиділа тихо.

— Деякі думають, що так воно і є, Річард — спокійно погодився Зедд.

— Навіщо ти намалював цей символ, цю Благодать? — Запитав Річард.

— Ми з Енн скористалися нею, щоб обдумати деякі речі. Іноді Благодать може бути вельми корисною. Благодать — річ дуже проста і в той же час нескінченно складна. Вивчення Благодаті — заняття на все життя, але як дитина вчиться ходити, так і вивчення її починається з першого кроку. Оскільки ти природжений чарівник, то ми подумали, що вже давно прийшла пора познайомити тебе з нею.

Чарівний дар Річарда здебільшого був для нього загадкою. І тепер, коли дід знову тут, Річард хотів з його допомогою розкрити таємниці того, на що у нього малося право від народження, і нарешті почати вивчати нерозвідану територію свого дару. Келен дуже хотіла, щоб у них був час, але часу, на жаль, не було.

— Зедд, мені дійсно потрібно, щоб ти оглянув тіло Юні.

— Дощик скоро скінчиться, тоді підемо і глянемо, — заспокоїв його Зедд.

Річард провів пальцем по лінії, що позначала чарівний дар — магію.

— Якщо це перший крок і такий важливий, — прямо запитав Річард у Енн, — чому сестри Світла не спробували навчити мене цьому, коли відволокли у Палац Пророків у Старому світі і тримали там? Чому не навчили, коли була можливість?

Келен знала, як швидко Річард стає недовірливим і настороженим, якщо вважає, що його намагаються тримати в узді, незалежно від того, наскільки ласкаво це роблять і з яких би благих намірів ні виходять. Один раз підлеглі Енн сестри Світла вже надягли на нього ошийник.

Енн крадькома глянула на Зедда.

— Сестри Світла ніколи ще не намагалися навчати людину схожу на тебе — людину, що володіє від народження обома сторонами магії, магією Приросту, і магією Збитку. — Вона дуже ретельно підбирала слова. — Була потрібна певна обережність.

Інтонація Річарда трохи змінилася і набула того відтінку, коли він питав як Шукач Істини.

— І проте ти вважаєш, що тепер мені слід дізнатися про цю саму Благодаті?

— Невігластво теж небезпечне, — загадково пробурмотіла Енн.

5

Зедд набрав пригорщу сухої глини. — Енн схильна до лицедійства, — єхидно кинув він. — Я б тобі розповів все про Благодать вже давним-давно, Річард, але нас з тобою розлучили, тільки і всього.

Слова діда на відміну від висловлювань Енн знищили виниклу було недовіру. Річард розслабився, а Зедд продовжив:

— Хоча Благодать і здається простою, вона суть все. Її малюють ось так.

Зедд, сидячи на колінах, нахилився і з виробленою роками точністю почав обводити сухою глиною контури символу.

— Зовнішнє коло позначає початок Підземного світу — нескінченного світу смерті. За межами цього кола, в Підземному світі, немає нічого. Лише вічність. Саме тому Благодать починається звідси. З нічого, де не було нічого, почалося Творіння.

У коло був вписаний квадрат, його кути стикалися з колом. У цей квадрат було вписане ще одне коло, в нього — восьмиконечна зірка, від променів якої відходили прямі, що перетинали обидва кола, і кожна друга ділила кути квадрата навпіл.

Квадрат відображав завісу, яка відділяла зовнішнє коло — світ духів, підземний світ смерті — від внутрішнього кола, так називали межі світу живих. Зірка в центрі символізувала Світло Творця, а промені його дару — магія — виходили від Світла і перетинали всі межі.

— Я це вже бачив. — Річард повернув зап'ястя внутрішньою стороною назовні і поклав на коліна.

Срібні браслети, що він носив, були прикрашені дивними символами, але в центрі кожного браслета, з внутрішньої сторони зап'ястя, малося крихітне зображення Благодаті. Оскільки воно були приховане від очей, Келен ніколи їх раніше не помічала.

— Благодать є наочне зображення континууму чарівного дару, — сказав Річард, — намальованого у вигляді променів: від Творця через життя до смерті, перетинаючи завісу між життям і світом духів в царстві Володаря. — Він провів пальцем по різьбленому символу на браслеті. — Символ надії на перебування в Світлі Творця все життя і після, в Підземному світі.

Зедд здивовано кліпнув.

— Відмінно, Річард! Звідки ти це знаєш?

— Я навчився розуміти мову символів і дещо прочитав про Благодать.

— Мова символів?.. — Келен бачила, яких неймовірних зусиль коштує Зедду стриматися. — Тобі слід знати, мій хлопчику, що Благодать може спричинити за собою цілу низку наслідків. Благодать, намальована небезпечною субстанцією, такою, як, наприклад, чарівний пісок, або використана якимось іншим способом, може викликати найнебезпечніші наслідки…

— На зразок порушення взаємодії між світами, — закінчив за нього Річард. — Я трохи про це читав. — Зедд відкинувся на п'яти.

— Судячи з усього, набагато більше, ніж трохи. Я хочу, щоб ти розповів нам все, що ти робив, починаючи з того моменту, як ми з тобою бачилися в останній раз. — Чарівник погрозив пальцем. — У найдрібніших подробицях!

— Що таке Чорна Благодать? — Замість відповіді спитав Річард.

Зедд нахилився до онука, цього разу явно абсолютно приголомшений.

— Що?

— Чорна Благодать, — тихо повторив Річард, дивлячись на малюнок на підлозі.

Келен зараз розуміла не більше, ніж Зедд, але вона притерлася до манери поведінки Річарда. Не один раз вона бачила його в такому стані, ніби він знаходиться десь в іншому місці І задає незрозумілі питання, про себе вирішуючи якусь вартісну для нього похмуру дилему. Так діє Шукач.

А ще для неї це було ознакою того, що Річард вважає, ніби десь в ланцюжку відсутня важлива ланка. У Келен по спині побігли мурашки.

Енн насупилася. Зедд явно прагнув поставити купу питань, але йому теж була знайома манера Річарда замислюватися над незрозумілими речами і задавати часом несподівані питання. І Зедд, як правило, з усіх сил намагався на них відповісти.

Зедд пробіг пальцями по скуйовдженому волоссю і зітхнув глибше, намагаючись набратися терпіння.

— Ого, Річард, я зроду не чув про таку штуку, як Чорна Благодать. А ти звідки дізнався?

— Просто прочитав, — пробурмотів Річард. — Зедд, ти можеш встановити ще один кордон? Такий же кордон, як зробив до мого народження?

Лице Зедда відобразило подив.

— Чого ради…

— Щоб відсікти Імперський Орден і припинити війну. — Зедд, захоплений зненацька, так і завмер з відкритим ротом, потім розплився в широченной усмішці, і його обличчя тут же перетнули глибокі зморшки.

— Відмінно, Річард! З тебе вийде прекрасний чарівник, постійно думаючий про те, як змусити магію працювати на тебе, щоб випередити біль і страждання. — Посмішка зникла. — Відмінна думка, дійсно відмінна, але ні, я не можу знову цього зробити.

— Чому?

— Це було потрійне закляття. Вони сплетені з трьох прямих і трьох обернених. Найсильніші закляття, як правило, добре захищені — а три сплетені в одне спеціально зроблені так, щоб небезпечним чарами не можна було скористатися так просто. Закляття кордонів — одне з таких. Я знайшов його в древньому тексті часів великої війни. Здається, ти пішов у діда — теж цікавишся стародавніми книгами, повними дивних речей. — Зедд насупився. — Різниця в тому, що я учився все життя і розумів, що роблю. Знав, які небезпеки загрожують і як їх уникнути або зменшити. Знав свої можливості і їх межі. Величезна різниця, хлопчику мій.

— Але кордонів було тільки два, — не відступав Річард.

— А, ну тоді Серединні Землі вели страшну війну з Д'харою. — Зедд позручніше підігнув під себе ноги. — Я створив перший кордон, щоб дізнатися, як працює заклинання, як воно функціонує і як його створити. Другий кордон я створив, щоб розділити Серединні Землі і Д'хару і припинити війну. І останній третій кордон створив, щоб відокремити Вестланд — країну для тих, хто бажав жити в світі без магії, запобігши таким чином бунту проти чарівників.

Келен важко було уявити собі світ, позбавлений магії. Однак вона знала, що є багато людей, які бажають жити без усяких магічних штучок. Вестланд, країна хоч і не дуже велика, надавала їм таку можливість. У всякому разі, раніше надавала. Тепер уже ні.

— Так що кордони більше не існують, — розвів руками Зедд. — Ось так-то.

Пройшов вже майже рік з тих пір, як Даркен Рал знищив кордони і три розділені території з'єдналися. Дуже шкода, що ідея Річарда виявилася неспроможною і вони не зможуть запечатати кордоном Старий світ і не дати війні охопити Новий світ. Кордон врятував би незліченну кількість життів, які тепер доведеться втратити в боротьбі, що ще тільки починається.

— У кого з вас є хоч найменше уявлення, де зараз Пророк? — Порушила мовчання Енн. — Де Натан?

— Я бачила його останньою, — повідомила Келен. — Він допоміг мені врятувати Річарда, віддавши книгу, викрадену з Храму Вітрів і повідомивши чарівні слова, які були потрібні, Щоб знищити книгу і зберегти Річарду життя, поки він не оговтається від чуми.

Енн стала раптом схожа на вовка, що підготувався гарненько закусити.

— І де він може бути?

— Десь у Старому світі. Там ще була сестра Верна. Тоді у Натана на очах убили когось, хто йому дуже дорогий. Він сказав, що деколи пророцтва долають наші спроби обійти їх і що іноді ми вважаємо себе розумнішими, ніж є насправді, вважаючи, неначе зможемо відвести руку долі, якщо достатньо сильно цього захочемо. — Келен поводила пальцем по брудній підлозі. — Він поїхав з двома своїми людьми, Уолшем і Боллесдуном, повідомивши, що повертає Річарду титул Магістра Рала. І сказав Верні, щоб вона не обтяжувала себе спробами слідувати за ним. Заявив, що у неї все одно нічого не вийде. — Келен глянула в очі Енн, що стали раптово сумними. — Мені здається, Натан поїхав, щоб постаратися забути щось, що закінчилося тієї ночі. Забути людину, яка допомогла йому і віддала за це життя. І сумніваюся, що тобі вдасться його відшукати, поки він сам цього не захоче.

Зедд ляснув долонями по колінах.

— Я хочу знати про все, що сталося з того моменту, як я тебе бачив в останній раз, Річард. З початку минулої зими. Всю історію цілком. Не опускай нічого, подробиці теж важливі. Може, ти цього і не розумієш, але саме дрібниці можуть виявитися найважливішими.

Річард підняв голову і подивився на діда.

— Мені б дуже хотілося, щоб у нас був час, Зедд, але у нас його немає. Келен, Кара і я повинні повертатися в Ейдіндріл.

Енн смикала гудзик на комірі. Хвалена витримка аббатиси дала тріщину.

— Ми можемо почати зараз і продовжити в дорозі.

— Ви уявити собі не можете, як би мені хотілося залишитися з вами, але у нас немає часу на таку довгу подорож, — сказав Річард. — Ми повинні поспішати. Нам доведеться добиратися за допомогою сильфіди. Мені дуже шкода — дійсно шкода, — але ви не можете піти з нами. Вам доведеться добиратися до Ейдіндріла звичайним шляхом. А коли приїдете, тоді і поговоримо.

— Сильфіда? — Зморщив ніс Зедд. — Про що це ти? — Річард не відповів. Здавалося, він навіть не чує. Він дивився на завішене вікно. Замість нього відповіла Келен:

— Сильфіда — це… — Вона замовкла. Як можна пояснити таке? — Ну, щось на зразок живої ртуті. Вона може спілкуватися з нами. Розмовляти.

— Розмовляти, — рівним тоном повторив Зедд. — І що ж вона каже?

— Важливо не те, що вона вміє говорити. — Келен струсила зі штанини соломинку і подивилася в горіхові очі Зедда. — Сильфіда створили чарівники під час великої війни. Вони з людей створювали зброю. І Сильфіду зробили приблизно таким же способом. Колись вона була жінкою. Вони використали її душу, щоб зробити Сильфіду, істоту, яка застосовує магію, щоб здійснювати те, що вона називає подорожжю. Нею користувалися, щоб швидко долати великі відстані. Значні відстані. Як, наприклад, звідси до Ейдіндріла — всього за один день, і в багато інших місць.

Зедд роздумував над її словами, які, безсумнівно, здивували його. Келен і сама в перший раз теж невимовно здивувалася. Така подорож зазвичай займає багато днів, навіть верхи. Та що там днів — тижнів.

— Вибач, Зедд, — Келен поклала руку чарівникові на плече, — але ви з Енн не можете їхати з нами. Магія сильфіди, як вона нам пояснила, має ряд обмежень в цілях безпеки. Саме тому Річард змушений був залишити в палаці свій меч. Магія меча не сумісна з магією сильфіди. Щоб подорожувати за допомогою сильфіди, потрібно володіти не тільки Магією Прирости, але і хоч малою дещицею Магії Збитку. Ти ж нею не володієш зовсім. Ви з Енн в Сильфіді помрете. У мене є трохи магії Збитку, це пов'язано з чарівництвом сповідниці, а Кара скористалася здібностями Морд-Сіт, щоб заволодіти магією одного андоліанина, який теж володів елементами Магії Збитку, тому і вона здатна подорожувати теж. Ну і звичайно, Річард володіє Магією Збитку.

— Ви користувалися Магією Збитку! Але, але… як це… де… — Зедд навіть почав заїкатися, не знаючи, яке питання задати першим.

— Сильфіда живе в цих кам'яних колодязях. Річард закликав її, і тепер ми можемо подорожувати в ній. Але доводиться бути обережними, інакше Джеган підішле через неї своїх посіпак. — Келен схрестила зап'ястя. — Коли ми не подорожуємо, Річард відправляє її спати, схрещуючи свої браслети тією стороною, де Благодать, — і тоді вона возз'єднується зі своєю душею в Підземному світі.

Обличчя Енн зробилося попелясто-сірим.

— Зедд, я тебе попереджала! Не можна дозволяти йому бігати самому по собі. Він надто важливий для всіх нас. Інакше він сам себе вб'є.

Зедд, здавалося, ось-ось вибухне.

— Ти використовував символи Благодаті на браслетах?! Ох, Річард, ти сам не відаєш, що твориш! Роблячи це, ти стикаєшся з завісою!

Річард, чия увага перебувала десь в іншому місці, клацнув пальцями в сторону лежачої під лавкою гілки. Зедд, хмурячись, простягнув йому гілку. Річард, як і раніше дивлячись у вікно, переламав її об коліно.

У спалаху блискавки Келен побачила силует курки, що виднівся на підвіконні по ту сторону завіси. Коли блиснула блискавка і вдарив грім, курка метнулася в протилежний кут.

Річард кинув гілку.

Вістря увігналося птасі прямо в груди. Ляскаючи крилами і здивовано кудахчачи, курка зникла з підвіконня.

— Річард! — Келен смикнула його за рукав. — Навіщо ти це зробив? Нещасна птаха нікому не заважала! Бідолаха всього лише ховалася від дощу.

Він, здавалося, не чув її.

— Ти жила в Старому світі, — повернувся він до Енн. — Що тобі відомо про соноходців?

— Ну, дещо відомо, — здивовано відповіла Енн.

— Тобі відомо, що Джеган здатний прослизати в розум людини, просочуватися між думками і поселятися там без його відома?

— Звичайно! — Абатиса здавалася мало не обуреною настільки дитячим питанням про ворога, з яким вони борються. — Але ти і ті, хто пов'язаний з тобою узами, захищені від цього. Соноходець не в змозі проникнути в розум тих, хто відданий Магістрові Ралу. Чому так, ми не знаємо, знаємо лише, що це діє.

Річард кивнув.

— Альрік. Ось причина.

— Хто? — Здивовано кліпнув Зедд.

— Альрік Рал. Мій пращур. Я читав, що соноходці — зброя, створена три тисячі років тому під час великої війни. Альрік Рал створив заклинання — узи, — щоб захистити свій народ і всіх, хто присягне йому, від соноходців. І захисна сила цих чарівних уз переходить до кожного представника роду Ралів, наділених даром.

Зедд відкрив рот, щоб поставити питання, але Річард повернувся до Енн:

— Джеган опанував розумом одного чарівника і послав його вбити Келен і мене. Спробував зробити з нього вбивцю.

— Чарівника? — Насупилася Енн. — Кого саме? Якого чарівника?

— Марліна Пікара, — відповіла Келен.

— Марліна! — Енн, зітхнувши, похитала головою. — Бідний хлопчик! Що з ним сталося?

— Мати-сповідниця вбила його, — миттєво повідомила Кара. — Вона справжня сестра по ейджу!

Енн склала руки на колінах і нахилилася до Келен.

— Але як вам взагалі вдалося дізнатися, що…

— Ми рахуємо, що він може спробувати виконати такий трюк знову, — перебив Річард. — Але чи здатний соноходець заволодіти розумом… не тільки людини?

Енн роздумувала над питанням дещо довше, ніж воно, на думку Келен, цього заслуговувало.

— Ні, не думаю.

— Не думаєш, — схилив голову набік Річард. — Ти припускаєш чи знаєш точно? Це важливо, тому, будь люб'язна, без припущень.

Енн довго і пильно дивилася на Річарда, який відповів їй тим же, і нарешті похитала головою:

— Ні. Цього він не може.

— Вона права, — підтвердив Зедд, — я знаю достатньо про те, що він може, а що — ні. Йому потрібна душа. Така ж душа, як у нього самого. Інакше його магія просто не діє. Не може він спроектувати свій розум на камінь, щоб подивитися, про що той думає.

Річард потеребив губу.

— Значить, це не Джеган, — пробурмотів він собі під ніс.

Зедд в розпачі закотив очі.

— Що — не Джеган?

Келен зітхнула. Іноді намагатися слідувати за думками Річарда — все одно що пробувати вичерпати ложкою море.

6

А думки Річарда знову поскакали в якомусь одному йому відомому напрямку.

— А шими? Ти з ними розібрався? По ідеї, це досить проста штука. Ти з ними розібрався?

— Проста штука? — Фізіономія Зедда в обрамленні сивого волосся зробилася прямо-таки цегляною. — Хто тобі це сказав?!

Річард начебто навіть здивувався:

— Я про це читав. Так ти з ними розібрався?

— Ми прийшли до висновку, що «розбиратися» немає з чим, — відповіла Енн з ноткою роздратування.

— Саме так, — пробурчав Зедд. — Що ти маєш на увазі, кажучи, що це просто?

— Коло пише, що, хоча вони в перший момент і стривожилися, але після дослідження виявили, що шими — дуже простенька зброя, з якою легко боротися. — Річард витягнув руки. — Звідки ти знаєш, що це не проблема? Ти впевнений?

— Коло? Ох, Річард, та що ти несеш?! Хто такий Коло?!

Річард махнув рукою, ніби закликаючи до терпіння, встав і підійшов до вікна. Він відсунув фіранку. Курки не було.

Він встав навшпиньки, щоб роздивитися залитий дощем двір, а Келен тим часом відповіла за нього.

— У замку Річард знайшов щоденник. Він написаний на древнєд'харіанській мові. Вони з однією Морд-Сіт, Бердіною, яка трохи володіє мертвою мовою стародавньої Д'хари, міцно попрацювали над перекладом. Людина, яка вела цей щоденник, була чарівником, що жив в замку під час великої війни, але ім'я його невідоме, так що вони з Бердін прозвали його Коло, від древнєд'харіанського слова, що означає «Головний радник». Щоденник виявився просто безцінним джерелом інформації.

Зедд повернувся і підозріло глянув на Річарда. Потім знову перевів погляд на Келен.

— І де ж він відшукав цей щоденник? — У голосі старого чарівника виразно звучали підозрілі нотки.

Річард почав крокувати по кімнаті, задумливо потираючи лоб. Зедд, очікуючи відповіді, не зводив з Келен своїх горіхових очей.

— Він був у кімнаті з колодязем сильфіди. Внизу великої башти.

— Великої вежі. — Тон, яким Зедд повторив її слона, звучав як обвинувачення. Він знову коротко глянув на Річарді. — Тільки не кажіть мені, що мова йде про запечатану кімнату.

— Саме про неї. Коли Річард, щоб повернутися назад, знищив вежі, що розділяли Старий світ з Новим, то одночасно зірвав і печатку з тієї кімнати. І там знайшов щоденник, останки Коло і Сильфіду.

Річард зупинився за спиною діда.

— Зедд, ми тобі про все розповімо пізніше. А зараз я хочу знати, чому ти вважаєш, що шимів тут немає.

— Тут? — Насупилася Келен. — Що значить — тут?

— Тут, у цьому світі. Так звідки ти знаєш, Зедд? — Зедд тицьнув пальцем у вільне місце в колі сидячих.

— Сядь, Річард! Ти мене нервуєш, коли метаєшся по кімнаті, як бажаюча вибігти надвір собака.

Річард ще раз виглянув у вікно і сів, а Келен запитала Зедда:

— А що це таке, ці самі шими?

— А-а, — стенув плечем Зедд, — всього лише настирливі створіння. Але…

— Настирливі? — Грюкнула себе по лобі Енн. — Скажи краще, катастрофічні!

— І я їх закликала? — З тривогою запитала Келен. Вона виголосила імена трьох шимів, щоб закінчити заклинання, яке врятувало Річарду життя. Вона не розуміла значеннь слів, але точно знала: не назви вона їх, і Річард помер би буквально через декілька митей.

Зедд замахав руками, відганяючи її страхи.

— Ні-ні! Як Енн говорить, потенційно вони можуть створити проблеми, але…

Річард, підсмикнувши штани на колінах, влаштувався, підігнувши під себе ноги.

— Зедд, дай відповідь на питання, будь люб'язний. Звідки ти знаєш, що їх тут немає?

— Тому що шими теж вимагають потрійності. Почасти саме тому їх троє: Реехані, Сентраші, Вазі. Келен ледь не вскочила.

— А я думала, їх не можна вимовляти вголос!

— А тобі й не можна. Звичайна ж людина може називати їх безбоязно. Я можу називати їхні імена і не покличу їх. Енн з Річардом теж. Але деякі надзвичайно рідкісні люди на зразок тебе називати їх по імені не повинні.

— А чому я?

— Тому що твоя магія дозволяє закликати їх на допомогу іншій людині. Але без чарівництва, яке захищає завісу, шими також можуть осідлати твою магію і з її допомогою проникнути в цей світ. Імена трьох Шимів, по ідеї, повинні залишатися таємницею.

— Значить, я могла закликати їх у наш світ.

— Добрі духи, — прошепотів Річард, і кров відринула у нього від лиця, — значить, вони можуть бути тут!

— Та ні ж! Є безліч ступенів захисту і певні вимоги, дуже строгі і незвичайні. — Зедд жестом перервав готове зірватися з губ Річарда питання. — Для цього, крім усього іншого, Келен, приміром, має бути твоєю третьою дружиною. — Зедд покровительственно посміхнувся Річарду. — Задоволений, лорд Шукач?

— Відмінно! — Шумно видихнув Річард. Він знову глибоко зітхнув, краска поступово повернулася на його щоки. — Відмінно. Вона лише друга моя дружина.

— Що?! — Зедд так сплеснув руками, що ледь не перекинувся на спину. — Що значить друга дружина? Я знаю тебе нею усе твоє життя, Річард, і мені прекрасно відомо, що ти ніколи нікого не любив, крім Келен. Так чому, в ім'я Творця, ти одружився на комусь ще?!

Річард відкашлявся, і в його очах, як і у Келен, промайнула біль.

— Слухай, це довга історія, але коротенько суть в тому, що для того, щоб проникнути в Храм Вітрів і зупинити чуму, мені довелося одружуватися на Надін. Так що Келен — Моя друга дружина.

— Надін. — У Зедда відвисла щелепа, він почухав потилицю. — Надін Брайтон? Ця Надін?

— Так. — Річард дивився в підлогу. — Надін… померла незабаром після церемонії. Зедд присвиснув.

— Надін була гарною дівчинкою. Збиралася стати цілителькою. Бідолаха. Для її батьків це жахливий удар.

— Та вже, бідолаха, — прошипіла собі під ніс Келен. Найбільшим бажанням Надін було роздобути Річарда, заради цього вона була готова практично на все. Річард не раз говорив Надін, що між ними нічого немає і бути не може і що він хоче, щоб вона поїхала — чим швидше, тим краще. Але, до повного розпачу Келен, Надіна лише посміхалася, кажучи: «Все, що забажаєш, Річард», і продовжувала своє.

Хоча Келен ніколи не бажала Надін зла і вже тим більше такої жахливої смерті, якою та загинула, вона не могла прикидатися, що їй шкода нахабну селянку, як назвала свого часу Надін Кара.

— Що це ти так почервоніла? — Поцікавився Зедд. Келен підняла очі. Зедд з Енн дивилися на неї.

— Е-е… ну… — Келен воліла змінити тему. — Стривайте-но хвилинку! Коли я вимовила імена трьох шимів, я ще не була дружиною Річарда. Ми з ним одружилися лише тут, в Племені Тіни. Так що, як бачите, в той момент ми з ними зовсім навіть не були одружені!

— Ще краще, — кивнула Енн. — Зайва перешкода на шляху шимів.

Річард намацав руку Келен.

— Ну, це, може, і не зовсім правда. Коли ми приносили шлюбні обітниці іншим, щоб я міг увійти в Храм Вітров, то все одно в душі ми дали обітницю один одному, так що можна сказати, що ми деяким чином були одружені. Іноді магія, особливо магія світу духів, діє саме по таких неоднозначних правилах.

Енн нервово засовався.

— Взагалі-то вірно.

— Але все одно, як би там не було, вона лише друга твоя дружина. — Зедд обвів обох молодих людей підозрілим поглядом. — Знаєте що, всякий раз, як хтось з вас розкриває рот, все стає все заплутаніше і заплутаніше. Мені рішуче необхідно почути історію цілком.

— Перш ніж виїхати, ми дещо розповімо. А коли ви опинитеся в Ейдіндрілі, буде час розповісти все. Але нам потрібно повертатися якомога швидше.

— А чому такий поспіх, хлопчику?

— Джеган спить і бачить накласти лапу на всяке небезпечне чаклунство, що зберігається в замку Чарівника. І якщо йому це вдасться, нам кінець. Звичайно, краще тебе, Зедд, з охороною замку не впорається ніхто, але, поки суд та діло, ми з Келен все ж краще, ніж нічого, вірно? Принаймні велика удача, що ми там були, коли Джеган прислав в Ейдіндріл Марліна і сестру Амелію.

— Амелію! — Енн, прикривши очі, стиснула долонями скроні. — Вона сестра Тьми. Вам відомо, де вона зараз?

— Її Мати-сповідниця вбила теж! — Пролунав від дверей голос Кари.

Келен метнула на Морд-Сіт сердитий погляд. Кара лише посміхнулася з гордістю за названу сестру.

Енн прочинила одне око і глянула на Келен.

— Завдання не з простих! Чарівник, яким керував соноходець, а тепер ще й жінка, що володіє чорною магією Володаря!

— Всього лише відчайдушний вчинок, нічого більше, — фиркнула Келен.

— У відчайдушних вчинках таїться деколи могутнє чаклунство, — задоволено реготнув Зедд.

— Ось і оголошення імен трьох шимів — теж відчайдушний вчинок, щоб врятувати Річарду життя. А що вони взагалі таке, ці шими? І чому ви так турбуєтесь?

Зедд засовався, влаштовуючись зручніше на своїй кістлявій дупі.

— Якщо людина на зразок тебе закличе їх, щоб вони допомогли утримати когось біля останньої межі, — він постукав на Благодаті по лінії, яка відділяє світ мертвих, — То він може при найменшій похибці випадково закликати їх у світ живих, де шими зможуть творити те, для чого їх свого часу і створювали, — нищити магію.

— Вони вбирають її, — пояснила Енн, — як суха земля вбирає річний дощ. Це свого роду істоти, але вони не живі. У них немає душі.

Зедд похмуро кивнув.

— Шими — істоти, створені потойбічною магією, магією Підземного світу. І в світі живих вони магію знищують.

— Ти хочеш сказати, вони полюють на тих, хто володіє магією, і вбивають їх? — уточнила Келен. — Як колись люди-тіні? Їх дотик смертельний?

— Ні, — заперечила Енн. — Вони можуть вбивати і вбивають, але одного тільки їх перебування в нашому світі достатньо, щоб з часом зникла вся магія. Поступово всі, чиє життя залежить від магії, помруть. Спочатку найслабші. А в кінці кінців — і найсильніші.

— Зрозумійте, — застеріг Зедд, — нам не дуже-то багато про них відомо. Шими — зброя часів великої війни, створена чарівниками, чию могутність мені важко навіть уявити. Магічний дар нині вже не той, що раніше.

— Якщо шими якимось чином проникнуть в наш світ і знищать магію, чи означає це, що ті, хто наділений даром, просто втратять його? — Запитав Річард. — До прикладу, люди Тіни просто-напросто не зможуть більше спілкуватися з духами предків? Чарівні істоти загинуть — і все? Залишаться тільки звичайні люди, звірі та рослини? Ніби як в Вестланді, де я виріс і де не було ніякої магії?

Келен відчувала, як від ударів грому здригається земля. Дощ продовжував барабанити. В осередку потріскував вогонь, немов висловлюючи обурення водою — одвічним своїм ворогом.

— Ми не можемо відповісти тобі, мій хлопчику. Немає прецедентів. Складність світу — понад наше розуміння. Один лише Творець розуміє, як все тут влаштовано і функціонує.

Вогонь відкидав на обличчя Зедда різкі тіні.

— Але я сильно побоююся, що все буде набагато гірше, ніж ти зобразив, — з похмурою упевненістю продовжив старий чарівник.

— Гірше? І наскільки гірше?

Зедд якийсь час мовчав, ретельно розгладжуючи складки свого одягу.

— На захід звідси, в горах над долиною Наріф, бере початок річка Даммарі, яка впадає в Драні. Води струмків насичені отруйними мінералами з грунту високогір'я. Там знаходиться Мертва пустеля, де валяються кістки тварин, які там затрималися і випили занадто багато отруєної води. Це місце продувається вітрами, пустинне і смертоносне. Тисячі маленьких струмочків стікають з навколишніх вершин у велике, — Зедд широко розвів руки, як би підкреслюючи величину, — дрібне і болотисте озеро, звідки й бере початок стікаюча в долину Даммарі. Там у величезній кількості росте рослина пака, особливо в широкому південному кінці, звідки випливає Даммарі. Пака не тільки несприйнятлива до отрути, але й всмоктує її. Тільки гусениці одного виду метеликів їдять листя паки і розмножуються на товстих стеблах. На скелях над цим отруйним озером, в гирлі долини Наріф, гніздяться птахи варф. І їх улюблений корм — ягоди паки, що росте внизу. Таким чином, варфи — одні з небагатьох представників фауни, відвідуючих витік Даммарі. Воду вони не п'ють.

— Значить, ягоди не отруйні? — Уточнив Річард.

— Ні. Це одне з чудес Творця. Пака відмінно росте на отруєній воді, але ягоди, що визрівають на ній, не отруйні, і вода, що стікає в долину, профільтрована через зарості паки, теж чиста і нешкідлива. І там же літає метелик Ігрун. Метелик є ласим шматком для варфів, які в основному харчуються насінням і ягодами. Враховуючи ареал проживання цього метелика, на нього мало охочих пополювати, крім варфів. А тепер основне. Бачиш, пака не може розмножуватися сама собою. Можливо, причиною тому отруйна вода, але зовнішня оболонка насіння міцніша сталі і не розривається, тому сидяче у ньому зерно не може прорости. Цю проблему в змозі вирішити тільки магія.

Зедд примружився, розвів руки в сторони і поворушив пальцями, немов плетучи нитку оповідання. Келен згадала, з яким інтересом вперше слухала в дитинстві розповідь про чудесного метелика Ігруна, сидячи на колінах старого чарівника в замку.

— Метелик Ігрун володіє такою магією, вона укладена в пилку на його крильцях. Коли варфи поїдають Ігрунів разом з ягодами паки, чарівний пилок з крилець метеликів у шлунку птахів розламує оболонку крихітних насінин. І варфи, гублячи послід, сіють насіння паки, і завдяки унікальному чаклунству метелика Ігрун насіння паки може проростати. Саме в листках паки метелики відкладають яйця, і гусениці теж від'їдаються там, перш ніж стати личинками і перетворитися на метеликів.

— Значить, якщо магія зникне, отже… Як ти казав? Навіть такі істоти, як метелики, позбудуться своєї магії, і пака зникнене, варфи здохнуть з голоду, а в метелика Ігруна, в свою чергу, не залишиться місця, де зможуть годуватися її гусениці, і він теж вимре? — Підбив підсумок Річард.

— Подумай сам, що станеться ще, — прошепотів старий чарівник.

— Ну, по-перше, старі рослини паки відімруть а нові не виростуть, з чого логічно випливає, що вода, що стікає в долину Наріф, стане отруйною.

— Вірно, мій хлопчику. Вода стане отруйною для живучих у долині тварин. Здохнуть олені. А також єноти, дикобрази, полівки, сови і інші птахи. А заодно всі звірі, що харчуються мертвечиною, — вовки, койоти, стерв'ятники. Всі вони вимруть. — Зедд, подавшись уперед, здійняв палець. — Навіть черв'яки.

Річард кивнув.

— І велика частина вирощуваної в долині худоби теж поступово отруїться. Посівні землі теж вберуть отруйну воду з Даммарі. Це повна катастрофа для мешкаючих в долині Наріф людей і тварин.

— А ще подумай про те, що станеться, коли продадуть м'ясо з цієї худоби, — Підстьобнула Річарда Енн, — перш ніж всі зрозуміють, що воно отруєне.

— Або зерно, — додала Келен.

— І подумай, які ще можуть бути наслідки, — присунувся до онука Зедд.

Річард переводив погляд з Енн на Келен, Зедда і знову на Енн.

— Даммарі впадає в Драні. Якщо буде отруєна Даммарі, то, відповідно, через деякий час отруєною виявиться Драні. Все вниз за течією стане отруйним.

Зедд кивнув.

— А нижче по течії розташована Тоскна. А для Тоскни долина Наріф життєво необхідна. Тоскна забезпечує пшеницею та іншими злаками більшу частину Серединних Земель. Вони відправляють на північ довжелезні обози із зерном.

Зедд вже давно не був в Серединних Землях. Тоскна була застаріла назва. Ця країна лежала на південному заході. Величезні, як моря, степи, ізольовані від решти Серединних Земель. Основне населення там, яке нині називало себе андерцями, кілька разів змінювало свою назву і назву своєї країни. Те, що Зедд називав Тоскною, пізніше звалося Венгреном, потім Турсланом, а в даний час — Андером.

— І отруєне зерно продадуть до останньої зернини задовго до того, як з'ясується, що воно отруйне, отруївши таким чином незліченну кількість нічого не підозрюючих людей, — продовжував Зедд, — або ж населення Тоскни виявить біду вчасно і не зможе продати зерно. Їх худоба незабаром передохне. Риба, яку вони зловлять, теж швидше за все виявиться отруєною водами Драні. Отрута проникне на поля і вб'є наступний урожай і всяку надію на майбутні врожаї. Тваринництво та рибна промисловість будуть вражені отрутою, зерно — теж, і населення Тоскни почне голодувати. Для мешканців інших країн, чиє благополуччя залежить від закупівлі зерна в Тоскні, теж настануть важкі часи, тому що вони, в свою чергу, не зможуть продавати свої товари. Торгівля виявиться підірваною, і у всього населення Серединних Земель почнуться труднощі: люди не будуть знати, як прогодувати сім'ю. Неодмінно почнуться заворушення серед населення. Голод і паніка. Хвилювання переростуть в бунти, коли люди почнуть повально бігти з отруєних місць туди, де вже живуть інші. Відчай може підлити масла у вогонь. І тоді може рухнути весь існуючий порядок.

— Це всього лише твої міркування, — не погодився Річард. — Не пророкуєш же ти настільки всеосяжну катастрофу? Напевно зникнення магії не зможе спричинити за собою такі тяжкі наслідки.

— Такого раніше ще не траплялося, — знизав плечима Зедд, — так що пророкувати що б то не було вельми важко. Цілком можливо, що отрута розчиниться у водах Даммарі і Драні і не заподіє ніякої шкоди або, в гіршому випадку, стане місцевою проблемою. А потрапивши в море, отрута в водах Драні теж може стати безпечною, і прибережне рибальство не постраждає. І в кінцевому підсумку все це виявиться лише невеликою проблемкою.

У тьмяному освітленні волосся Зедда нагадувало Келен білий вогонь. Старий у півока стежив за внуком.

— Але, наскільки нам відомо, — прошепотів Зедд, — якщо магія метеликів Ігрунів зникне, це цілком може спричинити за собою ланцюжок подій, в результаті яких настане кінець того життя, що ми знаємо.

Річард провів долонею по обличчю, ніби намагаючись собі уявити, як подібна катастрофа обрушується на Серединні Землі.

— Почав що-небудь розуміти? — Підняв брову Зедд. Він трохи помовчав в тривожній тиші, а потім додав: — А це ж зовсім крихітний зразок магії. Я можу навести тобі безліч інших прикладів.

— Шими вийшли зі світу мертвих. Такий результат цілком відповідає їх цілям, — пробурмотів Річард, наїжачивши волосся. — Чи означає це, що, якщо магія почне зникати і першими постраждають найслабіші, чари метелика Ігрун зникнуть одними з перших?

— А наскільки сильна магія метелика Ігрун? — Розвів руками Зедд. — Ніхто не знає. Вони можуть виявитися і в числі перших, і в числі останніх.

— А Келен? Вона теж втратить свою могутність? Адже це її захист. Магія їй необхідна.

Річард був першим, хто прийняв Келен такою, яка вона є, і полюбив її зі всією її великою магією. У цьому-то й полягав не розкритий до того секрет і причина, по якій смертельне чарівництво сповідниці стало для Річарда абсолютно безпечним. Саме тому вони з Річардом і могли віддаватися любові, не побоюючись, що магія Келен знищить Річарда.

— Ох, Річард, — нахмурив брови. Зедд, — ти що, не слухаєш мене, чи що? Звичайно, вона втратить свою могутність. Адже це теж магія! Зникне вся магія — її, моя, твоя. Але якщо ви з Келен просто втратите чарівний дар, то світ навколо вас цілком може загинути.

Річард провів пальцем по долівці.

— Я не вмію користуватися даром, так що втрата буде невелика. Але для інших магія дуже важлива. Ми не маємо права допустити подібного.

— На щастя, цього і не відбудеться. — Зедд підкреслено ретельно обсмикнув рукава. — Це всього лише гра в «що, якщо», що дозволяє вбити час в дощовий день.

Річард обхопив коліна руками і, здавалося, знову поринув у свій далекий світ.

— Зедд правий, — зауважила Енн. — Все це домисли. Шими не вирвалися на свободу. Що дійсно важливо зараз, так це проблема Джегана.

— Якщо магія зникне, Джеган теж втратить свої здібності соноходця? — запитала Келен.

— Безумовно, — відповіла Енн. — Але немає ніякої причини думати, що…

— Якщо шими проникнуть в цей світ, як ви їх зупините? — Перебив Річард. — За ідеєю, це повинно бути просто. Як ви це зробите?

Енн з Зеддом перезирнулися.

Перш, ніж хто-небудь з них відповів, Річард знову повернув голову до вікна. Потім встав і в три кроки перетнув кімнату. Відсунувши фіранку, він виглянув назовні. Каплини дощу били йому в обличчя, коли він, висунувшись, роззирнувся. У темному небі сяяли блискавки, супроводжувані громовими гуркотами.

Зедд нахилився ближче до Келен:

— Ти розумієш, що коїться у хлопчика в голові? — Келен облизала губи.

— Думаю, деяке уявлення маю, але ти мені не повіриш, якщо я тобі скажу.

Річард, схиливши голову набік, прислухався. У тиші Келен з побоюванням чекала, що зараз почує щось незвичайне.

І тут здалеку пролунав переляканий крик дитини.

Річард кинувся до дверей.

— Чекайте тут!

Всі як один кинулися за ним.

7

Шльопаючи по бруду, Келен, Кара, Зедд і Енн мчали слідом за Річардом, біжучим попереду по вузьких вуличках між вологими стінами будинків. Келен доводилося примружуватись, щоб хоч щось розгледіти крізь завісу дощу. Злива був настільки холодною, що перехоплювала дух.

Мисливці, їх всюдисущі захисники, виникли з дощової завіси і побігли поруч. Хатини, які миготіли повз, складалися лише з однієї кімнатки, більшість — з однією спільною стіною, але деякі ліпилися по три до однієї загальної стіни. Вони утворювали позбавлений будь-якої логіки лабіринт.

Енн наступала Річарду на п'яти, дивуючи Келен несподіваною прудкістю. Абатиса аж ніяк не володіла статурою бігунки, проте легко витримувала заданий темп. Худі лікті Зедда працювали в швидкому, але розміреному ритмі. Кара на своїх довгих ногах мчала біля Келен. Мисливці бігли граціозно і легко. Біжучий попереду всіх Річард в злотому плащі, що майорів за спиною, являв собою загрозливе видовище. У порівнянні з низенькими мисливцями він здавався гігантом, який мчить по вузьких провулках з невідворотністю лавини.

Річард пробіг по головній вулиці, завернув за ріг. Одна чорна і пара білих кіз, як і дітлахи, що гралися в засіяних злаками для курей двориках, визнали пробігаючу мимо процесію чимось вельми забавним. З дверних рам, прикрашених по боках горщиками з квітами, визирали жінки.

Річард повернув ліворуч. При вигляді підбігаючого натовпу молоденька жінка, яка стояла під невеликим навісом, вхопила на руки дитину, що плакала. Притискаючи головку хлопця до плеча, вона притулилася до самих дверей, щоб забратися з дороги, і намагалася заспокоїти ридаючого ридма синочка.

Річард різко зупинився, мало не послизнувшись у багнюці. Решта теж доклали максимум зусиль, щоб не налетіти на нього. Перелякані широко розкриті очі жінки нишпорили по людях, якіраптово оточили її.

— У чому справа? Навіщо ми вам? — Запитала вона. Річард побажав дізнатися, що вона говорить, ще до того, як жінка замовкла. Келен проштовхалася вперед. У дитини, яку жінка притискала до себе, з ран і подряпин струмком текла кров.

— Ми почули крик твого сина. — Келен ніжно торкнулася волосся волаючого хлоп'яти. — І подумали, що щось сталося. Ми турбувалися про твого хлопчика. І прийшли допомогти.

Жінка з полегшенням опустила синочка на землю. Присівши навпочіпки, вона прийнялася закривавленою ганчіркою промокати рани, ніжно заспокоюючи дитину.

— З Унтом все гаразд, — подивилася вона на оточуючий їх натовп. — Спасибі за турботу, але він самий звичайний хлопчисько. А з хлопцями вічно щось трапляється.

Келен перевела.

— Як він так подряпався? — Побажав дізнатися Річард.

— Ка ченота, — відповіла жінка, коли Келен перевела їй питання.

— Курка, — сказав Річард, перш ніж Келен встигла розкрити рот. Судячи з усього, він вже встиг засвоїти, що на мові Племені Тіни «ченота» означає «Курка». — На твого сина напала курка? Ка ченота?

Жінка закліпала, почувши переклад, і її сміх заглушив шум дощу.

— Напала курка? — Сплеснувши руками, вона знову пирснула. — Унгі думає, що він великий мисливець. Він полює на курей. Цього разу він наздогнав одну, налякав її, і вона подряпала його, намагаючись утекти.

Річард присів перед малюком навпочіпки, дружньо пошарпавши по мокрому волоссю.

— Ти полював на курей? Ка ченота? Дражнив їх? Але ж все було зовсім не так, вірно?

Замість того щоб переводити, Келен присіла поруч.

— Та в чому справа, Річард?

Річард ласкаво поклав руку хлопчику на спину, поки мати стирала біжучу по його грудях кров.

— Подивися на сліди кігтів, — шепнув Річард. — Більшість ран — на шиї.

Келен приречено зітхнула.

— Він напевно взяв її на руки і пригорнув до себе. Перелякана курка просто-напросто намагалася вирватися. Річард знехотя визнав, що такий варіант цілком можливий.

— Невелика біда, — оголосив Зедд. — Давайте я його трохи полічу, а потім ми зможемо нарешті забратися від дощу і поїсти чого-небудь. У мене до вас ще повно запитань.

Річард, продовжуючи сидіти перед хлопчиною, жестом велів Зедду замовкнути. Він подивився Келен в очі.

— Спитай його. Будь ласка.

— Скажи навіщо, — продовжувала наполягати Келен. — Це через те, що сказав Птахолов? Через це весь гвалт? Річард, він же був п'яний!

— Подивись мені через плече.

Келен подивилася крізь пелену дощу. По інший бік вузенького провулку під стріхою чистила пір'ячко курка. Пересічна пеструха, як і більшість курей Племені Тіни.

Келен було холодно, вона відчувала себе нещасною і промоклою до самих кісток. Знову зіштовхнувшись з вичікувальним поглядом Річарда, вона почала втрачати терпіння.

— Курка, яка намагається сховатися від дощу? Ти це хотів мені показати?

— Я знаю, ти думаєш, що…

— Річард! — Неголосно прошипіла Келен. — Послухай… І замовкла, не бажаючи сваритися. Вона сказала собі, що він просто турбується за неї, але його хвилювання безпідставні. Келен змусила себе заспокоїтися і ніжно обійняла Річарда за плече.

— Милий, ти просто відчуваєш себе не в своїй тарілці через смерть Юні. Але не варто перебільшувати. Може, він помер від того, що занадто швидко втік і у нього не витримало серце. Я чула, з юнаками таке трапляється. Ти повинен зрозуміти, що люди іноді вмирають з невідомої причини.

Річард подивився на інших. Зедд з Енн були зайняті тим, що захоплювалися мускулами юного Унгі, щоб не втручатися в те, що підозріло скидалося на сварку закоханих. Кара стояла поруч, уважно оглядаючи проходи. Один з мисливців запропонував Унгі помацати держак списа, щоб відвернути увагу хлопчиська, поки мати обробляла йому рани.

Явно не бажаючи сваритися, Річард відкинув з чола вологе волосся.

— Думаю, це та ж курка, яку я прогнав, — прошепотів він нарешті. — Та сама, в яку я кинув гілку. — Келен роздратовано зітхнула.

— Річард, більшість курей Племені Тіни виглядають в точності, як ця! — Вона знову подивилася під стріху навпроти. — Крім того, її вже там немає.

Річард глянув через плече, щоб переконатися самому, і побачив порожній провулок.

— Запитай хлопчика, чи ганяв він курку, чи дратував її? — Під невеликим навісом біля дверей матір Унгі обробляла синові рани, обережно прислухаючись до розмови, якої не розуміла. Келен злизнула краплі дощу з губ. Раз вже для Річарда це так важливо, вирішила вона, то вона запитає, так і бути. Келен торкнулася руки хлопчика.

— Унгі, це правда, що ти полював на курку? Ти хотів схопити її?

Хлопчина, все ще схлипуючи, похитав головою. Він вказав на дах.

— Вона на мене налетіла. Напала на мене. Мати нахилилася і шльопнула його по задничці.

— Говори цим людям правду! Ви з дружками весь час ганяєте курей!

Хлопчина величезними чорними очима подивився на Річарда з Келен, які, сидячи, перебували з ним на одному рівні, а значить, були з його світу.

— Я буду великим мисливцем, як мій батько. Він хоробрий мисливець, і у нього є шрами, залишені тими тваринами, на яких він полював.

Почувши переклад, Річард посміхнувся і обережно торкнувся подряпин.

— Ось тут у тебе буде шрам мисливця, як у твого батька. Значить, ти все ж полював на курку, як і говорить твоя мама? Це правда?

— Я зголоднів і йшов додому. Курка полювала за мною. — Він зам'явся. Мати докірливо смикнула його. — Ну, вони звичайно сидять тут на даху. — Хлопчик знову вказав на навіс під дверима. — Може, я налякав її, коли біг додому, і вона зісковзнула з мокрого даху і впала на мене.

Мати відкрила двері і підштовхнула синочка в будинок.

— Пробачте мого сина. Він ще дуже малий і весь час щось вигадує. Він постійно ганяє курей. Вони його дряпають не перший раз. Одного разу йому півень шпорою пропоров плече. Унгі уявляє, ніби це орли. Унгі хороший хлопчик, але він всього лише хлопчик і великий фантазер. Коли він знаходить під каменем саламандру, то мчить додому показати мені, кричачи, що знайшов гніздо драконів. І бажає, щоб батько побив їх усіх, перш ніж вони прийдуть і з'їдять нас.

Всі, крім Річарда, розсміялися. Жінка вклонилася і зібралася піти в будинок, але Річард легенько притримав її за лікоть і звернувся до Келен:

— Скажи їй, мені шкода, що її хлопчик постраждав. Унгі не винен. Скажи їй це. Скажи їй, що мені дуже шкода.

Почувши ці слова, Келен насупилася. Перекладаючи, вона трохи змінила зміст:

— Нам дуже шкода, що Унгі постраждав. І ми сподіваємося, що скоро все заживе. Якщо ні, якщо подряпини занадто глибокі, скажи нам, і Зедд за допомогою чарівництва вилікує твого сина.

Мати, кивнувши, вдячно посміхнулася і, побажавши їм всього доброго, пішла в будинок. Келен сильно сумнівалася, що вона жадає, щоб до її сина застосовували магію.

Простеживши, як за жінкою зачинилися двері, Келен стиснула Річарду руку.

— Ну? Все в порядку? Радий, що все виявилося не так, як ти думав? Що це за дурниця?

Річард деякий час дивився вздовж порожнього провулка.

— Я лише подумав… Я просто боюся за тебе, тільки і всього, — зізнався він з винуватою посмішкою.

— Раз ми вже й так всі змокли, — пробурчав Зедд, — то цілком можемо піти глянути на тіло Юні.

Зедд жестом велів Річарду показувати дорогу, заодно натякнувши, що бажає покінчити з цим пошвидше. Річард рушив уперед, а Зедд вхопив Келен за руку, змушуючи пропустити всіх інших. Вони з Зеддом повільно пішли слідом, шльопаючи по бруду, непомітно відставши від інших.

Напівобнявши Келен за плечі, Зедд нахилився ближче, хоча вона і так була впевнена, що йдучі попереду нічого не почують за шумом дощу.

— А тепер, сонечко, я хотів би почути, у що ж саме, по-твоєму, я не повірю.

Краєм ока Келен зазначила напружений вираз його обличчя. Зедд явно ставився до цього надто серйозно. І вирішила, що, мабуть, їй варто його заспокоїти.

— Та дурниці це. Одна безглузда ідея, але я переконала його з нею розлучитися. Так що з цим покінчено.

Зедд, примружившись, пильно подивився на неї. Вельми тривожачий погляд, якщо на тебе так дивиться чарівник.

— Я знаю, ти не настільки дурна, щоб цьому повірити. Так з чого ти взяла, що я дурень? М-м? Він зовсім не закопав цю кісточку, а як і раніше тягає її в зубах.

Келен глянула на інших. Вони як і раніше йшли в декількох кроках попереду. Хоча, по ідеї, процесію повинен був очолювати Річард, однак Кара, як завжди на чергуванні, сама поставила себе попереду.

Енн, хоча Келен і не чула слів, судячи з усього, про щось мило балакала з Річардом. Незважаючи на вічну взаємну пікіровку, Зедд з Енн, коли їм потрібно, відмінно працювали у парі.

Кістляві пальці Зедда стиснули їй руку. Схоже, Річард не єдиний, хто не бажає розлучатися з кісточкою.

Зітхнувши, Келен все ж повідомила:

— По-моєму, Річард вважає, ніби тут бродить курячий монстр.

Келен прикрила долонею ніс і рот, щоб врятуватися від смороду, але тут же прибрала руки, коли зайняті своєю справою дві жінки підняли голови і подивилися на прийшлих. Обидві посміхнулися при вигляді мокрих наскрізь гостей, що обтрушувались від води.

Жінки працювали над тілом Юні, прикрашаючи його малюнком з чорної і білої глини. Вони вже прив'язали солом'яні браслети до зап'ясть і щиколоток, прикріпили на лобі шкіряну стрічку з прив'язаними до неї гілочками, як це роблять мисливці на полюванні.

Юні лежав на одній з чотирьох поставлених тут глиняних платформ. З боків платформ виднілися темні патьоки, верх покривав шар вологої соломи. Коли в будинок приносили небіжчика, солому ногами згрібали до платформи, щоб вона вбирала витікаючу рідину.

Солома ворушилася від кишачих в ній черв'яків і жуків. Якщо хатина була порожня, двері завжди залишали відкритими, щоб кури могли склювати всю цю живність.

Праворуч від дверей виднілося єдине вікно. Коли небіжчиком ніхто не займався, м'яка замша, завішуюча вікно, опускалася, щоб світло не заважало покійному почивати з миром. Жінки відсунули фіранку і закріпили її на вбитий збоку гак. Тьмяне світло з вулиці проникало у приміщення.

Ночами небіжчиків не готували до поховання, щоб не турбувати спокій душі, яка переходить на іншу сторону буття. Повага до покійників — основа віри Племені Тіни. Коли-небудь духів ще зможуть викликати на допомогу живучим.

Обидві жінки були літніми. Вони посміхалися, і, здавалося, похмуре заняття не здатне заглушити їх стійку натуру. Келен припустила, що вони в своєму роді спеціалістки.

Там, де тіло ще не було вкрите ритуальним малюнком, воно блищало від масла. Але ніяке масло не могло перекрити сморід, виходячий від гнилої соломи та платформ. Келен ніяк не могла зрозуміти, чому солому не міняють частіше. Втім, може, і міняють. Просто не допомагає.

Можливо, тому небіжчиків і ховали дуже швидко, в день смерті або — рідко коли — на наступний. Юні залишилося недовго чекати, коли його покладуть в могилу. І тоді його душа, що стежить за тим, щоб все було зроблено як треба, зможе віддалитися в світ духів.

Келен нахилилася поближче до жінок. З чистої поваги до померлого вона заговорила пошепки:

— Зедд і Енн, — вона підняла руку, вказуючи на згаданих, — хотіли б поглянути на Юні.

Жінки низько вклонилися і, прихопивши з собою горщики з чорною і білою глиною, відійшли в сторону. Річард спостерігав, як дід разом з Енн легенько торкалися тіла, оглядаючи його, поза всяким сумнівом, за допомогою магії. Поки Зедд з Енн напівголосно перемовлялися між собою, Келен звернулася до обох жінок зі словами, яку тонку роботу вони тут проробили і як вона жалкує про смерть молодого мисливця.

Надивившись на свого загиблого охоронця, Річард приєднався до неї. Обвивши рукою її талію, він попросив Келен передати його найглибші співчуття. Келен охоче приєднала його слова до своїх.

Досить скоро Зедд з Енн відтягнули Келен і Річарда в сторону. Посміхнувшись, вони жестами показали жінкам, що ті можуть повертатися до свого заняття.

— Як ти і підозрював, шия у нього не зламана, — пошепки повідомив Зедд. — Я не виявив ніяких травм голови. На мою думку, він потонув.

— І як, по-твоєму, це могло статися? — У голосі Річарда виразно звучала саркастична нотка. Зедд стиснув Річарду плече.

— Якось раз ти захворів і втратив свідомість. Пам'ятаєш? Нічого незвичайного в цьому не було. Ти тоді проломив собі череп? Ні. Ти просто звалився на підлогу, де я тебе і знайшов. Пам'ятаєш? В даному випадку цілком могло статися щось подібне.

— Але у Юні не було ніяких симптомів… Всі дружно обернулися до дверей, в які увійшла стара знахарка Ніссель, під пахвою вона несла невеликий згорток. На мить зупинившись, Ніссель оглянула присутніх, попрямувала до пустуючої платформи, обережно поклала згорток на холодну поверхню і розгорнула. Келен схопилася за серце, побачивши мертве немовля.

— Що сталося? — Запитала вона.

— Зовсім не та радісна подія, яку я очікувала. — Сумні очі Ніссель зустрілися з поглядом Келен. — Дитина народилася мертвою.

— Добрі духи! — Прошепотіла Келен. — Мені дуже шкода!

Річард струсив з плеча Келен зеленого жука.

— Що сталося з дитиною?

Вислухавши переклад, Ніссель знизала плечима.

— Я спостерігала за матір'ю протягом декількох місяців. За ознаками, все пророкувало щасливу подію. Я не передбачала ніяких труднощів, але дитина народилася мертвою.

— Як почуває себе матір? Ніссель втупилася в підлогу.

— Ридає ридма, але скоро вона видужає. — Знахарка видавила з себе посмішку. — Так іноді буває. Не всі діти досить сильні, щоб жити. У цієї жінки ще будуть інші діти.

Дочекавшись кінця бесіди, Річард запитав:

— Що вона сказала?

Келен двічі наступила на сороконіжку, що звивалася біля її ніг.

— Просто дитина була недостатньо сильною і народилася мертвою.

Насупившись, Річард схилився до крихітного трупика.

— Недостатньо сильною…

Келен спостерігала, як він дивиться на безкровне, мало не прозоре тільце. Новонароджене немовля — одне з найпрекрасніших чудес природи, але це тільце, позбавлене життя, яке мати давала йому, щоб він міг залишитися в цьому світі, виглядало справді жахливо.

Келен поцікавилася, коли відбудуться похорони Юні. Одна з жінок глянула на крихітного небіжчика.

— Нам потрібно підготувати і цього. Завтра обидва знайдуть вічний спокій.

Коли вони вийшли на вулицю, Річард роззирнувся. Над головою під стріхою сиділа курка і чистила пір'я. На мить погляд Річарда затримався на ній.

Задумливість на його обличчі змінилася рішучістю.

Річард оглянув провулок. Потім свиснув і махнув рукою. Охороняючі їх мисливці побігли на поклик.

Коли мисливці підбігли, Річард величезною ручищами схопив Келен за плече.

— Скажи їм, що я хочу, щоб вони привели більше людей. Я хочу, щоб вони зібрали всіх курей…

— Що?! — Келен вирвала руку. — Річард, я не буду їм цього казати! Вони подумають, що ти збожеволів! — Зедд просунув голову між ними:

— У чому справа?

— Він хоче, щоб мисливці зібрали всіх курей лише тому, що одна з них сидить під стріхою!

— Її там не було, коли ми прийшли. Я спеціально дивився.

Зедд повернувся і примружився.

— Яка курка?

Келен з Річардом обидва задерли голови. Курка зникла.

— Пішла пошукати сідало посухіше, — прошипіла Келен. — Або поспокійніше!

Зедд змахнув воду з очей.

— Річард, я хочу знати, що відбувається.

— Біля будинку духів вбили курку. Юні вилаяв того, хто вбив птицю, звинуватив в безчесті. Незабаром після цього Юні помер. Я кинув палицю в курку, що сиділа на вікні, і незабаром вона напала на хлопчика. Унгі постраждав з моєї вини. І я не хочу знову повторити ту ж помилку.

На подив Келен, Зедд заговорив зовсім спокійно:

— Річард, ти робиш з мухи слона.

— Птахолов сказав, що одна з курок зовсім не курка.

— Правда? — Насупився Зедд.

— Він був п'яний, — внесла поправку Келен.

— Зедд, ти сам обрав мене Шукачем. Якщо хочеш скасувати свій вибір, скасовуй зараз. Або дай мені робити моє діло. Якщо я помиляюся, ви зможете прочитати мені нотацію пізніше.

Прийнявши мовчання Зедда за згоду, він знову схопив Келен за руку ненабагато ласкавіше, ніж минулого разу. В його сірих очах світилася рішучість.

— Будь ласка, Келен, зроби, як я прошу. Якщо я не правий, то буду виглядати ідіотом, але нехай я краще буду здаватися ідіотом, аніж виявитися правим і недіючим.

Що б не вбило курку, це сталося біля будинку духів, де знаходилася сама Келен. Саме тому Річард і затіяв все це. Келен вірила Річарду, але сильно підозрювала, що турбота про її безпеку дещо далеченько його заводить.

— Що ти хочеш, щоб я їм сказала?

— Нехай зберуть усіх курей. Зберуть в хатинах, які тримають порожніми для злих духів. Я хочу, щоб всі кури до єдиної опинилися там. Потім ми покличемо Птахолова, щоб він подивився на них і сказав, яка з них куркою не є. Я хочу, щоб мисливці збирали курей дуже ласкаво і чемно. Щоб ні за яких обставин ні до однієї з них не проявили неповаги.

— Неповага, — повторила Келен. — До курей.

— Саме. — Річард оглянув мисливців, потім знову подивився на неї. — Скажи їм, я боюся, що одна з курей одержима злим духом, котрий вбив Юні.

Келен не знала, чи дійсно Річард в це вірить, але аніскільки не сумнівалася, що мисливці Племені Тіни повірять безумовно.

Вона подивилася на Зедда в пошуках ради, однак старий чарівник зберігав повну незворушність. Лице Енн теж не виражало нічого. На Кару розраховувати і зовсім не доводилося, Морд-Сіт цілком віддана Річарду. Нехай вона зазвичай і ігнорує накази, які вважає негідними уваги, але, якщо Річард виявить наполегливість, вона заради нього не замислюючись стрибне з обриву.

Річард нізащо не відступиться. Якщо Келен відмовиться перекладати, він знайде Чандалена, який переведе. А якщо не вдасться, відправиться особисто збирати курей.

Єдине, чого вона доб'ється, відмовившись виконати його прохання, так це продемонструє відсутність віри в нього. І ця думка підштовхнула її до дії.

Тремтячи під крижаними струменями, Келен в останній раз заглянула в рішучі сірі очі коханого і повернулася до терпляче піджидаючих мисливців.

8

— Ну, знайшли вже злого духа?

Келен, озирнувшись, побачила Чандалена, який обережно пробирався крізь хмару квокчучих курей. Пануюча в будинку напівтемрява заспокійливо подіяла на птахів, хоча деяке обурення вони все ще виявляли. Тут було зібрано кілька червоних курей, пара білих, але більшість були строкаті — порода більш спокійна, ніж інші. Дуже цінна якість, інакше пануюче тут стовпотворіння перетворилося б на хаос літаючого пір'я.

Келен насилу втрималася, щоб не закотити очі, почувши, як Чандален розсипається у вибаченнях перед пернатими, яких обережно відсував ногою убік, звільняючи собі дорогу. Вона охоче висловилася б з приводу його смішної поведінки, якби не його повне екіпірування — біля лівого стегна приторочений довгий кинджал, біля правого — короткий; на одному плечі — повний сагайдак, на іншому — лук.

Але ще більш виразний знак тривоги висів у нього на поясі. Трога. Трога являла собою звичайну струну, досить довгу, щоб її можна було звернути в кільце і накинути людині на голову. Її накидали ззаду, а потім різко розводили вбік дерев'яні ручки. Людина з умінням Чандалена трогою могла запросто відрізати голову супротивнику, перш ніж той видасть хоча б звук.

Під час битв з Імперським Орденом, які захопили Ебініс і вирізали беззахисних жінок і дітей, Келен не раз доводилося бачити, як Чандален трогою обезголовлював ворожих вартових і солдатів. Для битви зі злим духом — курячим монстром — він не став би озброюватися трогою.

У кулаці Чандален стискав п'ять списів. По потемнілій поверхні гострих, як бритва, наконечників Келен здогадалася, що їх тільки що натерли отрутою. Оброблені таким чином списи вимагали дуже обережного поводження.

У замшевому мішечку на поясі він ніс кістяну коробочку з темною пастою, зробленої з листя банду — отрути, що вбиває через десять кроків. Також Чандален ніс із собою кілька листочків квессін-доу, протиотрути від десятикрокової отрути. Застосовувати протиотруту потрібно було дуже швидко: сама назва отрути говорила, з якою швидкістю вона діє.

— Ні, Птахолов ще не знайшов курку-що-не-курка, — відповіла Келен. — Чому ти розмальований глиною і так озброєний? Що відбувається?

Чандален переступив через курку, не зволив забратися з дороги.

— У моїх людей, тих, що в далекому патрулюванні, виникли деякі проблеми. Я повинен піти подивитися, в чому там справа.

— Проблеми? — Насторожилась Келен. — Якого роду проблеми?

— Точно не знаю, — знизав плечима чандали. — Мисливець, що прийшов з доповіддю, повідомив, що там якісь люди з мечами…

— Орден? Імперці, що йдуть з битви, що велася на півночі? Це можуть бути мародери, які забрели занадто далеко, або розвідники. Може, нам варто послати повідомлення генералу Райбаху? Його армія ще неподалік і встигне повернутися і нанести удар, якщо генерала вчасно оповістити.

Чандален жестом заспокоїв її.

— Ні. Ми разом з тобою билися з солдатами Імперського Ордена. Це не імперські війська і не розвідники. Мої люди не думають, що ці люди вороже налаштовані, але мені доповіли, ніби вони сильно озброєні і дуже впевнені в собі, що говорить про досвід. Оскільки я знаю вашу мову, мої люди хочуть, щоб при зустрічі з настільки небезпечними чужаками ними керував я.

Келен було зібралася жестом кликнути Річарда.

— Мабуть, нам з Річардом краще піти з тобою.

— Ні. Є багато бажаючих подорожувати нашими землями. Ми часто зустрічаємо чужаків з рівнин. Це мій обов'язок. Я сам займуся цим і не дозволю їм підійти до села. До того ж вам двом положено насолоджуватися першим днем сімейного життя.

Келен мовчки полоснула поглядом продовжуючого сортувати курей Річарда.

Через її голову Чандален звернувся до стоячого неподалік Птахолова.

— Поважний старійшина, я повинен відправитися до моїх людей. Наближаються чужинці.

Птахолов подивився на того, хто був тут свого роду генералом, відповідальним за оборону Племені Тіни.

— Будь обережний. Поблизу бродять недобрі духи. — Чандален кивнув. Перш ніж він встиг віддалитися, Келен схопила його за руку.

— Не знаю, як там щодо злих духів, але інші небезпеки теж є. Будь обережний, добре? Річард дуже стривожений. Може, я й не розумію причини, але довіряю його інтуїції.

— Ми ж з тобою разом воювали, Мати-сповідниця! — Підморгнув Чандален. — Ти ж знаєш, я занадто сильний і хитрий, щоб мене можна було обдурити.

Дивлячись услід Чандалену, що пробирався серед курячої метушні, Келен звернулася до Птахолова:

— Ти виявив небудь… підозріле?

— Я ще не побачив курку-що-не-курка, але буду продовжувати шукати, поки не знайду, — відповів Птахолов.

Келен намагалася знайти спосіб ввічливо поцікавитися, чи тверезий вже високоповажний старійшина, але, не знайшовши, вирішила запитати про інше:

— А як ти визначаєш, що курка — не курка? Засмагле обличчя того зосереджено зморщилося.

— Я просто відчуваю.

Келен вирішила, що уникнути слизької теми все ж не вдасться.

— Можливо, оскільки ти відзначив весілля випивкою, тобі лише здалося, ніби ти щось бачив?

Від широкої посмішки зморшки на обвітреному лиці старійшини стали ще глибше.

— Можливо випивка розслабила мене настільки, що я став краще бачити.

— І ти все ще… розслаблений? Схрестивши руки на грудях, Птахолов уважно оглядав курей.

— Я знаю, що я бачив.

— А звідки ти знаєш, що це була не курка? — Потеребивши пальцем ніс, він деякий час міркував над питанням. Келен терпляче чекала, спостерігаючи, як Річард швидко нишпорить серед курей, ніби розшукує загублену улюблену тваринку.

— На святах на зразок вашого весілля, — вимовив через деякий час Птахолов, — наші чоловіки в танцях розповідають різні історії, що трапилися в житті нашого племені. Жінки не танцюють такі танці, тільки чоловіки. Але у багатьох історіях персонажі — жінки. Ти бачила такі танці?

— Так. Вчора я бачила, як танцюристи зображували історію перших людей Племені Тіни, наших праматері і батька.

Старійшина посміхнувся, ніби ця згадка зачепила якісь ніжні струнки в його душі. Це була посмішка гордості за свій народ.

— Якби ти з'явилася в середині танцю і нічого не знала про наше плем'я, здогадалася б ти, що танцюрист, який зображав праматір нашого племені, — не жінка?

Келен задумалася. У Племені Тіни для таких танців були спеціальні облачення. Ні з якого іншого приводу їх ніколи не надягали. І для Племені Тіни танцюристи в таких шатах були захоплюючим видовищем. Чоловіки, що зображували жіночі партії в цих танцях, докладали багато зусиль, щоб здаватися жінками.

— Точно не скажу, але швидше за все я б зрозуміла, що це не жінки.

— А яким чином? Що б їх видало? За якими ознаками ти б це зрозуміла? Ти впевнена?

— Навряд чи я зумію це пояснити. Просто дещо здається не так. Думаю, дивлячись на них, я точно б знала, що це чоловік, а не жінка.

Тут вперше за весь час бесіди він повернув на неї свої карі очі.

— Ось і я знаю, що це не курка.

— Може, вранці, коли ти виспишся як слід, дивлячись на курку, ти побачиш лише курку?

Птахолов на цей сумнів у своїй розсудливості відреагував лише легкою усмішкою.

— Тобі треба піти поїсти. Забери з собою свого новоспеченого чоловіка. Я пошлю кого-небудь за вами, коли знайду курку-що-не-курка.

Не встигла Келен подумати, що думка дуже навіть непогана, як побачила, що Річард направляється до них. Вона вдячно схопила Птахолова за руку.

На те, щоб зібрати всіх курей, пішов майже весь залишок дня. Довелося зайняти обидві хатини, відведені для злих духів, і ще одну порожню. У настільки серйозній справі взяла участь мало не все село. Роботка виявилася не з легких.

Дітлахи проявили себе просто безцінними помічниками. Підігріті почуттям відповідальності, що беруть участь у вирішенні такої важливої для села справи, вони вказали всі місця, де ховаються і сидять на сідалах кури. Мисливці дбайливо зібрали всіх курей, хоча Птахолов тоді вказав на пеструху тієї ж породи, що Річард вигнав з дому, коли прийшов на зустріч з Зеддом, і тієї ж породи, що Річард, за його словами, бачив під стріхою будинку, коли вони прийшли до Юні.

Щоб переконатися, що всі кури до єдиної зібрані а трьох хатинах, по всьому селі провели ретельні пошуки.

Наближаючись, Річард швидкою посмішкою привітав Птахолова, але очі його залишалися серйозними. Келен пробігла пальцями по його сильній руці, радіючи, незважаючи на сильне роздратування, що може знову торкнутися його.

— Птахолов каже, що ще не знайшов потрібну тобі курку, але буде продовжувати пошуки. Він запропонував нам піти поїсти, а він пошле кого-небудь за нами, коли її знайде.

— Він не знайде її тут, — кинув Річард, прямуючи до дверей.

— Тобто як? Звідки ти знаєш?

Якщо Келен все це просто набридло, то Річард був відверто злий, що не знайшов шукане. Келен подумала, що він вважає, ніби довіра до його слів під загрозою. Зедд з Енн мовчки стояли біля дверей, тихо спостерігаючи, як Річард веде пошуки, не заважаючи йому робити те, що він вважає за потрібне.

Річард на секунду завмер, наїжачивши рукою густу шевелюру.

— Хтось із вас знає книгу під назвою «Близнюк Гори»?

Зедд потер підборіддя, задумливо дивлячись на солом'яну стріху.

— Боюся, що ні, мій хлопчику.

Енн, судячи з усього, подумки перебирала знайомі назви.

— Ні. І ніколи не чула про таку. Річард ще раз оглянув набиту курми курну кімнату і вилаявся крізь зуби.

— А про що вона, мій хлопчику? — Почухав вухо Зедд. Річард, навіть якщо і розчув питання за пануючим пташиним гомоном, то не подав вигляду і не відповів.

— Мені потрібно оглянути решту курей.

— Я можу запитати у Верні і Уоррена, якщо це так важливо. — Енн дістала з кишені маленьку книжечку. — Уоррен може знати.

Річард розповів Келен, що книжечка, яку Енн носить із собою і тепер показала йому, називається «дорожний журнал» і вона чарівна. Дорожні журнали парні, і все, написане в одному з них, миттєво з'являється в двійнику. Сестри Світла, відправляючись у довгі мандри, користувалися цими маленькими книжечками як засобом зв'язку. Почувши пропозицію аббатиси, Річард просвітлів:

— Так, будь добра! Це важливо, — і знову рушив до дверей. — Мені треба йти.

— Піду подивлюся, як там жінка, яка втратила дитину, — повідомив Зедд. — Допоможу їй трохи легше перенести горе.

— Річард, — окликнула Келен, — ти не хочеш перекусити?

Річард лише жестом запропонував їй слідувати за ним і вийшов на вулицю, перш ніж вона встигла договорити. Зедд лише здивовано знизав плечима і пішов за онуком. Келен, крякнувши з досади, рушила за ними.

— Мабуть, для тебе, сповідниці, вийти заміж по любові — це як казка, раптом втілена в життя, — сказала Енн, не рухаючись з місця, де вже простояла биту годину.

Келен різко обернулася:

— Ну так, це так.

Енн посміхнулася зі щирою теплотою:

— Я так рада за тебе, дитя, що з тобою сталося диво і ти отримала у чоловіки людину, яку любиш.

Пальці Келен лягли на ручку дверей.

— Іноді мене це саму дивує.

— Мабуть, прикро, коли чоловік приділяє увагу іншим справам, а не молодій дружині, начебто ігнорує її, — стиснула губи Енн. — Особливо в перший день після весілля.

— А! — Келен відпустила ручку і склала руки за спину. — Так ось чому Зедд пішов! Між нами передбачається жіноча розмова, так?

Енн засміялася.

— Ох, як же я люблю, коли чоловіки, яких я поважаю, одружуються на розумних жінках! Ніщо так не визначає характер чоловіка, як його ставлення до розумних людей.

Келен зітхнула і підперла плечем стінку.

— Я знаю Річарда і знаю, що він не навмисне випробовує моє терпіння… Але це дійсно наш перший день. Я чомусь думала, що він пройде трохи інакше, ніж… ніж в полюванні за уявним курячим монстром. Мені здається, він так заклопотаний тим, щоб зі мною нічого не сталося, що сам вигадує небезпеки.

— Річард дуже любить тебе, — співчутливо сказала Енн. — Я бачу, що він стривожений, хоча і не розумію чому. На Річардові лежить колосальна відповідальність. — Співчуття миттєво зникло з її голосу. — Всі ми повинні йти на жертви, коли мова йде про Річарда. — І вона зробила вигляд, що дивиться на курей.

— У цьому самому селі, ще до того, як упав сніг, — рівним виваженим тоном відповіла Келен, — я віддала Річарда твоїм сестрам Світла в надії, що ви зможете врятувати йому життя, хоча і вважала, що це покладе край усякій моїй надії на спільне з ним майбутнє. Щоб змусити його піти з сестрами, мені довелося змусити його повірити, ніби я зрадила його. Та чи маєш ти хоч найменше уявлення…

Келен зусиллям волі змусила себе зупинитися, щоб не турбувати зайвий раз болючі спогади, У кінцевому рахунку все обернулося на краще. Тепер вони з Річардом разом. Решта — не важливо.

Абатиса явно вловила приховане за словами Келен звинувачення, проте відповіла дуже ввічливо.

— Я знаю, — прошепотіла Енн. — Тобі не потрібно мені нічого доводити, але, оскільки це я наказала привести його до нас, мені потрібно дещо тобі пояснити.

— Що ти хочеш сказати?

— Багато-багато років тому чарівники у давнину створили палац Пророків. Я жила в цьому палаці під захистом унікального заклинання більше дев'ятисот років. Це там, за п'ять століть до того, як усе сталося, Натан, пророк, передбачив народження бойового чародія. Там ми з ним разом працювали в сховищі з книгами пророцтв, намагаючись осягнути камінь, якому ще тільки належало впасти в ставок, намагаючись передбачити кола, які підуть від нього.

— Виходячи з мого досвіду, — схрестила руки на грудях Келен, — можу сказати, що пророцтва більше плутають, ніж відкривають.

— Я знаю деяких сестер Світла старіших тебе на сотні років, яким ще тільки доведеться це зрозуміти, — хмикнула Енн. І задумливо продовжила: — Я їздила побачити Річарда, коли він тільки народився — нове життя, юна душа, освітила цей світ. Його мати була така щаслива, така вдячна за те, що цей чудовий подарунок урівноважив зло, заподіяне їй Даркеном Ралом. Вона була вражаючою жінкою і не перенесла гіркоту і огиду на свого сина. Вона так пишалася Річардом, так була наповнена мріями і надіями. Коли Річард був ще немовлям, сосучим материнські груди, ми з Натаном взяли з собою його вітчима, щоб добути Книгу Зниклих Тіней з тим, щоб Річард, коли виросте, володів достатніми знаннями і зміг захиститися від тієї паскуди, що згвалтувала його матір і дала йому життя. Пророцтво, бач, — криво посміхнулася Енн.

— Річард мені розповідав. — Келен глянула на Птахолова, який зосереджено вивчав клюючих щось на підлозі курей.

— Річард і є той, хто нарешті народився — бойовий чарівник. У пророцтвах не сказано, чи доб'ється він успіху але він — той, хто народжений для битви — битви за те, щоб Благодать залишилася такою, як вона є зараз. Але така віра іноді вимагає величезних душевних сил.

— Чому? Якщо він той, кого ви чекали, кого хотіли отримати?

Енн відкашлялася, ніби збираючись з думками. Келен здалося, що на очах у жінки блищать сльози.

— Він зруйнував Палац Пророків. Через Річарда утік Натан. А Натан небезпечний. Зрештою; це ж він повідомив тобі імена трьох Шимів. Надзвичайно небезпечний і необачний вчинок, який може привести всіх нас до загибелі.

— Це врятувало Річарду життя, — нагадала Келен. — Не скажи мені Натан імена шимів, Річард був би мертвий. І тоді ваш камінь виявився б на дні ставка — за межами досяжності, не здатний надати допомогу кому б то не було.

— Загалом-то вірно, — погодилася Енн. Вельми неохоче, як відзначила про себе Келен.

Прикинувши, як вся ця історія виглядає з точки зору Енн, Келен потеребила гудзик.

— Напевно, це було тяжко — дивитися, як Річард знищує Палац. Руйнує твій будинок.

— Разом з ним він знищив і заклинання, що охоплювало Палац. Тепер сестри Світла будуть старіти, як і всі інші. У Палаці я, можливо, прожила би ще сотню-другу років. А сестри там прожили б не на одну сотню років більше. А тепер я всього лише людина, чий термін наближається до кінця. Річард відняв у мене сотні років життя. Відняв у всіх сестер.

Келен мовчала, не знаючи, що сказати.

— Майбутнє всіх і кожного залежить від нього, — порушила нарешті виниклу паузу Енн. — І ми повинні ставити це понад наші особисті інтереси. Саме тому я і допомогла йому зруйнувати Палац. І з цієї ж причини я слідую за людиною, яка знищила справу всього мого життя. Тому що справжнє діло мого життя — допомагати цій людині в боротьбі, а не підкорятися моїм особистим інтересам. Келен прибрала за вухо мокре пасмо.

— Ти говориш про Річарда так, ніби він якийсь новий інструмент, виготовлений для твоїх потреб. Він — людина, яка прагне робити те, що необхідно, але у нього теж є власні бажання. І своє життя він проживе сам, а зовсім не дотримуючись твоїх або чиїхось там ще планів, які ви вибудували за нього, виходячи з якихось запорошених старих книг.

— Ти не зрозуміла. Саме в цьому і полягає його цінність — у його інтуїції, допитливості, в його душевних якостях. І в його розумі. — Енн постукала себе по скроні. — І наше завдання не направляти його, а слідувати за ним, навіть якщо вибраний ним шлях і болючий для нас.

Келен знала, що сказане Енн — правда. Річард знищив альянс, який об'єднував Серединні Землі протягом тисячоліть. Як Мати-сповідниця Келен була головою Ради і, отже, всіх Серединних Земель. Саме під її керівництвом Серединні Землі схилилися перед Річардом — Магістром ралом, Владикою Д'хари. У всякому разі, ті країни, які на даний момент вже здалися йому. Вона розуміла правильність його дій та їх необхідність, але це, безумовно, був надзвичайно болісний шлях.

Однак рішучі дії Річарда були єдиним способом реально об'єднати всі країни в єдину силу, у якої мався шанс вистояти проти Імперського Ордена. І тепер вони з Річардом разом, рука об руку, прокладали новий шлях, об'єднані однією метою і спільною рішучістю.

Келен знову схрестила руки на грудях і притулилася до стіни, спостерігаючи за дурними курми.

— Якщо ти хотіла змусити мене відчути себе винуватою за мої егоїстичні плани на мій перший день заміжжя, то тобі це вдалося. Але я все одно нічого не можу з цим вдіяти.

Енн ласкаво взяла Келен за руку.

— Ні, дитино. Я цього зовсім не хотіла. Я знаю, наскільки вчинки Річарда можуть деколи виводити з себе. Я лише прошу тебе проявити терпіння і дозволити йому діяти так, як він вважає за потрібне. Річард не звертає на тебе належної уваги зовсім не з шкідливості, просто він діє так, як того вимагає його сутність бойового чародія. Однак його любов до тебе може відвернути його від того, що він повинен робити. Ти не повинна втручатися, вимагаючи, щоб він кинув якусь справу, яку він без твого втручання продовжив би.

— Та знаю я, — зітхнула Келен. — Але кури…

— Щось не так з магією.

— Що ти хочеш сказати? — Похмуро глянула Келен на стару чаклунку.

— Не можу сказати точно, — знизала плечима Енн. — Ми з Зеддом відчули деякі зміни наших магічних здібностей. Щось занадто ефемерне, щоб сказати точно. А ти не помічала ніяких змін?

У нападі крижаного жаху Келен звернула думки всередину себе. В її магії Сповідниці було важко уявити якісь зміни, навіть крихітні. Магія просто була, і все. Відчуття чарівної сили всередині здавалося заспокійливо знайомим. Втім…

Келен внутрішньо відскочила від цієї жахливої думки. Магія і так була річчю досить ефемерною. Одного разу чарівник вже змусив Келен повірити, що вона втратила свою могутність, хоча насправді нічого подібного не сталося. І те, що вона тоді повірила йому, ледь не коштувало їй життя. І вижила вона тільки тому, що вчасно зметикувала: її могутність і раніше при ній і нею можна скористатися, щоб врятуватися.

— Ні. Нічого не змінилося, — відповіла Келен. — Я якось на власному досвіді дізналася, як легко помилитись і повірити, що твоя магія зникла. Швидше всього це дурниця — ви просто стурбовані, тільки і всього.

— Цілком імовірно. Але Зедд вважає, що буде тільки розумно надати Річарду можливість робити те, що він робить. Те, що Річард, не володіючи магією на нашому з Зеддом рівні і виходячи з якихось своїх власних міркувань, вважає, ніби відбувається щось серйозне, лише посилює наші з Зеддом підозри. І якщо це так, він вже набагато випередив нас в цій справі, і нам залишається лише слідувати за ним.

Енн знову торкнулася долоні Келен вузлуватою рукою.

— Я б попросила тебе не відволікати його твоїм цілком зрозумілим бажанням, щоб він крутився біля тебе. Я прошу тебе надати йому можливість робити те, що він повинен.

«Крутився» — як же! Келен просто хотілося взяти його за руку, обійняти, поцілувати. Посміхатися — і бачити у відповідь усмішку.

Завтра їм обов'язково потрібно повернутися в Ейдіндріл. Скоро печаль з приводу смерті Юні відійде в минуле, її змінять більш серйозні проблеми. Як привід для занепокоєння у них є імператор Джеган і війна з ним. Келен просто хотілося, щоб у них з Річардом був хоча б один свій день.

— Я все розумію. — Келен дивилася на снуючих навколо квокчучих курей. — І постараюся не канючити.

Енн кивнула, не відчуваючи ніякої радості від того, що добилася бажаного.

На вулиці в непроглядній пітьмі крокувала Кара. По її незадоволеній фізіономії Келен зробила висновок, що Річард наказав Морд-Сіт залишатися тут і охороняти його дружину. Це був чи не єдиний наказ, який Кара ніколи не порушувала, наказ, який навіть Келен не могла скасувати.

— Пішли, — кинула Келен на ходу, — подивимося, як там у Річарда просуваються пошуки.

До великого жалю Келен мерзенний дощ все продовжував лити. Хоч вже і не такий сильний, але як і раніше холоднючий, а вона так ще до кінця і не висохла.

— Він пішов не туди, — повідомила Кара. Келен з Енн одночасно обернулися і побачили, що Кара стоїть там же, де перед цим нетерпляче крокувала.

— Я думала, він хотів піти оглянути решти курей, — тицьнула Келен в бік другого дому злих духів.

— Спочатку він туди і попрямував, але потім передумав. І пішов он туди, — вказала Кара.

— Чому?

— Не сказав. Наказав мені залишатися тут і чекати тебе. — Кара рушила у вказаному напрямку. — Пішли. Я відведу вас до нього.

— Ти знаєш, де його шукати? — Не встигнувши договорити, Келен зміркувала, що питання безглузде.

— Звичайно! Я пов'язана з Магістром ралом узами. І завжди знаю, де він знаходиться.

Келен знаходила дещо неприємним те, що Морд-Сіт завжди відчували місцезнаходження Річарда, як квочка — курчат. Вона їм заздрила. Їй би теж так хотілося. Вона підштовхнула Енн в спину, щоб поспішити, інакше вони ризикували залишитися одні в темряві.

— І як давно ви з Зеддом почали підозрювати, що щось не так? — Пошепки запитала Келен низеньку чаклунку, маючи на увазі лише те, що Енн сказала щодо чарівництва.

Енн дивилася вниз, щоб не оступитися в темряві.

— Вперше ми помітили це минулої ночі. Хоча це важко визначити чи знайти підтвердження, ми виконали кілька простеньких дослідів. Не те щоб вони підтвердили повністю наші підозри. Це приблизно те ж, що намагатися визначити, чи бачиш ти сьогодні так само далеко, як учора.

— Ти розповідаєш їй про наші підозри, що магія, можливо, слабшає?

Келен аж підстрибнула, почувши за спиною знайомий голос.

— Так, — кинула Енн через плече, звертаючи услід за Карою за ріг. Здавалося, вона зовсім не здивувалася появі Зедда. — Як там жінка?

— Пригнічена, — зітхнув Зедд. — Я спробував заспокоїти її і втішити, але, схоже, у мене це вийшло не так добре, як я сподівався.

— Зедд, — перебила Келен, — ти намагаєшся сказати, ніби впевнений, що виникли складнощі? Це дуже серйозна заява.

— Ну, взагалі я ще нічого не стверджую… Тут вони всі троє налетіли на Кару, яка раптово зупинилася в темряві. Морд-Сіт, нерухома, мов статуя, вдивлялася в дощову пітьму. Нарешті, матюкнувшись крізь зуби, вона підштовхнула їх, повертаючи назад.

— Не сюди, — буркнула вона. — У другу сторону. Випхавши і виштовхавши їх за кут. Кара повела їх іншою дорогою. Було майже неможливо розгледіти, куди вони йдуть. Келен відкинула з обличчя мокре пасмо. У цю мерзенну погоду на вулицях не було ні душі. Шльопаючи під дощем слідом за Карою, Кален відчувала себе покинутою і одинокою. Ідучі за нею слідом Енн з Зеддом про щось тихо перемовлялися.

Напевно темрява і дощ збивали Кару зі сліду незважаючи на пов'язуючі її з Річардом узи, оскільки вона кілька разів поверталася по своїх слідах.

— Далеко ще? — Поцікавилася Келен.

— Не дуже, — тільки й спромоглася відповісти Кара. Поки вони шльопали по вулицях-провулках, бруд зумів забратися Келен в чоботи, і тепер вона з кожним кроком морщилася, відчуваючи, як слизька гидота ляскає між пальцями. І мріяла вимити чоботи. Вона перемерзла, вимокла наскрізь, вивозилася в бруді — і все лише тому, що Річард боїться, ніби десь бродить якийсь безглуздий злий дух — курячий монстр.

Келен з тугою згадала теплу воду, в якій хлюпалася нині вранці, і пошкодувала, що зараз вона не там. Але, згадавши про смерть Юні, жаліти перестала. Є речі важливіші, ніж бажання поплавати в теплій воді. Якщо Енн з Зеддом мають рацію щодо магії…

Вони підійшли до площі в центрі села. Жива тінь, нагадуюча колишню Кару, зупинилася. Дощ стукав по дахах, стікаючи струмками вниз і булькаючи в калюжах, які негайно утворювати в кожному сліді.

Морд-Сіт підняла руку.

— Там.

Келен примружилася, намагаючись розгледіти хоч щось крізь пелену дощу. Вона відчула, як Зедд встав праворуч від неї, а Енн — ліворуч. Кара, що стояла трохи в сторонці, являла собою живу алегорію уз, що зв'язують її з Річардом, тоді як інші вдивлялися в темряву, марно намагаючись розгледіти те, що бачить вона.

Раптом увагу Келен привернув згасаючий вогник. Крихітні язички вилітали в сире повітря. Просто вражало, що вогонь взагалі ще горів. Судячи з усього, це були тліючі залишки весільного багаття. Неймовірно, але всупереч ідучому весь день дощу цей крихітний шматочок священної церемонії уцілів.

Річард стояв біля багаття, дивлячись у вогонь. Келен лише смутно розрізняла його велику фігуру. Золотий плащ майорів на вітрі, і в ньому відбивалося нерівне світло від язичків вогню.

Вона розгледіла, як дощові краплі билися об носок чобота, коли Річард ворушив ним обгорілі поліна. Коли він розворушив залишки багаття, полум'я злетіло до колін. Вітер грав язичками вогню, жовті та червоні сполохи танцювали свій чарівний танець теплого світла серед мокрої холодної тьми.

Річард затоптав багаття.

Келен мало не обурилася на нього.

— Сентраші, — пробурмотів він, затоптуючи чоботом вуглинки.

Холодний вітер підняв угору блискаючу іскорку. Річард спробував спіймати її, але сяюча пилинка ухилилася в пориві вітру і зникла в сирій ночі.

— Отже, — впевнено промовив Зедд, — хлопець знайшов купку вуглинок, ще палаючих на старому вогнищі, і вже готовий повірити в неможливе.

— У нас є справи важливіші, ніж підтримувати безглузді домисли недоучки! — Тон Енн був далекий від ввічливого. Зедд, заклопотано погоджуючись з нею, провів рукою по обличчю.

— Це може бути тисяча і однією річчю, але він уперся в одну, тому що не знає про існування решти тисячі.

— Невігластво хлопчаче… — Покрутила Енн пальцем під носом Зедда.

— Це ім'я одного з трьох шимів, — різко обірвала Келен чаклунку. — Що воно означає?

Зедд з Енн одночасно витріщилися на неї, ніби тільки що згадали про її присутність.

— Та не важливо це, — відмахнулася Енн. — Суть у тому, що є вельми серйозні речі, які потребують настійної уваги, а хлопчисько витрачає час, турбуючись про шимів!

— Що значить слово…

Зедд кашлянув, нагадуючи Келен, що не слід вимовляти ім'я шима вголос.

Зсунувши брови, Келен рушила на старого чарівника.

— Що воно означає?

— Вогонь, — відповів він нарешті.

9

За вікном гримнув грім. Келен сіла і потерла очі. Гроза вибухнула з новою силою. Келен примружилася, намагаючись щось розгледіти в сутінковому освітленні. Річарда поруч не було. Вона поняття не мала, котра година, але спати вони лягли пізно. Ясно було одне: зараз глуха ніч і до ранку ще далеко. Келен вирішила, що Річард вийшов на вулицю полегшитися.

Гуркіт проливного дощу по даху створював враження, що над головою шумить водоспад. Під час їх першого приїзду сюди Річард навчив людей Тіни класти черепичні дахи, які на відміну від звичних солом'яних не пропускають воду. Для наочності він допоміг спорудити черепичний дах у будинку духів. Так що тепер тут, судячи з усього, найсухіше місце у всьому селі.

Непротікаючий дах справив на жителів села величезне враження. Келен підозрювала, що не за горами той час, коли всі тутешні будинки змінять солом'яні дахи на дахи з черепиці. У всякому разі, вона була просто щаслива мати сухий притулок.

Келен сподівалася, що тепер, коли відомо, що в смерті Юні немає нічого таємничого, Річард заспокоїться. Вони з Птахоловом оглянули всіх наявних курей, і ніхто з них не знайшов курку-що-не-курка. Або якогось там курячого монстра, якщо вже на те пішло. Так що питання відпало сам собою. Вранці мисливці випустять курей на свободу.

Зедд з Енн були дуже незадоволені Річардом. Якщо Річард дійсно вважав, що палаючий вогник був Шимом — тварюкою з Підземного світу, — то що, в ім'я Творця, він збирався з ним зробити, якби піймав його? Річард явно і сам не знав або, у всякому разі, замовчував про це, побоюючись дати Зедду зайвий привід звинуватити його у відсутності здорового глузду.

Принаймні Зедд, читаючи йому довгу лекцію про безліч всіляких причин, наслідком яких могли бути недавні події, не дуже виявляв своє невдоволення онуком. Нотація носила скоріше інформативний, аніж виховний характер.

Річард Рал, Магістр Д'харіанської Імперії, людина, перед якою схиляли голови королі і королеви, на милість якого здавалися цілі народи, мовчки стояв, поки дід крокував перед ним, влаштовуючи йому прочухана, пояснюючи і повчаючи, говорячичи то як Чарівник першого рангу, то як люблячий дід, то як друг.

Келен знала, що Річард занадто поважає Зедда, щоб заперечувати. Раз Зедд розчарований, значить, так тому і бути.

Перш ніж вони пішли спати, Енн повідомила, що отримала відповідь у своєму дорожньому щоденнику. Верні з Уорреном була відома книга «Близнюк Гори». Верна написала, що це головним чином книга пророцтв і що вона побувала в руках у Джегана. Слідуючи вказівкам Натана, вони з Уорреном вже знищили її разом з іншими перерахованими Натаном книгами за винятком «Книги Зворотних Перетворень і Подвійної спіралі», якої у Джегана не виявилося.

Коли вони нарешті дісталися до ліжка, Річард здавався похмурим, а може, був просто занурений у власні думки, Займатися любов'ю настрою у нього не було. І, по правді кажучи, після настільки насиченого дня Келен не особливо-то засмутилася з цього приводу.

Вона зітхнула. Всього лише друга ніч разом, і у них немає настрою займатися любов'ю. Скільки разів в минулі дні вона просто вмирала від бажання опинитися з ним в ліжку?

Келен відкинулася на спину, прикривши долонею важкі повіки. Їй хотілося, щоб Річард поквапився і повернувся до того, як вона знову засне. Їй хотілося хоча б просто поцілувати його і сказати йому, що вона чудово розуміє: він робить те, що в даний момент вважає правильним. І що вона зовсім не думає, що він валяє дурня. Насправді вона не сердилась на нього, їй просто хотілося побути з ним наодинці, а не ганяти весь день курей під дощем.

Вона хотіла сказати йому, що любить його. Повернувшись на бік, Келен почала чекати. Повіки змикалися самі собою, і було потрібно зусилля волі, щоб розкрити їх знову. Поклавши руку на ковдру там, де було місце Річарда, Келен зрозуміла, що своєю частиною ковдри він накрив її. Навіщо він це зробив, якщо збирався скоро повернутися?

Келен сіла і знову протерла очі. У тьмяному світлі ледь тліючого вогнища вона розгледіла, що одягу Річарда теж немає.

Минулий день виявився дуже довгим. І в попередню ніч вони теж не дуже багато спали. Навіщо йому знадобилося виходити посеред ночі на вулицю, та ще й під проливним дощем? Їм необхідно поспати. Вранці треба повертатися в Ейдіндріл.

Вранці. Вони їдуть вранці. У нього є час тільки до ранку.

Враз прокинувшись, Келен уважно оглянула лежачі на підлозі речі. Він відправився шукати докази. Вона не сумнівалася в цьому. Щось, що можна буде показати їм на підтвердження того, що він правий.

Пошукавши у своєму мішку, Келен витягнула маленький світильник. Він прикривався зверху конусоподібною кришкою, так що свічка не намокне і не згасне під дощем. Витягнувши з лежачоі біля вогнища купи дров довгу паличку, Келен підпалила її у вогнищі, запалила свічку і прикрила маленькі скляні дверцята, щоб вітер не задув вогник. Світильник і свічка в ньому були зовсім крихітними, світла виходило зовсім небагато, але це все ж краще, ніж шльопати в непроглядній пітьмі під дощем.

Келен зірвала ще сиру сорочку з підставки, спорудженої Річардом перед вогнищем. Натягуючи на себе холодну мокру одежу, вона, задрижавши, покрилася мурашками. Доведеться їй теж прочитати нотацію своєму новоспеченому чоловікові. Вона змусить його повернутися назад в ліжко і тримати її в обіймах до тих пір, поки вона не зігріється. Це через нього її трясе від холоду. Кривлячись, Келен натягнула на голі ноги крижані, мокрі наскрізь штани.

Які докази він відправився шукати? Курку?

Перед тим як лягти, Келен, сушачи волосся над вогнем, поцікавилася, чому він вирішив, що весь час бачив одну й ту ж курку. Річард відповів, що у мертвої курки, яку вони виявили вранці біля будинку духів, на дзьобі праворуч малося темна пляма. І в курки, на яку вказав Птахолов, була така ж відмітина.

Річард надав цьому значення далеко не відразу. Але у курки, що чекала під стріхою будинку, де лежало тіло Юні, теж малася відмітина. Однак ні в одній з замкнених в трьох будинках курей її не виявилося.

Келен помітила, що кури постійно щось клюють, а на вулиці дощ і мокро, так що це швидше за все просто бруд. Більш того, грязюка напевно була на дзьобі не в однієї птиці. І її просто змило, коли їх несли під дощем в хатини.

Люди Тіни рішуче стверджували, що зібрали всіх до єдиної курей в селі, так що та курка, що він шукав, неодмінно була в одній з трьох хатин.

Річард нічого не відповів.

Тоді вона запитала, навіщо саме цій курці — повсталій з мертвих — знадобилося переслідувати їх безперервно весь день? З якою метою? На це Річард не відповів теж.

Келен зрозуміла, що своїми словами не надала йому потрібної підтримки. Вона знала: Річарду не властиві польоти фантазії. І його наполегливість — зовсім не упертість і не бажання дошкулити їй.

Йому слід було б слухати уважніше і ласкаво. Вона його дружина. Якщо він не може розраховувати на неї, то тоді — на кого? Не дивно, що у нього не було настрою займатися з нею любов'ю Але курка..

Келен відкрила двері і вийшла на вулицю, де її привітав крижаний шквал. Кара пішла спати. Охороняючі будинок духів мисливці помітили Келен і тут же підбігли, втупившись у всі очі на освітлене крихітною свічкою лице. В сяйві блискавок мокрі тіла здавалися потойбічними видіннями.

— Куди пішов Річард? — Запитала Келен. Мисливці нерозуміюче заморгали.

— Річард, — повторила вона. — Його немає в будинку. Він не так давно пішов. Куди він попрямував?

Один з мисливців, перш ніж відповісти, запитливо оглянув решту. Ті похитали головами:

— Ми нікого не бачили. Зараз темно, але ми все одно побачили б, якби він вийшов.

— А може, й ні, — зітхнула Келен. — Річард був лісовим провідником. І ніч — його стихія. Він здатний розчинитися в темряві точно так само, як ви вмієте зникати в траві.

Мисливці кивнули, ні на секунду не засумнівавшись у її словах.

— Значить, він десь тут, але ми не знаємо де. Іноді Річард-з-характером уміє вести себе як дух. Він не схожий ні на кого з людей, що ми зустрічали раніше.

Келен посміхнулася. Річард дійсно був незвичайною людиною — відмітна ознака чарівника.

Одного разу мисливці запросили його постріляти з лука по мішені. Річард несказанно їх здивував. Він увігнав всі стріли точно в центр, причому кожна подальша лягала поверх попередньої, дроблячи її на тріски.

Чарівний дар Річарда направляв стріли, хоча сам він тому не вірив. Він вважав, що це всього лише питання практики і вміння зосередитися. «Закликати ціль», ось як він це називав. Річард говорив, що закликає ціль, даючи всьому решту зникнути, і коли відчуває, що знайшов потрібну точку в повітрі, він спускає стрілу. Причому проробляє все це в одну мить.

Келен змушена була визнати, що, коли Річард вчив її стріляти, іноді вона відчувала те, про що він говорить. І те, що він її навчив, одного разу врятувало їй життя. Але все одно вона розуміла, що в цьому замішана магія.

Мисливці ставилися до Річарда з величезною повагою. І вміння стріляти з лука мало до цього лише непряме відношення. Було практично неможливо ставитися без належного пієтету до Річарда-з-характером. І раз Келен говорить, що він може стати невидимим, значить, так воно і є.

Але початкове його знайомства з племенем Тіни ледь не обернулося катастрофою. В найпершу зустріч з мисливцями, коли Келен привела його на рівнини, де жило плем'я, Річард неправильно сприйняв традиційне вітання у вигляді ляпасів і відважив могутнього ляпаса Савідліну, одному із старійшин племені. Цим діянням він мимоволі продемонстрував повагу до сили людей Племені Тіни і знайшов цінного друга, але заразом отримав прізвисько «Річард-з-характером».

Келен змахнула з лиця дощові краплі.

— Гаразд. Я хочу його знайти. Ви всі йдіть в різних напрямках, — тицьнула вона в пануючу навколо темряву, — і якщо відшукаєте його, передайте, що він мені потрібен. Якщо ж не знайдете, повертайтеся сюди, і ми будемо шукати далі, поки не виявимо його.

Мисливці стали було заперечувати, але Кален заявила, що вона до смерті втомилася і бажає повернутися в ліжко, причому разом зі своїм чоловіком. І додала, що або вони їй допоможуть його відшукати, або вона відправиться на пошуки самостійно.

І тут до неї дійшло, що Річард саме цим і зайнявся — самостійними пошуками. Тому що ніхто йому не повірив.

Мисливці знехотя погодилися і, розчинившись у темряві, розосередилися в різних напрямках. Їм, босим, на відміну від неї не доводилося вишукувати в бруду більш-менш нормальну дорогу.

Трохи поміркувавши, Келен скинула чоботи і закинула їх у будинок. І усміхнулася від того, як здорово зміркувала надурити пануючу навколо сльоту.

У Ейдіндрілі більшість жінок, починаючи від аристократок і кінчаючи дружинами чиновників, впали би в непритомність, побач вони зараз Мати-сповідницю, крокуючу босоніж по щиколотку в багнюці і промоклу наскрізь.

Келен зачалапала по бруду, намагаючись збагнути, якої методики може дотримуватися Річард в своїх пошуках. Він рідко коли робить щось без причини. Так як би він наодинці взявся обшукувати в темряві все село?

По зрілому міркуванні Келен відкинула першу думку, що він шукає курку. Можливо, він зрозумів, що те, про що говорили йому Зедд, Енн і вона сама, не позбавлене сенсу. Може, він зовсім і не шукає курку. Але тоді що він робить на вулиці посеред ночі?

Дощ лив на голову, стікаючи по шиї на спину і викликаючи дрож. Довге волосся, яке Келен ретельно висушила і розчесала, знову повисло мокрими пасмами. Намокла сорочка обліпила тіло, як друга шкіра. Причому дуже холодна шкіра.

Так куди ж Річарда могло понести?

Келен зупинилася і підняла свічку трохи вище.

Юні.

Може, він пішов подивитися на Юні? Серце Келен на мить завмерло. Або поглянути на мертве немовля? Можливо, він побажав оплакати їх обох.

Такий вчинок цілком у дусі Річарда. Він міг побажати помолитися добрим духам за дві душі, які тільки що пішли в інший світ. Річард дуже навіть здатний на таке.

Келен ступнула під невидимий у темряві стікаючий з даху водоспад і ахнула, коли потік води обрушився їй на голову Відкинувши з лиця обважнілі пасма і відпльовуючись, вона рушила далі. Пальці, які стискали світильник, заніміли від холоду.

Келен уважно роззирнулася, намагаючись зорієнтуватися у темряві і переконатися, що йде у вірному напрямку, і виявила знайому низьку стінку з трьома квітковими горщиками. Тут поблизу ніхто не жив, у цих горщиках вирощували рослини для злих духів, що мешкали в будинках неподалік. Дорогу звідси вона знала.

Трохи пройшовши, за рогом Келен відшукала двері в будинок мертвих. Затерплими від холоду пальцями вона намацала засувку. Набряклі від вогкості двері зі скрипом відчинилися. Келен пройшла всередину і зачинила за собою двері.

— Річард? Річард, ти тут?

Жодної відповіді. Келен підняла свічку вище, іншою рукою прикриваючи ніс, щоб хоч якось захиститися від смороду.

Вогник свічки освітлив платформу з лежачим на ній крихітним тільцем. Келен підійшла ближче, скривилася, коли під босою ступнею хруснув здоровенний жук, але моментально забула про цю дрібну неприємність при вигляді лежачої перед нею трагічної фігурки.

Підійшовши, вона завмерла. Крихітні скорчені ручки застигли, зігнуті в колінах ніжки не діставали до поверхні на добрий дюйм. Долоньки відкриті, а малюсінькі пальчики здавалися просто чимось абсолютно неймовірним.

У Келен в горлі застигла грудка. І вона прикрила рот долонькою, щоб придушити мимовільний крик болю. Бідний малюк. Нещасна мати.

Позаду пролунав дивний звук. Стук. Тихий, рівномірний. Не зводячи очей з маленького безживного тільця, вона неуважно спробувала визначити, що це таке. Стук на мить припинився, потім почався знову. Знову припинився. Келен вирішила, що це падають краплі дощу, і відмовилася від свого наміру.

Не в силах утримати себе, Келен торкнулася пальцем крихітної долоньки Ручка була настільки мала, що в ній ледве поміщався один палець. На мить вона подумала, що ось зараз пальчики зімкнуться. Але пальчики не ворухнулися.

Схлипнувши, Келен змахнула сльозу. Їй було страшно шкода матір дитини. Побачивши стільки смертей, Келен не розуміла, чому саме цей трупик викликає у неї такі почуття, але тим не менше це було так.

І тут вона зламалася, розридалася від жалю до цього крихти, який навіть не встиг отримати ім'я. Стоячи в темному будинку мертвих, Келен оплакувала непочате життя, посудину, яка прибула у світ живих порожньою, без душі.

Нарешті лунаючий за спиною звук все ж вклинився в її свідомість, і Келен озирнулася подивитися, що ж це заважає їй підносити молитву добрим духам.

І ахнула, насилу придушивши крик.

На грудях Юні сиділа курка.

І викльовувала йому очі.

10

Келен хотіла було прогнати курку, але чомусь ніяк не могла змусити себе зважитися на це. Курка, продовжуючи своє заняття, одним оком втупилася на неї.

Тук-тук-тук. Тук. Тук.

Саме цей звук Келен і чула все це час.

— Киш! — Замахала вона рукою. — Киш! Напевно, це через комах. Це через них птах тут. Подзьобати комах.

Але чомусь Келен сама цього не вірила.

— Киш! Залиш його! Киш!

Зашипівши та наїжачивши пір'я, курка підняла голову.

Келен відсахнулася.

Розриваючи кігтями мертву плоть, курка повільно повернула голову до Келен і схилила голову набік, від чого гребінець впав, а борідка сколихнулася.

— Киш, — почула Келен свій власний ледве помітний шепіт.

Світла не вистачало, до того ж дзьоб птаха був покритий запеченою кров'ю, і Келен не могла визначити, є на ньому мітка чи ні. Але в цьому й не було необхідності.

«Добрі духи, допоможіть!» — Подумки благала вона.

Птах коротко кудахнув. Цілком куряче кудкудакання, але Келен точно знала: це не так.

І тут вона до кінця зрозуміла, що мав на увазі Птахолов, говорячи про курку-що-не-курка. Ця тварюка виглядала як курка, нічим не відрізняючись від всіх інших курей. Але це була не курка.

Це було втілене зло.

Келен відчувала це всіма фібрами душі. Зло було очевидне, як посмішка смерті.

Келен судорожно стиснула комір. Вона настільки міцно притиснулася до платформи, на якій лежав труп немовляти, що не здивувалася би, якби масивне ложе перекинулося.

Першим інстинктивним бажанням було обрушитися на тварюку усією міццю своєї магії. Магії, яка навічно нищила особистість, і залишала в душі лише відчуття повної і беззастережної відданості сповідниці. Саме завдяки цій магії засуджені до смерті правдиво зізнавалися у всіх своїх злочинах. Або підтверджували свою невинність. Чарівництво сповідниці сприяло остаточному торжеству правосуддя.

Порятунку від магії сповідниць не існує. Вона абсолютна і остаточна. Навіть самі жахливі маніяки мають душу — тому уразливі.

Магія сповідниці була одночасно і засобом захисту. Але діяла тільки на людей. На курку вона не справить жодного враження. І напевне не подіє на це втілення жаху.

Погляд Келен метнувся до дверей, прикидаючи відстань. Курка зробила крок. Кігті вчепилися в лежачу на шляху руку Юні. Лапи затремтіли від напруги.

Курка відступила, напружилася і виплеснула струмінь фекалій Юні в обличчя.

І видала кудкудакання, що більше змахувало на сміх.

Келен відчайдушно шкодувала, що не може переконати себе в тому, що з'їхала з глузду, І вигадує казна-що.

На жаль, вона добре знала, що знаходиться в здоровому глузді.

Так, проти цієї тварюки не допоможе не тільки магія сповідниці. Навіть величезна перевага в зрості та силі нічого не значать перед цим породженням Тьми. Добре, якщо вдасться просто ноги винести.

Саме цього Келен хотілося найбільше — накивати п'ятами.

Жирний коричневий жук поповз по руці. Здавлено вискнувши, Келен змахнула жука і зробила крок до дверей.

Курка злетіла з тіла Юні і приземлилася перед дверима;.

Келен судорожно намагалася зібратися з думками. Курка безтурботно кудкудакала. Потім склювала жука, якого Келен змахнула з руки. Проковтнувши комаху, повернула голову і подивилася на Келен. Гребінець і борідка погойдувалися зі сторони в сторону.

Келен подивилася на двері, міркуючи, як швидше вискочити назовні. Відіпхнути курку з дороги? Спробувати відігнати від дверей? Просто проігнорувати і спробувати вийти?

Вона згадала слова Річарда: «Юні обізвав безчесним того, хто вбив курку. Незабаром Юні помер. Я кинув палицю в сидячу на вікні курку, і незабаром вона напала на хлопчика. Це з моєї вини Унгі постраждав. І я не хочу знову повторити ту ж помилку».

Келен теж не хотіла повторювати помилку. Ця тварюка запросто може кинутися їй в обличчя. Виклювати очі. Розкрити шпорою сонну артерію. І тоді вона стече кров'ю. Хто знає, наскільки вона, ця курка, сильна і на що здатна?

Річард наполягав, щоб усі були з курми виключно ввічливі. Життя Келен раптово опинилася в прямій залежності від його слів. Подумати тільки — зовсім недавно вона вважала їх дурістю! А тепер зважує свої шанси, прикидає варіанти, виходячи з того, що тоді сказав Річард.

— Ой, Річард, — пошепки благала вона. — Прости мене!

Щось торкнулося пальців ноги. Швидкого погляду в темряві виявилося недостатньо, щоб розгледіти, але Келен здалося, ніби вона бачить повзучих по нозі комах. Хтось із цієї повзучої капості ліз по щиколотці під штаниною. Вона смикнула ногою. Комаха трималося міцно.

Келен нахилилася і шльопнула по штанині, бажаючи прогнати повзуна, але вдарила занадто сильно і роздавила його на нозі.

Тут же квапливо випросталась, струшуючи заплуталих у волоссі комах і вискнула, коли сороконіжка впалала їй в долоню. Келен гидливо струсила її на підлогу. Сороконіжка плюхнулася на землю, і курка негайно склювала її.

Махнувши крилами, курка раптово перелетіла назад на тіло Юні. Швидко перебираючи лапами, вона підібралася до голови і втупилася на Келен. Чорні очі поглядали на неї з холодною цікавістю. Келен зробила невпевнений крок у двері.

— Мати! — Вимовила курка.

Келен здригнулася.

Вона відчайдушно намагалася заспокоїти дихання. Серце калатало так, ніби готове вирватися з грудей. Пальці судорожно чіплялися за край платформи.

Повинно бути, тварюка всього лише видала звук, схожий на слово «мати». Просто Келен — Мати-сповідниця і звикла чути це звернення. Їй страшно, і тому ввижається зі страху всяка всячина.

Келен знову зойкнула: щось вчепилося їй в щиколотку. Намагаючись змахнути залізлого в рукав жука, Келен ненавмисно скинула з платформи світильник. Він з тихим дзвоном гепнувся на брудну підлогу.

Миттєво в хатині запанувала непроглядна темрява.

Келен різко обернулася, відчувши, як щось поповзло між лопаток по волоссю. Судячи по писку і звуку — миша. На щастя, від різкого руху звірок впав.

Келен застигла. Прислухаючись, вона намагалася розрізнити, чи рухається курка, чи не зістрибнула вона на підлогу. В кімнаті панувала мертва тиша, лише у вухах голосно пульсувала кров.

Келен почала відступати до дверей. Ступаючи по гнилій соломі, вона неймовірно жалкувала про скинуті чоботи. Сморід забивав ніздрі. Здавалося, вона ніколи вже не зможе знову відчути себе чистою. Але їй було на все начхати, аби вибратися звідси живою.

У темряві пролунав кудахкаючий сміх.

І зовсім не звідти, звідки його можна було очікувати. Сміх пролунав з-за спини.

— Будь ласка, я не хотіла нічого поганого, — сказала Келен у пітьму. — І не думала проявляти неповагу. Я залишу тебе займатися твоїм ділом, якщо не заперечуєш.

Келен зробила ще крок до дверей. Вона ступала повільно і обережно, на випадок якщо курка опиниться попереду. Їй зовсім не хотілося випадково штовхнути тварюку і тим роздратувати. Не варто недооцінювати цю мерзоту.

Сповідниці не раз доводилося люто атакувати ворога, що здавався непереможним. І вона відмінно знала ціну раптової рішучої атаки. Але зараз вона чомусь твердо знала, що цей супротивник, якщо побажає, вб'є її з такою ж легкістю, з якою вона сама здатна скрутити шию справжньої курці.

І якщо вона почнее бійку, то стороною, що програє, виявиться теж вона.

Келен торкнулася плечем стіни і стала на дотик намацувати двері. Нічого. Келен обмацала обмазану глиною стінку з іншого боку. Дверей не було.

Божевілля якесь! Адже вона увійшла через двері. Тут повинна бути двері! Куроподібна тварюка задоволено кудакнула.

Стримуючи сльози жаху, Келен повернулась і притиснулася спиною до стінки. Напевно вона переплутала напрямок, поки крутнулася, струшуючи мишу. Просто повернула не в той бік, тільки і всього. Двері нікуди не поділася. Просто Келен пішла не туди.

Але тоді — де двері?

Вона розкрила очі якомога ширше, намагаючись хоч щось розгледіти в чорнильній пітьмі. І тут нова жахлива думка пронизала її свідомість. А що, якщо курка зараз виклює їй очі? Якщо ця тварюка любить саме це — викльовувати очі?

Келен почула свій власний панічний схлип. Солом'яний дах протікав. Важка краплина впала на голову, і Келен підстрибнула. Блиснула блискавка, і Келен побачила протилежну стіну в світлі блискавиці. Ні, це двері. Відблиск блискавки пробився крізь щілини одвірка. Прокотився громовий гуркіт.

Келен відчайдушно кинулася до виходу. У непроглядній пітьмі вона забилася стегном об кут платформи, вдарила пальці ноги об цегляний кут. Чисто рефлекторно схопилася від болю за стопу. Стрибаючи на одній нозі, щоб не впасти, наступила на щось тверде. Пекуча біль пронизала ногу. Келен спробувала вхопитися хоч за що-небудь, відсмикнула руку, відчувши під долонею задубіле тільце, і з гуркотом гепнулася на підлогу.

Лаючись крізь зуби, Келен зрозуміла, що наступила на гарячий світильник. Вона потерла ногу. Насправді не дуже-то і обпеклася. Просто у страху очі великі, от і здалося, що ногу пропалило наскрізь. Втім, з ноги, яку вона забила об кут, текла кров.

Келен зробила глибокий вдих. Не можна впадати в паніку, вимовила вона собі, інакше справа погана. Ніхто, крім неї самої, їй зараз не допоможе. А значить, треба зібратися і зберігати тверезу голову, щоб вибратися звідси.

Вона ще раз вдихнула як можна глибше. Все, що зараз потрібно, — це дістатися до дверей. Тоді вона зможе вискочити. І врятуватися.

Келен поповзла вперед. Вкриваюча підлогу солома була мокрою — від дощу, чи від стікаючої з платформ рідини, Келен не знала. Вона сказала собі, що люди Тіни шанобливо ставляться до мертвих. І ні за що не залишили б тут брудної соломи. Солома напевно чиста. Тільки чому ж вона тоді так смердить?

Величезним зусиллям волі Келен не фіксувала уваги на кишачих навколо комахах. Коли її рішучість зберігати мовчання вичерпалася, Келен тихенько застогнала. Вона повзла обличчям до дверей і побачила, як чергова блискавка висвітлила контур. Залишилося зовсім трохи.

Келен не знала, куди поділася курка, і молилася, щоб та знову зайнялася викльовуванням очей у Юні.

Але в наступному спалаху вона побачила лапи курки між собою і щілиною під дверима. Мало не в футі від її лиця.

Келен повільно піднесла тремтячу долоню до чола, щоб прикрити очі. Вона знала, що в будь-який момент куроподібний монстр кинеться викльовувати їй очі — Точно так само, як клював їх у Юні. Вона задихнулася від жаху, уявивши собі, що їй виклювали очі. Подумки побачила кров, яка ллється з розтерзаних порожніх очниць.

Вона осліпне. Виявиться зовсім безпорадною. І ніколи більше не побачить усміхнених сірих очей Річарда.

У волоссі, намагаючись вивільнитися з пут, копошився жук. Келен спробувала його змахнути, але марно.

Зненацька щось вдарило її по маківці. Келен скрикнула. Жук зник. Курка склювала його прямо з голови. Швидкий удар дзьобом виявився досить болючим.

— Спасибі, — змусила себе Келен подякувати курку. — Велике тобі спасибі. Дуже тобі вдячна.

І зойкнула, коли дзьоб вдарив по руці. Там повз жук. Курка зовсім не клюнула її в руку, а з'їла жука.

— Вибач, що я заволала, — сказала Келен. Голос її тремтів. — Я просто не очікувала. Спасибі тобі ще раз.

Дзьоб преболяче вдарив її по маківці. Цього разу ніякого жука не було. Келен не знала, чи порахувала курка, що там комаха, чи хотіла пробити їй голову. Від курки неабияк смерділо.

Келен знову піднесла долоню до очей.

— Будь ласка, не роби цього. Мені боляче. Будь ласка, не клюй мене.

Гострий дзьоб защіпнув вену на тильній стороні долоні, якою Келен прикривала очі. Курка потягнула, ніби намагалася витягнути з землі черв'яка.

Це був наказ. Тварюка бажала, щоб Келен прибрала руку.

Дзьоб різко рвонув шкіру. У значенні цього руху помилитися було неможливо. «Прибери руку, — означав він. — Прибери, або пошкодуєш».

Якщо тварюку розсердити, важко навіть уявити, що вона може створити. Зовсім поруч лежить тіло Юні як нагадування про можливі наслідки.

Келен сказала собі, що якщо тварюка спробує клюнути її в око, то вона схопить її та спробує скрутити шию. Вона буде боротися. Але тільки якщо тварюка зазіхне на очі.

Всі її інстинкти волали, заперечуючи проти настільки дурного і небезпечного вчинку. І Птахолов, і Річард — обидва заявляли, що це не курка. Тепер Келен анітрохи не сумнівалася в їх правоті. Але у неї може просто не залишитися іншого вибору.

Якщо вона почне битву, це буде битва не на життя, а на смерть. Келен не відчувала ані найменших ілюзій щодо своїх шансів. І все ж, незважаючи ні на що, вона, можливо, буде змушена битися. До останнього подиху, якщо знадобиться. Як учив її батько.

Курка вхопила шматок шкіри побільше і викрутила. Останнє попередження.

Келен обережно прибрала тремтячу руку. Тварюка задоволено кудакнула.

Знову блиснула блискавка. Келен, втім, вже не потребувала освітлення. Тварюка знаходилася буквально в декількох дюймах. Досить близько, щоб відчути її дихання.

— Будь ласка, не чіпай мене.

Гуркіт грому прогуркотів так, що можна було оглухнути. Курка закудахкала і різко повернулася.

Тут Келен зрозуміла, що це не грім. Хтось стусаном відкрив навстіж двері.

— Келен! — Пролунав голос Річарда. — Ти де? Вона миттєво схопилася на ноги.

— Річард! Обережно! Це курка! Курка! Річард кинувся до монстра. Курка прослизнула у нього між ногами і вискочила назовні.

Келен хотіла кинутися Річарду на шию, але він не дав їй часу, зірвавши з плеча найближчого з мисливців лук. Той не встиг навіть зреагувати на раптовий випад, а Річард вже вихопив з його сагайдака стрілу. Ще мить — І стріла лежала на натягнутій тятиві.

Курка відчайдушно тікала по бруду, з кожним спалахом блискавки віддаляючись все далі.

Пролунав дзвін тятиви. Стріла зі свистом пронизала повітря.

Келен почула глухий звук, коли сталевий наконечник досяг мети.

У спалаху блискавки вона побачила, як курка обернулася. Стріла потрапила їй ззаду точно в голову і наполовину стирчала з розкритого дзьоба. По древку стікала кров, капаючи з наконечника в калюжі і на оперення птаха.

Мисливець присвиснув, оцінивши постріл.

Знову почорніло і прогуркотів грім. Наступна спалах освітив втікаючу за кут курку.

Річард кинувся їй услід.

Келен — за ним. На бігу мисливець простягнув Річарду другу стрілу. Річард натягнув тятиву і підняв лук напоготів. Вони вилетіли за ріг.

І різко зупинилися. Там, в грязі, прямо посеред вулички, лежала закривавлена стріла. Курка ж зникла.

— Річард, — видихнула Келен, — тепер я тобі вірю!

— Здогадуюся, — відповів він.

Ззаду почулося гучне, «фуф-ф».

Висунувши голови за рогу, вони побачили, що дах будинку мертвих палахкотить вогнем. А крізь відчинені навстіж двері Келен розгледіла палаючу на підлозі солому.

— У мене була з собою свічка. Вона впала на солому. Але гніт згас. Я точно знаю, що згас, — промовила Келен.

— Може, це блискавка, — відповів Річард, дивлячись на темне небо, яке розсікали зигзаги блискавок.

У полум'ї, що розгорілося, оточуючі будинок мертвих будівлі, здавалося, танцювали якийсь коливний танець. Незважаючи на досить пристойну відстань, Келен відчула на обличчі жар. Палаюча солома і іскри злітали у нічне небо.

З пелени дощу з'явилися охоронці і зібралися навколо. Власник стріли передав її своїм друзям, шепнувши при цьому, що Річард-з-характером пристрелив злого духа і прогнав його.

З-за рогу будинку з'явилася ще одна пара, деякий час поспостерігала за вогнем, а потім приєдналася до решти. Зедд, чиє сиве волосся у світлі пожежі зробилися червоно-помаранчевими, простягнув руку. Один з мисливців поклав закривавлену стрілу йому на долоню. Зедд швидко оглянув її і передав Енн. Та покатала стрілу в пальцях і зітхнула, ніби стріла повідала їй свою історію і підтвердила найгірші побоювання.

— Це шими, — промовив Річард. — Вони тут. Тепер-то ти мені віриш?

— Зедд, я бачила його! — Вигукнула Келен. — Річард правий. Це не курка. Ця тварюка сиділа в хаті мертвих і викльовувала Юні очі. І вона говорить. Вона звернулася до мене по титулу — «Мати-сповідниця».

У серйозних очах старого чарівника відбивався вогонь. Нарешті він кивнув.

— Деяким чином ти правий, мій хлопчику. Це дійсно серйозна проблема, але це не шими.

— Зедд, я ж кажу тобі, вона була… — Почала заперечувати Келен, вказуючи на палаючий будинок.

І замовкла, коли Зедд простягнув руку і дістав з її волосся пір'їнку. Затиснувши її основу вказівним і великим пальцями, він повільно покрутив пір'їну. На очах у всіх присутніх та перетворилася в дим, що розтанув у повітрі.

— Це був Шнирок, — пробурмотів чарівник.

— Шнирок? — Насупився Річард. — Це ще що таке? І звідки ти знаєш?

— Ми з Енн сотворили ряд перевірочних заклинань, — відповів старий чарівник. — Ти надав нам необхідні докази, яких нам бракувало, щоб переконатися остаточно. Сліди магії на стрілі підтверджують наші підозри. У нас серйозні неприємності.

— Це творіння тих, хто віддався Володарю, — пояснила Енн. — Тих, хто володіє Магією Збитку. Сестер Тьми.

— Джеган, — прошепотів Річард. — У нього є сестри Тьми.

Енн кивнула.

— Минулого разу Джеган підіслав вбивцю-чарівника, але ви з ним впоралися. І ось тепер він направив щось набагато більш небезпечне.

— Ти був правий в своїй наполегливості, але помилявся у висновках, — поклав Зедд руку на плече онука. — Ми з Енн впевнені, що зможемо протидіяти заклинанню, що закликало Шнирка. Постарайся не турбуватися. Ми попрацюємо над цим і знайдемо рішення.

— Ти так і не сказав, що це за Шнирок такий. У чому його завдання? Для чого його призвали?

Перш ніж заговорити, Енн перезирнулася з Зеддом.

— Його призвали з Підземного світу. За допомогою Магії Збитку. І його призначення — пошкодити магію у світі живих.

— Як і у шимів, — злякано видихнула Келен.

— Це досить серйозна тварюка, — підтвердив Зедд, — але ні в яке порівняння з шимами не йде. Ми з Енн далеко не новачки і самі не без можливостей. Тепер завдяки Річарду Шнирок зник. Оскільки його розкрили, він повернеться не скоро. Ідіть спати. Джеган, на щастя, виявився недотепою, і його Шнирок видав себе перш, ніж встиг завдати істотної шкоди.

Річард озирнувся на бурхливий вогонь, ніби намагаючись щось зміркувати.

— Але яким чином Джеган…

— Нам з Енн необхідно відпочити, щоб ми змогли точно сказати, що саме зробив Джеган і як цьому протистояти. Це досить складно. Дозволь нам робити те, що ми вміємо і повинні.

Річард нарешті обійняв Келен за талію і притягнув ближче, кивнувши дідові. Схвально поплескавши Зедда по плечу, Він повів Келен до будинку духів.

11

Річард сіпнувся і розбудив Келен. Вона, притискаючись до нього спиною, прибрала з очей волосся і спробувала протерти очі. Річард сів. Келен тут же обдало холодом. Хтось наполегливо стукав у двері.

— Магістр Рал! — Кликав приглушений голос. — Магістр Рал!

Ні, їм це не приснилося — у двері стукала Кара. Річард, на ходу вскакуючи в штани, пішов відкривати.

В кімнату проникло денне світло.

— У чому справа, Кара?

— Мене знахарка за вами послала. Зедд з Енн захворіли. Я не зрозуміла, що вона говорить, але розібралася, що вона хоче, щоб я привела вас.

— Сильно захворіли? — Річард ривком натягнув чоботи.

— Судячи з поведінки знахарки, навряд чи там щось серйозне, але я в цьому слабко розбираюся. І подумала, що ви захочете самі подивитися.

— Звичайно. Так. Ми зараз.

Келен вже одягалася. Речі ще були сирими, але принаймні вже не наскрізь мокрими.

— Що, по-твоєму, це може бути?

Річард натягнув чорну нижню сорочку без рукавів.

— Поняття не маю.

Наплювавши на інші предмети туалету, він застебнув свій широкий пояс і рушив до виходу. Те, що зберігалося в золотих кишеньках на поясі, він ніколи не залишав без нагляду. Аж надто небезпечними були ці предмети. Він озирнувся, бажаючи переконатися, що Келен іде слідом за ним. Келен, стрибаючи на одній нозі, натягала задерев'янілий чобіт.

— Я хотіла запитати, чи не думаєш ти, що це може бути магія? Що з магією щось не так? Через цього Шнирка?

— Давай не будемо будувати вільних домислів. Ми скоро все дізнаємося.

Вони вибігли на вулицю, і Кара повела їх за собою. Ранок був сирим і туманним, свинцеві хмари висіли низько над головою, обіцяючи паршивий деньок. Що ж, хоча б дощу немає.

Довга світла коса Кари виглядала так, ніби всю ніч так і залишалася мокрою. Вона звисала, важка і набрякла від вологи, але Келен знала, що все одно зачіска Морд-Сіт виглядає куди краще, ніж її власні скуйовджені патли.

А ось червоне шкіряне одіяння Кари виглядало зовсім як новеньке. Морд-Сіт страшно пишалися своїм криваво-червоним шкіряним одягом. Воно як прапор повідомляло всіх про присутність Морд-Сіт. Мало знайшлося б слів, здатних так яскраво висловити загрозу, як це облачення.

Напевно, м'яку шкіру обробляли якоюсь олією або жиром, судячи з того, як з неї стікала вода. Келен, виходячи з того, наскілько вузька ця одежа, завжди підозрювала, що Морд-Сіт не доводиться витрачати багато часу, щоб роздягнутися, коли вони скидають цю свою другу шкіру.

Вони швидко крокували по вуличці. Кара метнула на них обвинувальний погляд.

— Минулої ночі у вас двох були неприємності! По тому, як перекочувалися у неї жовна, було неважко здогадатися, що Морд-Сіт зовсім не рада тому, що її залишили спати, а самі, як безпорадні курчата, бродили поодинці, намагаючись з'ясувати, чи не вляпаються вони за здорово живеш в яку-небудь серйозну неприємність.

— Я знайшла курку-що-не-курка, — повідомила Келен.

Вони з Річардом настільки видихалися, коли нарешті по бруду в темряві під дощем знову дісталися до будинку духів, що практично не обговорювали те, що трапилося. Коли Келен задала питання, Річард сказав, що шукав цю псевдокурку, коли почув долинаючий з будинку, де лежало тіло Юні, голос Келен. Вона думала, що він висловиться з приводу нестачі довіри з її боку, але він промовчав.

Келен вибачилася за те, що не повірила йому. На що Річард відповів лише, що вдячний добрим духам, які не залишили її. Потім міцно обійняв і поцілував у маківку. І у Келен чомусь виникло відчуття, що вона відчувала б себе набагато краще, якби він її вилаяв.

Напівмертві від утоми, вони заповзли під ковдру. Але, як не видихалася Келен, вона не сумнівалася, що так і не засне, замучена спогадами про це пернате втіленні зла. Але потім виходяче від Річарда тепло і його надійна рука, обіймаючи її, зробили свою справу, і Келен заснула, як кажуть, не встигнувши торкнутися головою подушки.

— Ніхто так досі і не спромігся пояснити мені, звідки видно, що ця курка і не курка зовсім, — поскаржилася Кара, коли вони завернули за ріг.

— Я не можу цього пояснити, — відповів Річард. — Просто щось в ній було не так. Якесь неясне відчуття, від якого в мене волосся на потилиці ставало дибки, коли вона була поруч.

— Якби ти там була, то зрозуміла б, — додала Келен. — Коли вона дивилася на мене, я бачила чисте зло в її очах.

— Може, їй просто потрібно було знести яйце, — скептично хмикнула Кара.

— Вона звернулася до мене по титулу.

— А! Ну, мені це теж дало би потрібну підказку, — посміхнулася Кара і тут же продовжила набагато більш серйозно, щоб не сказати стурбовано: — Вона дійсно назвала тебе «Мати-сповідниця»?

Келен кивнула, дивлячись на стривожене обличчя Кари.

— Ну, насправді вона сказала тільки «мати». А я не стала ввічливо чекати, поки вона договорить інше.

Вони втрьох зайшли в будинок, і Ніссель, яка чекала їх, сидячи на простеленій перед вогнищем шкурі, піднялася на ноги. В вогнищі розігрівався казанок з трав'яним настоєм. На полиці біля вогню, щоб не остигав, лежав хліб. Знахарка посміхнулася дивною усмішкою людини, яка знає щось, чого не знають інші.

— Мати-сповідниця, доброго ранку. Чи добре ти спала?

— Так, дякую. Ніссель, що трапилося з Зеддом і Енн? — Посмішка зникла, і знахарка глянула на важку завісу, що закривала прохід в далеку кімнату.

— Точно не знаю.

— Ну, тоді що у них не так? — Вимогливо запитав Річард, коли Келен перевела. — Що у них болить? У них гарячка? З шлунком непорядок? Головний біль? Що? — Він сплеснув руками. — У них голови з плечей скотилися?

Ніссель не зводила очей з Річарда, поки Келен перекладала їй його тираду.

— А він нетерплячий, твій чоловік.

— Він турбується про свого діда. Він дуже любить старого. Так ти знаєш, що з ними не так?

Ніссель швидко перемішала вміст казанка. Стара знахарка справляла дивне враження. Під час роботи вона вічно бурмотіла щось собі під ніс або змушувала пацієнта тримати на животі камені, щоб відвернути його увагу, поки зашивала рану. Але Келен відмінно знала, що у неї гострий як бритва розум і їй практично немає рівних в її ремеслі. За плечима цієї згорбленої знахарки були довгі роки досвіду і величезні знання.

Ніссель укуталась пощільніше в шаль, опустилася навпочіпки перед намальованою на підлозі Благодаттю і провела скрюченими пальцем уздовж однієї із прямих, що йшла від центру. Уздовж лінії, що позначає магію.

— Ось це, я думаю.

Келен з Річардом тривожно перезирнулися.

— Гадаю, ви розберетеся набагато швидше, якщо пройдете туди і глянете своїми очима, — порекомендувала Кара.

— Нам би хотілося перш з'ясувати, чого очікувати, якщо не заперечуєш, — суворо подивився на Морд-Сіт Річард.

Келен трохи розслабилася. Кара ні за що не стала б вести себе настільки зневажливо, якби дійсно вважала, що там, за щ закриваючою вхід в кімнату фіранкою, іде неабияка боротьба між життям і смертю. Втім, Кара мало що знала про магію, за винятком того, що вона їй не подобалася.

Кара, як і безстрашні д'харіанські солдати, побоювалася чарівництва. Вони постійно повторювали приповідку, що вони воюють сталлю проти сталі, а Магістр Рал — Магією проти магії. Це було частиною чарівних уз, що пов'язували народ Д'хари з Магістром Ралом: вони захищали його, а він — їх. Можна було подумати, ніби вони вважають своїм обов'язком захищати його тіло, щоб він натомість міг захистити їх душі.

Парадокс же полягав у тому, що унікальний зв'язок між Морд-Сіт і Магістром Д'хари був якимось свого роду симбіозом, що давав чарівну силу ейджу — страшному катувальному інструменту, який кожна Морд-Сіт носила на прикріпленому до зап'ястя ланцюжку. Але, що набагато більш важливо, завдяки стародавнім чарівним узам з Магістром Ралом Морд-Сіт могли захоплювати контроль над чарівним даром всіх володіючих магією. Поки Річард не звільнив їх, завданням Морд-Сіт було не тільки захищати Магістра Рала, але й мучити до смерті його володілих магією ворогів, і в цьому процесі витягати з них необхідні відомості.

Жодні чари не могли протистояти Морд-Сіт, крім магії Сповідниць. Наскільки Морд-Сіт боялися магії, настільки володіючі магією боялися Морд-Сіт. Втім, Келен завжди говорила, що ці гадюки бояться її набагато більше, ніж вона їх.

Заклавши руки за спину і розставивши ноги, Кара встала на варті. Келен, трохи пригнувши голову, зробила крок у дверний отвір. Річард люб'язно притримав для неї фіранку.

Кімнатку, позбавлену вікон, освітлювали свічки. На брудній підлозі виднілися намальовані магічні символи. Келен зрозуміла, що на відміну від намальованої в сусідній кімнаті Благодаті це не навчальні символи. Ці були намальовані кров'ю.

Келен вхопила Річарда за лікоть.

— Обережно! Не наступи! — Вона вказала рукою на символи на підлозі. — Вони призначені для того, щоб підманити і зловити в пастку необережного.

Річард, кивнувши, рушив далі, точно пересуваючись в лабіринті малюнків. Зедд з Енн лежали голова до голови на вузеньких солом'яних матрацах біля дальньої стіни. Обидва були укриті до підборіддя грубими вовняними ковдрами.

— Зедд, — пошепки покликав Річард, опускаючись на коліно. — Ти не спиш?

Келен села на коліна поруч з чоловіком і взяла його за руку. Енн моргнула і відкрила очі. Келен взяла за руку і її. Зедд примружився, ніби тьмяне світло свічок заподіювало біль.

— Це ти, Річард? Добре. Нам треба поговорити.

— Що трапилося? Ви захворіли? Чим ми можемо вам допомогти?

Сиве хвилясте волосся Зедда здавалося ще більш скуйовджене, ніж зазвичай. В тьмяному світлі зморшки були не так помітні, але зараз чомусь він виглядав дуже-дуже старим.

— Ми з Енн… просто втомилися, ось і все. Ми… Він витягнув руку з-під ковдри та вказав на орнамент символів на підлозі. Шкіряний одяг Кари обтягував Морд-Сіт куди щільніше, ніж висяча на його кістках шкіра.

— Скажи йому, — порушила дзвінку тишу Енн. — Або я скажу.

— Сказати що? Так що відбувається?!

Зедд, важко дихаючи, поклав руку на мускулисте стегно онука.

— Пам'ятаєш нашу розмову? На тему «що, якщо»… про зникнення магії?

— Звичайно.

— Ну так от, це почалося. — Очі Річарда розширилися.

— Значить, це все ж шими!

— Ні, — заперечила Енн. — Сестри Тьми. — Вона змахнула заливаючий очі піт. — Створивши заклинання, що викликає цю… цю псевдокурку…

— Шнирка, — підказав їй Зедд. — Закликавши Шнирка, вони або випадково, або навмисно спровокували зникнення магії.

— Навряд чи випадково. — Кинув Річард. — Напевно саме цього вони і домагалися. У всякому разі, Джеган, а за його наказом — сестри Тьми.

Зедд кивнув, прикривши очі.

— Упевнений, що ти правий, мій хлопчику.

— Значить, вам не вдалося це зупинити? — Запитала Келен. — З ваших слів виходило, що ви можете це зробити.

— Навіть перевірочні заклинання, створені нами, дорого нам обійшлися. — Енн говорила так само жовчно, як на її місці сказала б Келен. — І вичерпали наші сили.

Зедд підняв руку і знову впустив її Річарду на стегно.

— Через те, хто ми є, через те, що ми більш могутні, ніж інші, це вдарило по нас перших.

— Ти ж казав, що почнеться зі слабких, — насупилася Келен.

Енн тільки похитала головою.

— Тоді чому це не подіяло на нас? — Поцікавився Річард. — Келен володіє магією — магією сповідниць. І у мене є дар.

Зедд слабо махнув рукою.

— Ні-ні! Це діє не так. Це починається з нас. По мені вдарило більше, ніж по Енн.

— Не відводь їх в сторону, — буркнула Енн. — Це надто важливо. — Трохи зміцнілим голосом вона продовжила: — Річард, сила Келен скоро зменшиться. І твоя теж, хоча ти менше від неї залежиш, ніж ми з Келен, так що для тебе це не буде мати такого вже великого значення.

— Келен втратить свою могутність сповідниці, — підтвердив Зедд, — як і всі інші чарівники. І взагалі все, що володіє магією. Вона виявиться беззахисною, і її потрібно захистити.

— Не така вже я беззахисна, — заперечила Келен.

— Але ж має бути спосіб цьому протистояти! Минулої ночі ти сказав, що ви теж дещо можете, — стиснув кулаки Річард. — Ти сказав, що ви в змозі з цим впоратися! Ви повинні щось зробити!

Енн слабо стукнула Зедда по маківці.

— Чи не будеш ти такий люб'язний сказати йому, старий пень? Перш ніж хлопця трапить шляк і вже ніякої допомоги від нього не дочекаєшся?

— Я можу допомогти? — Подався вперед Річард. — Що я повинен зробити? Скажіть, і я зроблю. Зедд видавив слабку посмішку.

— Я завжди міг на тебе покластися, Річард. Завжди.

— Що ми можемо зробити? — Встряла і Келен. — Ви можете розраховувати на нас обох.

— Бачте, ми знаємо, що потрібно зробити, тільки от не можемо впоратися з цим поодинці.

— Значить, ми допоможемо, — відрубав Річард. — Що вам потрібно?

Зедд важко зітхнув.

— Це в замку.

У Келен сколихнулася надія. Сильфіда позбавить їх від багатьох тижнів шляху через Серединні Землі. З її допомогою вони з Річардом опиняться в Ейдіндрілі менше ніж за добу.

Дихання Зедда сповільнилося. Здавалося, він впав у несвідомий стан. Річард роздратовано здавив пальцями скроні й набрав у груди побільше повітря. Потім легенько потряс діда за плече.

— Зедд? Чим ми можемо допомогти? Що потрібно в замку Чарівника? Що там, у замку?

Старий чарівник повільно сковтнув.

— У замку. Так.

Річард знову зробив глибокий вдих, намагаючись зберігати спокій і говорити рівно.

— Відмінно. У замку. Це я зрозумів. Що ти хочеш мені розповісти про замок, Зедд?

Зедд облизав пересохлі губи.

— Води.

Келен поклала руку Річарду на плече, ніби хотіла цим жестом не дати йому злетіти до стелі.

— Я принесу.

Ніссель зустріла її в дверях, але замість води простягнула чашку з теплим питвом.

— Дай йому ось це. Я тільки що приготувала. Це краще води. Додасть йому сил.

— Спасибі, Ніссель.

Келен поспішно піднесла питво до губ Зедда. Старий чарівник зробив кілька ковтків. Потім Келен запропонувала чашку Енн, і та допила решту. Ніссель, перехилившись через плече Келен, сунула дівчині шматок хліба, намазаний чимось на зразок меду з легким запахом м'яти, шепнувши, щоб вона змусила Зедда з Енн трохи поїсти.

— Давай-но, Зедд, з'їж трохи тави з медом, — запропонувала чарівникові Келен.

Зедд відсунув рукою запропоновану їжу.

— Можливо, трохи пізніше.

Келен з Річардом перезирнулися. Нечувана річ — Зедд відмовляється поїсти! Напевно, Кара порахувала все несерйозним, виходячи з спокою Ніссель. Хоча стара знахарка і не виказувала особливої тривоги з приводу стану лежачої на підлозі парочки, неспокій Келен з Річардом ріс з кожною хвилиною.

— Зедд, — продовжив Річард після того, як дід випив відвар, — так що там щодо замку?

Старий чарівник миттєво розплющив очі. Келен здалося, що його погляд став яскравішим, горіхові очі — більш ясними, не такі каламутними. Він ніяково вхопив Річарда за зап'ястя.

— Схоже, відвар допомагає. Дайте ще.

— Він сказав, що відвар допомагає, — обернулася Келен До знахарки. — І просить ще.

— Звичайно, допомагає, — скорчила пику Ніссель, — інакше навіщо б я його варила?

Похитавши головою, немов дивуючись людської дурості, вона вийшла в сусідню кімнату, щоб принести ще відвару. Келен була впевнена, що їй зовсім не здалося, ніби Зедд трохи пожвавився.

— Слухай уважно, мій хлопчику, — підняв він палець. — Там, у замку, є надзвичайно сильне чаклунство. Свого роду протиотрута в пляшці, здатна подолати прониклу в світ живих заразу.

— І вона тобі потрібна, — висловив припущення Річард. Енн відвар, судячи з усього, теж допоміг.

— Ми намагалися накласти контрзаклинання, але наша могутність вже сильно зменшилося. І ми занадто пізно помітили, що сталося.

— Але летюче чарівництво з цієї пляшки зробить з цією заразою те, що вона зробила з нами, — поволі промовив Зедд.

— І таким чином врівноважить сили, і ви зможете накласти свої чари і знищити їхні, — нетерпляче закінчив Річард.

— Так, — хором відповіли Зедд з Енн.

— Ну, це не біда, — радісно посміхнулася Келен. — Ми принесемо вам цю пляшку.

— Ми можемо потрапити в замок за допомогою сильфіди, — бадьоро посміхнувся Річард. — Заберемо пляшку і притягнемо її вам в одну мить. Ну, майже.

Енн, прикривши очі рукою, тихо вилаялася.

— Зедд, ти вчив цього хлопчиська хоч чому-небудь? — Посмішка Річарда миттєво згасла.

— У чому справа? Що я не так сказав? Увійшла Ніссель з двома чашками відвару, одну простягнула Річарду, другу — Келен.

— Нехай вип'ють все.

— Ніссель говорить, що ви повинні випити все, — перевела Келен.

Енн покірно почала пити, а Зедд зморщив ніс, але йому теж довелося пити, оскільки Річард не церемонячись перекинув вміст чашки прямо йому в горло. Давлячись і кашляючи, Зедд був змушений проковтнути все, інакше ризикував захлинутися.

— Ну а тепер викладай, в чому справа? Чому нам буде складно витягнути це чарівництво із замку? — Запитав Річард, коли дід нарешті відкашлявся.

— По-перше, — видавив Зедд, — немає ніякої необхідності тягти його сюди. Досить розбити пляшку, і чарівництво вирветься на свободу. Направляти його не потрібно, все вже зроблено.

— Пляшку я розіб'ю, — кивнув Річард. — Це я можу.

— Слухай! Чарівництво знаходиться в пляшці, яка призначена утримувати магію, і чарівництво вирветься, тільки якщо пляшку правильно розбити. Предметом, який володіє необхідними магічними властивостями. Інакше воно просто випарується без жодного толку.

— Що за предмет? Чим потрібно розбити пляшку?

— Мечем Істини, — відповів Зедд. — Він володіє необхідною магією, щоб вивільнити належним чином чарівництво, розбивши пляшку.

— Це неважко. Я залишив меч в твоїх покоях у замку. Але хіба магія меча не зникне?

— Ні. Меч Істини створений чарівниками, які зуміли захистити його силу від будь-яких нападів на магію.

— Значить, ти вважаєш, що Меч Істини може впоратися з Шнирком? Зедд кивнув.

— Більша частина всього цього мені не відома, але я практично впевнений ось в чому: Меч Істини може виявитися єдиною зброєю, здатною захистити тебе. — Зедд схопив Річарда за сорочку і присунув ближче. — Ти повинен забрати меч.

Річард поступливо кивнув, і очі старого чарівника блиснули. Він спробував підвестися на лікті, але Річард своєю здоровенною долонею змусив діда лежати сумирно.

— Відпочивай. Встанеш, коли відпочинеш. Краще скажи, де знаходиться ця сама пляшка.

Зедд насупився і вказав на щось за спиною Келен і Річарда. Ті озирнулися. Не виявивши нікого, крім стоячої на сторожі біля дверей Кари, вони повернулись назад і побачили, що Зедд вже лежить, спершись на лікоть. Старий чарівник посміхався, задоволений своєю маленькою перемогою. Річард нагородив діда сердитим поглядом.

— А тепер слухай уважно, мій хлопчику. Ти говорив, що бував у особистому анклаві Чарівника першого рангу? — Річард кивнув. — Добре пам'ятаєш це місце? — Річард знову кивнув. — Відмінно. Там є коридор. Довгий прохід між різними предметами.

— Так, пам'ятаю. Довгий коридор, вистелений червоною килимовою доріжкою. По обидві сторони — білі мармурові колони висотою приблизно з мене. На кожній зверху лежать різні предмети.

— Так, — підняв руку Зедд, закликаючи онука зупинитися. — Білі мармурові колони. Ти їх пам'ятаєш? Пам'ятаєш, що на них лежить?

— Дещо. Не все. Там були каміння в оправах, золоті ланцюги, срібний кубок, прекрасної роботи ножі, чаші, шкатулки. — Річард насупився, силкуючись пригадати покраще. Потім клацнув пальцями. — На п'ятій колоні ліворуч стояла пляшка. Я її запам'ятав, тому що вона здалася мені дуже красивою. Чорна пляшка із золотою філігранною кришкою.

На губах Зедда промайнула лукава посмішка.

— Абсолютно вірно, мій хлопчику! Це вона і є.

— І що мені потрібно зробити? Просто розбити її Мечем Істини?

— Просто розбити.

— І ніяких викрутасів? Ніяких заклинань читати не треба? Не ставити якимось особливим чином в особливе місце? Не чекати, коли місяць виявиться в потрібної фазі? Або якогось точного часу дня чи ночі? Не треба пару раз прокрутитися навколо себе? Ніяких викрутасів?

— Ніяких викрутасів. Просто розбий її мечем. Якби діяв я, то акуратно поставив би її на підлогу — на той випадок, якщо схиблю і поперевертаю її, і вона впаде на мармур і розіб'ється. Ну, так це я.

— Ну, значить, на підлозі. Я поставлю її на підлогу і розколю мечем. — Річард почав підніматися. — Все буде зроблено ще до завтрашнього світанку.

Схопивши онука за рукав, Зедд змусив його сісти на місце.

— Ні, Річард. Ти не зможеш.

Він відкинувся на спину, сумно зітхнувши.

— Не зможу що? — Поцікавився Річард, знову сідаючи.

Зедд кілька разів коротко зітхнув.

— Не зможеш повернутися за допомогою цієї твоєї сильфіди.

— Але ми повинні, — наполягав Річард. — Сильфіда доставить нас туди менше ніж за день. А поїздка по країні займе… Ну, не знаю. Тижні.

Старий чарівник похитав пальцем у Річарда перед носом.

— Сильфіда користується магією. Якщо ти відправишся з її допомогою, то помреш, не досягнувши Ейдіндріла. Ти будеш в надрах цієї істоти, будеш дихати її магією, аж поки ця магія зникне. І тоді навіть твого тіла не знайде ніхто.

Річард облизав губи, наїжачивши п'ятірнею волосся.

— Ти впевнений? Може, я встигну дістатися до місця перш, ніж магія зникне? Зедд, це важливо! Якщо навіть є ризик, ми повинні ризикнути. Я вирушу один. А Келен з Карою залишу тут.

У Келен серце пішло в п'яти при думці, що Річард виявиться в Сильфіді в той момент, коли магія зникне. Вона схопила його за руку, готова протестувати, але Зедд заговорив першим:

— Річард, послухай мене. Я — Чарівник першого рангу. І я тобі кажу: магія зникає. Якщо ти відправишся з допомогою сильфіди, ти загинеш. Ніяких «Може бути». Вся магія зникає. Ти повинен їхати звичайним способом.

Річард, підтиснувши губи, кивнув.

— Ну гаразд. Раз треба, так треба. Тільки часу піде куди більше. Як скоро ви з Енн… Зедд посміхнувся:

— Річард, ми занадто слабкі для подорожі, інакше неодмінно поїхали б з тобою. Але з нами все буде добре. А зараз ми тільки будемо затримувати тебе. Ти і сам можеш зробити все, що потрібно. Як тільки ти розіб'єш пляшку і вивільнити чари, то ось ці штуки, — він вказав на символи на підлозі, — нам про це тут же повідомлять. І тоді я відразу сотворю контрзаклинання. Але до того часу замок Чарівника буде вразливий. Надзвичайно могутні і небезпечні предмети можуть бути вкрадені, коли чарівні щити замку зникнуть. І після того, як я відновлю силу магії, їх зможуть використовувати проти нас.

— Ти знаєш, наскільки ослабне магія замку?

Зедд засмучено похитав головою:

— Прецедентів не було. Не можу передбачити точні наслідки, але вона ослабне напевно. Нам необхідно, щоб ти залишався в замку і захищав його, як ти і збирався. Ми з Енн прибудемо відразу ж, як покінчимо з цією справою. Ми на тебе сподіваємося. Ти можеш зробити це для мене, мій хлопче?

Річард кивнув, блиснувши очима, і взяв діда за руку.

— Звичайно. Можеш на мене покластися.

— Обіцяй мені, Річард. Обіцяй, що відправишся в замок.

— Обіцяю.

— А якщо не підеш, — тихо застерегла Енн, — то оптимістичний прогноз Зедда, що з ним все буде в порядку, може виявитися… невірним.

— Енн, ти так говориш, ніби… — Нахмурив брови Зедд.

— Якщо те, що я сказала, неправда, назви мене брехухою. Зедд прикрив долонею очі і промовчав. Енн повернула голову і подивилася Річарду прямо в очі.

— Я досить ясно висловилася? — Річард сковтнув.

— Так, мем.

— Це дуже важливо, Річард, — торкнувся Зедд його руки. — Але постарайся не скрутити собі шию по дорозі, гаразд?

— Зрозумів, — посміхнувся Річард. — Більше шансів дістатися до мети, якщо їхати швидко, але не стрімголов. — Зедд голосно засміявся.

— Значить, ти все ж мене слухав, коли був молодший.

— Завжди.

— Ну, тоді слухай і зараз. — Він знову звів кістлявий палець. — Ти не повинен користуватися вогнем, бажано зовсім. По вогню тебе зможе відшукати Шнирок.

— Яким чином?

— Ми вважаємо, що ця тварюка в пошуках орієнтується на вогонь. Шнирка послали спеціально за тобою. Тримайся від вогню подалі. І води теж бережися. Якщо доведеться перетинати річку, йди тільки по мосту, нехай навіть до нього багато днів шляху. Переходь струмки по жердинці, переповзай по мотузці, перестрибуй, якщо зможеш.

— Ти хочеш сказати, що ми можемо закінчити, як Юні, якщо наблизимося до води? — Зедд кивнув.

— Мені шкода ускладнювати тобі поїздку, але це справа небезпечна. Шнирок намагається дістатися до тебе. Тобі ніщо не загрожуватиме — нам всім ніщо не буде загрожувати, — лише якщо ти доберешся до замку і розіб'єш пляшку перш, ніж Шнирок знайде тебе.

Річард, аніскільки не наляканий, посміхнувся.

— Значить, ми зекономимо час — не доведеться його витрачати на збирання дров та купання.

Зедд знову тихо хихикнув.

— Щасливої дороги, Річард! І тобі теж, Кара. Приглядай за Річардом. — Худі пальці схопили долоньку Келен. — І, звичайно, тобі, моя дорога онука. Я дуже тебе люблю. Доглядайте один за одним і бережіть один одного. Побачимося, коли ми з Енн приїдемо в Ейдіндріл і знову будемо всі разом. Чекайте нас у замку.

Келен, шморгаючи носом, стиснула кістляву долоню обома руками.

— Обов'язково. Ми всі будемо вас там чекати. І знову зберемося всією сім'єю, коли ти приїдеш.

— Щасливої дороги всім вам, — побажала Енн. — Хай зостануться з вами завжди добрі духи. Наші молитви і віра теж будуть з вами.

Річард кивнув і почав було підніматися, але раптом зупинився. Здавалося, він про щось задумався, потім м'яко заговорив:

— Зедд, коли я ріс, я поняття не мав, що ти мій дідусь. Я знаю, ти зробив це для того, щоб захистити мене, але… Я не знав. — Він потеребив вилізлу з матраца соломинку. — Я ніколи не чув про матір моєї матері.

Мама майже нічого про неї не говорила. Так, іноді кидала пару слів. Я нічого не знаю про мою бабусю. Твою дружину.

Зедд відвернувся, і по зморшкуватій щоці скотилася самотня сльоза. Він закашлявся.

— Ерілін була… чудовою жінкою. Колись і в мене, як і у тебе зараз, була чудова дружина. Ерілін спіймали вороги. Її захопив Квод, посланий іншим твоїм дідом, Панізом Ралом, коли твоя мама була зовсім дитиною. І твоя мати бачила все… те, що вони зробили з її матір'ю… Ерілін померла, ледь я її знайшов. Твоїй матері було боляче говорити про Ерілін через те, що їй тоді довелось побачити.

Після незручної паузи Зедд знову обернувся до онука і посміхнувся якимось своїм спогадам.

— Вона була красунею з сірими очима, як і твоя мати. Як ти. Вона була розумною, як ти, і дуже сміхотливою. Тобі варто це знати. Вона дуже любила сміятися.

Річард посміхнувся і відкашлявся, щоб упоратися з голосом.

— Ну, тоді вона точно вийшла заміж за того, кого треба. — Зедд кивнув.

— Так. А тепер збирай речі і лети в Ейдіндріл, щоб ми могли привести магію в норму. А коли ми нарешті зустрінемося в Ейдіндрілі, я розповім тобі багато цікавого про Ерілін — твою бабусю. — Він посміхнувся, як посміхається задоволений онуком дід. — Поговоримо про наше сімейство.

12

Несун! Іди сюди, хлопче! Несун! — Чоловіки засміялися, жінки захихикали.

Несан відчайдушно бажав, щоб його фізіономія не ставала такою ж червоною, як його шевелюра, всякий раз, коли майстер Драммонд звертався до нього подібним чином. Кинувши щітку в жирний казанок, він помчав з'ясовувати, навіщо його кличе шеф-кухар.

Оббігаючи один з довгих столів, він зачепив ліктем бутель, поставлений кимось на самий край. Неса примудрився підхопити важку темно-синю посудину буквально над самою підлогою. Полегшено зітхнувши, він поставив бутель на місце, біля гірки нарізаного хліба. І тут почув, що його знову кличуть.

Неса зупинився перед майстром Драммондом, не піднімаючи очей від підлоги. Йому зовсім не хотілося відгребти запотиличник за те, що йому не подобається бути об'єктом для жартів.

— Так, майстер Драммонд?

Животатий шеф-кухар витер руки об білий рушник, який вічно бовтався у нього на поясі.

— Несан, ти самий незграбний кухарчук, якого я в житті бачив.

— Так, пане.

Майстер Драммонд підвівся навшпиньки і визирнув у вікно. Хтось позаду Несана вилаявся, обпікшись про гарячу сковорідку, і в серцях штовхнув металевий рогач, що лежав біля вогнища. Оскільки гнівних криків не послідувало, Несан зрозумів, що це зробив не хтось із хакенців-кухарчуків. Майстер Драммонд ткнув у бік чорного ходу.

— Принеси дров. Потрібні дубові поліна і яблуневі, щоб просочити ароматом реберця.

— Дуб і яблуня. Слухаю, пане.

— Але спершу повісь на гак чотириручний котел. І поквапся з дубом.

— Так, пане, — покірно кивнув несан. Здоровенні дубові поліна для вогнища були важкенними, і після них вічно залишалися занози. А дубові занози самі погані, потім ще багато днів наривають. Що ж, хоча б яблуня не так занозлива. Неслаба робітка передбачається. Він це точно знав, оскільки дров перетягав вже достатньо.

— І поглядай, коли прибуде віз м'ясника. Він повинен бути з хвилини на хвилину. Я Інгеру шию зверну, якщо він його пізно відправив.

— Віз м'ясника? — Підняв очі несан. Він не наважився запитати те, що хотів. — Ви хочете, щоб я його розвантажив, пане?

Майстер Драммонд уткнув кулаки в товсті боки.

— Невже ти почав думати, несан? — Працюючі поруч жінки пирхнули від сміху. — Звичайно, я хочу, щоб ти її розвантажив! А якщо впустиш що-небудь знову, як минулого разу, я підсмажу твою худу дупу!

— Слухаю, майстер Драммонд, — двічі вклонився несан.

Віддаляючись, він поступився дорогою молочниці, що принесла майстрові Драммонду на пробу сир. Одна з роблячих соуси жінок схопила його за рукав, перш ніж він встиг утекти.

— То де ці шумівки, які я просила?

— Зараз будуть, Джиллі, як тільки я… Вона схопила його за вухо.

— Не смій розмовляти зі мною зверхньо! — Рикнула Джиллі і викрутила йому вухо. — Тобі подібні завжди і всюди так розмовляють, а?

— Ні, Джиллі, клянуся, навіть і не думав. Я завжди з великою повагою ставлюся до андерців. Я кожен день торочу своїй мерзенній натурі, що в моїй душі і в моєму серці немає місця ненависті і жовчності, і молю Творця, щоб він дарував мені сили зміцнити мою слабку душу, або горіти мені у вічному вогні, — заторохтів він. — Я принесу тобі шумівки, Джиллі! Будь ласка, відпусти мене, щоб я за ними сходив!

— Давай, і зараз же, — відважила вона йому запотиличник. Потираючи палаюче вухо, несан помчав до вогню, над яким сохли шумівки. Схопив кілька штук, відніс їх Джиллі і вручив з максимальною повагою, яку тільки зміг зобразити, пам'ятаючи про те, що майстер Драммонд скоса стежить за ним, поза всяким сумнівом розмірковуючи, чи не побити його за те, що він не приніс шумівки раніше. Адже зараз він би вже виконував наказ повісити котел і відправитися за дровами.

Несан з поклоном простягнув шумівки.

— Сподіваюся, ти знайдеш у собі сили прийти на додаткове покаяння на цьому тижні. — Джиллі вихопила шумівки. — І які тільки приниження від вас нам, андерцям, доводиться терпіти!

— Так, Джиллі, я потребую додаткової покути. Дякую тобі, що нагадала.

Вона задоволено щось буркнула і повернулася до роботи. Несан, згораючи від сорому за те, що дозволив своїй брудній суті образити андерку, поспішив покликати на допомогу іншого кухарчука, щоб повісити важенний котел на гак. Він знайшов Морлі, який порався по лікоть в гарячій воді. Той дуже зрадів представленій можливості остудити руки, нехай навіть якщо для цього доведеться тягати котел.

Озираючись через плече, Морлі допоміг підняти важкий котел. Для нього це не було так важко, як для несана. Несан був худим, а Морлі — м'язистим.

— Сьогодні ввечері буде велика вечірка, — змовницьки посміхнувся Морлі. — Розумієш, що це означає?

Несан посмішкою підтвердив, що так, розуміє. Буде юрба гостей, шум. Сміх, пісні, багато їжі і випивки. Гості будуть все веселіше, вино і ель потечуть рікою, і якщо їм стануть підноситити неповні келихи і пляшки, ніхто не зверне на це уваги.

— Це єдина перевага в роботі на міністра культури, — зауважив Несан.

У Морлі здулися від напруги м'язи шиї — котел був дуже важкий. Він нахилився до Несана ближче.

— Ну, тоді тобі варто проявляти більше поваги до андерців, інакше позбудешся цієї переваги. А заодно даху над головою і їжі.

Несан кивнув. Він зовсім не хотів проявляти неповагу. Він зобов'язаний андерцям всім на світі. Але він постійно стикався з тим, що андерців занадто легко образити, хоча і розумів, що причина цих непорозумінь в його нечутливості і неуцтві, і вважав, що йому нема кого звинувачувати, крім себе самого.

Як тільки котел виявився на місці, несан закотив очі і висунув язика, зобразивши Морлі, як сьогодні вони надеруться до поросячого виску. Морлі відкинув руде, як у всіх хакенців, волосся з лоба і беззвучно зобразив п'яне ікання, а потім знову занурив руки в мильну воду.

Несан, посміхаючись, побіг за дровами. Проливні дощі, що було зарядили останнім часом, припинилися, хмари пішли на схід, і в повітрі пахло свіжістю і вологою землею. Нинішній весняний деньок обіцяв бути теплим. Вдалині сяяли на сонці свіжою зеленню засаджені поля. Часом, коли дув південний вітер, сюди доносився солоний запах моря. Але сьогодні морем не пахло, хоча в небі і кружляли кілька чайок.

Біжучи за черговим оберемком дров, несан кожен раз дивився на алею. Воза м'ясника все не було. Коли він закінчив тягати дубові поліна, туніка вся просякла потом. На цей раз Несан впіймав лише одну скалку, довжелезну, в подушечку великого пальця.

Набираючи дрова у дровітні з яблуневими полінами, він почув ритмічне поскрипування під'їжджаючого воза. Посмоктуючи палець і безуспішно намагаючись витягти зубами скалку, він нишком глянув в тінь величезних дубів, що росли вздовж алеї маєткі, і побачив Броуні, упряжного коня м'ясника. Людина, яка супроводжувала вантаж, йшла по іншу сторону воза, і зі свого місця Неса не бачив, хто це.

Крім м'ясника, в маєток приїздили ще багато людей: від вчених, що бажали відвідати бібліотеку Андера, до слуг з повідомленнями та доповідями. А ще сюди заглядало безліч добре одягнених людей з якимись іншими цілями.

Коли Несан вперше прийшов на роботу, його потрясли розміри не тільки кухні, де йому належало працювати, але всього маєтку. Він тоді боявся всіх і вся, розуміючи, що відтепер тут його новий будинок і йому доведеться пристосовуватися до роботи, якщо він бажає мати нічліг і їжу.

Мати веліла йому працювати як слід, і тоді, якщо йому пощастить, у нього буде будинок і їжа. Вона звеліла йому вести себе як належить, виконувати накази та слідувати правилам, навіть якщо вони здадуться йому суворими. І навіть якщо завдання буде обтяжливим, він повинен виконувати його беззаперечно, без всяких скарг.

Батька у Несана не було, вірніше, він не знав батька, хоча були чоловіки, які, як він вважав, могли б одружитися на його матері. У неї була своя кімната, надана роботодавцем, торговцем Ібсоном. Мати жила в місті, поруч з будинком пана Ібсона, в будиночку прислуги. Мати Несана теж працювала на кухні, готувала їжу. Вона могла приготувати все що завгодно.

Вона завжди поспішала погодувати Несана і не могла приділяти йому багато часу. Коли йому не потрібно було йти на покаяння, мати часто брала його на роботу, де могла наглядати за ним. Там він обертав рожен, виконував всякі доручення, мив дрібні предмети, підмітав подвір'я і частенько чистив стійла, де стояли упряжні коні пана Ібсона.

Мати була ласкава з ним. Несан знав, що вона дбає і турбується про нього. А ось чоловіки, з якими вона зрідка зустрічалась, в кращому випадку вважали Несана прикрою перешкодою. Дехто, бажаючи залишатися з його матір'ю наодинці, відкривав двері її кімнати і викидав хлопчину в ніч.

Мати Несана заламувала руки, але була занадто покірливою, щоб перешкодити цим чоловікам викинути сина на вулицю.

Коли його виставляли, несан спав або на порозі, або під сходами, або у сусідів, якщо ті мали настрій прихистити його. Іноді, якщо йшов дощ, конюхи дозволяли йому ночувати на стайні. Несану подобалося спати з кіньми, але він не любив мешкаючих на стайні мух.

Однак краще вже терпіти товариство мух, аніж опинитися захопленим вночі на вулиці хлопчиськами-андерцями.

Вранці мати йшла на роботу, як правило, разом зі своїм чоловіком, що теж працював у Ібсона, і тоді Несан міг повернутися в будинок. А ввечері в ті дні, коли йому доводилося попередню ніч проводити на вулиці, вона завжди приносила йому що-небудь смачненьке, крадькома узяте з кухні, де вона працювала.

Мати хотіла, щоб Несан вивчився торгівлі, але не знала нікого, хто погодився б взяти його в помічники, не кажучи вже про те, щоб в учні. Тому майже чотири роки тому, коли він підріс достатньо, щоб самому заробляти собі на прожиток, пан Ібсон допоміг матері прилаштувати Неса на кухню в маєток міністра культури, розташований в пригороді Ферфілда, столиці Андера.

Коли Несан туди тільки прийшов, один із службовців посадив його разом з ще кількома новачками і пояснив їм правила, показав, де Несан буде спати з рештою поварят, які в нього обов'язки і все інше. Службовець дуже серйозно розтлумачив, в якому важливому місці їм належить працювати. З цього маєтку міністр культури управляє своїм міністерством, яке займається практично всіма аспектами життя Андера. Маєток також є домом міністра. Пост міністра культури — другий за значимістю в Андері. Головніший його тільки сам Суверен.

Несан спершу думав, що його відправили на роботу до якогось звичайного торговця. Він навіть не уявляв, що мати зуміла прилаштувати його в настільки престижне місце. І дуже запишався. Пізніше він з'ясував, що робота йому дісталася важка, як, втім, і будь-яка інша в якомусь іншому місці. Нічого шикарного в ній не було. Але все ж Несан пишався тим, що він, хакенець, працює в маєтку самого міністра.

Несан дізнався, що міністр встановлює закони, щоб культура Андера залишалася зразковою і щоб права всіх жителів були захищені, але все одно не розумів, що ж таке робить міністр культури, що вимагає постійного ходіння туди-сюди стількох людей. Не розумів він і для чого потрібно весь час стільки нових законів. Зрештою, що добре — то добре, а що погане — те погане. Одного разу він поцікавився про це в одного андерця, і той пояснив, що постійно виявляються нові непорядки і їх потрібно усувати. Пояснення Несан теж не зрозумів, але говорити про це не став. Навіть одне питання викликало невдоволення андерця.

Не впоравшись з скалкою, він нахилився за черговим поліном, як і раніше скоса поглядаючи на віз м'ясника. В одного з проходячих в ворота чужинців, високого чоловіка в незнайомому військовому обладунку, на плечах висів плащ, розшитий, як здалося Несану, клаптиками хутра.

Пальці чоловіка були унизані кільцями, від яких до чорних шкіряних браслетів в металевих заклепках на зап'ястях і передпліччях тяглися шкіряні смужки. Халяви чобіт теж прикрашали срібні заклепки. Несан здивовано моргнув, побачивши металеві заклепки у чоловіка у вусі та носі.

На шкіряному поясі висіла зброя, яку Несан не міг уявити навіть у страшному сні. Біля правого стегна — бойова сокира, краї якої жахливими рогами загиналися настільки, що ледь не стикалися. Темна від часу і частого застосування дерев'яна палиця, до верхньої частини якої прироблений ланцюг з усіяною шипами кулею на кінці.

Копиця темного густого волосся дозволяла зробити припущення, що чоловік, можливо, андерець, але густі брови доводили, що це не так. Чорне волосся обрамляло бичачу шию, що не поступалася в обхваті талії несана. Навіть на такій чималій відстані вигляд чоловіка викликав у Несана шлунковий спазм.

Проходячи повз повільно повзучий віз м'ясника, чужинець обдарував довгим поглядом того, хто йшов по іншу сторону Броуні. Нарешті чоловік пішов далі, знову дивлячись на вікна маєтку і оглядаючи їх з похмурою увагою.

13

Несан, знаючи, що йому зовсім не можна стояти і чекати, поки візок доїде до кухонного двору, поспішно схопив оберемок дров і пірнув у будинок. Поспішаючи знову вийти, він, не замислюючись, вивалив їх у скриню, але за пануючим тут шумом і гамором, тріском вогню і шкварчанням їжі, що готується, стуком маточок в ступках і дзвоном ложок, розмовами і криками ніхто не почув, як дрова недбало летять на місце. Кілька полін скотилося мимо, і несан хотів було так їх і залишити, але, помітивши неподалік майстра Драммонда, опустився на коліна і швидко покидав їх в скриню.

Він вилетів на вулицю. Серце шалено калатало. Дихання завмерло, коли він побачив, хто привіз м'ясо.

Це була вона.

Несан ламав пальці, дивлячись, як вона веде Броуні. Розтривоживши скалку в пальці, він поморщився, вилаявся крізь зуби і тут же прикусив язика, сподіваючись, що вона не чула. Помахуючи рукою, щоб зменшити біль, він підбіг до воза.

— Добрий день, Беата. — Вона лише коротко глянула.

— Несан.

Він намагався знайти слова, але нічого розумного в голову не йшло. Несан мовчки дивився, як вона, цокаючи язиком, примушує Броуні здати назад. Тримаючи в одній руці поводи, іншою рукою вона ласкаво поплескувала коня по шиї. Несан готовий був віддати все на світі, аби тільки ця рука так само ласкаво доторкнулася до нього.

Її коротке руде волосся, такі м'яке, такі густе і прекрасне, куйовдив теплий весняний вітерець.

Несан чекав біля воза, боячись зморозити якусь дурницю, через яку Беата вважатиме його дурнем. Хоча сам він частенько про неї думав, несан прекрасно розумів, що вона-то про нього навряд чи взагалі згадує. Але це одна справа, а от якщо вона вважатиме його дурнем, то це буде зовсім інше. Це буде нестерпно. Він відчайдушно жалкував, що не може сказати нічого цікавого, ну хоч щось, що залишить у неї приємні спогади.

Беата, підійшовши до нього, незворушно запитала:

— Що з твоєю рукою?

Те, що вона стоїть так близько, зовсім приголомшило його. Темно-синє плаття облягало її фігурку, підкреслюючи тонку талію і округлі стегна. Від цього видовища Несану довелося сковтнути. Дерев'яні гудзички прикрашали її наряд. Комір був сколотий простою шпилькою зі спіральною голівкою.

Плаття було стареньке. Зрештою, вона хакенка, як і він, і не заслуговує нічого кращого. Синя тканина місцями потріпалася, протерлася на ліктях, але на Беаті плаття якимось чином виглядало королівським вбранням.

Нетерпляче зітхнувши, вона схопила його руку, щоб подивитися.

— Дурниця… просто заноза, — промимрив він. Вона перевернула його долоню і відтягнула шкіру, щоб подивитися, як глибоко увійшла скалка. Тепло її руки приголомшило несана. Він прийшов в жах, побачивши, що його руки від постійної метушні в гарячій мильній воді чистіше, ніж її. І злякався, що вона подумає, ніби він не працює.

— Я мив горщики, — поспішно почав пояснювати несан. — Потім мені веліли принести дубові поліна. Купу важенних дубових полін. Тому я і загнав скалку.

Не кажучи ні слова, Беата вивільнила скріплюючу комір шпильку. Комір розкрився, оголивши ніжну шийку. У Неса відвисла щелепа. Він не гідний її допомоги і ще менше гідний споглядати її шийку, яку вона зазвичай закриває. Зусиллям волі він примусив себе відвести погляд.

Гострий кінчик шпильки встромився в палець, і несан охнув. Зосереджено хмурячись, дівчина неуважно пробурмотіла вибачення, продовжуючи виколупувати занозу. Намагаючись не морщитися, несан підібгав пальці ніг, терпляче виносячи муки.

Гостра миттєва біль — і Беата, швидко оглянувши довгу, схожу на голку скалку, відкинула її геть. Потім зібрала комір і знову скріпила його шпилькою.

— От і все, — вимовила вона, повернувшись до воза.

— Спасибі, Беата. — Вона кивнула.

— Це було дуже люб'язно з твого боку. — Він поплентався за нею слідом. — Е-е… Я повинен допомогти тобі занести вантаж.

Несан узяв шматок коров'ячої туші і звалив на плечі. Від тягаря у нього ледь не підігнулися коліна. Коли він зумів нарешті повернутися, то побачив, що Беата віддаляється, тримаючи в руці в'язку курчат, а на плечі баранячі ребра, і не бачить його титанічних зусиль.

На кухні Джудіт, пташниця, звеліла йому скласти список всього, що надіслав м'ясник. Він вклонився, пообіцявши, що неодмінно так і зробить, але подумки скривився.

Коли вони повернулися до візка, Беата почала перераховувати йому вантаж, шльопаючи рукою по кожному предмету і називаючи вголос. Вона знала, що він не вміє читати і змушений запам'ятовувати. Дівчина дбайливо перерахувала все. Тут були свинина, баранина, яловичина, буйволяче м'ясо, три горщика мізків, вісім бурдюків свіжої крові, півбарреля свинячих шлунків для фаршу, дві дюжини гусей, корзина голубів і три сітки курей, включаючи ту, що вона вже віднесла на кухню.

— Я ж пам'ятаю, що клала… — Беата відсунула сітку з курми, щось шукаючи. — А, ось! Я вже злякалася, що забула.

Мішок відрубів. Міністр культури хоче, щоб у нього на бенкеті завжди подавали відруби.

Неса відчув, що червоніє. Всім відомо, що горобців і горобині яйця їдять, щоб підстьобувати жадання. Втім, несан дещо дивувався з цього приводу. Йому плотське бажання ніколи не здавалося йому чимось, що потрібно підстьобувати. Коли Беата глянула йому в очі, щоб переконатися, що він подумки склав список, несан відчув непереборне бажання що-небудь сказати — що завгодно! — Лише б змінити тему.

— Беата, як по-твоєму, ми колись очистимося від злочинів наших предків і станемо такими ж чистими в наших серцях, як андерці?

Соболина брова дівчини вигнулась.

— Ми хакенці. Ми ніколи не станемо такими ж хорошими, як андерці. Наші душі темні і не можуть стати чистими. Їхні душі чисті і не можуть піддатися спокусі. Ми ж ніколи не зможемо очиститися до кінця. Ми можемо лише сподіватися, що нам вдасться побороти нашу підлу натуру.

Несан знав відповідь не гірше за неї. Напевно, через це питання вона вважатиме його безнадійним невігласом. Він ніколи не вмів правильно висловлювати свої думки.

Він хотів виплатити свій борг, отримати прощення і заслужити прізвище. Мало кому з хакенців вдавалося домогтися цього привілею. Він ніколи не зможе зробити те, що хоче, якщо не доб'ється цього. Несан опустив голову, ніби вибачаючись за питання.

— Але я хотів сказати… за весь цей час хіба ми не зрозуміли хибність шляху наших предків? Хіба ти не хочеш чогось більшого?

— Я хакенка. І не вартую того, щоб вирішувати свою долю. Тобі слід було б знати, що на цьому шляху підстерігає зло. Несан потер сверблячий палець.

— Але деякі хакенці служать на тих шляхах, що ведуть до прощення. Ти якось говорила, що тобі слід було б піти в армію. Мені б теж цього хотілося.

— Ти — хакенець. Тобі не дозволено торкатися зброї. Це ти теж повинен знати, несан.

— Я не мав на увазі… Я знаю, що не можу… Я просто хотів сказати… Не знаю. — Він засунув руки в кишені. — Я просто хотів сказати, що мені дуже шкода, що я не можу, тільки й усього. Що мені хотілося б творити добро, довести, що я чогось вартий. Допомагати тим, кому ми заподіяли страждання.

— Я розумію. — Вона вказала на вікна верхніх поверхів. — Міністр культури особисто видав закон, згідно з яким хакенські жінки можуть служити в армії нарівні з андерцями. У законі також сказано, що всі повинні ставитися до цих хакенок з належною повагою. Міністр співчуває всім народам. Хакенські жінки у нього у величезному боргу.

Несан зрозумів, що так ніколи не добереться до того, що дійсно хоче сказати.

— Але хіба ти не хочеш вийти заміж і…

— Він також видав закон, за яким хакенки можуть працювати і заробляти собі на життя і не зобов'язані виходити заміж і ставати рабинями хакенських чоловіків, оскільки останнім властиво поневолювати, і навіть одружившись, вони можуть користуватися нею у відношенні до своїх одноплемінників. Міністр Шанбор — герой всіх хакенських жінок. І він повинен бути героєм і для всіх хакенських чоловіків, тому що несе вам культуру, щоб ви розлучилися з вашою войовничістю і примкнули до спільноти миролюбних громадян. Я можу прийняти рішення вступити в армію, бо це спосіб для хакенок заслужити повагу. Такий закон. Закон Шанбора.

Несан відчував себе, як на покаянні.

— Я поважаю тебе, Беата, хоч ти й не в армії. Я знаю, що ти будеш творити добро, не важливо, вступиш ти в армію чи ні. Ти хороша людина.

Запал Беати дещо згас. Вона легенько смикнула плечем. Голос пом'якшав.

— Головна причина, по якій я коли-небудь піду в армію, саме та, що ти сказав: допомагати людям та творити добро. Я теж хочу творити добро.

Несан заздрив їй. Будучи в армії, вона зможе допомагати громадам боротися з труднощами і бідами, з повенями і голодом. Армія допомагає нужденним. Армійців всюди поважають.

До того ж зараз не те що колись, коли служити в армії було небезпечно. У них є Доміні Діртх. Якщо задіяти Доміні Діртх, це змусить коритися будь-якого супротивника, і армії не буде потрібно вступати в битву. На щастя, Доміні Діртх тепер розпоряджаються андерці, а вони скористаються такою зброєю тільки для підтримки миру. І ніколи — щоб навмисне завдати шкоди.

Доміні Діртх — єдина хакенська річ, якою користувалися андерці. Самі андерці ніколи не змогли б розробити таку штуку самі — вони навіть не здатні мислити тими мерзенними категоріями, що необхідні для створення такої зброї. Тільки хакенці могли створити настільки зловісну зброю.

— Або я могла б сподіватися, що мене пришлють на роботу сюди, як тебе, — додала Беата.

Несан підняв погляд. Вона дивилася на вікна третього поверху. Він уже відкрив рот, щоб щось сказати, але тут же закрив.

Не відводячи очей від вікон, вона продовжила:

— Одного разу він приходив до Інгера, і я його як слід розгледіла. Бертран… тобто міністр Шанбор набагато більш привабливий, ніж м'ясник Інгер.

Несан нічого в цьому не розумів. Жінки цвірінькають над чоловіками, які, на його погляд, зовсім не красені. Міністр Шанбор високий і, можливо, колись і був непоганий з собою, але зараз в його темному, як у всіх андерців, волоссі пробивалася сивина. Жінки на кухні весь час обговорювали його. А коли він входив в приміщення, деякі заливалися червоним і зітхали. Несану ж він здавався огидно старим.

— Усі кажуть, що міністр — дуже привабливий чоловік, Ти його коли-небудь бачив? Розмовляв з ним? Я чула, ніби він навіть розмовляє з хакенцями, як із звичайними людьми. Всі про нього дуже добре відгукуються. Я чула, як андерці говорили, що в один прекрасний день він стане Сувереном.

Несан притулився до воза.

— Я його бачив пару разів.

Він не став говорити їй, що одного разу міністр Шанбор відважив йому ляпаса, коли він упустив ніж для масла і той упав біля ноги міністра. Несан вважав, що ляпаса заслужив.

Він подивився на дівчину. Та як і раніше не зводила очей з вікон. Несан опустив очі і втупився на коріння, що стирчало з брудної землі.

— Міністра культури всі люблять і поважають. Я щасливий, що удостоївся працювати на таку людину, хоча я — нікчема. Те, що він надає хакенцям роботу, щоб ми не голодували, — ознака благородства його душі.

Беата раптом розгублено озирнулась по сторонам, витираючи руки об поділ. Неса подумав, що, можливо, зуміє тепер донести до неї свої сподівання.

— Я сподіваюся коли-небудь стати хорошим. Стати корисним суспільству. Допомагати людям.

Беата заохочувально кивнула. І цей кивок послужив поштовхом. Несан рішуче підняв підборіддя.

— Я сподіваюся одного разу виплатити борг і заслужити прізвище, а потім поїхати в Ейдіндріл, в замок Чарівника, і попросити чарівників призначити мене Шукачем Істини і вручити мені Меч Істини, щоб я повернувся сюди захищати андерців і творити добро.

Беата моргнула. А потім розреготалася.

— Ти навіть не знаєш, де знаходиться Ейдіндріл! — Між нападами реготу вона могла лише кивати головою.

Він знав, де знаходиться Ейдіндріл.

— Це на північ, а потім на схід, — пробурмотів несан.

— Кажуть, Меч Істини — чарівний. А магія — злоблива та брудна штука. Що ти розумієш у магії?

— Ну… Нічого, напевно.

— Ти нічогісінько не розумієш в магії. І в мечах — теж. Ти напевно відріжеш ним собі ногу! — Вона взяла з воза кошик з голубами і в'язку курей і, хихикаючи, попрямувала на кухню.

Несану захотілося померти на місці. Він відкрив їй свою найпотаємнішу мрію, а вона осміяла його. Голова його поникла. Вона права. Він хакенець. І ніколи не зможе довести, що він чогось вартий.

Несан не піднімав очей і не вимовив більше ні слова, поки вони розвантажували віз. Він відчував себе останнім дурнем. І щохвилини подумки штурхав себе. Краще б він залишив свої мрії при собі. Йому страшно хотілося взяти свої слова назад.

Перш ніж вони зняли з воза останній вантаж, Беата схопила його за руку і відкашлялася, ніби збиралася висловитися далі. Несан як і раніше не піднімав очей, твердо вирішивши вислухати все, що вона має намір висловити з приводу його дурості.

— Вибач мене, несан. Це моя мерзенна хакенська сутність змусила мене бути жорстокою. Я була не права, кажучи тобі такі злі речі.

— Ти правильно висміяла мене, — похитав він головою.

— Послухай, несан… У нас у всіх є нездійсненні мрії. Це теж частина нашої брудної суті. Ми повинні навчитися бути краще, ніж наші примітивні мрії.

Відкинувши волосся з лоба, він зазирнув у її сіро-зелені очі.

— У тебе теж є мрії, Беата? Справжні мрії? Щось, чого б тобі хотілося?

— На зразок твоєї дурної мрії стати Шукачем Істини?

Він кивнув. Дівчина відвела погляд.

— Думаю, це буде чесно, і ти в свою чергу зможеш посміятися наді мною.

— Я не стану сміятися, — прошепотів Несан, але вона як і раніше дивилася на біжачі по синьому небу хмари і, здавалося, не чула його.

— Мені б хотілося навчитися читати. — І дівчина скоса глянула на нього, бажаючи переконатися, чи не засміється він.

Він не засміявся.

— Я про це теж мріяв. — Несан озирнувся, чи немає кого поблизу. Ні душі. Нахилившись, він вивів на встеляючому дно воза бруду якісь значки.

Цікавість Беати пересилила несхвалення.

— Це літери?

— Це слово. Я його вивчив. Єдине, яке я вмію читати. Я чув, як на одному з бенкетів один чоловік сказав, що воно написано на руків'ї меча Істини. — Несан намалював риску під написаним у багнюці словом. — Він вирізав його на шматку масла. Щоб показати одній жінці на бенкеті. Це слово «Істина». Він розповів їй, що колись той, кого призначали Шукачем, був дуже шанованою людиною і творив добро, але тепер Шукачі — всього лише звичайні злочинці в кращому випадку і головорізи — в гіршому. Як і їх з Беатою предки.

— Як всі хакенці, — поправила вона. — Як ми з тобою. Несан не став сперечатися, тому що знав — вона права.

— Ось ще одна причина, по якій мені хотілося би стати Шукачем. Я б відновив добре ім'я Шукачів, яким воно було колись, щоб люди знову повірили в істину. Мені б хотілося показати всім, що хакенець теж може служити людям чесно і благородно. Це ж послужить на благо, правда? Хіба це не допоможе зрівноважити наші злочини?

Беата мерзлякувато потерла плечі, озираючись по сторонах.

— Мрії стати Шукачем — дитячі й дурні. Навчитися читати, — вона багатозначно знизила голос, — злочин. Краще тобі не намагатися навчитися більшому.

— Знаю, — зітхнув він. — Але хіба тобі ніколи…

— А магія — зло. І доторкнутися до чарівної речі все одно що вчинити злочин.

Вона швидко озирнулася на цегляний фасад за спиною і швидким жестом стерла написане слово. Несан відкрив було рот, щоб заперечити, але вона різко обірвала:

— Пора закінчувати розмову.

І поглядом вказала на верхні вікна. Несан підняв очі, і по спині у нього пробіг холодок. З вікна за ними спостерігав сам міністр культури.

Несан схопив баранячу тушу і пішов до кухонних дверей. Беата йшла слідом з гусаком в одній руці і мішком з горобцями в іншій. Обидва закінчили розвантаження в мовчанні. Неса жалкував, що сказав так багато, а вона — так мало.

Коли вони закінчили, він зібрався провести її до воза під приводом перевірити, чи не забули вони чого, але майстер Драммонд поцікавився цим сам, і Беата повідомила йому, що більше нічого не залишилося. Шеф-кухар ткнув несана в груди, звелівши дочистити котли. Потираючи груди, несан поплентався до бадей з мильною водою. Він озирнувся, щоб побачити, як Беата йде геть, в надії, що вона подивиться на нього і він зможе хоча б посміхнутися їй на прощання.

На кухні з'явився помічник міністра Шанбора Далтон Кемпбелл. Несан ніколи не бачив Далтона Кемпбелла — не представлялося можливості, — але непогано ставився до нього, тому що той начебто нікому не заподіював неприємностей. В усякому разі, наскільки було відомо Несану.

Нещодавно призначений на посаду помічника міністра, Далтон Кемпбелл був андерцем досить приємної зовнішності, з типово-андерським прямим носом, темноволосий і темноокий, з вольовим підборіддям. Такі подобалися жінкам, особливо хакенкам. Далтон Кемпбелл виглядав досить переконливо у своїй темно-синій шкіряній безрукавці, одягненій поверх синього дублету. І те, і інше прикрашали гарні гудзики.

На чудовому поясі тонкої роботи висіли оброблені сріблом піхви. Руків'я красивого меча було обгорнене червоно-коричневою шкірою. Несану до смерті хотілося мати можливість носити таку ж чудову зброю. Він був переконаний, що дівчата з розуму сходять по чоловіках з мечами.

Не встигла Беата озирнутися на Неса або піти, як Далтон Кемпбелл швидким кроком перетнув кухню і взяв її під руку. Дівчина побіліла. У Неса від жаху підвело живіт. Він інстинктивно зрозумів, що їм можуть загрожувати великі неприємності. І побоювався, що знає їх причину. Якщо міністр, коли дивився у вікно, бачив, як Несан написав у багнюці слово…

Далтон Кемпбелл посміхнувся і щось неголосно вимовив. Плечі дівчини повільно розслабилися, і одночасно розв'язався вузол в животі несана. Несан не зміг розібрати все, але розчув, що Далтон Кемпбелл говорить щось про міністра Шанбора, вказуючи головою на ведучі наверх щаблі в дальньому кінці кухні. Очі дівчини розширилися, вона зашарілася.

А потім засяяла.

Далтон Кемпбелл посміхався їй всю дорогу до сходів, легенько підштовхуючи дівчину вперед, хоча вона і не потребувала понукання. Здавалося, вона мало не летить по повітрю. Жодного разу не оглянувшись, Беата зникла в дверному отворі.

Майстер Драммонд відважив Несану запотиличник.

— Чого стоїш, як пень? Іди чистити горшки!

14

Зедд прокинувся від стуку дверей. Він трохи прочинив очі, рівно настільки, щоб побачити, як закриваюча дверний проріз фіранка відсувається в сторону. І трохи заспокоївся, побачивши, що прийшла Ніссель, Огрядна знахарка неквапливо перетнула кімнату.

— Вони виїхали, — повідомила вона.

— Що вона сказала? — Пошепки поцікавилася Енн, теж трохи відкривши очі.

— Ти впевнена? — Впівголоса перепитав Зедд.

— Вони спакували все, що привезли з собою. Взяли запас їжі. Жінки допомогли їм зібрати все необхідне в дорогу. Я ще дала деякі трави, які допоможуть при дрібних нездужаннях. Наші мисливці дали їм бурдюки і зброю. Вони швидко розпрощалися з друзями і з тими, кого полюбили. І змусили мене пообіцяти, що я як слід про вас подбаю. — Ніссель потерла підборіддя. — Обіцянку, яку неважко виконати, судячи з того, що я бачу.

— І ти бачила, як вони поїхали? — Продовжував наполегливо розпитувати Зедд. — Ти точно впевнена?

Ніссель, трохи повернувшись, махнула рукою на північний схід.

— Вони рушили в дорогу. Всі троє. Я простежила за їх від'їздом, як ти і велів. Мені довелося йти з усіма до самої околиці, але більшість жителів забажали провести їх далі по степу, щоб довше побути з ними. Вони запросили і мене піти з ними, так що мені теж довелося прогулятися по степу, хоча мої ноги вже не такі міцні, як колись, але я вирішила, що невелику прогулянку вони ще витримають.

Коли ми всі дружно пройшли вже досить багато, Річард запропонував нам повернутися і не мокнути даремно під дощем. Особливо він наполягав, щоб я поквапилася назад до вас. Підозрюю, що вони хотіли їхати якомога швидше, а ми їх затримували, але вони були занадто ввічливі, щоб сказати про це вголос.

Річард з Келен обняли мене і побажали всього найкращого. Жінка у червоній шкірі обіймати мене не стала, але схилила голову, виказавши мені свою повагу, а Келен перевела мені її слова. Вона побажала повідомити мені, що буде захищати Річарда і Келен. Вона хороша, ця дивна жінка в червоному, хоча вона і не з Племені Тіни. Я побажала їм усім всього хорошого.

Ми всі, хто пішов у степ, стояли під дощем і махали їм услід, поки вони не перетворилися на маленькі точки на горизонті. Тоді Птахолов попросив нас схилити голови. І всі разом, слідуючи його словам, ми попросили духів наших предків доглянути за людьми нашого племені і охороняти їх під час подорожі. А потім Птахолов закликав яструба і послав його з ними в знак того, що наші серця залишаються з ними. Ми почекали, поки навіть яструб, кружляючий над ними, став невидимий.

А потім повернулися додому.

Нахиливши голову, Ніссель підвела брову.

— Це тебе задовольнило більше, ніж моє просте повідомлення, що вони відбули?

Зедд відкашлявся, подумавши, що ця тітка, коли їй нема кого лікувати, повинна вчити інших сарказму.

— Що вона сказала? — Знову запитала Енн.

— Вона сказала, що вони поїхали.

— Вона впевнена?

Зедд відкинув ковдру.

— Звідки мені знати? Вона багато базікає. Але мені здається, що вони все ж поїхали.

Енн теж відкинула вовняну ковдру.

— Я вже думала, що геть вся зійду потом під цією колючою штукою.

Їм довелося весь цей час терпляче і мовчки лежати під ковдрами з побоювання, що Річард раптом заявиться назад з якимсь питанням або новою ідеєю. Хлопчик частенько викидав всякі несподівані номери. Зедд не ризикнув поставити під загрозу весь план і дозволити якійсь дрібниці зірвати його.

Поки вони чекали, Енн фирчала і потіла. Зедд же волів подрімати.

Задоволена тим, що Зедд звернувся до неї за допомогою, Ніссель пообіцяла простежити за відбуваючою трійцею і відразу повідомити, як тільки вони виїдуть. При цьому вона сказала, що літнім людям треба триматися один одного, в цьому їх єдиний захист від нахабних молодиків. Зедд був з нею повністю згоден. Енн у відповідь лише блиснула очима.

Зедд струсив з рук солому і оправив балахон. Спина у нього затекла.

— Дякуємо за допомогу, Ніссель, — обняв він немолоду знахарку. — Пребагато тобі вдячні. — Та хихикнула йому в плече.

— Для тебе — все що завгодно.

І перед відходом вщипнула його за зад.

— Як щодо тої тави з медом, сонечко? — Підморгнув їй Зедд.

Ніссель спалахнула. Погляд Енн перебігав з одного на іншу.

— Що ти їй сказав?

— О, просто подякував за допомогу і запитав, чи не можна принести нам чого-небудь поїсти.

— Це самі колючі ковдри, що я пам'ятаю за все своє життя, — пробурчала Енн, люто чухаючи руку. — Передай Ніссель і мою подяку, але, якщо не заперечуєте, я обійдуся без щипка за дупу.

— Енн приєднується до моєї щирої подяки. І вона набагато старше мене.

У Племені Тіни вік надавав більше значимості. Зморшкувате обличчя Ніссель розпливлася в усмішці, і вона поплескала його по щоці.

— Піду принесу вам обом тави з чаєм.

— Схоже, вона твоя велика шанувальниця. — Енн, відкинувши волосся на спину, провела поглядом виходячу з кімнати знахарку.

— А чому б і ні?

Енн закотила очі і струсила з сукні солому.

— Коли це ти вивчив мову Племені Тіни? Ти ніколи не говорив Річарду з Келен, що знаєш її.

— Ха, та я вчив її ще багато років тому! Я взагалі багато чого знаю. Але далеко не про все повідомляю. Крім того, я завжди вважав, що корисно мати простір для маневру. Може стати в нагоді. От як зараз, наприклад. Але я ніколи насправді не брехав.

Енн видала якийсь незрозумілий звук..

— Може, це й не брехня, але все ж близько.

— До речі, про брехню, — посміхнувся їй Зедд. — Я вважаю, що ти зіграла просто блискуче. Вельми переконливо. Ця заява застала Енн зненацька.

— Ну, я… е-е… Спасибі, Зедд, вважаю, так, я була досить переконлива.

— Безумовно, — поплескав він її по плечу. Посмішку Енн змінив підозрілий погляд.

— Не намагайся мене умастити, старий! Я набагато тебе старше і все це вже бачила-перебачила. — Вона погрозила йому пальцем. — Тобі чудово відомо, що я на тебе зла!

— Зла? На мене? — Ткнув себе пальцем у груди Зедд. — Що я такого зробив?

— Що ти зробив? Мені потрібно тобі нагадати слово «Шнирок»? — Вона прийнялася крокувати маленькими колами, піднявши руки зі скарлюченими пальцями, зображуючи якесь чудовисько. — Ой, як страшно! Ось іде Шнирок! Ой, який жах! Ой-ой, який кошмар!

Вона різко зупинилася перед ним.

— Та що це спало на твою безмозку довбешку?! Звідки вилізло це нікчемне слівце «Шнирок»?! Ти що, здурів?!

— А що не так з назвою «Шнирок»? — Обурився Зедд.

Енн уткнувся кулаки в свої об'ємисті боки.

— Що не так? Та що це за назва «Шнирок» для уявного монстра?

— Ну, взагалі дуже гарна.

— Гарна?! Та мене трохи удар не вхопив, коли ти це сказав! Я була впевнена, що Річард тут же зрозуміє, що ми все вигадали, і буде довго сміятися! Та я сама мало не розреготалася!

— Буде довго сміятися? А що такого смішного у слові «Шнирок»? Відмінне слово. Присутні всі необхідні елементи моторошного створіння.

— Ти остаточно з'їхав з розуму? Та десятирічні хлопчаки, яких я застукувала за якою-небудь шкодою, яких хлібом не годуй, дай тільки видати якусь історію про переслідуючих їх монстрів, так от вони могли миттєво придумати, коли я хапала їх за вухо, з десяток назв куди кращих, ніж «Шнирок»! Ти хоч розумієш, яких зусиль мені коштувало зберегти серйозний вираз обличчя? Не будь стояча перед нами проблема настільки серйозною, мені б взагалі навряд чи це вдалося! А коли ти сьогодні не один раз повторив його, я думала, що наша затія провалиться відразу!

— Щось я не помітив, щоб вони сміялися, — схрестив Зедд руки на грудях. — Вони всі троє визнали це досить лякаючим. Мені здалося, що у Річарда затремтіли коліна, коли я вперше назвав це ім'я.

Енн в серцях грюкнула себе по лобі.

— Нам допомогла тільки чиста випадковість! Ти міг усе зіпсувати своєю дурістю! — Вона похитала головою. — Шнирок! Треба ж! Шнирок!

Зедд підозрював, що швидше за все таким чином проявляються її розпач і страх, і вирішив не заважати їй бурчати і крокувати. Нарешті Енн зупинилася і втупилася на нього, іскрячись люттю.

— Та де ти взагалі, в ім'я Творця, викопав таке маячне ім'я для монстра? Шнирок, ну треба ж! — Буркнула вона собі під ніс.

Зедд почухав потилицю і відкашлявся.

— Ну, відверто кажучи, в молодості, коли я тільки що одружився, я приніс моїй молодій дружині кошеня. Вона полюбила цю тваринку і весь час сміялася над її витівками. І мені страшенно подобалося, як у Ерілін від сміху сльози течуть, коли вона спостерігала за цим крихітним клубочком вовни. Я запитав її, як би їй хотілося назвати кошеня, а вона відповіла, що їй так подобається спостерігати за ним, коли він шастає всюди, вивчаючи предмети, що їй хочеться назвати його Шнирок. Ось звідки я взяв це ім'я. Саме тому воно мені завжди подобалося.

Енн закотила очі. Потім, поміркувавши над словами Зедда, зітхнула. Вона хотіла було щось сказати, але передумала і, знову зітхнувши, співчутливо погладила його по руці.

— Гаразд, все обійшлося, — підвела вона підсумок. — Все обійшлося. — Нахилившись, Енн підчепила пальцем ковдру і, згортаючи її, запитала: — А з пляшкою? Тою, що, як ти сказав Річарду, знаходиться в особистому анклаві Великого Чарівника в замку? Яких капостей можна чекати, коли він її розіб'є?

— А, та це звичайна пляшка, яку я одного разу купив під час подорожі. Коли я її побачив, мене вразила майстерність, з якою була зроблена ця граціозна штучка. І після довгої торгівлі з продавцем я нарешті збив ціну і купив її дуже недорого. Пляшка мені так сподобалася, що після повернення я поставив її на постамент. А заодно вона служила мені нагадуванням про моє уміння торгуватися, оскільки я придбав її за дивно низьку ціну. Я порахував, що там вона добре виглядає і дозволяє мені пишатися собою.

— Ну хіба ти не розумник! — Підколола його Енн.

— Так, великий. Трохи згодом я побачив точно таку ж пляшку, яка коштувала вдвічі менше, причому без усякого торгу. І я залишив куплену пляшку на постаменті як нагадування про те, що не треба задирати носа лише тому, що ти Чарівник першого рангу. Так що це просто стара пляшка, що зберігається як нагадування про отриманий урок. Тому, коли Річард її розіб'є, не трапиться рівно нічого.

Енн, захихотіла, похитала головою.

— Не будь у тебе чарівного дару, боюся навіть уявити, що б з тебе виросло.

— А я боюся того, що нам належить виявити. Вже зараз, оскільки його магічні здібності зменшувалися, Зедд почав відчувати ломоту в кістках і слабкість в м'язах. А буде ще гірше.

Від похмурої правди цих слів посмішка Енн зникла.

— Я цього не розумію. Те, що ти сказав Річарду, — правда. Келен повинна бути його третьою дружиною, інакше вона не могла притягнути шимів у цей світ. А ми знаємо, що шими тут, хоч це й неможливо. Навіть якщо взяти до уваги вивернуті способи, якими магія може інтерпретувати події, щоб виконати всі вимоги, необхідні для втілення в життя якихось речей, Келен все одно лише друга його дружина. Була та дівчина, Надіна, і Келен. Один плюс один дорівнює двом. Келен може бути лише другою за рахунком.

— Ми знаємо, що шимів закликали, — знизав плечима Зедд. — Так що нам потрібно думати над цією проблемою, а не над тим, чому так вийшло.

Енн сварливо кивнула.

— Думаєш, цей твій внучок зробить так, як йому сказано, і відправиться прямо в замок?

— Він обіцяв.

Енн втупилася на старого чарівника.

— Ми з тобою говоримо про Річарда, не забув?

Зедд безпорадно розвів руками.

— Не знаю, що ми ще могли зробити, щоб змусити його їхати в замок. Ми дали йому всі можливі мотивації, від благородних до егоїстичних, щоб він поспішив туди. Йому діватися нікуди. Ми продемонстрували йому всі страхітливі наслідки, якщо він не зробить того, що йому веліли.

— Так… — Енн погладила згорнуту під пахвою ковдру. — Ми зробили все, хіба що правди не сказали.

— Ми практично сказали йому правду про те, що станеться, якщо він не поїде в замок. Це зовсім не брехня, якщо не рахувати того, що вся правда ще більш похмура, ніж намальована нами картинка. Я знаю Річарда. Келен закликала шимів, щоб врятувати йому життя. І він зробив би все мислиме і немислиме, щоб повернути все на свої місця. І зробив би тільки гірше. Ми не можемо дозволити йому грати з вогнем. Ми дали йому те, що йому потрібно найбільше, — спосіб допомогти. Його єдиний порятунок — замок. Шими не можуть дістати його там, де їх закликали, а Меч Істини швидше за все єдина чарівна річ, яка ще діє. Ми про все інше подбаємо самі. Хто знає, якщо він опиниться поза їх досяжністю, можливо, загроза зникне сама по собі.

— Надія досить слабка. Втім, вважаю, ти правий, — погодилася Енн. — Він дуже рішуча людина. Весь у діда.

Енн акуратно поклала ковдру на матрац.

— Але він повинен бути захищений будь-якою ціною. Він — вождь Д'хари і збирає під свої знамена землі, щоб битися з Імперським Орденом. А в Ейдіндрілі, крім того що він там буде в безпеці, він зможе продовжувати кувати новий союз. Він вже довів свої здібності вождя. Пророцтва попереджають, що тільки у нього є шанс успішно вести нас у цій боротьбі. Без нього нам напевно кінець.

Повернулася Ніссель з підносом тави з медом і м'ятою. Посміхнувшись Зедду, вона дозволила Енн зняти три гарячі чашки чаю, які вона теж принесла. Ніссель поставила тацю на підлогу перед матрацами і всілася на той, на якому колись лежав Зедд. Енн подала знахарці чашку і прилаштувалася на згорнутій ковдрі на краю другого матраца.

— Ходи сядь та з'їж трохи тави з медом, перш ніж поїдеш, — поплескала Ніссель біля себе по матрацу.

Зедд, розмірковуючи про серйозні речі, з ледь помітною посмішкою опустився з нею поруч. Знахарка відчула його похмурий настрій і мовчки підсунула піднос, пропонуючи таву. Зедд, бачачи, що вона розуміє його заклопотаність, хоч і не знає причини, вдячно обняв її рукою за плечі і взяв шматок тави.

— Шкода, що нам нічого не відомо про цю книгу, що згадав Річард. «Близнюк Гори». — Зедд злизнув мед з хрусткої скоринки. — І хотілося б мені знати, що він сам про неї знає.

— Схоже, нічого. Верна повідомила лише, що вона знищена.

Про це Енн знала ще до того, як Річард запитав. Вона запропонувала запитати за допомогою дорожного журналу, хоча магія останнього вже зникла, лише для того, щоб приховати від Річарда справжній стан справ.

— Шкода, що я не бачив книгу до того, як її знищили. Енн деякий час жувала, а потім запитала:

— Зедд, а що, якщо ми не зможемо їх зупинити? Наша магія вже починає здавати. І незабаром зникне зовсім. Як ми зупинимо шимів без чарівництва?

Зедд злизнув мед з губи.

— Я як і раніше вважаю, що відповідь можна знайти там, де шими були закриті, десь в Тоскні. Або як там вона нині називається. Можливо, мені вдасться відшукати там книги. Книги з історії або культурі країни. Не виключено, що там будуть і потрібні мені ключі.

Зедд слабшав з кожним днем. Зникаюча магія немов висмоктувала з нього життя. Подорож буде довгою і важкою. І у Енн — ті ж турботи.

Ніссель пригорнулася до нього, радіючи з того, що може просто побути поруч із кимось, хто цікавиться нею як жінкою, а не потребує її лікування. Лікування йому не допоможе. Вона дійсно подобається йому. А ще він співчував їй, жінці, яку більшість людей не розуміє. Важко бути несхожою на інших.

— У тебе є хоч якісь припущення, як можна вигнати шимів з цього світу? — Жуючи, поцікавилася Енн.

Зедд розламав шматок тави навпіл. — Тільки ті, що ми вже обговорювали. Якщо Річард залишиться в замку, то, не маючи можливості дістатися до нього, шими цілком можуть відправитися назад в Підземний світ і без нашої допомоги. Я розумію, що надія на це дуже слабка, але мені всього лише треба відшукати спосіб загнати їх на місце, якщо знадобиться. А ти? Є ідеї?

— Жодної.

— І ти як і раніше хочеш спробувати витягнути з лап Джегана своїх сестер Світла?

Енн відкинула корінець.

— Магія Джегана зникне точно так само, як і решта чарівництва. І соноходець втратить свою владу над сестрами. Нинішня ситуація надає мені можливість діяти. І я повинна нею скористатися.

— Так, але у Джегана все одно в розпорядженні залишається величезна армія. Для людини, яка настільки часто критикує мої плани, ти не більше винахідлива в сенсі тактики, ніж я.

— Нагорода цілком виправдає ризик, — заперечила Енн. — Ні за що б не зізналася… Але, раз вже наші шляхи розходяться, скажу. Ти дуже розумна людина, Зеддікус З'ул Зорандер. І я буду сумувати без твоєї неспокійної персони. Твої хитромудрі витівки не раз рятували наші шкури. Я захоплююся твоєю стійкістю і розумію, звідки вона у Річарда.

— Правда? Ну і все одно мені не подобається твій план. І ніякі лестощі цього не змінять.

Енн лише посміхнулася.

Її план був занадто примітивним, але Зедд розумів аббатису. Врятувати сестер Світла необхідно, і не тільки тому, що вони полонянки жорстоких ворогів. Якщо шимів виженуть, то Джеган знову зможе керувати чаклунками і, відповідно, їх силою.

— Енн, страх може бути могутнім паном. Якщо деякі сестри Світла не повірять твоїм словам, що вони можуть звільнитися, ти не маєш права дозволити їм залишатися загрозою, хоч і мимовільною, для нас.

Енн скоса глянула на нього.

— Знаю, — Він просив її або врятувати їх, або вбити.

— Зедд, — м'яко, з співчуттям вимовила вона, — я не хочу про це говорити, але якщо те, що зробила Келен…

— Знаю.

Закликавши шимів, Келен вдалася до їх допомоги, щоб врятувати Річарду життя. Але всьому є своя ціна. В обмін на можливість утримати Річарда в світі живих до тих пір, поки він не видужає, Келен мимоволі позбавила шимів єдиного, що їм було необхідно, щоб залишатися в світі живих.

Душі. Душі Річарда.

Але в замку він буде в безпеці. Місце, де їх закликали, рятівний притулок для того, по чию душу вони прийшли.

Зедд підніс половинку тави до губ Ніссель. Та, усміхнувшись, відкусила солідний шматок. А потім дала йому відкусити від свого шматка, попередньо торкнувшись ним кінчика його носа. Шалапутство літньої знахарки, що вимазала йому, як маленька дівчинка, кінчик носа медом, викликало у чарівника смішок.

— А що було потім з цим твоїм котом, Шнирком? — Запитала нарешті Енн.

Зедд насупився, намагаючись пригадати.

— По правді кажучи, не пам'ятаю. Тоді тільки-тільки почалася війна з Д'харою, розв'язана іншим дідом Річарда, Панізом Ралом. Життя тисяч людей виявилася під загрозою. Мене ще тільки повинні були призначити Чарівником першого рангу. Ерілін була вагітна.

Напевно, у всій цій метушні ми його просто десь загубили. У замку повно місць, де водяться миші. Думаю, котяра визнав шниряння там більш привабливим, ніж життя біля двох зайнятих людей. — Зедд сковтнув від болючих спогадів. — Коли я переїхав до Вестланда і народився Річард, у мене завжди в пам'ять про Ерілін і рідний дім жив кіт.

Енн м'яко посміхнулася.

— Сподіваюся, ти не називав своїх котів Шнирками і у Річарда не виникне раптової асоціації.

— Ні, — прошепотів Зедд. — Ніколи не називав.

15

Несун! — Закричав майстер Драммонд. Несан стиснув губи, безуспішно, як він розумів, намагаючись не почервоніти. Ввічливо посміхаючись, він пробіг мимо хіхікаючих жінок.

— Так, пане?

— Принеси ще яблуневих полін, — махнув рукою майстер Драммонд в сторону чорного ходу.

Несан, поклонившись і вимовивши «слухаюся, пане», помчав за дровами. Хоча на кухні витали божественні аромати — від розігрітого масла, цибулі та спецій до апетитного запаху смаженого м'яса, — він був тільки радий забратися подалі від брудних котлів. Від їх постійної чистки і вискоблювання у нього боліли пальці. А ще він радів, що майстер Драммонд не велів принести ще і дубових полін.

Прямуючи підтюпцем під теплими сонячними променями до дровітні, він знову задумався над тим, навіщо міністру Шанбору могла знадобитися Беата. Вона, втім, сама-то була невимовно цьому рада. Схоже, всі жінки приходять в екстаз, коли їм надається можливість побачити міністра.

Несан же рівним рахунком нічого особливого в цьому чоловіку не бачив. В кінці кінців, у нього ж сивина в волоссі, і він старий. Несан не міг собі навіть уявити себе настільки старим, щоб стати сивим. Від однієї лише думки про це він кривився від огиди.

Коли він добіг до дровітні, щось привернуло його увагу. Він склав долоню козирком, щоб захистити очі від сонця, і озирнувся навколо. Спочатку він подумав, що приїхав черговий постачальник, але це виявився Броуні, все ще стояв з возом м'ясника.

Несан весь цей час був зайнятий справами на кухні й думав, що Беата вже поїхала. У будинку було багато інших виходів, І він ніяк не дізнався б, поїхала вона чи ні. А тому припустив, що Беата давно пішла.

Вже минуло не менше години, як вона піднялася нагору. Міністр Шанбор, напевно, хотів передати з нею послання м'ясникові. Яке-небудь особливе замовлення для гостей. Напевно він вже давно її відпустив.

То чому ж візок і досі тут?

Несан нахилився і взявши поліно, спантеличено похитав головою. Напевно, міністр Шанбор труїть їй якісь байки.

Він витягнув з дровітні другу деревинку. Чомусь жінки обожнюють слухати історії міністра, а він любить розповідати. Він постійно розмовляє з жінками, розповідає їм всяке-різне. Іноді на вечерях і бенкетах вони збираються навколо нього хіхікаючими купками. А може, вони просто проявляють ввічливість — міністр все таки, врешті-решт, важлива персона.

З ним, Несаном, дівчата ніколи не намагаються бути ввічливими, та й слухати його теж не дуже-то жадають. Несан набрав оберемок полін і пішов назад. Сам він вважав свої оповідання про те, як вони з приятелями напивалися, досить смішними, але дівчата чомусь не хотіли слухати їх.

Що ж, хоча б Морлі його байки подобаються. Морлі і іншим, хто спить з Несаном в одній кімнаті. Вони всі любили труїти один одному байки і всі любили напиватися. А чим ще зайнятися в рідкісні вільні години?

Втім, після колективних покаянь вони іноді могли перекинутися парою слів з дівчатами, якщо вся робота зроблена і не треба до неї повертатися. Але на Несана, як і на інших, колективні покаяння, ті жахливі речі, що на них розповідали, впливали досить сильно. Іноді, повернувшись додому, вони напивалися, якщо їм вдавалося поцупити вина або елю.

Коли Несан перетягав з дюжину оберемків, майстер Драммонд спіймав його за рукав і сунув у руку листок паперу.

— Віднеси це пивовару.

Несан звично вклонився, пробурмотів «слухаюся, пане», і побіг виконувати доручення. Прочитати, що написано на папері, він не міг, але, оскільки мав бути бенкет і йому вже доводилося носити такого роду послання, ці написані в стовпчик слова швидше за все були замовленням. Несан був радий цьому необтяжливому дорученню: нічого не потрібно було робити, а заодно появилася можливість забратися на деякий час подалі від кухонного шуму і спеки. Звичайно, там завжди є шанс поцупити щось смачненьке — вся підготовлювана принадна їжа призначалася гостям, а не прислузі. Але іноді йому просто хотілося опинитися подалі від царюючого на кухні гармидеру і суєти.

Брілліант — андерець, чиє темне волосся майже все вилізло, а те, що ще залишалося, давно посивіло, крякнув, прочитавши принесений Несаном папір. І замість того, щоб відіслати Несана назад, велів йому притягти кілька важких мішків із зерном. Звичайна справа. Оскільки Несан був всього лише кухарчуком, будь-хто міг йому наказати що завгодно. Несан зітхнув, визнавши це покаранням за те, що занадто повільно йшов сюди і що не варто особливо поспішати назад.

Прямуючи до приміщень, куди складалися продукти, які поставлялися в маєток, він зазначив, що Броуні як і раніше стоїть на місці. Юнак зрадів, побачивши, що йому належить притягти лише десять мішків. Коли він закінчив, його негайно відіслали назад на кухню.

Все ще намагаючись віддихатися, він попрямував службовими коридорами на кухню. По дорозі траплялося багато народу, але, за винятком одного, всі слуги-хакенці. Так що кланятися довелося лише одного разу. Кроки луною розносилися по сходах, коли він піднімався до кухні, але перед самими дверима Несан зупинився.

Він подивився на сходи, що вели на третій поверх. На сходинках нікого. І в коридорі теж. Майстер Драммонд напевно повірить, якщо йому сказати, що пивовар наказав йому принести мішки. Майстер Драммонд зайнятий приготуваннями до вечірнього банкету, так що навряд чи поцікавиться, скільки було мішків, і вже, безумовно, не стане витрачати час на перевірку.

Тим часом Несан вже летів наверх через дві сходинки. Він твердо вирішив піти і швиденько глянути самому. На що і навіщо йому це треба, він і сам не знав.

На другому поверсі він бував лише двічі, а на третьому взагалі один раз, якраз тиждень тому, коли відносив новому помічникові міністра, Далтон Кемпбеллу, замовлену ним страву. Тоді один із службовців андерців велів Несану поставити піднос з нарізаним м'ясом на столі в порожньому кабінеті. На верхніх поверхах маєтку, в тому ж західному крилі, де розташовувалася і кухня, знаходилися і службові кабінети.

Кабінет міністра, по ідеї, повинен знаходитися на третьому поверсі. Судячи з того, що Несану довелося чути, у міністра багато кабінетів. Хоча навіщо йому більше одного, Неса ніяк не міг зрозуміти. І ніхто не потрудився йому це пояснити.

Несан чув, що на першому і другому поверхах західного крила розташовувалася величезна Бібліотека Андера. Там зберігалися відомості про багату і зразкову культуру країни, і вона притягувала в маєток вчених та інших важливих людей. Як вчили Несана, культура Андера — джерело гордості його громадян і предмет загальної заздрості.

На третьому поверсі східного крила знаходилися особисті покої міністра і його сім'ї. Його дочка, молодша Несана на пару-трійку років і, за чутками, повна негідниця, відбула в якусь академію. Неса бачив її лише здалеку, але порахував, що опис їй дали вірний. Старші слуги іноді шепотілися про андерського гвардійця, якого закували в ланцюги через те, що Марсі або Марсія — в залежності від того, хто розповідав, — звинуватила його в чомусь там такому. Версії були самі різні: гвардієць нічого не зробив, просто спокійно стояв на варті в коридорі; підслуховував панночку; згвалтував її.

На сходах почулися голоси. Несан завмер, затамувавши подих. Нічого страшного, просто хтось пройшов по першому поверху, внизу. Вгору ніхто не йшов.

На щастя, пані Хільдемара Шанбор, дружина міністра, рідко з'являлася в західному крилі, де працював Несан. Пані Шанбор була андеркою, що змушувала тремтіти навіть самих андерців. У неї був поганий характер, і їй не міг догодити ніхто і ніщо. Вона звільняла слуг лише за те, що вони наважилися підняти очі, проходячи повз неї по коридору.

Знаючі люди говорили Несану, що лице пані Шанбор цілком під стать характеру: теж страшне. Тих нещасних, що, проходячи повз неї по коридору, насмілювалися глянути на пані Шанбор, виганяли миттєво. І всі вони стали жебраками або жебрачками.

Жінки на кухні говорили, що в найближчі кілька тижнів пані Шанбор не побачить ніхто, тому що вона в черговий раз чимось дістала міністра і він нагородив її синцем під оком. Інші ж стверджували, що вона просто жалюгідна п'яничка. Одна з покоївок шепнула, що пані час від часу виїжджає з коханцем.

Несан дістався до верхньої сходинки. У коридорі третього поверху не було ні душі. Б'ючі у вікна сонячні промені падали на голу дерев'яну підлогу. Несан трохи постояв на майданчику біля сходів. Сюди виходили троє дверей. Він оглянув коридори праворуч і ліворуч, не знаючи, за яким піти.

Його ж може зупинити хто завгодно, від гінця і до стражника, і поцікавитися, а що він, власне, тут забув. І що він відповість? Несану якось зовсім не хотілося ставати жебраком.

Рівно настільки, наскільки він не любив працювати, він любив поїсти. Таке враження, що він постійно голодний. Звичайно, їжа була не такою гарною, як подавали гостям або знатним мешканцям маєтку, але цілком стерпною і в достатній кількості. А коли ніхто не бачив, вони з приятелями роздобувати собі вина і елю. Ні, йому зовсім не хочеться жебракувати.

Він обережно вийшов на середину майданчика. Щось гостре увігналося йому в ногу. Булавка. Булавка зі спіральною голівкою. Та, якою Беата зазвичай сколювала комір сукні.

Неса підняв її, не розуміючи, що це може означати. Можна взяти шпильку і потім віддати їй. Можливо, Беата зрадіє, що пропажа знайшлася. А може, і ні. Може, краще залишити її лежати тут, ніж потім пояснювати кому б то не було, особливо Беаті, як ця шпилька у нього появилася? Може, вона захоче дізнатися, навіщо це він поперся сюди, наверх? Її-то запросили, а його — ні. Може, вона подумає, що він за нею шпигував?

Несан вже нахилився, щоб покласти шпильку на місце, як раптом помітив якийсь рух — тінь, що промайнула під високими дверима перед ним. Він схилив голову набік. Йому здалося, що він почув голос Беати, але він не був упевнений. Але приглушений сміх лунав точно.

Несан знову подивився направо і наліво. Ні душі. Навряд чи це буде схоже на те, що він зібрався йти по коридору. Адже він всього лише ступив на майданчик біля сходів. Якщо хто-небудь запитає, він завжди може сказати, що просто хотів вийти в коридор, щоб помилуватися прекрасним видом з вікна третього поверху. Поглянути на гордість Андера — пшеничні поля, що оточують Ферфілд.

Несану така версія здалася цілком правдоподібною. Можливо, на нього і накричать, але навряд чи виженуть з роботи всього лише за те, що дивився у вікно.

Серце шалено калатало. Коліна тряслися. Не бажаючи більше роздумувати, Несан навшпиньках підкрався до товстих Дерев'яних дверей. І почув щось на зразок жіночих схлипів. А ще — сміх і важке дихання чоловіка.

У скляній ручці назавжди застигли сотні маленьких бульбашок. Ключа не було і, відповідно, під різьбленою мідною пластиною навколо ручки не було і замкової щілини. Несан дуже повільно і обережно почав опускатися на живіт.

Чим нижче він спускався і чим більше наближався до щілини під дверима, тим краще ставало чутно. На слух здавалося, що за дверима якийсь чоловік над чимось важко трудиться. А сміявся другий чоловік. Доносилися до Неса і жалібні жіночі схлипи, ніби жінці не вистачало дихання. Це Беата, подумав він.

Несан притиснувся правою щокою до холодної натертої дубової підлоги і присунувся ближче обличчям до трисантиметрової щілини під дверима. Він мало що побачив: зліва були ніжки крісла, а перед ними нога в чорному чоботі, з оббитою срібними заклепками халявою. Нога трохи ворушилася. Оскільки вона була одна, мабуть, чоловік сидів, заклавши ногу на ногу.

Несан відчув, як волосся у нього на потилиці стають дибки. Він відмінно пам'ятав власника цього чобота. Той самий чоловік у дивному плащі, з кільцями і моторошною зброєю. Чоловік, що довго дивився на Беату, коли проходив повз її воза.

Джерела звуку Несан не бачив. Тоді він беззвучно приліг і подивився під двері лівим оком, ще щільніше притиснувшись обличчям до підлоги.

І моргнув. Спочатку від здивування, а потім від жаху.

Беата лежала горілиць на підлозі. Її синє плаття було задерте до талії. А між оголеними розсунутими ногами рухався голий знизу по пояс чоловік, встромляючись в неї швидко і люто.

Несан скочив на ноги, убитий побаченим наповал. І позадкував. Він важко дихав, очі вилізли на лоба, від жаху скрутило живіт. Від видовища оголених розставлених ніг Беати. І міністра між ними. Несан повернувся до сходів, сльози застилали йому очі. Він ловив повітря ротом, як витягнений з води короп.

Почулися кроки. Хтось піднімався. Несан завмер посеред майданчика в десяти футах від дверей і десяти футах від сходинок, не знаючи, що робити. Оглянув обидва коридори, судорожно намагаючись збагнути, чи вдасться йому сховатися в одному з них, або вони виявляться пасткою і його спіймають стражники і закують в ланцюги.

На майданчику між поверхами зупинилися дві людини. Дві жінки. Андерки. Вони базікали про майбутній вечірній банкет. Хто на ньому буде, кого не запросили, а хто запрошений. Хоча вони говорили ледь чутно, мало не пошепки, загострені страхом почуття дозволяли Несану чути все дуже чітко. У вухах стукала кров, він важко дихав, охоплений панікою, і молився, щоб жінки не піднялися на третій поверх.

Дами перейшли до обговорення нарядів, в які одягнуться, щоб привернути увагу міністра Шанбора. Несан вухам своїм не вірив, слухаючи розмову про те, наскільки глибоким вони насмілюються носити декольте. Постала у нього в уяві картинка була б вельми спокусливої, не будь він настільки наляканий тим, що його можуть застукати там, де йому зовсім не належить перебувати. І де він бачив те, чого бачити не належить. За це його цілком можуть викинути на вулицю або навіть зробити з ним щось гірше. Набагато гірше.

Одна з жінок здавалася сміливіша другої. Друга заявила, що хотіла б бути лише поміченою, не більше того. Перша хіхікнула і сказала, що аж ніяк не заперечує бути не тільки поміченою і що другій не слід турбуватися, тому що їхні чоловіки будуть лише щасливі, якщо їх дружинам вдасться добитися певної уваги міністра.

Несан повернувся, щоб глянути на двері кабінету міністра. Дехто вже привернув увагу міністра. Беата.

Він обережно відступив вліво. Підлога скрипнула. Несан насторожено завмер, йому здавалося, що вуха в нього виросли вдвічі. Дами внизу хіхікали над своїми чоловіками. Несан позадкував приблизно на фут. По спині в нього струмував піт.

Дами внизу рушили далі, не перестаючи базікати. Несан затамував подих. І почув, як відчинилися двері. Йому захотілося крикнути жінкам, щоб вони поквапилися і йшли пліткувати абикуди ще. Одна з жінок згадала ім'я чоловіка іншої — Далтон.

Двері за ними зачинилися. Несан видихнув.

І тут прямо перед ним розчахнулися двері кабінету міністра.

Величезний чужинець тримав Беату за плече. Дівчина рухалася до Несана боком. Чоловік жбурнув її, ніби вона важила не більше, ніж пухова подушка. Беата з тупим стуком приземлилася на підлогу. Вона не знала, що Несан стоїть прямо за нею.

Байдужі очі чужинця зустрілися з широко розкритими очима Несана. Густе темне волосся чоловіка прямими пасмами падало йому на плечі. Одяг теж був темним, в шкіряних пластинах, ременях і шкіряних стрічках. Велика частина його зброї лежала на підлозі кімнати. Здавалося, він не особливо її потребує. Чоловік виглядав так, ніби цілком здатний своїми величезними жилавими руками скрутити шию кому завгодно.

Коли незнайомець обернувся, Несан з жахом зрозумів, що дивний плащ зроблений з скальпів. Тому плащ і виглядав покритим клаптями волосся. Він дійсно був покритий клаптями волосся. Людського волосся. Всіх кольорів, від світлих до чорних.

З глибини кімнати міністр окликнув чужинця «Стейн!» і кинув йому крихітний білий предмет одягу. Стейн зловив білі трусики Беати і розтягнув двома м'ясистими пальцями, щоб поглянути на них. Потім шпурнув їх дівчині на коліна, поки вона, сидячи на підлозі, намагалася віддихатися, докладаючи величезного зусилля, щоб не розплакатися.

Стейн байдуже подивився Несану в очі і посміхнувся. Від посмішки його покрите густою щетиною обличчя зморщилося.

Він весело підморгнув Несану.

Несан отетерів від повної байдужості чоловіка до того, що він є свідком події. Міністр, застібаючи штани, визирнув з дверей. Він теж посміхнувся, потім вийшов у коридор і зачинив за собою двері.

— Чи не пройти нам тепер в бібліотеку?

— Після вас, пане міністр, — жестом запросив його Стейн.

Беата сиділа, опустивши голову, а двоє чоловіків, дружньо розмовляючи, рушили по коридору і пішли геть. Вона здавалася надто убитою від того, що позбулася всіх ілюзій. І у неї не було сил встати і піти, повернутися до колишнього життя.

Перетворившись в статую, Несан чекав, сподіваючись, що станеться неможливе й вона не озирнеться, що вона занадто розгублена, що кинеться відразу до іншого коридору, не помітить його, який стоїть, затамувавши подих, за її спиною.

Тихо схлипуючи, Беата піднялася. Повернулась. Побачила Несана — і застигла. Юнак стояв нерухомо, більше всього на світі шкодуючи про те, що піднявся сюди. Він явно побачив куди більше, ніж хотів.

— Беата… — Несан хотів запитати, чи не боляче їй, але, звичайно, їй було боляче. Хотів втішити її, але не знав як, не міг знайти потрібних слів. Хотів обійняти її і захистити, але боявся, що вона невірно витлумачить його турботу.

Лице Беати перетворилося на маску сліпої люті. Ні з того ні з сього вона відважила Несану такого потужного ляпаса, що у нього задзвеніло у вухах.

Несан мотнув головою, в очах потемніло. Йому здалося, ніби хтось йде по коридору, але він не був у цьому впевнений. Намагаючись зберегти рівновагу, Несан хотів схопитися за поручні, але схопив лише повітря і гепнувся на коліно, упершись рукою в підлогу. Майнув поділ синього плаття: Беата понеслася вниз, і її швидкі кроки луною рознеслися по сходах.

Вилиця горіла вогнем і моторошно боліла. В очах потемніло. Несан був вражений силою її удару. Його знудило. Він моргнув, намагаючись відновити зір.

Раптом хтось узяв його під руку і допоміг піднятися. Перед очима виникло лице Далтона Кемпбелла.

На відміну від тих двох Кемпбелл не посміхався, а пильно дивився Несану в очі, уважно вивчаючи, як майстер Драммонд вивчав принесеного риботорговцем палтуса. Перед тим як випатрати.

— Як тебе звуть?

— Несан, пане. Я працюю на кухні, пане. — Кемпбелл кинув погляд на сходи.

— Далеченько ти забрів від кухні, тобі не здається?

— Я відносив записку пивовару. — Несан вдихнув глибше, намагаючись говорити так, щоб голос не тремтів. — І якраз повертався на кухню, пане.

Рука, яка стискала лікоть Несана, підтягла його ближче.

— Оскільки ти поспішав до пивовара — вниз, в підвальний поверх, — а потім швидко повернувся на кухню, що на першому поверсі, ти, ймовірно, дуже працьовитий юнак. І в мене не повинно бути ніякого приводу пригадувати, ніби я бачив тебе на третьому поверсі. — Він випустив лікоть Несана. — Здається, я пригадую, ніби бачив тебе внизу, коли ти мчав назад на кухню від пивовара. І не бродив де не попало по дорозі.

Занепокоєння за Беату відійшло на другий план, витіснене надією. Може, ще вдасться викрутитися і він не опиниться на вулиці?

— Так, пане. Я повертаюся прямо на кухню. — Далтон Кемпбелл поклав долоню на руків'я меча.

— Ти працював і нічого не бачив, так?

Несан сковтнув грудку.

— Так, пане. Нічогісінько. Клянуся. Тільки що міністр Шанбор мені посміхнувся. Пан міністр — великий чоловік. Я дуже вдячний, що така велика людина, як він, надав роботу такому незначному хакенцю, як я.

Куточки губ Далтона Кемпбелла ледь здригнулися, з чого Несан зробив висновок, що помічникові міністра, можливо, сподобалися ці слова. Він потарабанив пальцями по гарді меча. Несан очей не зводив з панської зброї.

— Я хочу бути хорошим і стати гідним членом суспільства. Заслужити собі ім'я, — сказав він. Посмішка Кемпбелла стала ширше.

— Це дійсно приємно чути. Ти здаєшся мені пристойним молодим людиною. Можливо, якщо ти такий чесний у твоїх прагненнях, я зможу розраховувати на тебе?

Неса не зрозумів, у чому саме на нього можна розраховувати, але без коливань відповів:

— Так, пане.

— Ти поклявся, що нічого не бачив, повертаючись на кухню. Таким чином ти довів мені, що ти хлопчина не без здібностей. Можливо, з числа тих, на кого можна покласти більше відповідальності.

— Відповідальності, пане?

У темних очах Далтона Кемпбелла світився лякаючий, недоступний звичайному розумінню розум. Такий, як здавалося Несану, який миші бачать в очах кішок.

— Іноді нам потрібні люди, охочі просунутися службовими сходами. Подивимося. Не піддавайся тій брехні, що поширюють люди, охочі нашкодити міністру, і тоді — подивимося.

— Так, пане. Мені не подобається слухати, коли говорять погано про міністра. Міністр — хороша людина. Сподіваюся, що чутки, які до мене доходили, — правда і що в один прекрасний день Творець благословить нас усіх і міністр Шанбор стане Сувереном.

Тепер посмішка помічника дійсно зробилася щирою.

— Так, схоже, ти й справді володієш певними здібностями. Якщо почуєш якусь… брехню про міністра, то я не відмовлюся про це дізнатися. — Він вказав на сходи. — А тепер тобі краще поспішити на кухню.

— Так, пане, якщо почую щось таке, неодмінно скажу вам. — Несан попрямував до сходів. — Я не хочу, щоб хтось брехав про міністра. Це неправильно.

— Молода людина… Несан, здається?

— Так, пане. Несан, — обернувся юнак. Далтон Кемпбелл схрестив руки на грудях і запитально подивився на нього.

— Що ти дізнався на покаянні про необхідність захищати Суверена?

— Суверена? — Неса витер долоні об штани. — Ну… Е-е… Що все, що робиться на захист Суверена, — чеснота.

— Дуже добре. — Не міняючи пози, Кемпбелл нахилився до Несана. — А оскільки ти чув, що міністр Шанбор швидше за все стане Сувереном, то?..

Помічник міністра явно чекав відповіді. Несан судорожно намагався зміркувати. Нарешті він відкашлявся.

— Ну… Напевно… Раз він стане Сувереном, то його теж потрібно захищати?

По тому, як Далтон заусміхався і випростався, Несан зрозумів: він потрапив у точку.

— У тебе дійсно є здібності, щоб просунутися по службі.

— Дякую вам, пане. Я зроблю все, щоб захистити міністра, оскільки він коли-небудь стане Сувереном. Мій обов'язок — захищати його, як тільки можу.

— Та-ак… — Якось дивно простягнув Далтон Кемпбелл і, схиливши голову набік, вивчаюче подивився на Несана. — Якщо ти опинишся корисним в… у всьому, що нам потрібно, щоб захистити міністра, то ти далеко просунешся в виплаті боргу.

— Боргу, пане? — Нагострив вуха Несан.

— Як я сказав Морлі, якщо він виявиться корисним міністру, то, можливо, навіть заслужить прізвище та отримає відповідний сертифікат за підписом Суверена. Ти розумний хлопець, і надалі я буду чекати від тебе не меншого.

Несан від подиву широко відкрив рот. Заслужити право на прізвище! Його потаємна мрія. Сертифікат, підписаний Сувереном, свідчив усім, що хакенець виплатив свій борг і тепер гідний поваги і права носити прізвище. Тут Несан схаменувся, згадавши слова Кемпбелла.

— Морлі? Кухарчук Морлі?

— Так. Хіба він не сказав тобі, що я з ним розмовляв?

Несан почухав за вухом, намагаючись збагнути, як це Морлі вдалося приховати від нього таку карколомну новину.

— Ну, взагалі-то ні, пане. Він нічого не говорив. Морлі — мій найкращий друг, так що я б пам'ятав, якби він сказав. Пробачте, але він нічого не говорив.

Далтон Кемпбелл, погладжуючи край срібних піхов, пильно дивився Несану в очі.

— Я і велів йому не казати нікому ні слова. — Кемпбелл підняв брову. — Такого роду вірність заслуговує нагороди. Від тебе я чекаю того ж. Ти зрозумів, Несан?

Зрозуміло, Несан все зрозумів.

— Жодній живій душі! У точності як Морлі. Я зрозумів, майстер Кемпбелл.

Далтон Кемпбелл кивнув, посміхаючись своїм думкам.

— Відмінно. — Він знову поклав руку на свій чудовий меч. — А знаєш, Несан, що коли хакенець виплачує борг і отримує прізвище, то цей підписаний сертифікат дає йому право носити меч.

— Правда? — Витріщив очі Несан. — А я й не знав! Високий андерець обдарував його прощальною посмішкою, і повернувся, щоб попрямувати далі по коридору;

— Повертайся до роботи, Несан. Був радий з тобою познайомитися. Може, коли-небудь ми з тобою ще поговоримо.

Поки його ще хтось не застукав, Несан прожогом помчав униз. Думки плуталися у нього в голові. Він знову і знову згадував Беату і найбільше хотів, щоб день скоріше закінчився і можна було б напитися і знову відчути себе добре.

Йому було страшно шкода Беату, але ж це сам міністр! Міністр, яким вона так захоплювалася, який в один прекрасний день стане Сувереном. Це його Несан бачив на ній. До того ж Беата вдарила його. Страшна річ для хакенця — навіть відносно іншого хакенця. Хоча — невідомо, чи поширюється ця заборона на жінок. А навіть якщо і не поширюється — все одно від цього не легше.

По якійсь абсолютно незрозумілій причині Беата тепер його ненавидить.

Несану страшно хотілося напитися.

16

— Несун! Сюди, хлопче! Несун! — Зазвичай, коли майстер Драммонд так його називав, Несан знав, що від приниження заливається червоним, але зараз його настільки турбувало побачене, що він ледь звернув увагу на таку дрібницю. Те, що майстер Драммонд звертається до нього так, ніби він всього лише бруд під ногами, не йшло ні в яке порівняння з тим, що Беата тепер ненавидить, його, Несана, і вдарила його.

З тих пір пройшло вже кілька годин, але обличчя досі горіло від удару. Сумнівів не залишалося — Беата його ненавидить. Несана це несказанно засмучувало і викликало подив, але, на жаль, це було так. Хоча, по його розумінню, Беаті слід було сердитися на когось іншого. На кого завгодно, тільки не на нього.

Може, й на саму себе — за те, що взагалі пішла нагору. Хоча навряд чи вона могла не піти, раз кличе міністр. Якщо б вона не пішла і міністр повідомив би про це м'ясникові, Інгер точно викинув би її на вулицю. Ні, відмовитися вона ніяк не могла.

До того ж їй хотілося подивитися на міністра. Вона сама казала. Але ж їй і в голову прийти не могло, що міністр здатний так з нею обійтися. А може, її зовсім і не міністр так образив. Неса згадав, як той чужинець, Стейн, йому підморгнув. Адже Беата провела там досить багато часу.

І все одно у неї немає ніякого приводу ненавидіти його. І вже тим більше — його бити.

Несан зупинився. Пальці тремтіли від довгого перебування в гарячій мильній воді. Тіло залишалося бездушним і німим. Крім обличчя.

— Слухаю, пане.

Майстер Драммонд відкрив було рот, але тут же закрив і, насупившись, нахилився ближче.

— Що сталося з твоєю фізіономією?

— Поліно зісковзнуло в дровітні, коли я набирав оберемок дров, і вдарило мене, пане.

Майстер Драммонд похитав головою, витираючи руки рушником.

— Ідіот, — пробурмотів він. — Тільки ідіот, — продовжив він досить голосно, щоб почули інші, — вдарить себе по фізіономії поліном, набираючи дрова.

— Так, пане.

Майстер Драммонд зібрався продовжити напучування, коли Далтон Кемпбелл, який вивчав якийсь папір із записами, підійшов до Несана. Помічник міністра тримав у руці цілий стос паперів. Провівши пальцем по записах на листку, він сунув решту під пахву.

— Драммонд, я прийшов дещо перевірити, — сказав Кемпбелл, не відриваючи очей від паперу.

Майстер Драммонд скоренько закінчив витирати руки і випрямив широку спину.

— Так, майстер Кемпбелл. Чим можу служити? — Помічник міністра подивився на другий аркуш.

— Ви прослідкували, щоб найкращі страви і кубки поставили в шафку?

— Так, пане Кемпбелл.

Далтон пробурмотів собі під ніс щось на зразок того, що їх, мабуть, поміняли вже після того, як він перевіряв. Він продивився папір і взяв наступну сторінку.

— На верхньому столі поставте ще два додаткових прилади. — І повернувся до попередньої сторінки. Майстер Драммонд пожував губу.

— Ще два. Так, майстер Кемпбелл. Не могли б ви надалі повідомляти мене про такі речах трохи наперед, якщо не утруднить?

Далтон Кемпбелл махнув рукою, як і раніше не відриваючись від записів.

— Так-так. Із задоволенням. Якщо, звичайно, міністр повідомить мене заздалегідь. — Він постукав по якомусь запису і підняв очі. — Пані Шанбор заперечує проти того, щоб музиканти набивали собі черево під час гри. Будь ласка, простежте за тим, щоб їх нагодували заздалегідь. Особливо арфістку. Вона сидить ближче всіх до пані Шанбор.

Майстер Драммонд згідно кивнув.

— Добре, майстер Кемпбелл. Я простежу. Несан, не підводячи очей, повільно-повільно, намагаючись бути якомога непомітніше, відійшов на пару кроків, роблячи вигляд, що він не чує, як шеф-кухарю дають інструкції. Йому жахливо хотілося піти, щоб не вважали, ніби він підслуховує, але зрозуміло, що накричать, якщо він зникне без дозволу. Тому Несан постарався зробитися непомітним, залишаючись в межах досяжності.

— І пряного вина в цей раз повинно бути більше видів. Дехто вважав, що минулого разу вибір був досить мізерним. І щоб було і холодне, і підігріте, будьте ласкаві.

— Пізно попередили, майстер Кемпбелл, — стиснув губи майстер Драммонд. — Не могли б ви в майбутньому…

— Так-так, якщо мене доведуть до відома, я неодмінно сповіщу вас. — Кемпбелл перегорнув наступну сторінку. — Закуски. Їх спочатку повинні подавати тільки на верхній стіл, поки не скажуть, що достатньо. Минулого разу міністр опинився в дуже незручній ситуації, коли з'ясувалося, що закуски скінчилися, а деякі з гостей хочуть ще. Нехай за іншими столами почекають, на той випадок якщо ви з якоїсь причини не змогли приготувати потрібну кількість.

Несан теж пам'ятав цей випадок і знав, що цього разу майстер Драммонд велів зажарити більше оленячих яєчок, ніж тоді. Несан ухитрився поцупити одне, коли забирав сковорідку на мийку, і, хоча вони з'їли його без соусу, все одно було дуже смачно.

Гортаючи папери, Далтон Кемпбелл питав про різні приправи, масла, сорти хліба, давав майстру Драммонду додаткові вказівки по меню. Несан, очікуючи, намагався не дивитися на розмовляючих чоловіків, а спостерігав за жінкою, яка робила з фаршированих дичиною, сиром, яйцями і прянощами свинячих шлунків «їжачки» з «колючками» з мигдалевих горіхів.

За іншим столом дві жінки встромляли в смажених павичів пір'я, пофарбовані шафраном в жовтий колір. Навіть дзьоби та кігті птахів були пофарбовані, так що птахи здавалися золотими статуетками.

Далтон Кемпбелл нарешті начебто покінчив зі списком питань і інструкцій і недбало опустив папери.

— Чи не хочете повідомити мені ще що-небудь, Драммонд?

Шеф-кухар облизав губи, не зовсім розуміючи, до чого хилить помічник міністра.

— Ні, майстер Кемпбелл.

— Значить, На вашу думку, на вашій кухні всі працюють задовільно?

Лице Кемпбелла залишалося непроникним.

Всі присутні почали зиркати на начальство. Робота, яка кипіла навколо, сповільнилася. Всі нагострили вуха.

Несану здалося, що Далтон Кемпбелл побічно звинувачує майстра Драммонда у нехтуванні своїми обов'язками, дозволяючи ледарям байдикувати, не караючи їх за це. Шеф-кухар, судячи з усього, прийшов до такого ж висновку.

— Так, пане, вони виконують роботу цілком задовільно. Я тримаю їх у колючих рукавицях, пан Кемпбелл. І лобурів на моїй кухні не потерплю. Ні за що. Маєток — занадто важливе місце, щоб терпіти тут ледарів. Я такого не допущу, добродію. Ніколи.

Далтон Кемпбелл задоволено кивнув.

— Чудово, Драммонд. Мені б теж не хотілося мати в маєтку ледарів. — Він уважно оглянув мовчки працюючих людей. — Ну гаразд. Спасибі, Драммонд. Я ще зайду пізніше, перед тим, як потрібно буде подавати.

— Дякую вам, майстер Кемпбелл, — нахилив голову майстер Драммонд.

Помічник міністра повернувся до виходу і тут помітив стоячого неподалік Несана. Кемпбелл насупився, і Несан ще сильніше втиснув голову в плечі, відчайдушно бажаючи провалитися крізь тріщину в дерев'яній підлозі. Далтон Кемпбелл озирнувся на шеф-кухаря.

— Як звати цього кухарчука?

— Несан, пан Кемпбелл.

— Несан? А, тепер зрозумів. І давно він працює в маєтку?

— Близько чотирьох років, пане Кемпбелл.

— Чотири роки? Досить давно. — Кемпбелл знову повернувся до майстра Драммонд. — А тоді чи не ледар він, що порушує порядок на вашій прекрасній кухні? Якого слід було б викинути за двері вже давним-давно, але який по якійсь таємничій причини все ще тут? Ви ж не знехтували своїми обов'язками шеф-кухаря, дозволивши ледареві залишатися під покровом пана міністра, а? Або ви дійсно винні в такому проступку?

Несан в жаху застиг, розмірковуючи, поб'ють його, перш ніж викинути за двері, чи просто виженуть геть, не давши і шматка хліба.

Очі майстра Драммонда перебігали з помічника міністра на Несана і назад.

— Ну, взагалі-то ні, добродію. Ні, майстер Кемпбелл, я стежу за тим, щоб Несан вносив свою частку в спільну справу. Я не дозволяю йому лінуватися. Ні, пане.

Далтон Кемпбелл спантеличено подивився на Несана, потім перевів погляд на шеф-кухаря.

— Ну, в такому випадку, якщо він виконує ваші доручення і робить свою роботу, я не бачу приводу принижувати цю молоду людину, називаючи його несуном, як по-вашому? Чи не здається вам, що це погано відбивається на вас, Драммонд, як на шеф-кухареві?

— Ну, я…

— От і добре. Я радий, що ви зі мною згодні. Ми надалі не потерпимо в маєтку такого роду речей.

Всі присутні або поволі, або відкрито стежили за розмовою. І цей факт не вислизнув від уваги шеф-кухаря.

— Ні, почекайте хвилинку, якщо не заперечуєте. Ніхто нічого поганого не мав на увазі. Та й хлопчик не ображається, знаєте. Несан…

Далтон Кемпбелл миттєво підібрався, і слова застрягли у майстри Драммонда в горлі. Темні очі помічника міністра небезпечно блиснули. Він раптом здався вище, його плечі — ширше, а натреновані м'язи ще рельєфніше проступили під розкішним темно-синім дублетів.

Недбалі, трохи розсіяні інтонації раптово зникли. Тепер він став настільки ж смертельно небезпечним, як висячий біля його стегна меч.

— Дозвольте мені пояснити вам інакше, Драммонд. Ми не потерпимо в цьому будинку такого роду речей. І я очікую, що ви повністю підкорятиметеся моїм бажанням. Якщо я ще хоч раз почую, як ви принижуєте кого-небудь з працівників, обзиваючи принизливими прізвиськами, тут з'явиться новий шеф-кухар, а ви опинитеся на вулиці. Ясно?

— Так, пане. Мені все ясно. Дякую вам, пане. — Кемпбелл попрямував до виходу, але тут же повернувся. Вся його фігура була втіленням відкритої загрози.

— І ще одне. Міністр Шанбор дає мені вказівки, і я бездоганно їх виконую. Це моя робота. Я віддаю накази вам, і ви, у свою чергу, їх зобов'язані виконувати беззаперечно. Це — ваша робота. Я сподіваюся, що хлопчик або буде виконувати свою роботу, або буде звільнений, але якщо ви його звільните, то настійно рекомендую вам мати для цього дуже вагомі підстави. Більше того, якщо ви надумаєте відіграватися на ньому через мій наказ, я вас не вижену, а випатраю і засмажу на цьому ось рожні. Тепер вам остаточно все ясно, майстер Драммонд? — Несан і не здогадувався, що очі майстра Драммонда можуть бути такими круглими. На лобі шеф-кухаря виступив піт. Перш ніж відповісти, він судорожно сковтнув.

— Так, пане, мені абсолютно все ясно. Все буде в точності, як ви сказали. Даю слово.

Далтон Кемпбелл розслабився і знову зробився колишнім. Обличчя прийняло приємний вираз, на губах заграла ввічлива посмішка.

— Дякую вам, Драммонд. Продовжуйте роботу.

За весь час розмови Далтон Кемпбелл жодного разу не подивився на Несана. Не подивився він на нього і коли розвернувся і пішов з кухні. Тут Несан дозволив собі видихнути, одночасно з майстром Драммондом і доброю половиною кухарів, кухарок та кухарів.

Обміркувавши все ще раз, він вперше по-справжньому зрозумів, що відтепер майстер Драммонд більше не стане обзивати його несуном. І від подиву у Неса мало не підігнулися коліна, а його думка про Далтон Кемпбелла злетіла до небес.

Вийнявши з-за пояса білий рушник, майстер Драммонд промокнув спітнілий лоб і тут помітив, що за ним спостерігають.

— Ану, швидко всі за роботу!

Він засунув рушник на місце.

— Несан, — звичайним тоном, яким розмовляв з іншими працівниками кухні, покликав він.

Несан швидко зробив два кроки вперед.

— Слухаю, пане?

— Потрібні ще дубові поліна, — махнув рукою шеф-кухар. — Не так багато, як в минулий раз. Приблизно половину. І поспіши.

— Так, пане.

Несан помчав до дверей, поспішаючи принести дрова і навіть не згадуючи про занози, які може нахапати.

Більше ніколи його не назвуть цим принизливим ім'ям! І люди більше не стануть над ним сміятися! І все завдяки Далтон Кемпбеллу.

У цей момент Несан готовий був заради Далтона Кемпбелла голими руками тягати каштани з огню, та ще й з посмішкою.

17

Розстібаючи верхні гудзики дублету, Далтон Кемпбелл штовхнув високі, зроблені з червоного дерева двері своїх покоїв. І як завжди, на нього миттєво зійшов спокій. Деньок видається довгий, і до кінця ще далеко. Попереду ще банкет.

— Тереза, — гукнув він, — це я.

Далтону хотілося залишитися вдома з дружиною. Залишитися і зайнятися з нею сексом. Йому необхідно розслабитися. Гаразд, можливо, пізніше. Якщо справи не завадять.

Позіхаючи, він розстебнув черговий гудзик і послабив комір. У повітрі витав аромат лілій. Важкі завіси з синього муару, що висіли на далекому вікні, були запнуті, приховуючи темніюче небо, кімнату м'яко освітлювали лампи та ароматичні свічки, в каміні горів вогонь, причому швидше заради затишку, ніж з необхідності.

Далтон зазначив, що темно-ліловий килим нещодавно вичищений. Елегантні різьблені стільці з шкіряною оббивкою акуратно розставлені біля столів, прикрашених вазами зі свіжими квітами. На кушетках з уявною недбалістю розкидані плюшеві подушки, створюючи атмосферу затишку і розкоші.

Кемпбелл розраховував, що дружина простежить, щоб прислуга завжди підтримувала в покоях належний порядок, придатний як для ділових зустрічей, так і для прийому гостей (що, по суті, одне і те ж). Тереза прекрасно знає, що після сьогоднішнього бенкету він напевно запросить кого-небудь до себе. Когось потрібного. І це може виявитися хто завгодно — від двірника до таємного спостерігача.

Всі вони однаково важливі, кожен по-своєму цінний для тієї павутини, що старанно плете Далтон. Багатолюдні бенкети завжди означають величезне поле діяльності. Люди все більше п'ють, все сильніше пожвавлюються, розмовляють про всяку всячину, деколи — втрачають обережність, забувають приховувати свої таємні почуття, взаємини. У цій обстановці частенько з'вляється можливість знайти нових союзників, закріпити чиюсь лояльність і відданість. А значить — розширити павутину.

Тереза, радісно посміхаючись, виглянула у двері.

— Любов моя! Незважаючи на втому, що накопичилася за довгий день, він не зміг стримати усмішки, дивлячись в сяючі темні очі дружини.

— Тесс, сонечко моє, твоя зачіска просто чудова!

Зібране на потилиці волосся тримав золотий гребінь, густі темні коси були перевиті безліччю золотих стрічок, від чого здавалися довшими і майже цілком закривали шию, як комір. Тереза нахилилася, і коси трохи розсунулися, дозволяючи побачити ніжний вигин лебединої шиї.

Двадцятип'ятилітня Тереза була майже на десять років молодша за чоловіка. Далтон вважав її незрівняною красунею — ще один плюс до її цілеспрямованості і рішучості. Він досі не міг звикнути до думки, що всього лише півроку назад Тереза нарешті стала його дружиною. За нею упадали багато женихів, і деякі з них мали куди більш високе положення в суспільстві, ніж Далтон, але сильно поступалися йому в честолюбстві і цілеспрямованості.

Далтон Кемпбелл не був людиною, до якої можна було ставитися зі зневагою. Кожен, хто мав дурість не приймати його всерйоз, в один прекрасний день виявляв, що сильно його недооцінив і тепер шкодує про помилку.

Майже рік тому Далтон зробив Терезі пропозицію. Вона влаштувала йому формений допит з усією старанністю, поцікавившись з властивою їй м'якістю, під якою ховалася залізна хватка, чи дійсно він людина, твердо намірена рухатися далі. Під цими словами вона мала на увазі, природно, чи має він намір стати одним із сильних світу цього. В той час Кемпбелл був всього лише помічником мирового судді в Ферфілді. Не дуже значний пост, але Далтон розглядав його як зручну платформу для досягнення своїх цілей, місце, де можна обзавестися потрібними зв'язками і можливостями.

У відповідь Далтон цілком серйозно запевнив Терезу, що він людина, яка прагне зробити хорошу кар'єру, і що, незважаючи на його нинішнє положення, жоден з її знайомих і близько не підійде до майбутнього положення в суспільстві Далтона Кемпбелла. Настільки прямолінійна заява застала Терезу зненацька і стерла посмішку з обличчя. І тут же, зачарована його переконаністю і цілеспрямованістю, Тереза погодилася вийти за нього заміж.

І далі переконалася, що його слова не були порожніми похваляннями. Як і планувалося, перед весіллям Далтон займав вже більш солідний пост, а за перші місяці після одруження його підвищували тричі.

Люди, що мали коли-небудь справу з Кемпбеллом завдяки його репутації законознавця або в процесі ведення справ з урядом Андера, високо цінували його глибокі знання в андерському праві. Далтон Кемпбелл був широко відомий своїми блискучими здібностями легко розбиратися в найскладніших правових положеннях, глибокими знаннями основ і структури законодавства, що були повні прецедентів і положень.

Люди, на яких працював Кемпбелл, високо цінували його знання законів, але набагато більше дорожили його знаннями в тому, як ці закони обійти, через які лазівки і таємні стежки пробратися і якими шляхами вибратися з правової пастки. І вже безумовно, цінували його здатність забувати про закон, коли ситуація вимагала рішення, законом не передбачуваного. У таких випадках Далтон виявлявся вельми винахідливий і корисний.

Тереза в мить ока з легкістю пристосовувалася до мінливих обставин і на новому місці як ні в чому не бувало тут же брала на себе керівництво прислугою з таким апломбом, ніби все життя тільки цим і займалася.

Минуло всього лише кілька тижнів, як Далтон зайняв найвищу сходинку в штаті міністра. Тереза прийшла в повний захват, дізнавшись, які розкішні покої їм належить зайняти. Тепер вона нарешті стала однією з тих, що стоять високо і користуються величезними привілеями.

Зрозуміло, Тереза прийшла від цієї новини у такий захват, що ледве було не зірвала з нього одяг, щоб прямо на місці віддатися йому. Але Далтон знав: меншого вона від нього і не чекала.

Якщо хто і розділяв його честолюбні мрії, так це Тереза.

— Ах, Далтон, розкажи мені, хто з нобілів буде на бенкеті? Я вмираю від цікавості.

Далтон знову позіхнув і потягнувся. Він знав, що дружина плете власну павутину.

— Нудні нобілі.

— Але міністр там буде?

— Так.

— Дурник ти, він насправді зовсім не нудний! І я познайомилася з деякими жінками, дружинами тих, що живуть в маєтку помічників міністра. Всі вони вельми значні дами, як я і розраховувала. І чоловіки їх всі займають важливі пости. — Вона лукаво торкнулася кінчиком язика верхньої губи. — Але всі вони не настільки високопоставлені, як мій чоловік.

— Тесс, сонечко, — посміхнувся він, — ти і мерця надихнеш заради тебе зробити кар'єру.

Тереза підморгнула і зникла в кімнаті.

— Тут для тебе під двері просунули кілька повідомлень, — продовжила вона з сусідньої кімнати. — Лежать в секретері.

Елегантний секретер, який стояв у кутку, сяяв, як темний коштовний камінь. Зроблений з полірованого ільма, він був інкрустований мореним кленом і темними діамантами. Кожен діамант сидів в окремому золотом гніздечку. Ніжки були покриті темним лаком, як і у всій меблів у цій кімнаті.

У потайному відділенні під верхнім ящиком лежало кілька запечатаних послань. Далтон ламав печатку і переглядав кожне, оцінюючи важливість. Деякі представляли певний інтерес, але нічого термінового не було. В більшості вони просто містили різну інформацію — дрібні вібрації з кожного куточка його обширної павутини.

В одному повідомлялося про людину, яка начебто випадково потонула в міському фонтані. Це сталося серед білого дня, коли натовпи людей проходили по площі Мучеників. І хоча було ясно і кругом юрмилися люди, ніхто нічого не помітив, поки не стало надто пізно. Не вперше отримуючи відомості про незрозумілі смерті, Далтон розумів завуальоване застереження, що, можливо, має місце свого роду вендета із застосуванням магії, але обставлена як нещасний випадок.

В іншому згадувалася якась «схвильована дама» і повідомлялося, що вона ніяк не заспокоїться і написала листа одному з Директорів, просячи його про приватну бесіду під час бенкету з побажанням, щоб її послання залишалося суто конфіденційним. Далтон знав, про яку даму йде мова, і лише тому зрозумів, що написала вона Директору Лінскотту. Агенту, що надіслав повідомлення, вистачило розуму не згадувати ніяких імен.

Підозрював Далтон також і про причини, з яких ця дама не бажала заспокоюватися. І його вельми турбувало це прохання про приватну бесіду. В повідомленні також говорилося, що лист дами якимось чином загубився і так і не дійшов до адресата.

Далтон прибрав повідомлення в тайник, щоб пізніше перечитати заново, і засунув ящик. У відношенні цієї жінки доведеться терміново щось робити. Але що саме, він ще не придумав.

Зайві дії іноді так само шкідливі, як і бездіяльність. Не виключено, що жінці потрібно тільки виговоритися, спустити, так би мовити, пару, і, можливо, вона збирається для цього використати Директора Лінскотта. Далтон і сам з тим же успіхом міг би вислухати її скарги. Хто-небудь на якійсь ділянці його павутини зможе дати йому необхідну інформацію, і тоді він прийме правильне рішення. А якщо такої не знайдеться, то, можливо, якщо з жінкою співчутливо поговорити, це згладить ситуацію і вкаже вірний напрям дій.

Далтон зовсім недавно зайняв свій нинішній пост, але вже встиг проникнути у всі сфери життя маєтку. Він став корисним колегою для одних, довіреною особою для інших і захисником для обраних. І кожен метод приносив йому вірних сподвижників. А оскільки у нього були й знайомі маги, безперервно розширювана павутина зв'язків дзвеніла як арфа.

Але з самого першого дня служби тут найпершою метою Далтона було стати незамінним для міністра Шанбора. На другому тижні його роботи в бібліотеці маєтку одним з Директорів Комітету Культурної Згоди був присланий «Дослідник». Міністру Шанбору це не сподобалося. Взагалі-то, якщо по правді, він був просто в сказі — правда це траплялося з Бертраном Шанбором досить часто.

Через два дні після появи «Дослідника» Далтон поінформував міністра Шанбора, що цей чоловік заарештований у п'яному вигляді в ліжку якоїсь шльондри в Ферфілді. Звичайно, це не злочин, хоча деякі Директори таку поведінку сприймають негативно, але біда в тому, що в кишені куртки «Дослідника» знайшли дуже рідкісну й цінну книгу, написану ніким іншим, як самим Йозефом Андером. Древній текст, абсолютно безцінний, про зникнення якого з бібліотеки маєтку міністра культури повідомили відразу ж після того, як «Дослідник» відправився пиячити.

Згідно з даними Далтоном вказівками, в контору Директорів негайно повідомили про зникнення книги — за багато годин до того, як винний був виявлений. Одночасно з доповіддю Кемпбелл відправив Директорам власноруч написане запевнення, що він не заспокоїться, поки зловмисник не буде знайдений, і що він має намір негайно почати публічне розслідування, щоб з'ясувати, чи не є цей злочин складовою частиною зрадницької змови. Настале ошелешене мовчання Кабінету Директорів віщувало грозу.

Мировий суддя Ферфілд, на якого свого часу Далтон працював, був великим шанувальником міністра культури і, вже звичайно, поставився з належною увагою до факту крадіжки з Культурної Бібліотеки Андера. І розцінив цю крадіжку відповідним чином: як бунт. «Дослідника», у якого виявили книгу, швиденько стратили за злочин проти андерського народу.

Так що замість галасливого скандалу по місту лише поповзли чутки про нібито мало місце визнання, зроблене цією людиною перед смертю, — визнання, в якому, як говорили, він видав решту учасників. Директор, який направив «Дослідника» в маєток, щоб його ім'я не пов'язували зі злочином проти народу, а також з метою припинення чуток, вирішив за краще подати у відставку. Далтон як офіційний представник міністра, який курує справу, з великою неохотою прийняв відставку зазначеного Директора, а потім видав спростування на якісь нібито визнання злочинця і офіційно закрив справу.

Одному старому другу Далтона невимовно пощастило, і він зайняв вакантний пост, до якого прагнув мало не все своє життя. Далтон першими потиснув руку новоспеченому директору. Більш вдячної і щасливої людини Далтон ще не бачив. Сам він теж був задоволений тим, що достойні люди, яких він любить і яким довіряє, щасливі.

Після цього випадку Бертран Шанбор прийшов до висновку, що його обов'язки вимагають більш тісної співпраці з помічником, і призначив Далтона ще й завідувати секретаріатом, що автоматично давало останньому владу над усім маєтком. Далтон же став підзвітний одному лише міністру. Саме це призначення і дозволило їм з Терезою переїхати в нинішні покої, які поступалися в розкоші лише покоям самого міністра.

Далтону здавалося, що Тереза рада цьому навіть більше, ніж він сам, якщо таке взагалі можливо. Вона просто закохалася в кімнати, отримані укупі з нинішнім високим становищем. Її цілком зачарували високопоставлені персони, серед яких вона тепер оберталася. І вона просто впивалася зустрічами з важливими і могутніми людьми, котрі приїжджали в маєток.

Ці гості, як і мешканці маєтку, ставилися до Терези з належною повагою, якої вимагав її високий статус, не дивлячись на те що більшість з них були шляхетного походження на відміну від самої Терези і Далтона. Далтон завжди вважав, що походження — дурниця і, всупереч думці декого, не грає настільки вже істотної ролі. Варто лише зрозуміти, що для процвітання куди як важливіші потрібні зв'язки і вірні слуги.

Тереза, стоячи в дверях, тихенько кашлянула. Далтон повернувся, і вона, звівши носик, граціозно впливла у вітальню, демонструючи свій новий наряд.

Очі Далтона розширилися. Демонструвала себе — ось що вона насправді робила.

Тканина сукні в світлі ламп, свічок і каміна відливала чарівним сяйвом. Золоті вишиті листочки виблискували по подолу. Розшиті золотом шви і краї підкреслювали тоненьку талію і апетитні форми, Тонкий шовк спідниці дозволяв розгледіти обриси витончених ніг.

Але дару мови його позбавило декольте. Сукня ледь прикривала плечі, виріз був обурливо глибоким. Вид її мало не оголених грудей збуджував і притягував.

Тереза покрутилася, демонструючи глибокий виріз і на спині плаття. Буквально у два кроки Далтон перетнув кімнату і схопив дружину в обійми. Тереза засміялася, опинившись у пастці його рук. Далтон нахилився, щоб поцілувати її, але вона ухилилася.

— Обережніше! Я витратила багато часу на макіяж! Не змарни його, Далтон!

І безпорадно застогнала, коли він все одно поцілував її. Враження, зроблене на чоловіка, їй явно сподобалося. І йому сподобалося враження, яке вона на нього справила.

Тереза вивільнилась і посмикала за золоті стрічки, вплетені у волосся.

— Милий, як по-твоєму, вони не стали довшими? — Жалібно запитала вона. — Це суще покарання — чекати, поки вони відростуть!

Зайнявши нинішній пост, Далтон став людиною дуже могутньою. А з новим становищем прийшли і відповідні привілеї: відтепер його дружині дозволялося носити волосся трохи довше.

Дружини інших мешканців маєтку носили волосся до плечей. Його дружина тепер могла носити таке ж. Тепер її волосся буде довшим, ніж у всіх, за винятком лише небагатьох жінок у будинку, або у всьому Андері, або у всіх Серединних Землях — якщо вже на те пішло. Вона одружена з вельми важливою персоною.

Ця думка сповнила Кемпбелла холодним тріумфом. Так траплялося, коли він раптом згадував, наскільки високо піднісся і наскільки багатого досяг.

Далтон Кемпбелл розглядав своє нинішнє становище лише як початок. Він мав намір йти далі. У нього були на цей рахунок конкретні плани. І була людина, у якої просто вирувала пристрасть до різних планів.

І не тільки до них. Втім, не важливо. З такою нісенітницею Далтон цілком міг впоратися. Міністр просто користується наданими міністерським становищем можливостями.

— Тесс, сонечко, твоє волосся дуже швидко росте. І якщо якась жінка дивиться на тебе зверху вниз через те, що вони ще недостатньо довгі, ти просто запам'ятай її ім'я, тому що в кінцевому підсумку твоє волосся стане довшим, ніж у них у всіх. А коли воно нарешті відросте належним чином, ти зможеш відплатити кривдниці тією ж монетою.

Тереза піднялася навшпиньки і повисла у нього на шиї, просяявши від щастя.

Зчепивши пальці в нього на шиї, вона кокетливо глянула на чоловіка.

— Тобі подобається моє плаття?

І ще тісніше притиснулася до Далтона, не зводячи з нього очей. А його погляд ковзав все нижче і нижче.

Замість відповіді Далтон нахилився і швидко просунув руку їй під поділ, провівши долонею по внутрішній стороні стегна до того місця, де закінчувалися панчохи. Вона ахнула з удаваним подивом, коли його рука досягла потайного містечка.

Далтон знову поцілував її, ніжно пестячи пальцями. Він і думати забув про те, щоб відвести Терезу на бенкет. Він жадав потягти її в ліжко.

Далтон почав потихеньку підштовхувати її до дверей спальні, але Тереза вивернулася з його палких обіймів.

— Далтон! Не тискай мене! А то всі побачать, що плаття пом'яте!

— Сумніваюся, що хтось взагалі це помітить. По-моєму, всі будуть дивитися на те, що з нього визирає. Тереза, я не хочу, щоб ти надягала це. Тільки якщо захочеш привітати свого чоловіка, коли він приходить додому.

Тереза грайливо поплескала його по плечу.

— Далтон, перестань!

— Я не жартую! — Він знову подивився на її бюст. — Тереза, це плаття… воно занадто відверте.

— Ах, Далтон, ну перестань! — Тереза відвернулася. — Не дурій, будь ласка. У наші дні всі жінки носять такі сукні. — Вона знову повернулася в нього лицем, відверто фліртуючи. — Невже ти ревнивий, а? До того, що інші чоловіки захоплюються твоєю дружиною?

Тереза була єдиним, чого він жадав більше, ніж влади. Якщо справа стосувалася його дружини, Далтон ніколи не сприймав ніяких натяків і пропозицій. Духи знають, що в маєтку досить чоловіків, якими захоплюються і яким навіть заздрять, бо вони домоглися високого становища завдяки своїм дружинам, доступним для міністра Шандора. Далтон Кемпбелл — не з таких. Так, він домігся бажаного — але лише власним розумом і талантом, а не тілом дружини. І це теж ставило його вище за інших.

Рішучість Далтона швидко випаровувалася, і він продовжив поблажливо:

— А звідки вони дізнаються, що ти моя дружина? Їх очі ніколи не доберуться до твого обличчя.

— Далтон, припини! Ти стаєш нестерпно занудний! Всі жінки будуть в таких сукнях. Така мода. Ти так зайнятий своєю новою роботою, що нічого не знаєш про моду. А я знаю. Хочеш вір, хочеш ні, але моє плаття — зразок скромності в порівнянні з тим, що одягнуть інші. Я не буду одягати настільки відверті сукні, як вони — я знаю, як ти до цього ставишся, — але й виглядати гірше за інших теж не збираюся. Ніхто на це й уваги не зверне, хіба що подумають, ніби дружина помічника міністра — гречна дружина.

«Ніхто не вважатиме її гречною. Всі вважатимуть, що вона оголошує про свою доступність».

— Тереза, але ти можеш надіти щось інше. Наприклад, те червоне з трикутним вирізом. У ньому теж буде видно… досить видно твій бюст. І вже навряд чи червоне плаття можна буде порахувати не гречним.

Вона повернулася до чоловіка спиною і, надувшись, схрестила руки на грудях.

— Гадаю, ти будеш щасливий бачити мене в домашньому платті, а всі жінки стануть шепотітися за моєю спиною, що я одягнена як дружина молодшого помічника мирового судді. Червону сукню я носила, коли ти був ніким. Я думала, ти зрадієш, побачивши мене в новому вбранні. Переконаєшся, що твоя дружина не поступається в елегантності тутешнім дамам. Але так я ніколи не стану тут своєю. Буду сірої жіночкою помічника міністра. І навіть поговорити зі мною ніхто не захоче. У мене не буде друзів.

Далтон глибоко зітхнув, дивлячись, як вона тре пальцем ніс.

— Тесс, сонечко, жінки на бенкеті дійсно будуть так одягнені?

Вона миттєво обернулася, засяяла. Далтон раптом подумав, що її поведінка мало чим відрізняється від реакції тієї дівчини-хакенки на кухні, яка засяяла точно так само, коли він запросив її до міністра культури.

— Ну звичайно, всі жінки одягнуть такі ж! Просто у мене не ті форми, що у них, мені і показувати особливо нічого. Ах, Далтон, ось побачиш! Ти будеш мною пишатися! Я хочу бути гідною дружиною помічнику міністра. І хочу, щоб ти міг пишатися мною. Як я пишаюся тобою. І я все для тебе зроблю, Далтон. Для такої людини, як ти, дуже важливо мати відповідну дружину. Я захищаю твої позиції в твою відсутність. Ти навіть не знаєш, якими можуть бути жінки — дріб'язковими, заздрісними, амбітними, брехливими, віроломними, підступними. Варто лише їм вчасно сказати чоловікові гидоту про кого-небудь, і миттєво ця злісна плітка виявиться у всіх на вустах. А я дбаю про те, щоб подібні бридкі слова не поширювалися, щоб ніхто не насмілювався їх повторювати.

Далтон кивнув. Він відмінно знав, що жінки передають своїм чоловікам відомості і плітки.

— Здогадуюся.

— Ти завжди казав, що ми з тобою партнери. І ти знаєш, як я захищаю тебе. І скільки я сил докладаю, щоб тобі було добре на кожному новому місці. І знаєш, що я ніколи не зроблю нічого, що могло б зашкодити твоїм старанням, щоб нам з тобою було ще краще. Ти завжди говорив, що будеш перевозити мене все в кращі будинки і до мене скрізь будуть ставитися як до рівної. І ти виконав свою обіцянку, як мій партнер. І я знала, що так буде. Тому й погодилася вийти за тебе. Я, звичайно, завжди любила тебе, але все одно б не вийшла за тебе заміж, якщо б не вірила в твоє майбутнє. Ми можемо розраховувати тільки один на одного, Далтон. Чи підвела я тебе хоч раз?

— Ні, Тесс, жодного разу.

— Так невже ти думаєш, що я підведу тебе зараз, коли ти зайняв таку важливу посаду? Коли ти стоїш всього за крок до справжньої величі?

Тереза була єдиною людиною, кому Кемпбелл довірив свої сміливі плани. Вона знала, до чого він прагне, і ніколи не засуджувала його. Вона в нього вірила.

— Ні, Тесс, ти не поставиш мої мрії під загрозу. Я знаю. — Зітхнувши, він провів долонею по обличчю. — Носи це плаття, якщо вважаєш, що так треба. Я довіряюся твоїм судженням.

Тереза посміхнулася і підштовхнула його до гардеробної.

— Іди переодягайся. Ти будеш там найкрасивішим! І якщо вже в кого і виникне привід для ревнощів, так це у мене. Та всі дами просто позеленіють від заздрості, що найкращий чоловік у цьому маєтку належить мені. Ха-ха, ти у нас ще будеш отримувати тихі запрошення!

Далтон схопив її за плечі і ривком повернув до себе.

— Тримайся подалі від людини на ім'я Стейн, почесного гостя Бертрана. Тримай свій… своє плаття подалі від його носа. Зрозуміла?

Тереза кивнула.

— А як я його впізнаю?

Кемпбелл відпустив її і випростався.

— Це неважко. На ньому плащ з людських скальпів.

— Не може бути! — Ахнула Тереза і притиснулася до нього. — Це той, про якого ти мені казав? З південних степів? Зі Старого світу? Який приїхав обговорити наш майбутній альянс?

— Так. Тримайся від нього подалі.

Вона моргнула, переварюючи настільки карколомну новину.

— Як цікаво! Навряд чи тут такі раніше бували! Напевно, він займає дуже високий пост.

— Так, він наділений повноваженнями, і ми будемо з ним обговорювати серйозні справи, і я не хотів би, щоб мені довелося розрізати його на шматочки, якщо він спробує затягнути тебе в ліжко. Це буде вартувати дорогоцінного часу — доведеться чекати, поки імператор пришле іншого представника зі Старого світу.

Тереза відмінно знала: це не порожня похвальба. Далтон вчився володіти мечем так само наполегливо, як вивчав право. Він здатний знести голову сидячій на персику блосі, не зачепивши ніжної шкірки.

— До чого йому дивитися на мене? — Захихотіла Тереза. — Спати одному йому все одно сьогодні не доведеться. Та жінки просто поб'ються за право переспати з такою моторошною людиною. Людські скальпи… — Вона здивовано похитала головою. — Жінка, яка нині виявиться в його ліжку, буде окрасою сезону всіх прийомів на місяці вперед.

— Може, мені запросити хакенську дівчину, щоб вона розповіла всім, наскільки це добре і приємно?!! — Гаркнув Далтон.

— Хакенку? — Хмикнула Тереза, відкидаючи подібну дурість. — Сумніваюся. Думка хакенки для цих дам нічого не значить.

Вона помовчала і спитала:

— Так що, рішення ще не прийнято? Ми ж досі не знаємо, чи залишиться Андер зі Серединними Землями, або приєднається до імператора Джегана зі Старого світу?

— Ні. Поки ще невідомо, як підуть справи. Думки Директорів розділилися. Стейн тільки що прибув, щоб висловити свої пропозиції.

Тереза піднялася навшпиньки і поцілувала його в щоку.

— Я буду триматися від цього Стейна подалі. А поки ти будеш вирішувати долю Андера, я, як завжди, буду прикривати тобі спину і тримати вушка гостро.

Вона попрямувала до спальні, але тут же повернулася.

— Якщо ця людина прибула з пропозиціями імператора… — Раптове осяяння освітило її темні очі. — Далтон, сьогодні на бенкеті буде Суверен, так? Сам Суверен вшанує своєю присутністю бенкет?

Далтон пальцями підняв її підборіддя.

— Розумна дружина — найкращий союзник, якого тільки може мати чоловік.

Посміхаючись, він дозволив їй схопити його за мізинець і потягти в гардеробну.

— Я бачила цю людину лише здалека. Ой, Далтон, ти чудо! Привів мене в таке місце, де я зможу сидіти за одним столом з самим Сувереном!

— Ти тільки пам'ятай, що я сказав, і тримайся подалі від Стейна, якщо мене не буде поруч. І, до речі, те ж відноситься і до Бертрана, хоч я сильно сумніваюся, що він посміє перейти мені дорогу. Якщо будеш слухняною, я представлю тебе Суверенові.

Тереза на мить втратила дар мови.

— Коли ми ввечері повернемося додому, ти побачиш, якою хорошою я можу бути. Хай зберігають мене духи, — пошепки продовжила вона. — Сподіваюся, мені вистачить терпіння. Суверен… Ой, Далтон, ти просто чудо!

Тереза сіла перед трюмо й почала з'ясовувати, яких збитків завдали її макіяжу поцілунки чоловіка, а Далтон відчинив високий гардероб.

— Ну, Тесс, так які плітки ти сьогодні чула? — Він перебирав сорочки, вишукуючи ту саму, з улюбленим комірцем. Оскільки Тереза була одягнена в золотисті тони, він змінив свої плани і вирішив надіти червону.

Тереза, нахилившись до дзеркала, пудрила щоки маленьким пушком і викладала гуляючі по маєтку чутки. Ніщо з почутого Далтона не зацікавило. Його думки крутилися навколо дійсно серйозних справ, з якими йому належало розібратися. Розмірковував він і про Директора, якого йому ще треба було переконати, і про те, як впоратися з Бертраном Шанбором.

Міністр був підступною людиною — і Далтон його дуже добре розумів. Міністр був настільки ж честолюбний, як Далтон, якщо не більше. Бертран Шанбор бажав одержати все — від впалої в очі хакенської дівчини до крісла Суверена. Якби запитали Далтона — а його і запитували, — то, на його думку, Бертран Шанбор завжди отримує те, що хоче отримати Бертран Шанбор.

А Далтон Кемпбелл отримає ту владу і могутність, яку хоче Далтон Кемпбелл. Йому немає потреби ставати Сувереном. Зійде й пост міністра культури.

Справжньою владою в Андері володів міністр культури. Це він видавав закони та призначав суддів, що стежили за їх виконанням. Влада і вплив міністра культури поширювалися буквально на все і вся в Андері. Він курирував комерцію, мистецтво, навчальні заклади і відав питаннями віри. Він також курирував армію і всі суспільні проекти. А ще вів релігійні справи. Суверен — Це церемонії і помпезність, брязкальця і розкішні вбрання, прийоми і любовні шашні.

Ні, Далтон задовольниться посадою міністра культури. І Сувереном, слухняно танцюючим в павутині, сплетеній Далтоном.

— Я звеліла начистити твої парадні чоботи, — повідомила Тереза, вказавши в інший кінець гардеробу. Далтон нахилився і дістав їх.

— Далтон, які новини з Ейдіндріла? Ти сказав, що Стейн буде говорити від імені Імперського Ордена із Старого світу. А що Ейдіндріл? Що нового в Серединних Землях?

— Посол, який повернувся з Ейдіндріла, повідомив, що Мати-сповідниця не тільки повела Серединні Землі за Магістром Ралом, новим Владикою Д'харіанської Імперії, але і зібралася за нього заміж. Треба думати, на цей час вони вже одружилися.

— Заміж! Сама Мати-сповідниця заміжня! — Тереза знову повернулася до дзеркала. — Ах, це, напевно, було грандіозно. У Андері, напевно, подібного видовища ніколи не бувало. — Тереза на мить завмерла. — Але магія Сповідниці знищує чоловіка як особистість. Цей Магістр Рал стане всього лише іграшкою в її руках!

Далтон похитав головою.

— Судячи з усього, він і сам чарівник і не підвладний її магії. А вона розумниця, що вийшла заміж, за володіючого чарівним даром Магістра Рала з Д'хари. За цим видна хитрість, переконаність і вміле стратегічне планування. З приєднанням Серединних Земель до Д'хари утворилася імперія, якої варто побоюватися, з якою варто рахуватися. Рішення буде важке.

Посли також повідомили, що Магістр Рал здається рішучою людиною, з глибокими переконаннями, готовий захищати мир і свободу тих, хто приєднався до нього. А ще він — людина, яка зажадала від Андера беззастережної здачі на милість зростаючої Д'харіанської Імперії, причому негайної. Люди такого гатунку, як правило, нерозсудливі. Від такої людини слід чекати суцільних неприємностей.

Далтон нарешті витягнув з шафи сорочку і показав Терезі. Та схвально кивнула. Він роздягнувся до пояса і натягнув свіжу, приємно пахнучу сорочку.

— Стейн привіз від імператора Джегана пропозицію Андеру зайняти гідне місце в його новому світовому порядку. Послухаємо, що він скаже.

Якщо Стейн є типовим представником, то Імперський Орден відмінно розуміє всі нюанси влади. На відміну від Ейдіндріла Орден охоче погодився обговорити деякі моменти, важливі для Далтона і міністра.

— А Директори? Яка їхня думка? Далтон невдоволено хмикнув.

— Число Директорів, що дотримуються старих традицій, прихильники так званої свободи народів Серединних Земель, весь час зменшується. Директорів, які наполягають на тому, щоб ми залишалися з Серединними Землями — тобто приєдналися до Магістра Рала, — одиниці. Народ втомився слухати їх застарілі нотації і тужливе моралізаторство.

Тереза відклала щітку для волосся і заклопотано насупилася:

— Буде війна, Далтон? І на чиїй стороні виступимо ми? Нас теж втягнуть у війну?

— Війна буде довгою і кривавою. І я абсолютно не маю наміру опинитися втягнутим в неї або втягнути в неї наш народ. — Далтон заспокійливо поклав руку їй на плече. — І зроблю все необхідне, щоб захистити Андер.

Багато чого залежало від того, на чиїй стороні перевага. Зовсім нема чого приєднуватися до програючої сторони.

— У разі необхідності ми завжди можемо запустити Доміні Діртх. Жодна армія — ні Магістра Рала, ні Імперського Ордена — не зможе встояти проти такої зброї. Але набагато краще для всіх нас приєднатися до тієї сторони, яка запропонує кращі умови і перспективи.

— Але Магістр Рал — чарівник! — Тереза схопила його за руку. — Ти сам говорив, що він має чарівний дар. Ніхто не знає, що може створити чарівник.

— Це цілком може виявитися однією з причин, через яку варто приєднатися до Д'хари. Але Імперський Орден присягнувся знищити магію. Можливо, у них є способи протистояти чарам Магістра Рала.

— Так, але якщо Магістр Рал — чарівник, то напевно може влаштувати якесь моторошне чарівництво — на зразок нашого Доміні Діртх, Він здатний кинути свою силу проти нас, якщо ми відмовимося здатися йому.

Далтон поплескав дружину по плечу і продовжив одягатися.

— Не бійся, Тесс! Я не дозволю, щоб Андер перетворився в попіл. І, як я вже казав, Орден заявив, що покінчить з магією. Якщо це дійсно так, жоден чарівник не зможе нічого зробити проти нас. Просто треба послухати, що скаже Стейн.

Далтон не уявляв, яким чином Імперський Орден може покінчити з магією. Зрештою, магія існує стільки ж, скільки існує світ. Можливо, імперці просто мають намір ліквідувати всіх, хто володіє чарівним даром? Ну, так ця думка не нова, і навряд чи вони мають шанс на успіх.

У світі давно вже є люди, які вимагають відправити всіх чаклунів на вогнище. В Андері сидять в ув'язненні кілька лідерів цього руху, і серед них — Серін Раяк. Харизматичний, фанатичний, шалений Серін Раяк. Людина некерована і небезпечна. Якщо він, звичайно, ще живий, оскільки сидить у в'язниці вже багато часу.

Раяк вважає, що «відьми», як він називає тих, хто наділений даром, суть зло. У нього є послідовники, яких він, перш ніж його заарештували, зумів перетворити в дикий розлючений натовп.

Такі люди небезпечні. Однак Далтон виступив проти його страти — тому що такі люди можуть бути й корисні.

— Ой, ти просто не повіриш! — Говорила тим часом Тереза. Вона знову переказувала плітки. Розмірковуючи про Серіна Раяка, Далтон слухав неуважно. — Та жінка, про яку я говорила, ну, що занадто високо про себе думає, Клодін Уінтроп, так от вона заявила нам, що міністр її примусив.

Далтон як і раніше не вслухався. Він знав, що це зовсім не плітка, а так воно і було. Клодін Уінтроп і була тією самою «схвильованою дамою», згаданою в секретному посланні, лежачому в потайному ящику секретера, тією самою, для якої йому належало знайти пряник. Вона ж була і тією, що направила листа Директору Лінскотту. Лист, так і не потрапив до адресата.

Клодін Уінтроп крутилася біля міністра всякий раз, як представлялася можливість, фліртувала з ним, посміхалася і пасла очима. Цікаво, на що вона розраховувала? Вона отримала те, чого просила. Чим вона тепер незадоволена?

— І тому вона така зла через грубе поводження міністра, що після бенкету має намір повідомити пані Шанбор і всім гостям, що міністр найжорстокішим чином примусив її.

Далтон негайно нагострив вуха.

— Згвалтував, як вона говорить. І саме на згвалтування вона має намір поскаржитися дружині міністра. — Тереза повернулася й змахнула пилинку з білячого хутра. — А заодно і Директорам з Комітету Культурної Згоди, якщо вони будуть присутні. І, Далтон, якщо Суверен буде на бенкеті, все це може придбати досить неприємний оборот. Суверен цілком здатний підняти руку, вимагаючи тиші, щоб дати їй можливість висловитися.

Далтон перетворився в один суцільний слух. На бенкеті будуть дванадцять Директорів. Тепер він знав, про що збирається говорити Клодін Уінтроп.

— Вона так і заявила, точно? Ти власними вухами це чула?

— Так, — вперлася Тереза рукою в бік. — Ну хіба не нахабство? Їй би слід знати, що таке міністр Шанбор. Що він переспав з доброю половиною всіх жінок маєтку. І тепер вона має намір роздути з цього цілу історію? Ох і переполох буде! Далтон, я тобі точно кажу, вона щось затіває.

Тереза стала розповідати про щось ще, але Далтон перебив:

— Що говорять про неї інші жінки? Про наміри Клодін?

Тереза поклала пензлик на трюмо.

— Ну, всі ми думаємо, що це просто жахливо. Тобто я хочу сказати: міністр Шанбор — людина відома. Та він же в один прекрасний день цілком може стати Сувереном! Адже наш Суверен вже далеко не молодий. Міністра можуть закликати на Трон Суверена в будь-який момент. Це моторошна відповідальність. — Дивлячись у дзеркало, вона дістала шпильку для волосся, потім повернулася і потрясла нею у чоловіка перед носом. — Міністр жахливо завантажений і дуже багато працює. І має повне право на деякі розваги. І жінки не заперечують. Нікого це не стосується. Це їх особисте життя, яке зовсім непотрібно виставляти на загальний огляд. До того ж ця маленька погань сама напросилася.

З цим Далтон посперечатися не міг. За все своє життя він так і не зумів зрозуміти, як жінки, будь то благородні андерки або простушки хакенки, можуть пасти чоловіка очима, а потім дивуватися тому, то той піднімається, фігурально висловлюючись, в атаку.

Звичайно, та дівчина, Беата, дуже юна і недосвідчена, щоб розбиратися у дорослих іграх. Не передбачала вона, як Далтон припускав, також участі Стейна в цій історії. Далтон було навіть трохи шкода дівчину, хоч вона і хакенка. Ні, вона не помітила Стейна, що причаївся, коли захоплено посміхалася міністру.

Але всі живучі в маєтку дорослі жінки, і ті, які приїжджали з міста на бенкети і прийоми, — всі чудово знали, що таке міністр, і у них не було підстав обурюватися.

Далтон знав, що деякі лише трохи ображалися, коли не отримували якої-небудь винагороди. Коротше, пряника. І тоді це залагоджував Далтон. Знаходив відповідний пряник і намагався якнайкраще переконати їх, що пряник прийдеться їм до смаку… Деякі мудро брали щедрий дар — більшість саме цього і хотіли в першу чергу.

Далтон анітрохи не сумнівався, що жінки маєтку сполошилися, дізнавшись про наміри Клодін. Багато хто з них побували в ліжку міністра, спокушені ореолом влади. І у Далтона були всі підстави вважати, що ті, які ще не побували там, до цього прагнуть. А Бертран або ще не добрався до них, або не побажав. Як і попередній міністр, він мав звичай призначати співробітників маєтку лише після знайомства з їхніми дружинами. Далтону вже довелося відмовити від місця одній людині лише тому, що Бертран визнав його дружину надто плоскою.

Спраглим лягти під міністра не було кінця, а міністр відрізнявся ненаситністю. Втім, у нього були певні вимоги. Як багато чоловіків у віці, він волів юних.

І на відміну від багатьох чоловіків у віці мав можливість задовольняти свою пристрасть, не відвідуючи міських повій. Бертран Шанбор уникав шлюх, як чуми, побоюючись підчепити якусь заразу.

Бертран Шанбор мав постійне джерело здорових молодих жінок з обмеженим досвідом і певною зовнішністю. Вони добровільно зліталися на вогник практично необмеженої влади.

Далтон ласкаво погладив Терезу по щоці. Йому пощастило роздобути жінку, яка не тільки розділяла його честолюбні плани, але і на відміну від багатьох була розбірлива в способах їх втілення. — Я люблю тебе, Тесс.

Здивована несподіваною ласкою, вона взяла його долоню обома руками і обсипала поцілунками.

Далтон не знав, чим заслужив її. У ньому не було нічого, що могло привернути таку славну жінку, як Тереза. Вона — єдине, що він дістав не одним лише зусиллям волі, змітаючи всякий опір і прибираючи всі перешкоди зі свого шляху. У неї він був шалено закоханий.

Коли добрі духи визнали можливим забути всі помилки, здійснені Далтоном, і нагородити його цим пряником, Далтон, не роздумуючи, вчепився в дар мертвою хваткою.

У пристрасні мрії, яким він віддався, гладячи в повні обожнювання очі Терези, втрутилася дійсність.

Клодін доведеться зайнятися негайно. Їй просто необхідно заткнути рот. Далтон перебрав в думці все, що можна запропонувати в обмін на мовчання. По суті, абсолютно всім байдужі пригоди міністра, але обвинувачення в згвалтуванні, висунуте благородною дамою, може спричинити за собою великі неприємності.

Серед Директорів більшість дотримуються стриманості. Директори Комітету Культурної Згоди дуже пильно стежать за тими, хто може стати Сувереном. Деякі хочуть бачити наступним Сувереном людину, що відрізнятиметься більш суворими правилами. І вони мають право відхилити будь-яку кандидатуру.

Після того, як Бертран Шанбор займе крісло Суверена, те, що думають Директори, не буде мати ніякого значення. Але до того, безумовно, їх думка дуже важлива.

Клодін необхідно заткнути.

— Далтон, ти куди?

— Мені потрібно лише написати і відправити записку, — відповів він вже від дверей. — Я скоро.

18

Нора зі стогоном потягнулася, вирішивши, що вже розвиднілось. Думки переверталися повільно. Більше всього на світі хотілося спати. Солом'яний матрац пром'ятий так затишно. Вічно він приймає затишну форму, коли пора вставати.

Зараз чоловік шльопне її по стегну. Джуліан завжди будить її незадовго до світанку. Потрібно працювати. Може, якщо полежати тихенько, він дозволить їй поніжитися ще кілька хвилин, кілька солодких митей.

Зараз Нора просто ненавиділа чоловіка за те, що він вічно будить її до світанку, шльопає по стегну, говорить, що пора вставати і братися за роботу. А потім тут же приймається насвистувати, коли вона сама ще намагається віддаватися наостанок солодкій дрімоті.

Нора перекинулася на спину і з неохотою розплющила очі. Джуліана поруч не було.

Її миттєво пройняв холодний піт. Сну не залишилося ні в одному оці. Вона сіла. Чомусь відсутність чоловіка викликала в ній гостре занепокоєння.

Невже вже ранок? І скоро розвидниться? Або ще ніч? Думки металися. Нора намагалася зміркувати, що відбувається.

Вона подивилася на вугілля, яке поклала у вогнище перед тим, як лягти спати. Горіли лише самі верхні, значить, часу пройшло зовсім небагато. У слабкому світлі Нора побачила, що зі свого матраца на неї дивиться Брюс.

— Мама? Що трапилося? — Поцікавилася старша донька, Бетані.

— Що це ви обидва не спите?

— Мамо, ми ж тільки лягли, — заскиглив Брюс. Ну звичайно, так воно і є. Вона так втомилася, до болю в спині і в руках, прибираючи весь день з поля камені, що провалилася в сон, ледь торкнувшись головою подушки. Вони повернулися додому, коли стало занадто темно, щоб продовжувати роботу, повечеряли і відразу лягли спати. Нора все ще відчувала в роті присмак м'яса і молодої редиски. Брюс правий. Вони тільки що лягли. Нору пробрала дрож.

— Де наш тато?

— Пішов в туалет, напевне, — махнула рукою Бетані. — Що сталося, мамо?

— Мама? — Пискнув Брюс.

— Ану, цить! Нічого не сталося. Лягайте обидва! Діти дивилися на неї круглими очима. Нора не змогла впоратися з тривогою, що охопила її, і діти прочитали занепокоєння на її обличчі. Вона зрозуміла це, але, як не намагалася, не могла впоратися з собою.

Нора не знала, що відбувається, але була впевнена: щось трапилося. Нутром відчувала.

Зло.

Зло витало в повітрі, як димок над багаттям, проникало в ніздрі, наповнювало легені. Зло. Десь в ночі поблизу нишпорило зло.

Нора знову подивилася на пусте місце біля себе на ліжку. Пішов у вбиральню. Джуліан у вбиральні. Повинен там бути.

Хоча… Адже він сходив в туалет відразу після вечері, перед тим, як лягти спати. Втім, він запросто міг піти туди ще раз.

Її раптом охопив жах, як перед самим Володарем.

— Благий Творець, спаси і сохрани, — прошепотіла вона, — охрани нас і цей будинок твоїх покірних слуг. Віджени зло. Будь ласка, добрі духи, зберігайте нас, оберігайте нас.

Закінчивши молитву, вона розкрила очі. Діти, як і раніше не зводили з неї очей. Напевно Бетані теж це відчуває. Вона вічно задає всякі питання. Нора навіть прозвала її «чомучка». А Брюс просто тремтить.

Нора відкинула вовняну ковдру. Кури в кутку переполошилися я забили крилами, здивовано квокаючи.

— Лягайте спати, діти.

Дітлахи слухняно вляглися, продовжуючи спостерігати, як вона швидко натягує плаття прямо на тіло. Невідомо чому, трясучись дрібним дрожем, Нора присіла перед вогнищем і кинула туди кілька березових полін. Було не так вже й холодно — вона думала, що вугілля вистачить до ранку — але їй раптом гостро знадобилися втішне тепло і світло вогню.

Вона взяла їх єдину гасову лампу. За допомогою березової скіпки швидко запалила гніт і поставила ковпачок на місце. Діти, як і раніше спостерігали за нею.

Нора нахилилася і поцілувала крихту Брюса в щічку. Потім погладила Бетані по голівці і поцілувала в лоб. Від дівчинки пахло мокрою землею, в якій вона поралася весь день, допомагаючи прибрати камені з поля, перш ніж його зорють і засіють. Дівчинка могла носити лише невеликі камінчики, але все одно — яка не яка, а допомога.

— Спіть, дітки, — ласкаво прошепотіла Нора. — Тато просто пішов в туалет. Я тільки віднесу йому лампу, щоб він не спіткнувся в темряві. Ви ж знаєте, як тато вночі відбиває собі пальці, а потім лає за це всіх. Давайте-но спати, Все добре. Я просто віднесу нашому татові лампу.

Нора сунула ноги в холодні, мокрі, брудні чоботи, що стояли біля дверей. Їй зовсім не хотілося відбити собі пальці, а опісля працювати в полі з хворою ногою. Вона накинула шаль, загорнувшись щільніше. Чомусь Нора боялася відкрити двері. Ледь не плакала від страху. Там — ніч. Там — темно. Там чекає зло. Вона знала. Відчувала.

— Щоб тебе, Джуліан, — пробурмотіла вона крізь зуби. — Щоб тобі лопнути, навіщо ти змушуєш мене вийти на вулицю?

Цікаво, якщо вона знайде Джуліана у вбиральні, вилає він її за жіночу дурість? Іноді він лаявся на неї. Казав, що вона даремно турбується через всяку нісенітницю. Казав, що від її неспокою все одно ніякого толку, так чого даремно нервувати? Вже у всякому разі вона турбувалася не заради того, щоб він її вилаяв, це вже точно.

Відкриваючи двері. Нора зрозуміла, що найбільше їй хочеться, щоб чоловік виявився у вбиральні і вилаяв її, а потім обійняв і сказав, щоб вона припинила плакати і поверталася разом з ним у ліжко. Вона цикнула на курей, обурених тим, що двері відчинилися.

Місяця не було. Небо над головою — чорне, як тінь Володаря.

Нора швидко рушила втоптаною стежкою до вбиральні і тремтячою рукою постукала в двері.

— Джуліан? Джуліан, ти тут? Будь ласка, Джуліан, якщо ти тут, обізвися. Джуліан, благаю тебе, не розігруй мене сьогодні!

Тиша дзвеніла у вухах. Ні дзижчання жуків, ні стрекотіння коників, ні квакання жаб, ні співу птахів. Лише мертва тиша, ніби освітлений крихітний вогником лампи п'ятачок землі під ногами — все, що залишилося від світу, а за межами цього маленького світлого кола простягається ніщо. Здавалося, якщо вона залишить лампу і ступить за це коло, то буде падати в темну безодню, поки не стане старою, а потім впаде ще нижче. Нора розуміла, що це нерозумно, але нічого не могла з собою вдіяти.

Нора нерішуче штовхнула двері вбиральні. Пролунав скрип. Нора вже ні на що не сподівалася. Вона знала: Джуліана там немає. Ще не виходячи з дому, знала. Ще не розуміла звідки — але знала.

І була права.

Зазвичай передчуття не обманювали її. Джуліан говорив, що вона з'їхала з глузду, якщо вважає, що здатна передбачати події. Як та стара, що живе в горах і іноді спускається вниз, щоб про щось попередити людей.

Але все ж іноді і Нора вміла передбачати. Вона передбачала, що Джуліана в вбиральні не виявиться.

Більше того — вона точно знала де він.

Не знала, звідки це знає, але знала, і від цього затремтіла ще сильніше. Вона заглянула у вбиральню лише тому, що сподівалася помилитися. Вона не хотіла шукати там, де він зараз був.

Але тепер — доведеться шукати там.

Нора підняла лампу вище. Крокуючи вперед, вона озирнулася на будинок і побачила вікно. Вогонь у вогнищі горів добре. Березові поліна вже зайнялися щосили.

Здавалося, якийсь жах посміхається їй з пітьми. Вчепившись в шаль, Нора знову освітила стежку. Їй страшенно не хотілося залишати дітей одних. Але щось штовхало її вперед.

— Будь ласка, добрі духи, нехай я буду дурепою з дурними жіночими витівками. Будь ласка, добрі духи, нехай з Джуліаном все буде добре. Він нам потрібен. Добрі духи, він так нам усім потрібен!

Схлипуючи, вона йшла вниз по пагорбу. Вона боялася того, що чекає її попереду. Рука, що тримала лампу, тремтіла.

Нарешті Нора почула дзюрчання струмка і зраділа: тепер ніч не здавалася такою тихою і страхітливо порожньою. Почувши знайомий шум води, вона відчула себе краще. Хоч щось рідне порушило мертву тишу цієї жахливої ночі. Яка ж вона дурна, якщо вирішила, ніби весь світ зник за межами світлового кола, окресленого лампою. Значить, вона може помилятися і щодо решти. Джуліан закотить очі, як він завжди це робить, коли вона розповість йому, як злякалася, вирішивши, ніби світ зник.

Щоб надати собі впевненості, Нора спробувала насвистувати, як насвистував Джуліан, але губи пересохли, немов пересмажений хліб. Шкода, що вона не може свиснути так, щоб Джуліан її почув. Вона могла просто гукнути чоловіка, але боялася. Боялася не отримати відповіді. Краще, якщо вона підійде і знайде його там, а потім отримає порцію лайки. За те, що нерозумно реве через нісенітницю.

Лагідний вітерець хвилював води озера, хвилі билися об берег. Нора сподівалась побачити Джуліана, сидячим на улюбленому пні з волосінню в руках. Він побачить її і вилає за те, що вона розлякала всіх риб.

На пні нікого не було. Волосінь провисла.

Трясучись, як осиковий лист, Нора підняла лампу вище, щоб побачити те, що прийшла побачити. Сльози застилали очі. Вона кілька разів зморгнула. Висякалася, щоб продихатися.

А потім — підняла лампу і ступнула в озеро і йшла вперед, поки вода не залила чоботи, не намочила поділ сукні та сорочки.

Коли вода дійшла до колін, Нора побачила його. Він плавав обличчям вниз, руки безвольно бовталися уздовж тіла, ноги трохи розставлені. Невеликі хвилі заливали його потилицю, і волосся ворушилися, немов водорості. Він тихенько погойдувався в хвилях, як сплила на поверхню заснула риба.

Саме цього вона і боялася. Так, все було в точності так. І тому вона навіть не зазнала шоку. Вона стояла по коліна у воді, а в двадцяти футах від неї Джуліан колихався на поверхні озера, як заснулий короп. Занадто глибоко, щоб підійти до нього ближче. Там, де він плаває, їй буде з головою. Нора не знала, що робити. Як вона витягне його на берег? Як буде жити далі? Як прогодує себе і дітей? Всю важку роботу виконував Джуліан. Він знав таке, про що вона і уявлення не має. Він був годівником.

Вона відчувала себе спустошеною, помертвілими. Цього просто бути не може!

Джуліан не може померти! Адже це Джуліан! Він не може померти. Тільки не Джуліан.

Якийсь звук змусив її різко обернутися. Поштовх повітря. Порив вітру — немов шквал в бурхливу ніч. Повітря замайоріло спіраллю іскор в нічне небо.

Нора побачила, як з труби їхнього будинку на пагорбі вилетів сніп іскор. Іскри зметнулися, зникаючи у пітьмі.

Нора застигла в жаху.

Тишу ночі розірвав несамовитий крик. Моторошний звук наростав, підносячись вгору подібно іскрам. Виданого з таким жахом крику Нора зроду не чула. І ніколи б не подумала, що так кричати може людська істота.

Але вона знала, що кричить хлопчик. Брюс.

З криком жаху вона впустила лампу в воду і помчала до будинку. Її крики змішувалися з криками сина.

У будинку залишилися її крихітки.

У будинку, в який проникло зло.

А вона кинула їх там одних.

Нора завила, як звір. Вона волала до добрих духів, молила про захист. І нестямно кликала дітей. Задихаючись і ікаючи від непоборну жаху, вона мчала до будинку, спотикаючись об коріння і чіпляючись за гілки.

Кущі ожини чіплялися за одяг, висмикували клапті. Гілки били по руках, але вона мчала стрімголов. Нога зачепилася за якесь коріння, але вона встояла і продовжувала свій біг. Додому, до дітей!

Пронизливий крик Брюса все не змовкав, і від цього волосся у Нори встали дибом. Вона не чула голосу Бетані, тільки Брюса, крихту Брюса, що репетував так нестямно, ніби хтось виймав йому очі.

Нора таки спіткнулася, вдарилася обличчям об землю, тут же схопилася. Кров з носа потекла струмком. Охнувши від болю, вона стерла з лиця кров і бруд, ловлячи повітря ротом, плачу, кричачи, молячись і ікаючи. З відчайдушним зусиллям Нора знову помчала до будинку.

З гуркотом влетіла в двері. Навколо панічно метушилися кури. Брюс стояв, втиснувшись спиною в стіну біля дверей. З витріщеними від жаху очима, нічого не тямлячи, він волав так, ніби сам Володар хапав його за п'яти.

Угледівши матір, Брюс простягнув руки, маючи намір обхопити її, але при вигляді закривавленого обличчя і стікаючих по підборіддю струмочків крові знову втиснувся в стінку.

Нора схопила його за плечі.

— Це я, мама! Я просто впала і розбила ніс, тільки і всього!

Малюк притулився до неї, обхопивши рученятами, судорожно вчепившись пальцями в спідницю. Нора повернулась, але навіть в яскравому світлі вогнища не побачила дочки.

— Брюс! Де Бетані?

Хлопчик підняв руку, яка тряслася так, що, здавалося, ось-ось відвалиться. Обернувшись, вона глянула туди, куди він вказував.

І заверещала. Вона підняла руки, щоб закрити обличчя, але не змогла, скорчені пальці завмерли біля рота і вона заволала разом з Брюсом.

Бетані стояла у вогнищі посеред бурхливого полум'я. Навколо неї ревів вогонь, язики полум'я танцювали, пожираючи маленьке тільце. Дівчинка стояла, звівши руки, як тягнуть руки до сонця теплим весняним днем.

Нора вдихнула запах горілої плоті, її занудило, і вона довго кашляла і відпльовуватися, перш ніж зітхнути знову. Вона не могла відвести погляд від Бетані, відірвати очей від заживо палаючої дочки. Це здавалося маною. Вона не могла змусити свій розум повірити тому, що бачить.

Нарешті Нора зробила крок до вогнища. Але залишки здорового глузду підказували їй, що вже пізно. Підштовхували піти геть, поки вогнище не захопило і їх з Брюсом.

Кінчики пальців Бетані згоріли. Замість обличчя — помаранчеве коло вогню. Вогонь горів з дикою рішучою люттю. Від жару Нора задихалася.

Раптово дівчинка нестямно заверещала, ніби вогонь торкнувся її душі, і звалилася в полум'я. Вогонь зімкнувся над згорбленою фігуркою, ричачи в кам'яному мішку, язики полум'я лизали камінну дошку. Іскри полетіли по всій кімнаті, стрибаючи і кочучись по підлозі. Деякі долетіли до Нори і, торкнувшись мокрого подолу, з шипінням згасли.

Підхопивши Брюса в обійми, Нора вилетіла з дому, а зло пожирало те, що залишилося від її дочки.

19

Несан плюхнувся на траву, блаженно витягнувши ноги. Прохолодна цегла приємно холодила змокрілу спину. Несан вдихнув глибше нічне повітря, насичене долинаючим з відкритих вікон ароматом смаженого м'яса, що приємно змішувався з запахом свіжих яблуневих полін. Сьогодні вони будуть працювати допізна, прибираючи після бенкету, і їм надали невеликий перепочинок.

Морлі простягнув пляшку. Напитися як слід вдасться лише пізно вночі, але ковтнути разок-другий можна і зараз. Несан зробив пристойний ковток. І миттєво закашлявся, мимоволі виплюнувши більшу частину.

— Казав же тобі, що воно міцне! — Розсміявся Морлі. Несан витер рукавом мокре підборіддя.

— Ти був правий. Де ти це роздобув? Відмінна випивка! — Несан ніколи ще нічого такого міцного не пив. Напій дер горлянку. Наскільки йому доводилося чути, якщо спиртне ось так пробирає, значить дійсно гарне. Говорили, що якщо доведется коли-небудь таке спробувати, він буде повним ідіотом, якщо відмовиться. Несан знову закашлявся. Горло дерло жахливо. Морлі нахилився ближче:

— Хтось із важливих панів велів віднести це назад. Заявив, що це помиї. Всі вони намагаються показати себе один перед одним. Піт, чашник, прибіг назад на кухню і залишив пляшку на столі. Коли він схопив іншу і помчав нагору, я, поки ніхто не бачив, поцупив цю і сховав за пазуху.

Несан звик пити все, що вдавалося поцупити. Він допивав майже порожні графини і пляшки, збирав недопиті залишки з келихів. Але ніколи ще йому не попадалася така відмінна випивка, як ця.

Морлі підштовхнув пляшку до його губ. Несан набагато більш обережно сьорбнув ще й проковтнув, примудрившись не поперхнутися. У шлунку забушував вогонь. Морлі схвально кивнув, Несан з таємною гордістю посміхнувся.

З відкритих вікон на галереї долинали сміх і голоси присутніх в очікуванні бенкету.

Несан почав відчувати дію спиртного. Пізніше, коли вони з Морлі закінчать з прибиранням, можна буде напитися грунтовно.

Несан потер руки, що покрилися мурашками. Музика, що доносилися з вікон, привела його в дивний стан. Музика завжди так впливала на нього, що йому здавалося, ніби він може встати і зробити щось. Що саме — Несан не розумів, але знав: щось дуже значне.

Морлі простягнув руку. Несан передав пляшку і поспостерігав, як з кожним ковтком кадик у Морлі ходить вгору-вниз. Музика звучала все голосніше, все швидше. І викликала тремтіння.

За спиною Морлі Несан побачив, як стежкою до них наближається чиясь висока постать. Людина йшла цілеспрямовано, не як на прогулянці, а по якійсь справі. У жовтому світлі, що лилося з вікна, блиснуло срібло піхов. І тут Несан упізнав цю благородну поставу і риси.

Далтон Кемпбелл. Прямує прямо до них.

Несан ткнув Морлі ліктем у бік і встав. Піднявся, обсмикнув туніку. Всі груди були залиті вином, яке він вихлюпнув, закашлявшись. Він швидко пригладив волосся. Знову ткнув ногою Морлі і рухом пальців руки звелів підніматися.

Далтон Кемпбелл обійшов стіг і попрямував прямо до них. Здавалося, високий андерець прекрасно знає, куди йти. Несан з Морлі, коли їм вдавалося вкрасти яке-небудь спиртне і втекти, ніколи нікому не казали, куди йдуть.

— Несан, Морлі! — Гукнув Далтон Кемпбелл.

— Добрий вечір, майстер Кемпбелл, — сказав Несан, вітально піднімаючи руку.

Він подумав, що в яскравому світлі, що ллється з вікон, не так вже важко розгледіти, що тут відбувається. У всякому разі, він чудово бачив, як Морлі ховає за спину пляшку. Напевно, помічник міністра побачив з вікна, як вони йдуть до дровітні.

— Добрий вечір, майстер Кемпбелл, — привітався і Морлі.

Далтон Кемпбелл оглянув обох, як прискіпливий сержант новобранців. А потім простягнув руку.

— Можна мені?

Морлі, скривившись, витягнув з-за спини пляшку і простягнув андерцю.

— Ми… Це…

Далтон Кемпбелл зробив здоровенний ковток.

— Ух! — Видихнув він, повертаючи пляшку Морлі. — Вам пощастило, що ви роздобули повну пляшку відмінного вина. — Він заклав руки за спину. — Сподіваюся, я нічому не завадив?

Несан з Морлі, приголомшені тим, що Далтон Кемпбелл пив з їх пляшки, а ще більше — тим, що він повернув її назад, відчайдушно замотали головами.

— Ні, пане, майстер Кемпбелл, — зумів видавити Морлі.

— Ну що ж, гаразд — відповів Кемпбелл. — Я вас шукав. У мене тут виникли деякі складнощі.

— Складнощі, майстер Кемпбелл? — Ледь нахилившись ближче і знизивши голос, перепитав Несан. — Не можемо ми чимось допомогти?

Кемпбелл пильно подивився в очі Несану, потім — Морлі.

— Ну, взагалі кажучи, так. Саме тому я вас і шукав. Розумієте, яка штука, я тут подумав, що можливо, вам обом сподобається думка отримати шанс проявити себе. І ви захочете продемонструвати, що у вас дійсно мається те, що я в вас розгледів. Я міг би й сам зайнятися цим ділом, але мені подумалося, що, можливо, ви захочете скористатися нагодою і довести, що ви чогось варті.

Несан раптом відчув себе так, ніби самі добрі духи запитали у нього, чи хоче він зробити щось хороше.

Морлі поставив пляшку і розправив плечі, як солдат по стійці «струнко».

— Так, майстер Кемпбелл, я, безумовно, хочу скористатися такою можливістю.

Несан, в свою чергу, набрав поважного вигляду.

— Я теж, майстер Кемпбелл. Ви тільки скажіть, що потрібно зробити, а ми вже постараємося довести вам, що ми чоловіки, які готові взяти на себе відповідальність.

— Добре… Дуже добре, — відповів андерець, пильно вивчаючи обох. Трохи помовчавши, він продовжив. — Це важливо. Дуже важливо. Я думав доручити це комусь іншому, більш досвідченому, але в кінцевому підсумку вирішив дати вам шанс. Доведіть, що ви гідні довіри.

— Все, що завгодно, майстер Кемпбелл! — Гаряче відповів Несан, ні трохи не покрививши душею. — Ви тільки скажіть, що потрібно.

Несан аж тремтів від захвату: нарешті йому випала можливість проявити себе в очах Далтона Кемпбелла. Здавалося, сама музика наповнює його бажанням зробити щось важливе.

— Суверен нездоровий, — повідомив Кемпбелл.

— Це жахливо, — відповів Морлі.

— Нам дуже шкода, — додав Несан.

— Так, як це не сумно, але він уже старий. А міністр Шанбор як і раніше молодий і повний сил. Він безсумнівно буде обраний Сувереном, і цей день вже не за горами. Більшість Директорів приїхали сюди, щоб обговорити це тут — справи, пов'язані з успадкуванням титулу Суверена. Провести деякі дослідження, скажімо так, поки у них є така можливість. Вони хочуть уточнити деякі факти стосовно міністра. Хочуть трохи краще дізнатися його характер, зрозуміти, що він за чоловік. Упевнитися, чи гідний він їх підтримки.

Несан скоса глянув на Морлі і побачив, що той не зводить широко розкритих очей з помічника міністра. Несан повірити не міг, що чує настільки важливі новини з вуст такої високопоставленої людини. Врешті-решт адже вони всього-навсього хакенці! І раптом сам помічник міністра, андерець, і високопоставлений андерець! — Розповідає їм про такі важливі справи.

— Дяка Творцю, — прошепотів Несан. — Нарешті наш міністр отримає визнання, якого заслуговує!

— Так, — з трохи дивною інтонацією протягнув Кемпбелл. — Коротше, справа в тому, що є люди, охочі перешкодити міністру стати Сувереном. Ці люди мають намір нашкодити міністру.

— Зашкодити? — Перепитав здивований Морлі.

— Саме. Ви обоє пам'ятаєте, як вас вчили, що Суверена необхідно захищати, і все, що робиться на захист Суверена — чеснота?

— Так, пане, — відповів Морлі.

— Так, пане, — луною повторив Несан. — А оскільки міністр буде Сувереном, то і його слід захищати точно так само.

— Відмінно, Несан.

Несан просяяв від гордості. І пошкодував, що від випитого досить важко фокусувати погляд.

— Ми хотіли б допомогти, майстер Кемпбелл, — заявив Морлі. — Ми хочемо довести вам, що чогось варті. Ми готові.

— Так, пане, ми готові, — підтримав Несан.

— Ну, тоді я вам обом, так і бути, надам шанс. Якщо впораєтеся і будете тримати язик за зубами, незважаючи ні на що — тобто до гробової дошки, — Я буду задоволений, що моя віра в вас виявилася виправданою.

— До гробової дошки, — кивнув Несан. — Так, пане, ми впораємося.

Несан почув дивний металевий звук, і з жахом відчув, що йому в горло впирається вістря меча.

— Але якщо хоч один з вас не виправдає моєї довіри, я буду дуже розчарований, тому що через це міністр опиниться в небезпеці. Вам ясно? Я не дозволю людям, яким довіряю, підводити мене. Підводити майбутнього Суверена. Обом ясно?

— Так, пане! — Несан ледь не кричав. Клинок блискавкою метнувся до горла Морлі і завмер біля його солідного кадика.

— Так, пане! — Гаркнув Морлі.

— Хто-небудь з вас говорив комусь, куди ви маєте намір відправитися пити сьогодні ввечері?

— Ні, пане, — хором відповіли Неса з Морлі.

— І все ж я знав, де вас шукати, — підняв брову високий андерець. — Пам'ятайте про це на випадок, якщо раптом вам спаде на думку, що ви можете від мене сховатися. Доставите мені хоч найменші неприємності, я вас з-під землі дістану!

— Майстер Кемпбелл, — видавив Несан, сковтнувши, — ви лише скажіть, чим ми можемо допомогти, і ми це зробимо. Нам можна довіряти. Ми вас не підведемо. Клянуся!

— Так, правда, Несан вірно говорить, — закивав Морлі.

Далтон Кемпбелл прибрав меч у піхви і посміхнувся:

— Я вже пишаюся вами обома. Ви, безумовно, просунетеся по службі. Я не сумніваюся, що ви виправдаєте мою довіру.

— Так, пане, — запевнив Несан. — Можете на нас розраховувати.

Далтон Кемпбелл поклав одну руку на плече Несану, іншу — Морлі.

— Ну гаразд. А тепер слухайте уважно.

— Он вона йде, — шепнув Морлі Несану.

Подивившись у вказаному приятелем напрямку, Несан кивнув. Морлі ковзнув в темний отвір службового входу, а Несан присів навпочіпки за бочками. Він згадав, як сьогодні вдень тут, на тій стороні дороги, стояв запряжений у повозку м'ясника Броуні, і витер спітнілі долоні об штани. Нині видався насичений подіями день.

Вони обговорювали справу і так, і сяк, і Морлі відчував ті ж почуття, що й Несан. Хоча від однієї лише думки про майбутнє у нього серце готове було вистрибнути з грудей, Несан ні за що б не погодився підвести Далтона Кемпбелла. І Морлі теж.

Через галявину з вікон лунала музика, звучали ріжки, струнні інструменти, арфа. Музика переповнювала душу. Груди Несана розпирало від гордості: адже його обрав сам Далтон Кемпбелл.

Міністра — майбутнього Суверена — необхідно захистити.

Легким спокійним кроком жінка піднялася по чотирьох ведучих до складу сходинках. У тьмяному світлі вона озирнулась по сторонах, вдивляючись в глибокі тіні і витягуючи шию, намагаючись розгледіти всі темні кути. Вона здавалася такою прекрасною, що Несан судорожно сковтнув. Жінка була старша за нього, але виглядала чудово. Він ніколи ще так довго і пильно не дивився на андерську даму.

Тут з темряви подав голос Морлі, намагаючись говорити як чоловік у віці.

— Клодін Уінтроп?

Вона з готовністю повернулася до стоячого в дверному отворі приятеля Несана.

— Я Клодін Уінтроп, — пошепки відповіла вона. — Значить, ви отримали мого листа?

— Так, — відповів Морлі.

— Хвала Творцеві! Директор Лінскотт, дуже важливо, щоб я поговорила з вами про міністра Шанбора. Він прикидається, що підтримує культуру Андера, але він гірший зразок людини, яка тільки може займати цей пост або будь-який інший. Перш ніж розглядати його кандидатуру як майбутнього Суверена, вам слід почути про його підлість. Цей кабан примусив мене до… згвалтував… Але це лише квіточки. Все йде до набагато гіршого. Заради порятунку нашого народу ви повинні вислухати мене.

Несан дивився на її гарне обличчя, осяяне світлом, що лилося з вікон. Далтон Кемпбелл не сказав, що вона така красуня. Вже не така молода, звичайно. Жінок її віку Несан зазвичай не сприймав як красивих, і тепер його здивувало, що він думає про стару даму — на вигляд їй було років тридцять — як про привабливу жінку. Несан повільно і беззвучно видихнув, збираючи волю в кулак, але нічого не міг з собою вдіяти і дивився туди, де було надіто — точніше, не було надіто нічого.

Несан згадав, як дами на сходах обговорювали такі сукні, в якій зараз була Клодін Уінтроп. Він зроду не бачив настільки оголених жіночих грудей. Від хвилювання груди її важко здіймались, і у Неса від цього видовища очі буквально лізли на лоб.

— Не могли б ви вийти сюди? — Пошепки попросила вона, звертаючись до темного прорізу, де стояв Морлі. — Будь ласка! Мені страшно.

Раптово Несан зміркував, що прийшов його черга. Він ковзнув через бочку і безшумно рушив до жінки.

Шлунок скрутило в вузол, і щоб щось розгледіти, довелося стерти застилаючий очі піт. Він намагався дихати рівно, але серце відмовлялося його слухати. Він повинен це зробити. Але, добрі духи, як же йому страшно!

— Директор Лінскотт? — Знову звернулася вона до Морлі.

Несан схопив її за лікті і вивернув руки за спину. Жінка ахнула. Юнак здивувався, наскільки просто виявилося утримувати її руки за спиною. Дама була розгублена і здивована. Як тільки Морлі побачив, що Несан її схопив, він миттєво вискочив з пітьми.

І не встигла вона закричати, як Морлі зі всієї сили штовхнув її кулаком в живіт. Сильний удар ледь не збив з ніг і жінку, і тримаючого її Несана.

Клодін Уінтроп склалася навпіл, і її вирвало. Несан відпустив їй руки. Вона притиснула їх до живота і опустилася на коліна, її огидно вивертало. Морлі з Несаном відійшли трохи вбік, щоб не забруднитися. Але вони зовсім не збиралися йти далі, ніж на відстань витягнутої руки.

Коли спазми припинилися, жінка випросталась і спробувала піднятися на ноги, ловлячи повітря ротом. Морлі ривком підняв її і знову вивернув їй лікті.

Несан знав, що тепер його черга проявити себе. Ось він, його шанс захистити міністра. Шанс зробити так, щоб Далтон Кемпбелл пишався ним.

Несан теж двинув жінку в живіт так сильно, як тільки смів.

Він ще ніколи нікого не бив, тільки своїх друзів, та й то жартома. Але ні разу ось так, свідомо, бажаючи заподіяти біль. Її живіт виявився маленьким і м'яким. І Несан зрозумів, яку біль заподіяв їй удар.

Йому стало нудно. І в той же час її біль збуджувала. Так жорстоко поводилися його хакенські предки. Ось що було в них найжахливіше. І в ньому самому. Очі жінки розширилися від жаху, вона судорожно намагалася вдихнути, але безуспішно, лише мовчки невідривно дивилася на свого мучителя, як вівця на м'ясника. Як колись її андерські предки дивилися на предків Несана.

— У нас для тебе повідомлення, — сказав Несан. Вони з Морлі заздалегідь умовилися, що говорити буде Несан. Морлі не дуже добре все запам'ятовував, а Несан завжди відрізнявся гарною пам'яттю.

Жінка нарешті відновила дихання. І тоді Несан завдав їй ще три удари поспіль. Швидких. Сильних. Жорстоких.

— Ти чуєш? — Прогарчав він.

— Ах ти, жалюгідний хакенський негідник…

І тут Несан врізав їй з усієї сили. Так, що навіть кулак заболів. Морлі подався на крок назад. Жінка обвисла у Морлі в руках, давлячись сухими спазмами. Несану хотілося вдарити її по обличчю — заткнути їй кулаком рот, — але Далтон Кемпбелл суворо наказав не залишати слідів.

— На твоєму місці я б не став більше його обзивати, — порекомендував Морлі, схопивши її за волосся і грубо поставивши на ноги.

Він так сильно закинув їй голову, що груди повністю вивалилися з декольте. Несан застиг. Він не знав, чи слід йому поправити їй сукню, і тупо видивлявся на жінку. Морлі теж глянув через її плече і посміхнувся Несану.

Жінка опустила погляд і побачила, що її груди виставлені на загальний огляд. Потім підняла голову і покірно закрила очі.

— Будь ласка, — промовила вона, важко дихаючи, — не бийте мене більше!

— Ти готова слухати?

— Так, пане, — кивнула вона.

Це звернення здивувало Несана більше, ніж вид оголених грудей. Ніхто і ніколи за все його життя не називав його паном. Ці два простих слова прозвучали так дивно для його слуху, що він якийсь час мовчки на неї дивився. Чи не знущається вона над ним? Але коли вона подивилася йому в очі, Несан зрозумів, що ні.

Музика наповнювала його такими відчуттями, яких він раніше ще не відчував. Ніколи ще він не був важливою персоною, ніколи ще його не називали «пан». Ще сьогодні вранці його обзивали несуном. А тепер андерка називає його паном. І все це — завдяки Далтону Кемпбеллу.

Неса знову вдарив її в живіт. Просто тому, що йому так захотілося.

— Будь ласка, пане! — Закричала вона. — Будь ласка, не треба більше! Скажіть мені, що вам потрібно. І я це зроблю. Якщо ви хочете мене, я підкорюся. Тільки не бийте мене більше! Будь ласка, пане!

Хоча Несану досі було нудно від того, що він робить, він у той же час відчував себе набагато більш значною людиною, ніж колись. Андерка стоїть перед ним ось так, з оголеними грудьми, і називає його паном!

— А тепер слухай мене, ти, мерзенна сучка! Несан здивувався своїм словам не менше, ніж вона. Він зовсім не збирався це говорити. Слова вирвалися якось самі собою. Втім, йому сподобалося, як вони прозвучали.

— Так, пане, — схлипнула вона. — Я слухаю. Все що хочете.

Вона виглядала такою жалюгідною і безпорадною. Якби не далі ніж годину назад андерка, будь то навіть ось ця сама Клодін Уінтроп, наказала йому опуститися на коліна і вилизати язиком її туфельки, він би підкорився, трясучись від страху. Він і не уявляв навіть, наскільки доручена їм з Морлі справа виявиться легкою. Пара-трійка ударів, і знатна дама вже благає дозволити їй зробити те, що накажуть. Він і не здогадувався, як просто стати шанованою людиною, як просто змусити людей робити те, що він накаже.

Несан пригадав, що велів сказати Далтон Кемпбелл.

— Ти ж вертілася перед міністром, вірно? Пропонувала йому себе, так?

Його слова зовсім не звучали питанням.

— Так, пане.

— Якщо ти хоча б подумаєш про те, щоб сказати комусь, ніби міністр тебе згвалтував, то міцно пошкодуєш. Така брехня — не що інше, як зрада. Ясно? Зрада. А покарання за зраду — смерть. А коли твоє тіло знайдуть, тебе навіть упізнати ніхто не зможе. Зрозуміла, сука? Твій язик виявлять прибитим до дерева цвяхом. Це брехня, що міністр тебе згвалтував. Мерзотна зрадницька брехня. Повториш свої вигадки ще хоч раз, і смерть твоя буде довгою і болісною.

— Так, пане, — ридала вона. — Я більше ніколи не збрешу. Вибачте. Будь ласка, вибачте мене! Я більше ніколи не стану брехати. Клянуся!

— Ти виставляла свої принади перед міністром, пропонуючи себе. Але міністр занадто гідна людина, щоб заводити з тобою інтрижку. Або з ким би то не було. Він тебе відкинув. Відмовив тобі.

— Так, пане.

— Нічого недостойного не відбулося. Затямила? Міністр ніколи не робив нічого недостойного ні з тобою, ні з ким іншим!

— Так, пане. — Вона ридала, низько опустивши голову.

Несан витягнув з її рукава носовичок і витер їй очі. У тьмяному світлі він бачив, що від сліз косметика на її обличчі розмазалася.

— А тепер припини ревіти. У тебе обличчя хрін знає на що схоже. Краще повернися-но до своїх покоїв і приведи себе в порядок, перш ніж повертатися на бенкет.

Вона схлипнула, намагаючись стримати сльози.

— Я не можу повернутися на бенкет. Моє плаття зіпсовано. Я не можу повернутися.

— Можеш — і повернешся. Приведи в порядок обличчя, поміняй сукню. Ти повернешся на бенкет. Там буде дехто, хто за тобою догляне, простежить, щоб ти повернулася, і перевірить, чи засвоїла ти послання. Якщо ще раз оступишся, то покуштуєш його меча.

Очі жінки округлилися від жаху.

— Хто…

— Не важливо. Для тебе це не має значення. Важливо лише, щоб ти засвоїла послання і зрозуміла, що з тобою станеться, якщо посмієш повторити свою мерзенну брехню.

— Я зрозуміла, — кивнула вона.

— Пане, — сказав Несан. Вона підняла брови:

— Я зрозуміла, пане! — І жінка притулилася спиною до Морлі. — Я зрозуміла, пане. Так, пане! Я правда все зрозуміла, пане!

— Чудово, — хмикнув Несан. Жінка оглянула себе. Її нижня губа тремтіла. По щоках котилися сльози.

— Будь ласка, пане, можу я поправити сукню?

— Коли я закінчу говорити.

— Так, пане.

— Ти пішла прогулятися. Ні з ким не розмовляла. Зрозуміла? Ні з ким. Відтепер тримай рот на замку щодо міністра, інакше, коли відкриєш його в наступний раз, тобі його заткнуть мечем. Затямила?

— Так, пане.

— Ну що ж, гаразд. Можеш поправити сукню, — змилостивився Несан.

Морлі заглядав їй через плече, поки вона поправляла корсаж. Несан сумнівався, що сукня з таким вирізом, як у неї, багато прикриває, але йому подобалося спостерігати, як вона приводить себе у порядок. Він і не думав, що йому коли-небудь доведеться побачити подібне. Особливо як це робить андерка.

Судячи з того, як вона ахнула, раптово випроставшись, Морлі щось робив ззаду у неї під платтям. Несану теж хотілося дещо зробити, але він пам'ятав слова Далтона Кемпбелла.

Несан схопив Клодін Уінтроп за руку і штовхнув її вниз по сходинках.

— А тепер забирайся!

Жінка швидко зиркнула на Морлі, потім знову на Несана.

— Так, пане. Дякую вам. — Вона зробила швидкий кніксен. — Дякую вам, пане.

Не вимовивши більше ні слова, вона підхопила спідниці, злетіла зі сходів і побігла через лужок, розчинившись у темряві.

— Навіщо ти її відпустив? — Запитав Морлі, уперши руку в бік. — Ми могли б з нею розважитися. Вона б зробила все, що ми хочемо. А при вигляді її кругляків мені захотілося.

Неса повернувся до розчарованого приятеля.

— Тому що майстер Кемпбелл не говорив нам цього робити, ось чому. Ми просто допомогли майстрові Кемпбеллу, тільки і всього. І нічого більше.

— Та вже, — кисло буркнув Морлі. Потім подивився в бік дровітні. — У всякому разі, у нас ще залишилося трохи випити.

Несан згадав вираз жаху на обличчі Клодін Уінтроп, згадав, як вона плакала і блювала. Звичайно, він знав, що хакенки плачуть, але і уявити собі не міг, що андерки можуть плакати теж.

Міністр — андерець, а значить, міністр не здатен зробити нічого недостойного. Напевно вона сама напросилася, одягаючись у такі от відверті сукні. Несан своїми очима бачив, як жінки поводяться з міністром. Начебто як вони були б раді, якщо він покрутиться з ними у ліжку.

Потім він згадав, як плакала Беата, сидячи на підлозі. Знову побачив її нещасне обличчя. Згадав, як Беата двигонула йому в щелепу.

Все це надто складно для його розуміння. Більше всього на світі йому зараз хотілося напитися до нестями.

— Ти маєш рацію. Давай вип'ємо. Нам є що відсвяткувати. Сьогодні ми стали значущими людьми. Обнявши один одного за плечі, вони рушили за пляшкою.

20

Ні, ви тільки гляньте! — Прошепотіла Тереза. Далтон простежив за її поглядом і побачив Клодін Уінтроп, що проштовхувалася серед присутніх в залі. На ній було плаття, яке вона не носила вже давно. Старе скромне плаття. Зовсім не те, що було на ній на початку вечора. Далтон запідозрив, що під рожевою пудрою її обличчя попелясто-сіре. Треба думати, тепер вона дивиться на всіх з недовірою.

Люди, що приїхали в маєток з Ферфілда, здивовано вивчали оточувала їх обстановку, намагаючись увібрати в себе якомога більше, щоб потім у подробицях розповісти своїм друзям про чудовий вечір, проведений в маєтку міністра культури. Отримати запрошення в маєток — велика честь, і ніхто із присутніх не хотів упустити ні найменших подробиць. Дрібні деталі дуже важливі, коли хочеш потішити своє самолюбство.

Вся підлога в залі була встелена багатими килимами, і ноги тонули в м'якому покритті. На драпіровку, яка закривала вікна, треба думати, пішли сотні ярдів кращих тканин, спеціально підібраних в тон з кольоровим склом. Жінки поволі мацали драпірування, перевіряючи якість. По краях золотисто-блакитних занавісок звисали різнобарвні китиці з кулак завтовшки, Чоловіки захоплювалися мармуровими колонами, розташованими по периметру. Панелі різьбленого червоного дерева, зроблені під художньо вирізану цеглу, прикрашали стелю.

Далтон, спостерігаючи за навколишнім, потягував з кубка найкраще вино, яке привозили з долини Наріф. Вночі, коли горіли усі свічки та лампи, зали маєтку були повні величі. Коли Далтон тільки приїхав сюди, йому знадобилося чимало витримки, щоб не роздивлятися навколо, як всі гості.

Він стежив, як Клодін Уінтроп ступає серед розкішно одягнених гостей з дерев'яною посмішкою на обличчі, вітаючи знайомих і вимовляючи якісь слова, яких Далтон не чув. Незважаючи на всі пережиті нею обставини, вона знайшла в собі сили вести себе гідно. Дружина багатого ділка, обраного членом парламенту торговцями і зернопромисловцями, Клодін Уінтроп була не самою останньою серед тутешнього суспільства. Коли люди вперше бачили її з чоловіком, який по віку годився їй у діди, то зазвичай вважали, що Клодін — лише іграшка в руках старого. І глибоко помилялися.

Її чоловік, Едвін Уінтроп, почав свою кар'єру як простий хлібороб, що вирощував солодке сорго, яке в достатку визрівало на півдні Андера. Кожен зароблений від продажу гріш він витрачав з розумом. Він економив на всьому, починаючи з одягу і закінчуючи будь-якими дрібними радощами життя. Довго не обзаводився сім'єю.

На виручені гроші Едвін згодом купив худобу, яку вигодовував сортовою макухою. Продаж худоби дозволив закупити ще більше нового поголів'я і обладнання для виробництва рому, і Едвін став виробляти спиртне з макухи. Прибуток від продажу рому дозволив Уінтропу орендувати ще землі, прикупити худоби, нове обладнання та побудувати нові приміщення, а з часом — склади і придбати фургони для транспортування товарів. Ром, вироблений на фермах Уінтропа, продавався всюди — від Ренвольда до Нікобара, по всьому шляху від Ферфілда до Ейдіндріла. Роблячи все сам — точніше, руками найнятих робітників, — від вирощування сорго до виробництва і продажу рому, від вирощування худоби до її забою на власних бойнях і продажу м'яса м'ясникам, Едвін Уінтроп продавав товар по низьких розцінках і заробив собі значний статок.

Едвін Уінтроп був скромною і чесною людиною, його любили. Він одружився лише тоді, коли домігся успіху. Клодін, дочці зернопромисловця, не було і двадцяти, коли вона більше десяти років тому вийшла заміж за Едвіна, але до того часу вона встигла отримати гарну освіту.

Чудово справляючись з комірними книгами і бухгалтерією, Клодін ретельно відстежувала всі витрати не гірше чоловіка. Вона була для нього фактично правою рукою — приблизно як Далтон для міністра Шанбора. З її допомогою імперія Уінтропа подвоїлася. Навіть дружину Едвін вибрав ретельно і мудро. Ця людина, яка ніколи раніше не дозволяла собі шукати задоволень, нарешті дозволила собі знайти гідну нагороду. Клодін була не тільки розумна, але й красива.

Після того, як торговці обрали Едвіна своїм представником, Клодін виявилася корисною чоловікові і на цьому поприщі, допомагаючи складати торгові закони, які Едвін пропонував на обговорення. У відсутність чоловіка Клодін поволі лобіювала від його імені пропоновані закони. Ніхто з мешканців маєтку не вважав її іграшкою.

За винятком, можливо, Бертрана Шанбора. Але цей-то на всіх жінок дивився однаково. У всякому разі, на привабливих.

Далтону доводилося бачити, як Клодін, спалахнувши, кліпала віями і посміхалася Бертрану соромливою усмішкою. Міністр вважав і порядних жінок всього лише кокетками. Можливо, вона лише невинно фліртувала з високопоставленим чоловіком, а може, хотіла уваги, якої її чоловік не міг їй надати. Дітей-то у неї не було. Можливо, вона підступно передбачала отримати від міністра якісь привілеї, а потім виявила, що помилилася в своїх розрахунках.

Клодін Уінтроп далеко не дурна, вона розумна і спритна. Як все це почалося, Далтон точно не знав, а Бертран Шанбор заперечував, що до неї взагалі доторкався, як заперечував все, за чим не був застигнутий. Але якщо вже вона шукала таємної зустрічі з Директором Лінскоттом, питання про ввічливий торг щодо відступного відпадало. Тепер її можна було стримати лише грубою силою. Далтон вказав кубком на Клодін.

— Схоже, ти помилилася, Тесс. Не всі дами одягалися в відверті сукні. Або Клодін просто скромниця.

— Ні, тут щось інше. — Тереза виглядала дійсно здивованою. — По-моєму, милий, раніше на ній було інше плаття. Але чому вона переодягнулася? Та ще й в мотлох?

Далтон знизав плечима:

— Підемо запитаємо, хочеш? Тільки питати будеш ти. Навряд чи буде ввічливо, якщо подібне питання задам я.

Тереза підозріло глянула на чоловіка. Вона знала його досить добре, щоб зрозуміти: за безневинною реплікою ховається якийсь план. А тому готова була прийняти його слова як керівництво до дії і зіграти ту роль, яку він їй відвів. Посміхнувшись, Тереза прийняла запропоновану чоловіком руку. Клодін була не єдиною розумною і меткою жінкою в маєтку.

Клодін здригнулася, коли Тереза торкнула її ззаду за плече. Швидко озирнувшись, вона зобразила натягнуту посмішку.

— Добрий вечір, Тереза. — Клодін зробила легкий реверанс Далтону. — Пан Кемпбелл.

Тереза, заклопотано насупивши брови, схилилася до подруги.

— Клодін, що скоїлося? Ти кепсько виглядаєш. І твоє плаття! Я щось не пригадую, щоб ти приходила в ньому. Клодін прибрала за вухо пасмо, що вибилося із зачіски.

— Зі мною все гаразд. Я… Я просто нервую від такої великої кількості гостей. Іноді в натовпі мені стає погано. Я пішла прогулятися, щоб подихати повітрям. А в темряві чи то оступилася, чи то спіткнулася. І впала.

— Добрі духи! Може, вам краще присісти? — Ввічливо поцікавився Далтон, підхоплюючи Клодін під лікоть. — Дозвольте посадити вас на стілець.

— Ні, зі мною все гаразд, — наполегливо повторила вона. — Дякую вам. Я забруднила сукню, і довелося переодягнутися, тільки і всього. Ось чому на мені тепер інше плаття. Але зі мною все добре.

Далтон відступив, і вона кинула швидкий погляд на його меч. З тих пір, як вона повернулася в зал, він бачив, як Тереза дивиться на всі мечі…

— Ви виглядаєте так, ніби щось…

— Ні, — вперто заперечила вона, — я вдарилася головою, тому й виглядаю дещо дивно. Але зі мною все нормально. Правда. Просто постраждала моя самовпевненість.

— Розумію, — поспівчував Далтон. — Такого роду пригоди змушують зрозуміти, наскільки коротке може бути життя. Змушують зрозуміти, що можеш померти в будь-який, — він клацнув пальцями, — момент.

Губи Клодін тремтіли. Їй довелося сковтнути, перш ніж вона зуміла відповісти.

— Так. Я розумію, що ви хочете сказати. Але тепер я відчуваю себе набагато краще. Самовладання повернулося до мене.

— Так? Я не дуже в цьому впевнений.

— Далтон, ти що, не бачиш, що бідолаха і так вражена? — Тицьнула його в бік Тереза. — Іди займайся своїми справами, а я подбаю про бідну Клодін.

Далтон вклонився і пішов, надавши Терезі можливість самій з'ясовувати те, що потрібно. Він був задоволений хакенськими хлопцями. Схоже, їм вдалося вселити в неї належний страх. Судячи з того, з якими труднощами вона пересувається, послання їй передали саме в тій формі, що він велів. Жорстокість завжди допомагає краще засвоїти вказівки.

Далтон був радий, що правильно оцінив Несана. Він зрозумів усе, коли побачив, як хлопчина дивиться на меч. В очах Клодін, коли вона кинула погляд на його меч, майнув страх. В очах же Несана горів вогонь бажання. Хлопчик не позбавлений честолюбних задумів. Морлі теж корисний, але в основному як гора м'язів. І замість мізків у нього м'язи. Несан зрозумів інструкції куди краще і, будучи настільки кмітливим, може виявитися більш корисним. У такому юному віці вони поняття не мають, наскільки глибоке їх неуцтво.

Далтон обмінявся рукостисканням з чоловіком, що поспішив привітати його з новою посадою. Він одягнув на обличчя маску ввічливості, але ніяк не міг пригадати імені співрозмовника і не особливо вслухався в його слова. Думки Далтона витали далеко.

Директор Лінскотт тільки що закінчив розмову з якимось товстуном про податки на зерно, яке зберігалося у товстуна на складах. Не така вже дрібниця, враховуючи наявні в Андері величезні запаси зерна. Далтон ввічливо і неуважно звільнився від безіменного типа і ковзнув ближче до Лінскотта.

Коли Директор обернувся, Далтон з теплою посмішкою схопив його за руку, перш ніж у того з'явилася можливість вислизнути. Рукостискання Директора було могутнім, на його руках ще збереглися трудові мозолі.

— Я щасливий, що ви змогли прибути на бенкет, Директор Лінскотт! Сподіваюся, ви будете задоволені ввечері. Є багато чого, що міністр хотів би обговорити.

Директор Лінскотт, високий жилавий чоловік з засмаглим обличчям, який виглядав так, ніби у нього вічно болять зуби, не відповів на усмішку. Четверо старших Директорів були майстрами гільдій. Один — з гільдії кравців, другий — з об'єднаної гільдії паперовиробників, третій — майстер-зброяр. І четвертий — Лінскотт. Лінскотт був майстром-каменярем. Більшість інших Директорів були шанованими лихварями або торговцями, також було декілька баристерів і один адвокат.

Директор Лінскотт був одягнений в старомодний, але відмінно сидячий на ньому дублет теплого коричневого кольору, що гармоніював з рідіючим сивим волоссям. Меч теж був старим, проте чудова мідна окантовка шкіряних піхов сяяла як новенька. Срібна емблема — кельма каменяра — виблискувала на темній шкірі. Безсумнівно, і клинок в прекрасному стані, як і все інше.

Лінскотт не намагався свідомо лякати людей, просто це якось виходило у нього само собою. Зразок того, як вселяє природний страх ведмедиця з ведмежатами. Лінскотт вважав народ Андера, трудівників полів та інших робочих конячок, а також членів інших гільдій своїми дитинчатами.

— Так, — відповів Лінскотт, — я чув, ніби у міністра грандіозні плани. Кажуть, він думає відкинути настійну пораду Матері-сповідниці і порвати з Серединними Землями.

— Упевнений, що не відкрию нічого нового, — розвів руками Далтон, — якщо скажу вам, що, наскільки я розумію ситуацію, міністр Шанбор має намір вибрати те, що буде краще для нашого народу. Ні більше ні менше. Ось ви, наприклад. Що, якщо ми здамося цьому новоявленому Магістрові Ралу і приєднаємося до Д'харіанської Імперії? Цей Магістр Рал заявив, що всі країни повинні відмовитися від суверенітету — на відміну від того, що було в альянсі Серединних Земель. Це означає, я вважаю, що йому більше не знадобиться Комітет Культурної Згоди і його Директори.

Засмагле обличчя Лінскотта почервоніло.

— Мова йде не про мене, Кемпбелл. А про свободу народів Серединних Земель. Про їхнє майбутнє. Про те, щоб не дати воякам Імперського Ордена поглинути і розтоптати нашу країну на їх шляху до завоювання Серединних Земель. Посол Андера передав слова Магістра Рала, що, хоча всі країни повинні здатися і підпасти під єдине правління і командування, кожній країні буде дозволено зберегти власну культуру, якщо це не йде врозріз із загальноприйнятими законами. Він обіцяв, якщо ми приймемо його умови, поки вони дійсні для всіх, ми приймемо участь у створенні цих законів. І Мати-сповідниця підтвердила його обіцянки.

Далтон шанобливо вклонився Директору.

— Боюся, ви невірно розумієте позицію міністра Шанбора. Він запропонує Суверену, щоб ми послідували пораді Матері-сповідниці, якщо щиро повірить, що це буде в інтересах нашого народу. Зрештою, на кін поставлена наша культура. Він зовсім не має намір приймати чиюсь сторону, не подумавши. Імперський Орден може запропонувати вигідніші умови миру.

Погляд, яким обдарував його Директор Лінскотт, міг заморозити і сніговика.

— Раби теж живуть мирно.

Далтон зобразив безневинний безпорадний погляд.

— Я не встигаю стежити за вашими думками, Директор.

— Ви, Кемпбелл, готові продати вашу власну культурну спадщину в обмін на порожні обіцянки схибленої на завоюваннях агресивної орди. Задайте собі питання, навіщо ще вони могли сюди заявитись без запрошення? Як ви можете так спокійно заявляти, що розглядаєте можливість встромити ніж у серце Серединних Земель? Та що ви за людина така, Кемпбелл, якщо здатні після того, що для нас зробили Серединні Землі, повернутися спиною до порад і наполегливих рекомендацій Матері-сповідниці?

— Директор, мені здається, ви…

— Наші предки, — потряс кулаком Лінскотт, — безуспішно билися з хакенськими ордами, напевно в труні перевертаються, чуючи, як ви нишком розглядаєте можливість продати нашу спадщину, за яку вони йшли на такі жертви.

Далтон не став відповідати відразу, дозволяючи Лінскотту почути, як його власні слова луною заповнюють повислу між ними тишу. Щоб пожати саме цей урожай. Далтон і засівав свої ретельно продумані слова.

— Я знаю, що ви щиро любите наш народ, Директор Лінскотт, і всіляко намагаєтеся захистити його. Мені дуже шкода, що ви вважаєте мої прагнення нещирими. — Далтон ввічливо вклонився. — Сподіваюся, залишок вечора ви проведете в приємній обстановці.

Уміння так вишукано реагувати на настільки тяжку образу було верхом ввічливості. Більше того, той, хто був здатний завдати таку рану, показував себе людиною, що порушує древній андерській кодекс честі.

Вважалося, що тільки хакенці так жорстоко принижували андерцев.

З глибокою повагою до того, хто образив його, Далтон відкланявся і намірився відійти, ніби його попросили піти, відіслали геть. Ніби його принизив хакенський владика.

Директор окликнув його. Далтон зупинився і озирнувся через плече.

Директор Лінскотт скривив губи, ніби пробував на смак рідко використовувану ним ввічливість.

— Знаєте, Далтон, я пам'ятаю вас, коли ви ще працювали у судді в Ферфілді. Я завжди вважав вас порядною людиною. І тепер думаю так само.

Далтон ввічливо повернувся, ніби готуючись проковтнути чергову образу, якщо Директор захоче знову його образити.

— Дякую вам. Директор Лінскотт. Почути такі слова з вуст настільки шанованої людини, як ви, велика честь.

Лінскотт зробив непевний жест, ніби і раніше намагався відшукати в затягнутих павутиною кутках ввічливі слова.

— І я абсолютно гублюся, намагаючись зрозуміти, як порядна людина може дозволити своїй дружині так от виставляти титьки на загальний огляд.

Далтон посміхнувся. Якщо не самі слова, то інтонація, з якою вони сказані, була явно примирлива. Ступнувши назад, він недбало взяв з пропливаючого мимо підноса келих вина і запропонував його директорові. Лінскотт, кивнувши, прийняв напій.

Далтон відкинув офіційний тон і заговорив так, ніби вони з Директором друзі дитинства:

— Взагалі-то абсолютно з вами згоден. Чесно кажучи, ми з дружиною навіть посварилися з цього приводу перед тим, як прийти сюди. Вона наполягала, що такий фасон нині в моді. Я тупнув ногою, як поважаючий себе одружений чоловік, і категорично заборонив їй це плаття надягати.

— Тоді чому вона в ньому?

— Тому що я їй не зраджую, — важко зітхнув Далтон. Лінскотт схилив голову набік.

— Хоч я і радий чути, що ви не прихильник сучасних віянь у тому, що стосується подружніх обітниць, але яке це має відношення до ціни на хліб в Кельтоні?

Далтон відпив ковток вина. Лінскотт не зводив з нього очей.

— Ну, оскільки я їй не зраджую, я втрачу постільні ігри, якщо буду перемагати у всякій суперечці.

Вперше за весь час на обличчі Лінскотта з'явилася тінь усмішки.

— Я зрозумів, про що ви.

— Молоді жінки тут одягаються просто неймовірно. Я був в шоці, коли прийшов сюди на роботу. Моя дружина молода і не хоче відставати від них, хоче з ними подружитися. Вона боїться, що інші жінки, які тут живуть, стануть над нею потішатися. Я розмовляв з міністром на цю тему, і він згоден, що жінкам не слід демонструвати себе подібним чином, але наша культура дозволяє жінкам самим вибирати собі туалети. Ми з міністром вважаємо, що нам з ним слід на пару подумати про те, як вплинути на моду в кращу сторону.

Лінскотт згідно кивнув.

— Що ж, у мене теж є дружина, і я теж не гуляю на бік. Радий чути, що ви — один з небагатьох нині, хто дотримується давніх традицій, що дані клятви священні і вірність чоловікові — святая святих. Молодчина.

У культурі Андера багато місця приділялося честі і вірності даному слову — необхідності дотримуватися принесеної обітниці. Але Андер змінювався. І дуже багатьох турбувало, що за останні десятиліття норми моралі сильно змінилися. У вищих шарах суспільства розгул тепер став не тільки прийнятним, але навіть заохочувався.

Далтон подивився на Терезу, на Директора, знову на Терезу.

— Директор, — зробив він запрошувальний жест, — можу я представити вам мою кохану дружину? Якщо дозволите? І буду надзвичайно вдячний, якщо ви вдастеся до вашого величезного впливу і висловитесь з приводу благопристойності. Ви вельми шанована людина і користуєтеся таким авторитетом, якого мені ніколи не отримати. Вона вважає, що я говорю як ревнивий чоловік. — Лінскотт роздумував недовго.

— Із задоволенням, якщо вам завгодно. — Коли Далтон підвів Лінскотта до дам, Тереза вмовляла Клодін випити трохи вина і говорила щось про розраду.

— Тереза, Клодін, дозвольте представити вам Директора Лінскотта.

Тереза посміхнулася, коли Лінскотт поцілував їй руку. Клодін же, коли з ній виконали ту ж процедуру, не відривала очей від підлоги. Вона виглядала так, ніби їй більше всього на світі хотілося кинутися Лінскотту в обійми в пошуках захисту або бігти геть з усіх ніг. Далтон поклав їй долоню на плече, не дозволяючи зробити ні те, ні інше.

— Тереза, дорога, ми з Директором тільки що обговорювали проблему жіночих суконь та моди у світлі благопристойності.

Тереза трохи подалася до Директора, ніби запрошуючи до конфіденціальної розмови.

— Мій чоловік так турбується з приводу того, що я ношу! А ви що думаєте, Директор Лінскотт? Ви схвалюєте мою сукню? — Тереза гордо засяяла. — Вона вам подобається?

Лінскотт лише на мить опустив очі.

— Дуже мило, моя дорога. Дуже мило.

— Бачиш, Далтон? Я ж тобі казала! Моє плаття набагато більш консервативне, ніж у інших. Я просто щаслива, що настільки глибоко шанована людина, як ви, Директор Лінскотт, його схвалила.

Тереза відвернулася до проходячого мимо виночерпія, щоб наповнити келих, а Далтон обдарував Лінскотта поглядом «чому-ж-ти-мені-не-допоміг». Лінскотт, знизавши плечима, нахилився до вуха Далтона.

— Ваша дружина — дуже мила, приваблива жінка, — прошепотів він. — Я не міг принизити і засмутити її.

Далтон зобразив тяжке зітхання.

— От і в мене та ж проблема. — Лінскотт випростався, посміхаючись.

— Директор, — вже більш серйозно продовжив Далтон, — з Клодін зовсім недавно трапилося нещастя. Прогулюючись на вулиці, вона оступилася і вдарилася.

— Добрі духи. — Лінскотт взяв жінку за руку. — Сильно забилися, люба?

— Дурниці, — пробурмотіла Клодін.

— Я знаю Едвіна багато років. І впевнений, що ваш чоловік все правильно зрозуміє, якщо я проведу вас у ваші покої. Ось, візьміть мене під руку, і я доставлю вас до постелі в цілості й схоронності.

Потягуючи вино, Далтон стежив за сценою поверх келиха. Її очі бігали по залу. Вони горіли бажанням прийняти пропозицію. Можливо, вона буде в безпеці, якщо погодиться. Лінскотт — могутній чоловік і охоче прийме її під своє крило.

Цей маленький експеримент повинен був показати Далтону те, що йому було необхідно знати. До того ж тут не було великого ризику. Зрештою, люди, трапляється, зникають безслідно. Він чекав, коли Клодін покаже йому, як піде справа далі.

— Дякую за турботу, Директор Лінскотт, але зі мною все в порядку. Я так чекала цього бенкету, так хотіла подивитися на гостей. Я буду вічно жалкувати, якщо пропущу його і не почую промови міністра культури.

Лінскотт відпив ковток вина.

— З тих пір, як Едвіна обрали представником, ви з ним міцно попрацювали над новими законами. Ви працювали разом з міністром. Якої ви думки про нього? Тільки чесно, — підкреслив він жестом останні слова.

Клодін сьорбнула вина, перевела подих і, втупившись в простір, заговорила:

— Міністр Шанбор — людина честі. Проведена ним політика йде на користь Андеру. Він з повагою поставився до законів, запропонованим Едвіном. — Вона зробила ще ковток. — Нам пощастило, що Бертран Шанбор став міністром культури Мені важко навіть уявити собі іншу людину, яка впоралася би з усім тим, з чим справляється він.

— Досить гучне схвалення з вуст такої жінки, як ви, — підняв брови Лінскотт. — Нам всім прекрасно відомо, Клодін, що ваша лепта в написанні цих законів не менша, ніж у Едвіна.

— Ви занадто добрі, — пробурмотіла вона, дивлячись в келих. — Я всього лише дружина високопоставленої людини. Навряд чи про мене стали сумувати і швидко забули б про моє існування, зверни я собі шию нині ввечері. А Едвіна будуть пам'ятати довго і добрим словом.

Лінскотт спантеличено втупився на її маківку.

— Клодін занадто низької про себе думки, — встряв Далтон. Він зауважив бездоганно одягненого в довгополий червоний сюртук мажордома, що відкривав подвійні двері. За цими дверима гостей чекали чаші для омивання рук. У кожній плавали пелюстки троянд.

— Гадаю, вам відомо, хто сьогодні почесний гість? — Звернувся Далтон до Директору.

— Почесний гість? — Насупився Лінскотт.

— Представник Імперського Ордену. Високопоставлений імперець по імені Стейн. Приїхав передати нам слова імператора Джегана. — Далтон відпив вина. — Суверен теж прибув, щоб почути послання.

Почувши новини, Лінскотт зітхнув. Тепер він зрозумів, навіщо його запросили разом з іншими Директорами на те, що вони вважали не більш ніж самим звичайним бенкетом в маєтку. Суверен, в інтересах безпеки, рідко заздалегідь попереджав про свою появу. Він прибув зі своєю особистою охороною і великим штатом прислуги.

Тереза засяяла і променисто посміхнулася Далтону, з нетерпінням очікуючи розвитку подій. Клодін дивилася в підлогу.

— Пані та панове, вечеря подана! — Проголосив мажордом.

21

Вона здійняла руки-крила і сильним глибоким голосом заспівала старовинну баладу, давню, як міф.

З'явилися вони з країни крижаного мороку.

Настільки прекрасні, наскільки жахлива їхня влада,

Виплодки смерті, породження тліну і праху,

Прийшли в цей світ, щоб тутешню магію красти.

Дзвони продзвонили тричі, і на їх поклик явилась смерть.

Не кожен здатний побачити їх дивні ігри,

Вони подорожують, сидячи верхи на хвилі,

Рояться над полум'ям, як безтілесні іскри,

Чи в вербових лозах таяться, поневіряючись у темряві.

Дзвони продзвонили тричі, і на їх поклик явилась смерть.

На грані між повітрям, вогненним серпанком, хвилею

Вони існують. І смертний буде приречений,

Тільки-но полониться безмірною красою крижаною,

Ледве їх побачить — з могилою навік заручений.

Дзвони продзвонили тричі, і на їх поклик явилась смерть.

У полюванні розлучившись, але знову збираючись для танцю,

Для згубнго танцю, незримої підступної гри,

Будь-кого введуть в стан прекрасного трансу,

Готуючись наситити своєї королеви багаття.

Дзвони продзвонили тричі, і на їх поклик явилась смерть.

Коли ж пішов з водоспадів Він, спраглий тризни,

Коли продзвонили охоронні дзвони,

Коли Він закликав і зажадав плату, і тричі

Проспівали сполох, і на Гору загибель прийшла,

Дзвони продзвонили тричі, і на їх поклик явилась смерть.

Намагалися вони вислизнути, не піддатися закляттям,

Намагалися спокусити, відкупитися або зачарувати,

Але Чорний зв'язав, знесилив Він їх Благодаттю,

І чорні душі припало їм Йому віддавати.

Дзвони замовкли, і Гора вбила їх усіх.

І Гора поховала їх всіх

Молода співачка завершила свою зачаровуючу пісню на неймовірно довгій ноті, і гості вибухнули шквалом оплесків.

Це була стародавня балада про Йозефа Андера, і лише по одній цій причині її любили всі. Далтон якось одного разу переглянув всі стародавні тексти в спробі дізнатися сенс пісні, але не знайшов нічого, що могло б пролити світло, до того ж слова балади варіювалися, оскільки версій існувало декілька. Це була одна з тих пісень, зміст яких ніхто толком не розуміє, але всі дуже люблять, тому що в ній цілком очевидно відбивалася перемога, здобута колись всіма глибоко шанованими засновниками Андера. За традицією ця чарівна мелодія виконувалася лише в особливо урочистих випадках.

З якоїсь дивної причини Далтону здалося, що зараз слова пісні більш зрозумілі йому, ніж раніше. У нього виникло відчуття, що він ось-ось зрозуміє сенс. Але відчуття зникло так само швидко, як з'явилося, і Кемпбелл переключився на інше.

Довгі рукави співачки торкнулися підлоги, коли вона вклонилася Суверенові, а потім рукоплескаючим гостям, які сиділи за головним столом поруч зі столом Суверена. Розшитий золотом шовковий балдахін прикривав обидва головних столи. Відкинуті краі балдахіна підтримували андерські списи вдвічі більше звичайних. Це створювало ефект, ніби головні столи стоять на підмостках, що, на думку Далтона, було недалеко від істини.

Співачка вклонилася і іншим гостям, сидячим за довгими столами по обидва боки приймального залу. Рукава її вбрання були оброблені білим совиним пір'ям, і коли вона під час виконання здіймала руки, то походила на крилату жінку, якусь дивну істоту з тих часів, про які йшлося в її пісні.

Стейн, що сидів поряд з міністром і його дружиною, мляво аплодував і явно прикидав, як молода співачка виглядатиме без пір'їнок. Сидяча по праву руку Далтона Тереза плескала, супроводжуючи оплески криками «браво!». Далтон, теж ляскаючи, придушив позіхання.

Співачка вийшла, вітально помахавши лунаючому їй услід схвальному свисту. Коли вона зникла, в зал увійшли чотири зброєносці з платформою, на якій височів марципановий корабель, що пливе по марципанових хвилях. Надуті вітрила були, судячи з усього, зроблені з цукру.

Природно, цей витвір служив лише для того, щоб оголосити, що наступні страви будуть рибними, як переслідуваний пряниковими гончими пряниковий олень, що стрибає в кущі гостролиста, за якими ховався желейний кабан, анонсував м'ясні страви, а фарширований орел, з крилами, розпростертими над паперовою панорамою міста Ферфілда, передував дичині. На галереї дзвін фанфар і барабанний дріб сповістили про прибуття наступної зміни.

Змін було вже п'ять, і кожна складалася не менше ніж з дюжини страв. Це означало, що належить ще сім змін, і в кожній принаймні по дванадцять страв. Між змінами гостей розважали музиканти, жонглери, трубадури і акробати, а по столах по колу носили дерево з зацукрованими фруктами. У подарунок гості отримали, на загальне захоплення, механічних конячок.

Серед розмаїття м'ясних страв Тереза вибрала улюблене м'ясо молодняку — молочні поросята, телята, оленята і ведмежа, що стояло на маленьких лапках. Ведмежа переносили від столу до столу, і за кожним столом шкура, що прикривала засмажену тушку, відсувалася в сторону, щоб слуги могли відрізати скиби м'яса гостям. Дичина — пудинг з лебединої шийки, горобці, яких дуже полюбляв міністр за їх афродізійний ефект, горлиці, орли і запечені павичі, яких знову оперили і за допомогою дроту закріпили так, що здавалося, ніби летить зграя.

Ніхто не розраховував, що таку кількість їжі буде з'їдено. Ні, така різноманітність була не тільки для того, щоб у гостей був обширний вибір, але і для того, щоб вразити їх достатком. Візит в маєток міністра культури був знаменною подією, а для багатьох навіть ставав предметом обговорення і бесід на багато років.

Пригощаючись, гості поглядали на головний стіл, де сидів Міністр, двоє багатих пекарів, яких він запросив за свій стіл, і представник Імперського Ордену. Стейн прибув під загальні приглушені охи та ахи, викликані його військовим одягом і плащем з людських скальпів. Стейн був сенсацією для багатьох жінок, у яких коліна підгиналися від перспективи роздобути в ліжко такого чоловіка, і вони обдаровували його вельми недвозначними поглядами.

Бертран Шанбор являв собою повну протилежність воїну з Давнього світу. На бенкет міністр убрався в обтягуючий пурпурний дублет без рукавів, прикрашений прекрасною вишивкою, золотою ниткою і срібною канвою, надітий поверх простого короткого камзола. Цей наряд надавав його доволі округлій фігурі більш підтягнутий мужній вигляд. Білий стоячий мереживний комір визирав з-під низького коміра дублету. Такі ж мережива прикрашали груди і рукави.

Поверх дублету з плечей звисав чудовий темно-пурпурний, облямований по коміру і грудях хутром охабень. Рукава прикрашали смуги червоного шовку з нашитими між смужками рядами перлів.

Ясноокий, усміхнений — його посмішка завжди здавалася призначеною співрозмовникові, — з копицею темного сивіючого волосся, Бертран Шанбор являв собою значну фігуру. Все це та особистість Шанбора — точніше, влада, згідно ступеня якої він був зодягнений як міністр культури, — викликало захоплення чоловіків і пристрасне бажання жінок.

Гості, якщо не витріщалися на стіл міністра, поволі поглядали на сусідній з міністерським, де сидів Суверен з дружиною, трьома дорослими синами і двома дорослими доньками. Дивитися відкрито на Суверена не насмілювався ніхто. Адже Суверен — намісник самого Творця у світі живих, і не тільки правитель країни, але і святійший релігійний вождь. Багато в Андері — і андерці, і хакенці — боготворили Суверена до такої міри, що, коли проїжджала його карета, з риданнями падали на землю і каялися в гріхах.

Суверен, життєрадісний і уважний, незважаючи на здоров'я, що погіршувалося, був одягнений в виблискуючий золотом одяг. Червоний камзол підкреслював круглі рукави одягу. Яскраво-жовті панчохи, прошиті різнокольоровими шнурами на середині стегон до бриджів. Персні з каменями на кожному пальці. Голова Суверена безвольно поникла, ніби золотий медальйон з інкрустованими діамантовими горами став з часом настільки важкий, що під його вагою у Суверена зігнулася шия. Руки владики були всипані старечими плямами, які не поступалися по розміру персням.

Суверен пережив чотирьох дружин. Нинішня з любовною турботою стерла хусточкою залишки їжі з підборіддя чоловіка. Далтон сумнівався, що вона переступила двадцятирічний рубіж.

На щастя, сини і дочки Суверена, хоч і прихопили з собою своїх дружин, дітей залишили вдома. Онуки Суверена були абсолютно нестерпні. Ніхто не насмілювався сказати милим крихтам нічого, крім лагідних заохочувальних слів, коли вони носилися без нагляду. Деякі з них були значно старші нинішньої бабусі.

Далтон сидів по одну руку від міністра, по іншу сиділа пані Хільдемара Шанбор в елегантній срібній сукні з вирізом настільки ж низьким, як і у інших присутніх дам. Вона ворухнула пальцем, і арфістка, що сиділа перед головним столом, але нижче платформи, перестала грати. Дружина міністра правила бенкетом.

Насправді ніякого управління бенкет не потребував, однак Хільдемара наполягла, щоб її вважали справжньою господинею величного дійства, і в цьому зв'язку час від часу брала участь у процесі, підіймаючи палець, щоб в потрібний час зупинити арфістку. І багато хто щиро вважали, ніби весь бенкет крутиться по помаху пальчика пані Шанбор.

Арфістка, безумовно, знала, коли їй слід припинити грати, але тим не менш чекала, поки підніметься благородний перст, не наважуючись сама припинити гру. Піт виступив у неї над бровою, поки вона не зводила очей з пані Шанбор, побоюючись пропустити цей владний жест.

Хоча пані Шанбор повсюдно звеличували як яскраву красуню, вона була жінкою досить повною, з грубими рисами обличчя і завжди викликала у Далтона асоціації зі статуєю, яку ліпив ремісник, що володів скоріше завзяттям, ніж талантом. Далеко не те творіння, яким хочеться милуватися подовше.

Арфістка скористалася паузою, щоб взяти кубок, який стояв біля її золотої арфи. Вона нахилилася, і міністр тут же скористався нагодою зазирнути їй за корсаж, одночасно підштовхнувши Далтона ліктем, на той випадок, якщо помічник раптом упустив видовище, що відкрилося.

Пані Шанбор помітила хижий погляд чоловіка, але не виявила ніякої реакції. Вона ніколи не реагувала. Хільдемара прекрасно знала, якою владою вона володіє, і охоче погоджувалася за це платити.

Втім, залишаючись наодинці з чоловіком, пані Шанбор іноді лупила його чим попало, але швидше за якийсь світський проступок у відношенні неї, ніж за подружню зраду. У неї не було дійсних підстав заперечувати проти його пригод, оскільки сама вона теж не була зразком чесноти і часом приховано насолоджувалася товариством коханців. Кемпбелл зберігав у голові їх список.

Далтон сильно підозрював, що, як і коханок її чоловіка, партнерів Хільдемади теж приваблювала влада, якою вона володіла, і надія отримати які-небудь привілеї. Однак переважна більшість поняття не мали, що відбувається в маєтку, і представляли її всього лише вірною люблячою дружиною — уявлення, яке вона сама дбайливо культивувала. Народ Андера любив Хільдемару так, як в інших країнах люблять королеву.

І в багатьох сенсах вона і була королевою. Хитра, володіюча інформацією, цілеспрямована, Хільдемара частенько видавала накази за зачиненими дверима, поки Бертран шукав розваг. Міністр залежав від її знань і досвіду і часто звертався до неї за порадою, не цікавлячись, якому мерзотникові вона надає заступництво або який культурний розгром залишає після себе.

Незалежно від того, що вона думала про свого чоловіка, Хільдемара трудилася не покладаючи рук, щоб зберегти його владу. Якщо він впаде, то вона впаде разом з ним. На відміну від чоловіка Хільдемара рідко напивалася і потихеньку потягувала вино, задовольняючись одним-двома келихами за весь вечір.

Далтон жодним чином не міг недооцінювати її. Хільдемара мала власну павутину.

Гості ахнули від захвату, коли з марципанового корабля вискочив «моряк», награючи на сопілці веселий рибальський мотивчик, акомпануючи собі на прикріпленому до пояса бубні. Тереза засміялася і радісно заплескала в долоні.

— Ой, Далтон! — Стиснула вона під столом коліно чоловіка. — Ти коли-небудь міг подумати, що ми будемо жити в такому прекрасному місці, познайомимося з такими чудовими людьми і побачимо такі чудові речі?

— Звичайно.

Вона знову засміялась і ніжно штовхнула його плечем. Далтон дивився, як за столом праворуч аплодує Клодін. Зліва Стейн підчепив ножем шматок м'яса і не церемонячись заходився їсти прямо з клинка. Він жував з відкритим ротом, спостерігаючи за виставою. Судячи з усього, розваги були не того сорту, що волів Стейн.

Слуги почали розносити таці з рибними стравами, заливаючи їх соусом і накладаючи гарнір. У Суверена були власні слуги, щоби дегустувати і подавати йому страви. Щоб відрізати кращі шматки Суверенові і членам його сім'ї, вони користувалися принесеними із собою ножами. Для того щоб нарізати страву на тарілці, у них були інші ножі.

На відміну від решти гостей тарілки Суверенові міняли після кожної зміни.

Міністр нахилився ближче, тримаючи в руці шматок свинини, який він попередньо вмочив у гірчицю.

— До мене дійшла чутка про жінку, яка збирається поширити неприємну неправду. Можливо, тобі варто зайнятися цією справою.

Далтон двома пальцями взяв з тарілки, яку поділяв з Терезою, шматок груші, вимоченої в мигдалевому молоці.

— Так, пане міністр, я вже розібрався. Вона не хотіла проявити неповаги.

Він кинув грушу в рот.

— Ну от і чудово, — вигнув брову міністр. Він посміхнувся і підморгнув через голову Далтона. Тереза, посміхаючись, вітально схилила голову.

— Ах, Тереза, дорога, я вже вам говорив, як божественно ви виглядаєте сьогодні ввечері? А зачіска просто чудесна! Вона надає вам вид доброго духа, який прийшов облагодіяти мій стіл. Не будь ви заміжня за моїм помічником, я б пізніше запросив вас потанцювати.

Міністр рідко танцював з кимось, крім дружини і — у вигляді протокольного обов'язки — із заїжджими високопоставленими дамами.

— Прийму за честь, пане міністр, — заїкаючись, пробелькотіла Тереза. — Як і мій чоловік, я впевнена. Я не можу опинитися в більш надійних руках у танцювальному залі. Або в будь-якому іншому місці.

Незважаючи на звичайне уміння триматися зі світською незворушністю, Тереза спалахнула від наданої Бертраном високої честі. Вона схвильовано опустила голову, пам'ятаючи про заздрісні погляди, що стежать за її бесідою із самим міністром культури.

По гнівному погляду, що блиснув з-за спини міністра, Далтон зрозумів: не варто побоюватися, що цей танець — в процесі якого міністр, безсумнівно, притисне до себе напівоголені груди Терези — відбудеться. Пані Шанбор не дозволить Бертрану демонструвати відсутність беззастережної вірності дружині.

Далтон повернувся до справ, повертаючи бесіду в потрібному йому напрямку:

— Дехто з міських посадовців дуже стурбований тією ситуацією, про яку ми говорили.

— Що він сказав? — Бертран знав, про якого директора йде мова, і мудро утримувався від згадки імен, але очі його гнівно блиснули.

— Нічого, — запевнив його Далтон. — Але він наполегливий. Він може вжити право на розслідування — і зажадати пояснень. Є люди, таємно нам протидіючі, і вони з радістю піднімуть крик про непристойну поведінку. Якщо нам доведеться відбиватися від безпідставних звинувачень у нелояльності, це призведе до небезпечної втрати часу і поведе нас убік від виконання обов'язку перед народом Андера.

— Та вся ця ідея — повний абсурд! — Відповів міністр, далі дотримуючись двозначного стилю розмови. — Адже не віриш же ти насправді, що наш народ дійсно влаштовує змову, щоб протистояти нашим добрим діянням?

Фраза прозвучала дуже гладко, оскільки Бертран не раз її вимовляв. Звичайна обережність вимагала, щоб розмови на публіці велися вкрай обережно. Серед гостей цілком могли опинитися люди, які володіють чарівним даром, щоби з його допомогою почути щось, не призначене для сторонніх вух.

Далтон і сам вдавався до послуг жінки, що володіє таким даром.

— Ми присвятили життя служінню андерському народу, — вимовив Далтон, — і все ж залишаються заздрісники, спраглі зупинити прогрес і перешкодити нам поліпшувати становище трудящих.

З тарілки, яку він поділяв з дружиною, Бертран взяв смажене лебедине крильце і вмочив його в мисочку з пряним соусом.

— Значить, по-твоєму, підбурювачі, можливо, намагатимуться створити нам складності?

Пані Шанбор, уважно прислухатися до розмови, нахилилася ближче до чоловіка.

— Всякі там оратори миттєво вхопляться за можливість знищити відмінну роботу Бертрана. І охоче допоможуть будь-яким баламутам. — Вона пильно подивилася на Суверена, якого годувала з долоні юна дружина. — Передбачається серйозна справа, і зовсім не потрібно, щоб супротивники могли помішати нам на цьому шляху.

Бертран Шанбор був найбільш вірогідним кандидатом на пост Суверена, але і він мав ворогів. Суверен обирався довічно. Найменша похибка в настільки критичний період могла викинути міністра зі списку кандидатів. І багато суперників просто спали і бачили, що міністр допустив такий промах, і пильно стежили за ним і прислухались до кожного слова.

Як тільки Бертран Шанбор стане Сувереном, можна буде перестати турбуватися, але до того часу слід бути вкрай обережним.

— Ви відмінно розумієте ситуацію, пані Шанбор, — схвально кивнув Далтон.

— З чого, треба думати, випливає, що в тебе є конкретна пропозиція, — Хмикнув Бертран.

— Вірно. — Далтон знизив голос ледь не до шепоту. Вкрай неввічливо шепотіти при сторонніх, але виходу у нього не було. Необхідно починати діяти, а шепоту не почує ніхто. — Думаю, найкращим виходом буде, якщо ми порушимо існуючу рівновагу. Те, що я маю на увазі, допоможе не тільки відокремити зерно від полови, але і не дасть прорости іншим бур'янам.

Скоса поглядаючи на стіл Суверена, Далтон пояснив свій план. Пані Шанбор, посміхнувшись краєчком губ, набрала поважного вигляду. Рекомендації Далтона припали їй до душі. Бертран, безпристрасно спостерігаючи за Клодіною, кивком висловив свою згоду.

Стейн увігнав кинджал в стіл, демонстративно розпіоровши найтоншу лляну скатертину.

— Чому б просто не перерізати їм горлянку?

Міністр роззирнувся, перевіряючи, чи чув хто пропозиція Стейна. Хільдемара почервоніла від люті. Тереза зблідла, почувши подібну промову з вуст людини, яка носила плащ з людських скальпів.

Стейна вже попереджали. Якщо подібні заяви почують і повідомлять у відповідні інстанції, за цим негайно піде смуга розслідувань, яка напевно приверне увагу самої Матері-сповідниці. І вона не заспокоїться, поки не з'ясує всю правду, а якщо таке трапиться, вона цілком може використати свою магію, щоб відсторонити міністра. Назавжди.

Далтон обдарував Стейна убивчим поглядом, вселяючим мовчазну загрозу. Стейн посміхнувся, демонструючи жовті зуби.

— Дружній жарт.

— Мені наплювати, наскільки велика армія Імперського Ордена, — прогарчав міністр спеціально для тих, хто міг почути слова Стейна. — Якщо вас не запросять — що ще належить вирішити, — вся вона поляже перед Доміні Діртх. Імператор знає, що це так, інакше не пропонував би на наш розгляд такі щедрі умови миру. Я впевнений, що він буде вкрай незадоволений, якщо один з його людей образить нашу культуру і закони, за якими ми живемо. Ви тут представляєте імператора Джегана і прибули, щоб викласти нашому народу позицію імператора і його щедру пропозицію, не більше того. Якщо знадобиться, ми будемо вимагати, щоб ці пропозиції виклав хтось інший.

Стейн лише посміхнувся з цієї полум'яно-хвальковитої промови.

— Та я тільки пожартував, звичайно ж. Така порожня балаканина в звичаях мого народу. Там, звідки я прибув, такі слова цілком звичайні, і ніхто не ображається. Запевняю вас, що просто хотів вас потішити.

— Сподіваюся, ви будете краще вибирати висловлювання, коли станете говорити з нашим народом, — буркнув міністр. — Ви прибули для обговорення вкрай серйозних справ. Директори навряд чи схвально оцінять настільки грубий гумор.

— Майстер Кемпбелл пояснив мені нетерпимість вашої культури до таких заяв, — хрипко засміявся Стейн, — але моя груба натура змусила мене забути його мудрі слова. Будь ласка, вибачте моє погане почуття гумору. Я нікого не хотів образити.

— Ну гаразд. — Бертран відкинувся на спинку стільця. Уважний погляд ковзав по гостях. — Народ Андера дуже погано сприймає жорстокість і не звик до таких розмов, не кажучи вже про дії.

Стейн схилив голову.

— Мені ще належить засвоїти зразкові звичаї вашої великої культури. Я з нетерпінням чекаю можливості дізнатися про ваші найкращі закони.

Після настільки обеззброюючих слів думка Далтона про імперців зросла. Скуйовджена голова Стейна справляла оманливе враження. Те, що ховалося всередині цієї голови, було куди як краще впорядковане.

Якщо пані Шанбор і вловила злісне єхидство в тираді Стейна, то ніяк цього не продемонструвала, і на обличчі її знову з'явився звичний вираз нудьги.

— Ми все розуміємо і захоплюємося вашим щирим прагненням дізнатися про те, що здається вам… дивними звичаями. — Вона кінчиками пальців підштовхнула до Стейна його кубок. — Будь ласка, спробуйте нашого найкращого вина з долини Наріф. Нам всім воно дуже подобається.

Якщо пані Шанбор не вловила в словах Стейна прихованого сарказму, то Тереза зрозуміла все точно. На відміну від Хільдемари Тереза усе своє свідоме життя провела серед жінок на лінії фронту, де слова використовували як зброю, здатну пустити противнику кров. І чим вищий рівень, тим гостріша зброя. В такій ситуації або швидко вчишся розуміти, коли тебе вкололи і пустили кров, або вибуваєш з гри.

Хільдемарі не було потрібно вміти разити словом. Її захищала влада. Андерські генерали рідко схрещують мечі.

Потягуючи вино, Тереза з прагматичною повагою спостерігала за Стейном, який спорожнив кубок одним великим ковтком.

— Відмінне вино! Взагалі кажучи, я б сказав, найкраще, що мені доводилося коли-небудь пити.

— Ми раді чути таку оцінку з уст людини, яка настільки багато подорожувала світом, — відповів міністр. Стейн поставив кубок на стіл.

— Я ситий по горло. Коли я зможу виголосити свою промову?

— Коли гості наситяться, — підняв брову міністр. Знову посміхнувшись, Стейн заходився їсти з ножа черговий шматок м'яса. Жуючи, він нахабно зустрічав палкі погляди, якими його обдаровували деякі жінки.

22

Музиканти на галереї виконували морську мелодію, а слуги спустили вниз довгі блакитні транспаранти. Транспаранти колихалися, створюючи ефект хвилі, по якій пливли намальовані на тканині рибальські судна.

Поки слуги Суверена обслуговували господаря, зброєносці, одягнені в лівреї кольрів маєтку, снували навколо столу міністра, підносячи срібні тарілки з різноманітними рибними стравами. Міністр вибрав крабові ніжки, балик, смажених міног і вугрів в шафрановому соусі. Зброєносці поставили вибрані страви між міністром і його дружиною.

Міністр Шанбор вмочив великий шматок вугра в шафрановий соус і запропонував дружині. Хільдемара, ніжно всміхнувшись, взяла кінчиками пальців частування, але замість того, щоб піднести до губ, поклала на тарілку і повернулася до Стейна, щоб спитати з раптовою зацікавленістю про кулінарні звичаї його країни. За той короткий час, що Далтон пробув в маєтку, він встиг з'ясувати, що більше всього на світі пані Шанбор ненавидить вугрів.

Коли один зі зброєносців запропонував їх увазі тацю з лангустою, Тереза сказала Далтону, з надією піднявши бровки, що охоче з'їла б одного. На вимогу Далтона зброєносець спритно очистив лангуста, вийняв ніжне м'ясо, присмачивши олією, і поклав на підсмажений хліб. Далтон відрізав собі шматок м'яса морської свині з таці, яку простягав йому на витягнутих руках зброєносець з низько схиленою, як і належить, головою. Зброєносець встав з колін, граціозно піднявся і пішов далі танцюючою ходою.

Зморщений носик Терези повідав, що вугра їй зовсім не хочеться. Далтон взяв одного для себе, і то лише тому, що кивок усміхненого міністра сказав йому, що він повинен це зробити. Міністр нахилився до його вуха і прошепотів:

— Вугор корисний для кінця, якщо ти розумієш, про що я.

Далтон лише посміхнувся, прикидаючись, що оцінив пораду. Його думки були зайняті насущними проблемами, а крім того, проблем з «кінцем» у нього не було.

Тереза поглинала коропа в часнику, а Далтон, ліниво колупаючи смаженого оселедця з цукром, спостерігав за хакенськими зброєносцями, які, як окупаційна армія, снували між столами. Вони несли підноси з смаженої щукою, фореллю і окунем; печеною тріскою, хеком і оселедцем; приготованим на вугіллі карасем, лососем, осетром і тюленем. А також несли крабів, креветок, устриць і мідій, печеню з риби з мигдалем, супниці з юшкою з молюсків. І все це з різноманітними різнокольоровими соусами і підливками. Інші страви подавалися в художньому обрамленні соусів і трав'яних настоїв. Морська свиня з горошком у винному соусі, осетрові молоки і боки морського півня, здоровенний пиріг з начинкою з тріски і камбали, залитий зеленою глазур'ю.

Їжа, представлена в такому достатку і настільки вишукано приготовлена, служила не тільки як політичний спектакль, призначений для демонстрації могутності і багатства міністра культури, але також мала — щоб захистити міністра від звинувачень у показній пишноті — глибоку релігійну підоснову. Різноманіття харчів було демонстрацією величі Творця і, незважаючи на видимий достаток, було не чим іншим, як нескінченно малою частиною Його щедрості.

Те, що бенкет був даний не заради якоїсь світської події — скажімо, весілля або святкування ювілею чергової військової перемоги, — підкреслювало його релігійну суть. Присутність Суверена, намісника Творця у світі живих, лише надавало бенкетові ще більш священний аспект.

Якщо ж багатство, могутність і благородство міністра та його дружини справляло враження на гостей, то це було лише випадковим і неминучим побічним ефектом.

Від розмов і сміху в залі стояв безперервний шум. Гості пили вино, пригощалися різними стравами, пробували соуси. Арфістка знову заграла, щоб розважити бенкетуючих. Міністр, поглинаючи вугра, розмовляв з дружиною, Стейном і двома багатими пекарями, котрі сиділи на дальньому кінці столу.

Далтон витер губи, вирішивши скористатися загальними лінощами. Зробивши останній ковток вина, він звернувся до дружини:

— Тобі вдалося з'ясувати ще що-небудь відносно нашої розмови?

Тереза відрізала ножем шматочок щуки, взяла його і вмочила у червоний соус. Вона знала, що він має на увазі Клодін.

— Нічого особливого. Але підозрюю, що овечка не замкнена в стодолі.

Терезі не були відомі всі подробиці справи, але вона знала достатньо, щоб зрозуміти: Клодін може учинити міністру великі неприємності. Крім того, хоча про це ніколи не говорилося особливо, Тереза відмінно знала, що сидить за головним столом не тільки тому, що її чоловік знає вздовж і впоперек всі закони.

— Коли я з нею розмовляла, — понизила голос Тереза, — вона багато уваги приділяла Директору Лінскотту. Ну, знаєш, стежила за ним, намагаючись зобразити, що зовсім на нього не дивиться. І спостерігала, чи не бачить хто, що вона на нього дивиться.

Інформація Терези завжди була точною, а не грунтувалася на припущеннях.

— Навіщо, по-твоєму, вона тріщала усім жінкам, що міністр її примусив?

— Думаю, вона говорила всім про міністра, щоб захистити себе. Гадаю, вона міркувала так: якщо люди вже будуть знати про це, то вона убезпечить себе від того, що їй можуть заткнути рот, перш ніж хтось схаменеться. З якоїсь причини вона раптом закрила рот на замок. Але, як я вже сказала, вона не зводила очей з Директора Лінскотта, вдаючи, ніби не дивиться на нього.

Тереза надала чоловікові можливість самому робити висновки. Далтон, піднявшись, нахилився до дружини.

— Спасибі, сонечко. Дозволь мені піти ненадовго. Потрібно врегулювати деякі справи. Вона схопила його за руку.

— Не забудь, ти обіцяв представити мене Суверенові!

Далтон легенько чмокнув її в щоку і зустрівся очима з міністром. Слова Терези лише підтвердили розумність його плану. Занадто багато поставлено на карту. Директор Лінскотт може виявитися наполегливим. Далтон був майже впевнений, що доставлене хакенськими хлопцями послання заткне Клодін. Якщо ж ні, то його новий план напевно покладе кінець її підступам. Далтон ледь помітно кивнув міністру.

Переміщаючись по залу, він зупинявся то там, то тут, вітаючись зі знайомими, обмінюючись жартами і чутками, комусь щось пропонуючи або обіцяючи з кимось зустрітися. Всі вважали його представником міністра, що зійшов з головного столу обійти гостей і дізнатися, чи всі задоволені.

Діставшись нарешті до справжньої мети, Далтон зобразив теплу усмішку.

— Клодін, сподіваюся, вам краще. Тереза порекомендувала мені дізнатися і подбати, чи не потрібно вам чогось, враховуючи, що Едвін не зміг прийти.

Вона відповіла йому непоганою імітацією щирої посмішки.

— Ваша дружина просто душка, майстер Кемпбелл. Зі мною все гаразд, дякую вам. Відмінна їжа і прекрасне товариство остаточно привели мене в норму. Будь ласка, передайте їй, що мені набагато краще.

— Радий це чути. — Далтон нахилився ближче до її вуха. — Я збирався висунути одну пропозицію Едвіну — і вам, але мені незручно просити вас про це не тільки тому, що Едвіна немає в місті, але й через ваше настільки невдале падіння. Мені б не хотілося нав'язувати вам роботу, коли ви не зовсім здорові. Будь ласка, зайдіть до мене, коли остаточно оговтаєтеся від удару.

Клодін, насупившись, повернулася до нього.

— Дякую за турботу, але зі мною все в порядку. Якщо у вас є якась справа, що стосується Едвіна, то він захотів би, щоб я вас вислухала. Ми з ним працюємо в тісному контакті, і у нас немає один від одного секретів, коли мова йде про справи. І вам це добре відомо, майстер Кемпбелл.

Далтон не тільки знав, але й розраховував саме на це. Він присів навпочіпки, а вона розвернула стілець, щоб сісти до нього обличчям.

— Будь ласка, вибачте мені моє припущення. Ну, бачте, — почав він, — міністр відчуває величезне співчуття до тих, хто не може прогодувати свою родину інакше як просячи милостиню. І навіть якщо вони можуть випросити їжу, їх сім'ям все одно потрібен ще одяг, прийнятне житло та інші необхідні речі. Незважаючи на щедрі пожертви добрих жителів Андера, багато дітей лягають спати голодними. Від злиднів страждають як хакенці, так і андерці, і міністр співчуває і тим, і іншим, оскільки несе за них відповідальність. Міністр гарячково трудився і нарешті узгодив останні деталі нового закону, що дозволяє отримати роботу багатьом людям, у яких інакше не було ніякої надії її знайти.

— Це просто чудово з його боку! — Проголосила вона. — Бертран Шанбор — хороша людина. Нам пощастило, що він став міністром культури.

Далтон провів рукою по губах, а вона відвела очі.

— Ну і міністр частенько згадує, з якою повагою він ставиться до Едвіна — за всю гігантську роботу, що він виконав, — так що я запропонував міністру, що було б непогано продемонструвати нашу повагу до важкої праці Едвіна і до його відданості справі. Міністр охоче погодився і миттєво запропонував заявити, що новий закон запропонований і спонсорований депутатом Едвіном Уінтропом. Міністр навіть побажав, щоб закон називався Закон Уінтропа про заборону дискримінації при наймі. На честь вашого чоловіка. І вашу, звичайно, за весь ваш величезний внесок у загальну справу процвітання Андера. Всім відомо про величезний внесок, зроблений вами в закони, написані Едвіном.

Погляд Клодін знову піднявся на Далтона. Вона притиснула руку до грудей.

— О, майстер Кемпбелл, це дуже люб'язно з вашого боку і з боку міністра. Ви просто застигли мене зненацька — і Едвіна, я впевнена, теж. Ми, безумовно, переглянемо закон якомога швидше, щоб можна було провести його якомога більш повне впровадження.

— Бачте, — поморщився Далтон, — міністр щойно повідомив мені, що йому не терпиться оголосити про новий закон саме сьогодні. Я-то планував спочатку показати вам проект закону, щоб ви з Едвіном могли з ним ознайомитися перш, ніж він буде оприлюднений, але оскільки майже всі Директори зараз присутні тут, міністр вирішив скористатися можливістю, яка підвернулася, бо йому важко відчувати, що ці нещасні жебраки пробудуть без справжньої роботи хоч один зайвий день. Вони повинні годувати свої сім'ї.

Клодін облизала пересохлі губи.

— Ну так, я розумію… мабуть. Але я дійсно…

— От і чудово! Дуже мило з вашого боку.

— Але мені дійсно треба спочатку переглянути закон. Едвін захотів би…

— Так-так, звичайно. Я все розумію і запевняю вас, що ви отримаєте екземпляр негайно. Завтра вранці його вам вручать.

— Але я мала на увазі — до того, як…

— Оскільки всі тут, міністр твердо має намір оголосити про новий закон сьогодні. Міністр не хоче відкладати його вступ в силу, не бажає він також розлучитися з думкою присвоїти ім'я Уінтропа настільки доленосному закону. І міністр так сподівався, що Суверен, раз вже він нині тут — а всім нам відомо, наскільки рідко він наносить візити, — почує Закон Уінтропа про заборону дискримінації при наймі, призначений людям, у яких донині не було ніякої надії на роботу. Суверен знає Едвіна і, отже, буде дуже задоволений.

Клодін кинула швидкий погляд на Суверена і знову облизала губи.

— Але…

— Ви хочете, щоб я попросив міністра відкласти оголошення? Міністр буде засмучений не стільки тим, що Суверен не почує про новий закон, скільки тим, що буде упущена можливість якомога швидше поліпшити становище нещасних голодуючих діточок, чиє благополуччя залежить від нього. Ви ж розумієте, чи не правда, що це робиться лише заради благополуччя дітей?

— Так, але для того, щоб…

— Клодін, — Далтон взяв її долоньку обома руками, — у вас немає дітей, тому я розумію, що вам важко співчувати тим батькам, які зневірилися у пошуках роботи, щоб прогодувати своїх малюків, але спробуйте все ж зрозуміти, наскільки вони налякані.

Вона відкрила було рот, але не видала жодного звуку. Далтон продовжив, не даючи їй можливості зібратися з думками:

— Спробуйте зрозуміти, що значить бути батьком чи матір'ю, чекаючими день за днем дива, хоч найменшої надії на те, що з'явиться робота і їм вдасться нагодувати дітей. Хіба ви не можете допомогти? Можете постаратися зрозуміти, що відчуває безробітна молода мать? Її обличчя стало попелясто-сірим.

— Звичайно, — прошепотіла нарешті вона, — я розумію. Правда, розумію. І можу допомогти. Впевнена, що Едвін буде радий, коли дізнається, що він названий покровителем цього закону…

Перш ніж вона встигла сказати що-небудь ще, Далтон піднявся.

— Дякую вам, Клодін. — Він знову заволодів її рукою і поцілував. — Міністр буде дуже радий дізнатися про вашу підтримку, як і ті люди, які зможуть відтепер знайти роботу. Ви зробили добру справу для дітей. Напевно вам зараз посміхаються добрі духи.

До того часу, коли Далтон повернувся на своє місце, зброєносці знову пішли по колу, швидко ставлячи в центр кожного столу пироги. Гості спантеличено дивилися на пироги, скоринка яких була надрізана, але не розрізана до кінця. Насупившись, Тереза уважно дивилася на пиріг, який стояв у центрі столу перед міністром і його дружиною.

— Далтон, — шепнула вона, — пиріг рухається сам по собі!

Далтон сховав посмішку.

— Мабуть, тобі привиділось, Тесс. Пиріг не може рухатися.

— Але я абсолютно впевнена…

У цей момент скоринка тріснула і підвелася. З дірки висунулась головка черепахи і втупилася на міністра очима-намистинками. Потім з'явилася лапа, і черепаха вилізла з пирога. За нею пішла інша. По всьому залу здивовані гості сміялися, аплодували і здивовано перемовлялися, дивлячись на вилазять з пирогів черепашки.

Звичайно, черепах ніхто заживо не запікав. Пироги пекли, наповнивши сухими бобами. Коли скоринка запеклася, у нижній частині проробили дірку, через яку висипали боби і засунули черепах. Потім верхню скоринку надрізали, щоб вона легко ламалася і тваринки могли втекти.

Як розвага на бенкеті черепаховий пиріг мав величезний успіх. Видовище сподобалося всім без винятку. Іноді це були черепахи, іноді птиці. І тих, і інших спеціально виростили для цієї цілі, щоб порадувати і здивувати гостей.

Коли зброєносці з дерев'яними відерцями почали обходити столи і збирати черепах, які розповзлися, пані Шанбор покликала мажордома і звеліла йому затимати наступну зміну страв. Потім вона піднялася, і по залу пробігло шепотіння, після якого повисла тиша.

— Добрі люди, приділіть мені дещицю уваги, будьте так люб'язні. — Хільдемара оглянула зал, бажаючи переконатися, що всі її слухають. Її сукня, здавалося, світиться холодним сріблястим світлом. — Найвище покликання і наш загальний обов'язок — допомагати нашим нужденним співгромадянам. Сьогодні нарешті ми сподіваємося зробити наступний крок у наданні допомоги дітям Андера. Це вельми рішучий крок, що вимагає мужності. На щастя, у нас є вождь, що володіє такою мужністю. Для мене величезна честь представити вам видатну людину, з якою я удостоїлася бути знайомою, людину чесну, невпинно працюючу на благо нашого народу, людину, ніколи не забуває про потреби тих, хто найбільше потребує нас, людину, для кого турбота про краще майбутнє нашого народу понад усе, — мого чоловіка, міністра культури Бертрана Шанбора.

Хільдемара наділа на лице посмішку і, зааплодувавши, повернулася до чоловіка. Зал вибухнув оплесками і вітальними вигуками. Бертран, сяючи, піднявся і обійняв дружину за талію. Вона захоплено подивилася йому в очі. Він відповів повним любов'ю поглядом. Гості заволали голосніше, радіючи, що настільки піднесена подружжя пара сміливо веде Андер вперед.

Далтон встав і зааплодував, високо піднявши руки, змушуючи всіх присутніх встати теж. Він зобразив найширшу посмішку, щоб навіть ті, що сидять в самому кінці залу, побачили її, а потім, продовжуючи плескати, повернувся до міністра з дружиною.

Далтон працював з багатьма людьми. Деяким з них він не довірив би проголосити навіть тост. Інші відмінно виконували його плани, але не могли охопити всю картину в цілому до тих пір, поки не бачили кінцевий результат. Ніхто з них не міг грати в одній лізі з Бертраном Шанбором.

Міністр же миттєво вхопив суть і мету наспіх викладеного Далтоном плану. Він цілком міг удосконалити його і зробити своїм. Далтон ніколи не бачив людини настільки ушлої, як Бертран Шанбор.

Посміхаючись, Бертран підняв руку, одночасно відповідаючи на привітальні крики і закликаючи до тиші.

— Громадяни Андера, брати і сестри, — почав він низьким, добре поставленим, щирим голосом, який розносився до найдальших куточків залу. — Сьогодні я прошу вас замислитися про майбутнє. Прийшов час нам проявити мужність залишити наші минулі прихильності там, де їм і місце, — у минулому. Замість цього ми повинні задуматися про майбутнє наших дітей і онуків.

Він замовк і, посміхаючись, чекав, поки змовкне новий вибух овацій. Потім продовжив, змушуючи публіку до тиші:

— Наше майбутнє приречене, якщо ми дозволимо ретроградам правити нашим життям замість того, щоб дати можливість розумовому потенціалу, дарованому нам Творцем, спрямуватися у вільний політ.

І знову йому довелося чекати, поки вщухнуть оплески. Далтон захоплювався словесним поносом, з яким Бертран подавав в іншому випадку досить неапетитний шматок.

— Ми всі, присутні в цьому залі, обтяжені покладеною на нас відповідальністю за весь народ Андера, а не тільки за тих, кому пощастило в житті. Прийшов час нашій культурі включити в себе всіх жителів Андера, а не тільки обраних.

Далтон схопився і, плескаючи в долоні, засвистів. Всі негайно послідували його прикладу і встали, розійшовшись вітальними вигуками і свистом. Хільдемара, продовжуючи сяяти захопленою посмішкою люблячої і відданої дружини, встала і теж заплескала своєму чоловікові.

— Коли я був молодий, — неголосно продовжив Бертран, коли гості затихли, — я взнав, що таке голод. Тоді Андер переживав важкі часи. Мій батько був безробітним. Я бачив, як від голоду ридала перед сном моя сестричка. Бачив, як потайки плакав батько, якому було соромно, що у нього немає роботи, тому що йому не вистачало кваліфікації. — Він замовк і відкашлявся. — Він був гордою людиною, але це ледь не зломило його дух.

Далтон неуважно подумав, а чи була взагалі у Бертрана сестра.

— Сьогодні теж є горді люди, люди, охочі працювати, і в той же час повно роботи, яку треба робити. Зараз будується кілька урядових будівель, а в плані буде ще більше. Ми ведемо будівництво доріг, щоб поліпшити торгівлю. Ще нам належить побудувати мости на гірських перевалах. Річки чекають будівельників, щоб звести пілони для мостів на цих дорогах і перевалах. Але ніхто з цих гордих людей, спраглих трудитися і потребуючих роботи, не може трудитися на цих роботах і багатьох інших, бо не мають кваліфікації. Як колись мій батько.

Бертран Шанбор оглянув аудиторію, яка уважно чекала його рішення.

— Ми можемо забезпечити цих гордих людей роботою. Мій обов'язок як міністра культури подбати, щоб ці люди отримали роботу і могли прогодувати своїх дітей, дітей, які і є наше майбутнє. Я просив наші самі блискучі уми знайти рішення, і вони не розчарували ні мене, ні народ Андера. Мені б хотілося поставити в заслугу собі цей блискучий новий закон, але, на жаль, не можу. Ці радикально нові пропозиції були внесені людьми, які змусили мене пишатися тим, що я займаю свою посаду і таким чином можу допомогти їм втілити в життя новий закон. У минулому бували й такі, хто постарався б використовувати весь свій вплив, щоб поховати цей закон у найглибших схованках. Я не допущу, щоб всякі егоїстичні міркування вбили надію на майбутнє наших дітей.

Бертран дозволив собі гнівно блиснути очима, а його гнівний погляд був здатний змусити людей бліднути і тремтіти від страху.

— У минулому бували такі, хто дбав лише про себе подібних і ні за що не дозволив би іншим проявити себе.

Не зрозуміти, про кого йде мова, було просто неможливо. Час мало посприяв лікуванню ран, нанесених хакенськими владиками, — ці рани завжди залишалися свіжими і кровоточили. Було дуже корисно залишати їх в такому вигляді.

Лице Бертрана знову прикрасила знайома посмішка, яка за контрастом з попереднім гнівним виразом здавалася ще більш чарівною.

— І ця нова надія виражена в Законі Уінтропа про заборону дискримінації при наймі. Пані Уінтроп, не могли б ви встати? — Жестом запропонував він Клодін.

Спалахнувши, вона подивилася на оточуючі її усміхнені обличчя. Пролунали оплески. Клодін була схожа на загнану лань. Неохоче вона піднялася зі стільця.

— Друзі мої, чоловік пані Уінтроп Едвін Уінтроп — батько нового закону, а пані Уінтроп, як нам усім відомо, є його незамінним помічником у депутатській діяльності. Я анітрохи не сумніваюся, що пані Уінтроп зіграла істотну роль в новому законі свого чоловіка. Едвін у нас вічно зайнятий, але мені хотілося б привітати пані Уінтроп з чудовою роботою, і я сподіваюся, що вона передасть мої вітання Едвіну, коли він повернеться.

Весь зал разом з Бертраном взявся вітати її і її відсутнього чоловіка. Клодін, червона як рак, обережно посміхалася. Далтон примітив, що Директори, не знаючи, про що, власне, закон, поздоровляють її ввічливо, але вельми стримано. Минув деякий час, перш ніж всі покінчили з поздоровленнями і знову розсілися по місцях, щоб почути суть нового закону.

— Суть Закону Уінтропа про заборону дискримінації при наймі виражена в самій його назві, — пояснив нарешті Бертран. — Це означає чесне і відкрите, а не привілейоване і закрите надання роботи. Для здійснення всіх нинішніх цивільних і громадських будівельних проектів нам потрібно проробити величезну роботу на благо нашого народу.

Міністр оглянув аудиторію рішучим поглядом.

— Але одна гільдія дотримується заради своєї вигоди древніх прерогатив, заважаючи таким чином прогресу. Не зрозумійте мене неправильно, у цих людей високі ідеали, і вони всі вмілі трудівники, але прийшов час відкинути старі порядки, призначені для захисту небагатьох обраних. Таким чином, згідно з новим законом, роботу отримає кожен, хто забажає трудитися на цьому терені, а не тільки члени закритого братства Гільдії Мулярів!

Аудиторія дружно ахнула. Бертран продовжував напирати.

— Більш того, через цю закриту гільдію, де лише деякі члени відповідають їх таємничим і надмірно жорстким правилам, народу Андера доводиться платити за громадські будівельні роботи набагато більше, ніж він платив би, будь дозволено працювати іншим! — Міністр потряс кулаком. — Ми всі платимо занадто високу ціну!

Директор Лінскотт почервонів від ледве стримуваної люті.

— Величезні знання мулярів повинні бути використані. — Бертран тицьнув у присутніх пальцем. — Безумовно, повинні, але з появою цього нового закону некваліфіковані робітники теж отримають роботу і будуть трудитися під наглядом каменярів, і дітям не доведеться голодувати, тому що їх батьки отримають бажану роботу.

Міністр продовжив, підкреслюючи кожне слово ударом кулака об долоню.

— Я закликаю Директорів Комітету Культурного Згоди тепер показати нам відкритим голосуванням, що вони підтримують закон, що надає роботу голодуючим людям, підтримують уряд, який нарешті зможе завершити суспільне будівництво за прийнятною ціною, використовуючи працю тих, хто хоче працювати, а не тільки членів таємного товариства мулярів, яке встановлює свої власні жахливі розцінки, які всі ми змушені терпіти! Що Директори підтримують дітей! Підтримують Закон Уінтропа про заборону дискримінації при наймі!

Директор Лінскотт скочив на ноги.

— Я протестую проти такого голосування! У нас ще не було часу…

Він замовк, побачивши, що Суверен підняв руку.

— Якщо інші Директори побажають продемонструвати свою підтримку, — твердо проголосив Суверен, — то зібрані тут люди повинні про це дізнатися, щоб ніхто не зміг лжесвідчити про те, якої думки про новий закон кожен з Директорів. Немає нічого поганого в тому, що Директори висловлять свою думка тут і зараз. Підняття рук не є фінальний акт підтримки і не заперечує можливості обговорення перш, ніж закон буде офіційно прийнятий.

Суверен своєю нетерплячістю мимоволі визволив Бертрана від необхідності наполягати на голосуванні. Хоча таке голосування і правда не робило закон остаточним, але існуючі чвари між гільдіями і професіями забезпечать його остаточне затвердження в подальшому.

Далтону не було необхідності чекати, коли Директори проголосують. Він анітрохи не сумнівався в результаті. Закон, тільки що оголошений міністром, був нічим іншим, як смертним вироком одній з гільдій, і міністр тільки що продемонстрував Директорам сокиру ката.

Хоча вони і не розуміють причини, Директори побачать, як одного з них вибили. Хоча лише четверо з Директорів були майстрами гільдій, інші теж були дуже вразливі. Лихварів могли змусити знизити відсотки або взагалі заборонити їх діяльність, торговців — змінити маршрути і звичні ринки збуту, а слідчих і адвокатів — працювати за розцінками, які будуть по кишені навіть жебраку. Жодна професія не застрахована від появи нового закону, якщо її представники чимось не догодять міністру.

Якщо зараз Директори не підтримають міністра, сокира запросто може обрушитися на їхні гільдію або професію. Міністр закликав до відкритого голосування лише для того, щоб показати їм, що сокира не обрушиться на них, якщо вони зроблять все як треба.

Клодін звалилася на стілець. Вона теж зрозуміла, що все це значить. Людям офіційно заборонялося займатися будівельними роботами, якщо вони не були членами гільдії. Гільдія встановлювала правила навчання, стандарти, розцінки, займалася судовими розглядами, якщо такі виникали, виділяла робітників на будівництво у міру необхідності, піклувалася про хворих і покалічених мулярах, виплачувала допомогу вдовам загиблих при нещасних випадках на роботі. Якщо некваліфікованим робітникам буде дозволено займатися будівництвом, члени гільдії втратять свої переваги. І це знищить Гільдію Каменярів.

Для Лінскотта це означає кінець його кар'єри. За те, що під час перебування його Директором гільдія втратила свої переваги, муляри відкличуть Лінскотта в мить ока. Некваліфіковані робітники відтепер зможуть працювати. А Лінскотт стане парією.

Природно, в кінцевому підсумку будівельні роботи обійдуться дорожче. Адже некваліфікована праця — вона некваліфікованою працею і є. Людина, яка відмінно знає свою справу і одержує за свою працю більше, в кінцевому рахунку обходиться дешевше, а зроблена нею робота бездоганна.

Один з Директорів підняв руку, демонструючи свою неофіційну, але з багатьох практичних міркувань остаточну підтримку нового закону. Решта спостерігали за його рукою, як за кинджалом, що встромлюють в серце людини. І цією людиною був Лінскотт. Ніхто не хотів розділити його долю. Один за іншим Директори піднімали руки, поки їх не стало одинадцять.

Лінскотт, перш ніж покинути зал, обдарував Клодін убивчим поглядом. Ставши попелясто-сірою, Клодін опустила голову.

Далтон заплескав у долоні. Це змусило всіх відірватися від драматичного видовища, і гості теж стали аплодувати Директорам. Стоячі навколо Клодін почали вітати її, кажучи, яке велике діло вони з чоловіком зробили для дітей Андера. Пліткарі почали негайно обурюватися егоїстичною поведінкою каменярів. Скоро з бажаючих подякувати Клодін утворилася ціла черга, і всі вони також вихваляли міністра культури за його безсумнівну сміливість.

Клодін потискала руки з блідою посмішкою на обличчі.

Навряд чи Директор Лінскотт відтепер зволить перемовитися бодай словом із Клодін Уінтроп.

Стейн глянув на Далтона з лукавою усмішкою, Хільдемара самовдоволено посміхнулася йому, а Бертран ляснув помічника по спині.

Коли всі розсілися по місцях, арфістка приготувалася заграти знову, але Суверен підняв руку. Очі присутніх спрямувалися на нього.

— Мені здається, нам слід скористатися нагодою і перед наступною зміною послухати те, що хоче нам сказати прибулий здалеку чужинець.

Треба думати, Суверен насилу боровся зі сном і, перш ніж заснути, хотів почути і Стейна. Міністр знову піднявся і звернувся до гостей:

— Пані та панове, як вам всім відомо, йде війна. І в кожної з воюючих сторін є свої аргументи, чому ми повинні приєднатися до неї, а не до противника. Андер хоче лише мируу. Ми не відчуваємо ні найменшого бажання бачити, як наші юнаки та дівчата проливають кров в чужій битві. Наша країна унікальна, оскільки захищена Доміні Діртх, так що нам немає необхідності боятися, що війна прийде на нашу землю. Але є й інші міркування, не останнє з яких — зовнішня торгівля.

Ми маємо намір вислухати, що нам скажуть Магістр Рал, Владика Д'хари, і Мати-сповідниця. Вони мають намір одружитися, про що всі ви, безумовно, чули від наших дипломатів, які повернулися з Ейдіндріла. Таким чином, Д'хара об'єднує Серединні Землі, утворюючи могутню силу. Ми з глибокою повагою чекаємо, що вони нам скажуть. Але сьогодні ми маємо можливість почути, що пропонує нам Імперський Орден. Імператор Джеган прислав до нас із Старого світу, що лежить за Долиною заблукалих, яка тепер, вперше за тисячі років, стала відкрита для проходу, свого представника. Дозвольте мені представити вам імператорського посланця, майстра Стейна! — Бертран вказав рукою на імперця.

Пролунали ввічливі оплески, які тут же затихли, ледь Стейн встав. Імперець являв собою досить величну, грізну і вражаючу фігуру. Він просунув великі пальці під ремінь, на якому в даний момент не висіло зброї.

— Ми ведемо боротьбу за наше майбутнє, приблизно таку ж, яку ви тільки що спостерігали, тільки більш широкомасштабну. — Стейн взяв невеликий шматок жорсткого хліба і могутніми руками розчавив його. — Нас, людську расу — а в неї входять і добрі громадяни Андера, — повільно знищують. Нас відкидають назад. Душать. Нас позбавляють нашого призначення, позбавляють майбутнього. Самого життя. Точно так само, як ваші співгромадяни позбавлені роботи через егоїстичність гільдій, паразитуючих на інших, позбавляючи їх роботи і, отже, можливості прогодувати дітей, магія паразитує на всіх нас.

По залу пробіг шепіт. Люди розгубилися і дещо захвилювалися. Деякі побоювалися магії, але багато хто вельми поважав.

— Магія вирішує за вас вашу долю, — продовжував Стейн. — Ті що володіють магією правлять вами, хоча ви і не давали на це добровільної згоди. У них є могутність і влада, і вони тримають вас у своїх лапах. Володіючі магією користуються заклинаннями, щоб заподіяти шкоду тим, кому заздрять. Володіючі магією заподіюють шкоду і гублять тих, кого бояться, хто їм не подобається, кому заздрять. Та й просто для того, щоб тримати маси в напрузі. Володіючі магією правлять вами, подобається вам це чи ні. Не будь магії, розум людини міг б розквітнути. Прийшов час простим людям самим визначати свою долю, без того, щоб над нами тяжіла магія, вирішувала і визначала наше майбутнє. — Стейн розвернув свій плащ. — Це скальпи тих, хто володів чарівництвом. Кожного я вбив своїми руками. Я завадив цим відьмам і чаклунам жолобити життя нормальних людей. Люди повинні боятися Творця, а не якихось там чаклунок, чародіїв або відьом. Ми повинні боготворити Творця, і нікого іншого.

По залу пробіг схвальний гомін.

— Імперський Орден знищить магію в цьому світі так само, як ми знищили магію, яка розділяла протягом тисячоліть народи Нового і Стародавнього світу. Орден переможе. Людина сама повинна визначати свою долю. Навіть без нашої допомоги на світ народжується все менше і менше наділених даром, ніби сам Творець, з його майже безмежним терпінням, стомився від їх гидоти. Стародавня релігія магії відмирає. Таким чином сам Творець подає нам знак, що людині прийшов час відкинути магію. Схвальний шум став голоснішим.

— Ми не хочемо воювати з народом Андера. Не хочемо ми і примушувати вас проти волі брати в руки зброю і приєднуватися до нас. Але ми твердо маємо намір знищити сили магії, ведені цим неідником з Д'хари. Кожен, хто приєднається до нього, впаде від наших мечів, як ті, хто володів чарами, — він потряс своїм плащем, — впали під моїм.

Стейн повільно погрозив присутнім пальцем, іншою рукою притримуючи плащ.

— Так само, як я вбив цих відьом, які виступили проти нас, ми вб'ємо всіх, хто піде проти нас. У нас, крім мечів, є й інші способи покінчити з магією. Точно так само, як ми знищили магію, яка розділяла наші світи, ми покінчимо з усією магією взагалі. Прийшов час простих людей.

— І чого ж, якщо не сили нашої могутньої армії, хоче від нас Орден? — недбало підняв руку міністр.

— Імператор Джеган дає слово, що, якщо ви не приєднаєтеся до тих, хто воює за магію, ми не нападемо на вас. Все, що нам треба, це торгувати з вами, як ви торгуєте з іншими.

— Ну, — заявив міністр, граючи спеціально для присутніх роль скептика, — У нас вже є довгострокові договори, згідно з якими велика частина наших товарів поставляється в Серединні Землі.

— Ми даємо вдвічі вище найвищої ціни, — посміхнувся Стейн.

Суверен підняв руку, змушуючи замовкнути навіть шепотіння.

— Який обсяг продукції Андера хотіли б ви придбати?

Стейн оглянув аудиторію.

— Весь. Ми — величезна сила. Вам не потрібно брати в руки меч, воювати ми будемо самі. А якщо ви продасте нам вашу продукцію, то будете в безпеці, а ваша країна стане настільки багатою, що ви й уявити собі не можете.

Суверен встав, оглядаючи аудиторію.

— Дякуємо вам за те, що ви донесли до нас слова імператора, посол Стейн. Ваші слова дали нам, — він обвів рукою присутніх, — обширну інформацію для роздумів. А тепер нехай триває бенкет.

23

Голова в Несана тріщала жахливо. Навіть від слабкого досвітнього світла боліли очі. А шматочок часнику, який він смоктав, не міг позбавити від капосного відчуття в роті. Він здогадувався, що моторошний головний біль і мерзенний присмак у роті — наслідки занадто великої дози вина і рому, якими вони з Морлі вчора нагрузилися. Але, незважаючи на ці неприємності, Несан перебував у відмінному настрої і посміхався, відшкрібуючи жирні горщики.

Хоча рухався він неквапливо, побоюючись, що від найменшого різкого руху голова просто розвалиться, майстер Драммонд не кричав на нього. Здоровенний шеф-кухар здавався вельми задоволеним, що бенкет нарешті завершився і можна повернутися до звичайного готування. Майстер Драммонд вже кілька разів давав Несану всякі доручення, але жодного разу не назвав несуном.

Несан почув чиїсь кроки, що наближалися і, піднявши голову, побачив шеф-кухаря.

— Несан, витри руки.

Юнак слухняно обтрусив руки від мильної води.

— Слухаю, пане.

Згадавши те ні з чим не порівнянне задоволення, яке пережив вчора ввечері, коли його самого назвали паном, він схопив рушник і витер руки.

Майстер Драммонд промокнув лоб своїм власним вже досить мокрим рушником. Судячи з того, як рясно він пітнів, шеф-кухар, схоже, вчора теж неабияк приклався до спиртного і нині вранці перебував не в найкращому настрої. Щоб бенкет пройшов належним чином, на кухні була пророблена грандіозна робота, і Несан щиро вважав, що майстер Драммонд теж цілком заслужив задоволення напитися. Зрештою, йому напевно нададуть право весь час слухати звернення «Пан».

— Рушай у кабінет майстра Кемпбелла.

— Пане?

Майстер Драммонд засунув рушник за пояс. Стоячі поруч жінки пильно стежили за розмовою. Джиллі теж сердито виблискувала очима, напевно чекаючи випадку відтягати Несана за вухо і виговорити йому за мерзенну хакенську поведінку.

— Далтон Кемпбелл щойно повідомив, що бажає тебе бачити. Напевно, він має на увазі негайно, Несан, так що вирушай і зроби все, що йому потрібно.

— Так, пане, цю ж секунду, — вклонився Несан.

Перш ніж Джиллі встигла зреагувати, він обійшов її по дузі і зник як можна швидше. Це доручення Несан був щасливий виконати і не бажав, щоб його гальмувала кислолиця молочниця.

Він летів вгору через дві сходинки, і ріжучий головний біль здавався сущою дурницею. Добравшись до третього поверху, Несан відчув себе просто чудово. Він пробіг повз те місце, де Беата двигонула йому по фізіономії, і далі по правому коридору, туди, куди лише тиждень тому він пізно увечері відносив страву з нарізаним м'ясом. В кабінет Далтона Кемпбелла.

Двері приймальні були відкриті. Несан перевів подих і увійшов, самим шанобливим чином опустивши голову. Він бував тут лише раз і толком не знав, як слід поводитися в кабінеті помічника міністра.

У приміщенні стояли два столи. На одному в безладді валялися папери, поштові сумки і сургуч. Другий, темний і блискучий стіл, був майже порожній, не враховуючи пари книг і незапаленої лампи. Ранкове сонце, що лилося у високі вікна, давало світла більш ніж достатньо.

Біля протилежної від вікна стіни на лавці сиділи четверо молодих людей. Вони обговорювали дороги у віддалених містах і селищах. Це були гінці — бажана робота для багатьох мешканців маєтку, — тому Несан порахував, що тема бесіди цілком логічна, хоча раніше завжди вважав, що гінці обговорюють ті чудові речі, які бачать на своїй роботі.

Всі четверо були абсолютно однаково одягнені в уніформу Службовців помічника міністра — добротні чорні чоботи, темно-коричневі штани, білі сорочки з мереживним коміром і дублети з рукавами, прикрашені вишивкою у вигляді переплетених рогів достатку. Вилоги і подоли дублетів вправлені вишитими чорними і коричневими колосками. З Точки зору Несана, в такому костюмі гінці виглядали дуже шляхетно, особливо гінці помічника міністра.

У маєтку була велика кількість найрізноманітніших гінців і посильних, і їхня уніформа різнилася залежно від людини або відділу, на який вони працювали. Несан знав гінців, які працюють на міністра, пані Шанбор, відділ канцлера, відділ обер-церемоніймейстера. У військового коменданта теж були в розпорядженні кілька гінців. Ціла армія працювала на співробітників і мешканців маєтку. Навіть у кухні був свій посильний. Іноді Несану попадалися й такі, приналежність яких він не міг визначити.

Несан ніяк не міг зрозуміти, навіщо їх потрібно так багато. Він не уявляв, скільки листів і доручень може давати одна людина.

Але найбільше гінців — мало не ціла армія — обслуговувала відділ помічника міністра Далтона Кемпбелла.

Сидячі на лавці молоді люди досить дружелюбно посміхнулися Несану. Двоє навіть вітально кивнули.

Несан кивнув у відповідь. Один з хлопців, на пару років старший Несана, ткнув пальцем в сусідні двері.

— Майстер Кемпбелл чекає тебе, Несан. Заходь. Несан здивувався, що його назвали по імені.

— Спасибі.

Він пройшов у високі двері в сусіднє приміщення і зупинився в передпокої. У приймальні він бував і раніше, але двері в кабінет завжди залишалися закритими, а тому Несан і вважав, що кабінет майстра Кемпбелла приблизно такий же. Але кабінет виявився набагато більший і величніший. З багатою синьо-золотою драпіровкою на трьох вікнах, прекрасними дубовими стелажами, заставленими різнокольоровими товстими фоліантами, навпроти яких стояли кілька красивих андерських бойових штандартів — червоні смужки з вкрапленнями синіх на жовтому фоні. Штандарти стояли на підставці в оточенні приголомшливих алебард, сокир, бойових сокир та іншої зброї на довгих ручках.

Далтон Кемпбелл підняв голову від масивного столу полірованого червоного дерева. Поверхня являла собою шкіряні квадрати з позолоченими краями, великий в центрі, квадрати поменше — навколо.

— А, ось і ти, Несан! Відмінно. Закрий двері і проходь, будь люб'язний.

Несан, виконавши наказ, перетнув кімнату і підійшов до бюро.

— Слухаю, пане. Що потрібно?

Кемпбелл відкинувся на шкіряному стільці. Його коштовний меч у піхвах стояв біля м'якої лавки на спеціальній підставці з червленого срібла, схожої на сувій. На ній були вигравірувані якісь букви, але Несан не вмів читати, тому не розумів напису.

Погойдуючись на задніх ніжках стільця і постукуючи кінчиком ручки по зубах, помічник міністра пильно вивчав Несана.

— Ти виконав з Клодін Уінтроп відмінну роботу.

— Дякую, пане. Я постарався якомога краще виконати все, що ви мені веліли.

— І чудово з цим впорався. Деякі на твоєму місці запанікували б, не виконали моїх інструкцій. Я завжди можу знайти застосування людям, які чітко виконують наказ і пам'ятають точно, що я велів їм зробити. Взагалі я збирався запропонувати тобі нову посаду в моєму відділі. Посаду гінця.

Несан тупо втупився на помічника міністра. Слова-то він розчув, але сенс ніяк до нього не доходив. У Далтона Кемпбелла повно гінців. Ціла армія.

— Пане?

— Ти добре справляєшся з дорученнями. Я хотів би, щоб ти став одним з моїх гінців.

— Я, пане?

— Робота легша, ніж на кухні, і на відміну від неї ще й оплачується. Крім надання їжі та житла. А отримуючи гроші, ти зможеш відкладати їх на майбутнє. Можливо, в один прекрасний день ти заслужиш звернення «пан» і тоді зможеш купити собі щось. Можливо, і меч.

Несан очманіло мовчав, в голові його знову і знову прокручувалися слова Кемпбелла. Він ніколи й не мріяв отримати роботу гінця. Навіть не замислювався про можливість отримати роботу, що дає більше, ніж їжу і дах, дозволяє зрідка випити непоганого винця і перехопити такі-сякі чайові.

Звичайно, він мріяв мати меч, вміти читати, але все це були порожні фантазії, і він чудово це розумів. Несан ніколи не наважувався мріяти про щось реальне, як, наприклад, отримати роботу гінця.

— Ну так що скажеш, Несан? Хочеш стати одним з моїх гінців? Звичайно, ти тоді не будеш носити ці… цей одяг. Тобі доведеться одягатися в форму гінця. — Далтон Кемпбелл перехилився через стіл і оглянув юнака з ніг до голови. — Це включає в себе і чоботи. Щоб працювати гінцем, тобі доведеться взутися в чоботи. І переїхати в більш відповідне житло. Гінці живуть усі разом. Сплять на ліжках, а не на матрацах. Ліжках з постільною білизною. Звичайно, тобі доведеться самому її застеляти і тримати в порядку свою шафу, але постільну білизну і одяг гінців перуть прачки. Несан сковтнув.

— А як щодо Морлі, майстер Кемпбелл? Морлі теж зробив усе так, як ви веліли. Він стане гінцем разом зі мною?

Шкіряне сидіння скрипнуло, коли Далтон Кемпбелл знову відкинувся на стільці, розгойдуючись на задніх ніжках. Граючи ручкою з синьо-білим прозорим корпусом, він дивився Несану в очі. Нарешті він опустив ручку.

— Зараз мені потрібен лише один гонець. Пора тобі почати думати про себе, Несан, про своє майбутнє. Чи ти бажаєш залишатися кухарчуком все життя? Прийшов час робити те, що потрібно особисто тобі, Несан, якщо ти бажаєш зайняти мало-мальськи пристойне місце в житті. Зараз у тебе є шанс вирватися з кухні. Можливо, єдиний шанс. Я пропоную місце тобі, а не Морлі. Приймай або відмовляйся. Але що тоді з тобою станеться?

Несан облизнув пересохлі губи.

— Ну, розумієте, я люблю Морлі. Він мій друг. Але навряд чи в житті є щось, що мені хотілося б більше, ніж стати у вас гінцем, майстер Кемпбелл. Я згоден на цю роботу, якщо ви хочете мене на ній бачити.

— Відмінно. Тоді ласкаво просимо в колектив, Несан, — дружньо посміхнувся Кемпбелл. — Твоя вірність другові заслуговує поваги. Сподіваюся, ти так само будеш ставитися і до служби тут. Поки що я надам Морлі… тимчасову роботу, але підозрюю, що в якийсь момент в майбутньому відкриється вакансія і він приєднається до тебе в колективі гінців.

Від цих слів Несан відчув полегшення. Йому страшенно не хотілося втрачати друга, але він готовий був на що завгодно, лише б вирватися з ненависної кухні майстра Драммонда і стати гінцем.

— Ви дуже добрі, пане. Я впевнений, що Морлі буде служити вам вірою і правдою. Я ж клянуся, що буду. Далтон Кемпбелл знову подався вперед, ніжки стільця зі стуком опустилися на підлогу.

— Що ж, відмінно. — Він посунув через стіл складений аркуш паперу. — Віднеси це майстру Драммонду. Це повідомлення, що я взяв тебе на посаду гінця і відтепер ти більше йому не підпорядкований. Мені подумалося, що ти захочеш сам вручити йому цей папір як перше офіційне доручення. Несану хотілося скакати і волати від радості, але він зберіг незворушність, як, на його думку, і належало гінцеві. — Так, пане, буде виконано.

Він раптом зловив себе на тому, що стоїть більш гордо, ніж зазвичай.

— А одразу після цього один з моїх гінців, Роулі, відведе тебе на склад. Там тебе забезпечать на перший час більш-менш підходящою за розміром уніформою. А потім швачки знімуть з тебе мірки і пошиють уніформу по тобі. Від своїх службовців я вимагаю, щоб усі були акуратно одягнені в пошиті на замовлення лівреї. І чекаю від моїх гінців, щоб вони не ганьбили своїм зовнішнім виглядом мій відділ. Це означає, що одяг має бути чистим, чоботи начищені, волосся причесане. І ти постійно будеш вести себе абсолютно бездоганно. Подробиці пояснить Роулі. Ти впораєшся з цим, Несан?

— Так, пане, звичайно, пане. — У Несана тремтіли коліна.

Думка про новий одяг, який йому належить носити, раптом примусила його засоромитися своїх обносок. Ще годину тому він вважав, що виглядає цілком нормально, але тепер так не думав. Йому не терпілося скинути лахміття кухарчука.

Цікаво, а що подумає про нього Беата, побачивши його в красивому новому костюмі гінця?

Далтон Кемпбелл кинув на стіл шкіряний капшук. Замок був запечатаний сургучною печаткою з відбитком пшеничного колоса.

— А коли приведеш себе в порядок і переодягнешся, віднеси цей кошіль в Комітет Культурної Згоди в Ферфілді. Знаєш, де він знаходиться?

— Так, майстер Кемпбелл. Я виріс у Ферфілді і майже все там знаю.

— Так мені і казали. У нас трудяться гінці зі всього Андера і в основному обслуговують місця, які добре знають. Місця, звідки вони родом. Оскільки ти виріс в Ферфілді, переважно будеш там і працювати.

Далтон Кемпбелл вивудив щось із кишені і кинув.

— Це тобі.

Несан зловив і тупо втупився на срібний соверен. Він сильно підозрював, що не кожен багатій тягає з собою таку величезну суму.

— Але ж, пане, я ще не пропрацював місяця!

— Це не зарплата гінця. Зарплату ти будеш отримувати в кінці кожного місяця. — Далтон Кемпбелл підняв брову. — Це за виконану нині вночі роботу.

Клодін Уінтроп. Ось що він має на увазі. Це за те, що вони з Морлі залякали Клодін Уінтроп і змусили мовчати.

Вона називала Неса паном.

Несан поклав соверен на стіл. Неохоче він пальцем посунув монетку до Далтона Кемпбелла.

— Ви мені нічого за це не винні, майстер Кемпбелл. Ви ж нічого мені за це не обіцяли. Я зробив це, тому що хотів допомогти вам і щоб захистити майбутнього Суверена, а зовсім не заради нагороди. Я не можу взяти гроші, які не заслужив.

Помічник міністра подумки посміхнувся.

— Візьми гроші, Несан. Це наказ. Коли віднесеш кошель в Ферфілд, на сьогодні у мене більше доручень не буде. І я хочу, щоб ти витратив дещо з цих грошей — або всі, якщо захочеш, — на себе. Розважся, отримай задоволення. Купи-небудь поїсти. Або випити. Ці гроші — твої. Витрачай їх на що забажаєш.

Несан дотримав захват.

— Так, пане, спасибі вам! Я вчиню так, як ви творите.

— От і добре. Тільки ще одне, — сперся Кемпбелл на стіл. — Не витрачай їх на міських повій. Цієї весни серед повій у Ферфілді поширилися мерзенне захворювання. А це дуже несимпатична смерть. Якщо скористаєшся послугами зараженої повії, то не проживеш досить довго, щоб стати досвідченим гінцем.

Хоча думка переспати з повією здавалася дуже привабливою, Несан не уявляв, як зможе набратися хоробрості зробити все це і постати голим перед ким би то не було. Він любив дивитися на жінок, як йому сподобалося дивитися на Клодін Уінтроп, Беату, любив уявляти їх оголеними, але ніколи не уявляв себе голим перед ними та ще в збудженому стані. Йому досить складно буде приховувати перед ними своє збудження і в одязі. Йому дуже хотілося жінку, але він зовсім не уявляв, як зможе впоратися з незручністю і не втратити самовладання.

Може, якби це була дівчина, яку він добре знав, яка йому б подобалася, за якою він якийсь час би упадав, цілувався з нею і обіймався, він придумав би, як впоратися з цим. Але Несан і уявити не міг, як це хтось може набратися сміливості піти до жінки, якої зроду не бачив, і роздягнутися перед нею догола.

Хіба що все це відбувається в темряві. Напевно, так воно і є. Напевно, в кімнатах у повій темно, і люди одне одного не бачать. Але він все одно…

— Несан? Несан закашлявся.

— Клянуся, що не піду ні до яких повій в Ферфілді. Ні, пане, не піду.

24

Випровадивши юнака, Далтон позіхнув. Він встав задовго до світанку і з тих пір був весь у справах, розбираючись із службовцями, вислуховуючи перевірених помічників, їх доповіді про всі мало-мальськи заслуговуючі уваги розмови на бенкеті, потім перевіряв, чи готові потрібні папери і листи. Співробітники, в чиї обов'язки, крім усього іншого, входило копіювання та підготовка листів, займали шість кімнат далі по коридору, але для того, щоб виконати доручення в такі короткі терміни, йому довелося найняти ще кілька службовців.

Зазвичай Далтон з першими променями світла розсилав своїх гінців у всі кінці Андера. Пізніше, коли міністр прокидався і розлучався з тією, що на даний момент виявлялася в його ліжку, Далтон повідомляв йому необхідні відомості, щоб міністра не застали зненацька, оскільки офіційно документи нібито виходили від Бертрана.

Глашатаї зачитували послання в залах засідань, в гільдіях, в торгових залах, залах міських рад, трактирах, корчмах, на кожному військовому посту, в кожному університеті, в кожній майстерні, в'язниці, на млинах і фабриках, ринкових площах, всюди, де були великі скупчення людей, — від одного кінця Андера до іншого. Буквально протягом кількох днів послання, в точності, як його написав Далтон, опинялося на слуху у всіх.

Глашатаї, які не передавали дослівно текст послання, рано чи пізно попадалися, і їх замінювали іншими людьми, більше зацікавленими в додатковому доході. Крім розсилки документів глашатаям, Далтон розсилав копії паперів людям, які за невелику плату слухали глашатаїв і повідомляли, якщо ті хоч трохи спотворювали текст. Це теж було частиною його павутини.

Дуже небагато людей розуміли, як Далтон, важливість того, щоб ретельно продуманий, гладко написаний текст чули всі і кожен. Дуже небагато розуміли, якою владою володіє людина, яка контролює потік інформації для народних мас. Люди вірять тому, що їм говорять, якщо інформацію правильно подати. Вірять незалежно від того, що це за інформація. Буквально одиниці розуміли, якою потужною зброєю є подана під потрібним соусом і ретельно препарована інформація.

Тепер у країні з'явився новий закон. Закон, що забороняє обмеження при наймі на будівельні роботи і наказує наймати всіх охочих попрацювати на даному поприщі. Ще вчора подібна акція проти однієї з наймогутніших професійних гільдій була би абсолютно немислима. Документ, складений і розісланий Далтоном, закликав народ керуватися вищими ідеалами андерської культури і не робити ніяких ворожих дій у відношенні мулярів за їх минулу огидну політику, що сприяла голодуванню дітей. Замість цього в документі пропонувалося слідувати новим, більш високим стандартам Закону Уінтропа про заборону дискримінації. Так що захопленим зненацька мулярам тепер замість нападок на новий закон доведеться невпинно і відчайдушно намагатися довести, що вони зовсім не навмисно змушували голодувати сусідських дітлахів.

І досить скоро каменярі по всій країні не лише підкоряться, але й радісно приймуть новий закон, ніби особисто всіляко пропихали його в життя. У них немає вибору. Інакше їх закидає камінням розлючений натовп.

Далтон любив передбачати всі можливі наслідки і волів підстилати соломку заздалегідь. До того часу, коли Роулі переодягне Несана в ліврею гінця і хлопець відправиться в місто з пакетом, для Комітету Культурної Згоди, якщо раптом одинадцять Директорів з якоїсь причини змінили свою думку, буде вже занадто пізно що-небудь робити. До цього моменту глашатаї вже стануть зачитувати новий закон по всьому Ферфілду, і незабаром про нього дізнаються скрізь і всюди. Тепер жоден з одинадцяти Директорів не зможе переграти результат відкритого голосування на бенкеті. Несан відмінно впишеться в колектив гінців Далтона. Всіх їх він ретельно відбирав протягом десяти років, молодих людей з різних місць, які інакше були б довічно приречені на важку працю, не мали б практично ніякого вибору і ніякої надії. Всі вони були брудом під ногами андерської культури. А тепер, передаючи послання глашатаям, вони допомагали цю саму культуру кристалізувати і контролювати.

Гінці робили набагато більше, ніж просто доставляли документи. У деякому сенсі вони були чимось на зразок особистої армії, оплачуваної платниками податків, і одним із засобів, за допомогою яких Далтон досяг свого нинішнього становища. Всі його гінці були непохитно вірні одному лише Далтону, і нікому більше. Більшість з них охоче пожертвували б життям, якщо він того забажає. І іноді така необхідність виникала.

Далтон посміхнувся, повернувши думки до більш приємних речей. Терези, зокрема. Вона мало не парила від захвату, що була представлена Суверенові. Коли вони після бенкету повернулися до себе і лягли спати, то вона, як і обіцяла, вельми голосно показала йому, який гарною може бути. А Тереза могла бути приголомшливо гарна.

Вона була настільки збуджена зустріччю з Сувереном, що весь ранок провела в молитвах. Далтон сумнівався, що її зворушило б сильніше знайомство з самим Творцем. Він був радий, що зміг доставити Терезі таку радість.

У всякому разі, вона хоча б не знепритомніла, як це ставало з деякими жінками і навіть одним чоловіком, коли їх представили Суверенові. Хоча така реакція була цілком звичайною, ці люди відчували себе потім вельми ніяково. Втім, всі відмінно це зрозуміли і охоче прийняли їх реакцію. У деякому роді це було знаком відзнаки, символом віри, який доводив відданість Творцеві. Ніхто і не розцінював таку реакцію інакше, як прояв щирої віри.

Далтон, однак, вважав Суверена самою звичайною людиною. Безумовно, особою, яка займає високий пост, але всього лише людиною. Однак для багатьох Суверен був чимось набагато вищим. Коли Бертран Шанбор, людина, яку і так дуже поважають і яким захоплюються як найприголомшливішим міністром культури всіх часів, стане Сувереном, він теж буде об'єктом безрозсудного поклоніння.

Втім, Далтон підозрював, що більшість цих істеричних баб зволіли б впасти під Суверена, а не перед ним. Для більшості це було б не банальним зляганням, а релігійним актом. Навіть чоловіки відчували себе облагодіяними, якщо їх дружини благочестиво погоджувалися розділити ложе з Сувереном.

Пролунав стукіт у двері. Далтон зібрався було промовити «увійдіть», але жінка вже увійшла. Франка Ховенлок.

— А, Франка! — Далтон встав. — Радий тебе бачити! Тобі сподобався бенкет?

З якоїсь причини жінка виглядала похмурою. Темноволоса і темноока, зазвичай вона тримала себе так, що здавалося, ніби вона весь час перебуває в тіні, навіть коли стояла на яскравому сонці. Все це створювало воістину похмурий ефект. Поруч з франкою навіть повітря здавався застиглим і холодним.

Вона на ходу схопила стілець, піднесла до столу, сіла навпроти Далтона і схрестила руки на грудях. Трохи ошелешений Далтон опустився на стілець.

Навколо її примружених очей зібралися зморшки.

— Не подобається мені цей тип з Імперського Ордена, Стейн. Ні крапельки не подобається.

Далтон розслабився. Франка носила своє чорне, майже до плечей, волосся розпущеним, але при цьому воно ніколи не падало їй на обличчя, ніби заморожене крижаним вітром. Скронь трохи торкнулася сивина, що аж ніяк не старила її та надавало лише більш серйозного вигляду.

Просте плаття кольору охри було наглухо застебнуте по шию. Трохи вище коміра виднілася чорна оксамитова стрічка. Стрічка, як правило, була з чорного оксамиту, але не завжди. Однак вона завжди була в два пальці шириною. Саме тому, що Франка вічно носила на горлі цю стрічку, Далтона дуже цікавило, чому вона її носить, а в першу чергу — що під нею ховається. Але, оскільки Франка є Франка, він ніколи не питав.

Далтон знав Франку Ховенлок ось вже майже п'ятнадцять років і половину цього терміну вдавався до послуг її дару. Іноді йому приходила дивна думка, що, можливо, їй колись відрубали голову, а потім вона пришила її собі назад.

— Мені дуже шкода, Франка. Він щось тобі зробив? Образив? Спробував облапати тебе, так? Якщо це так, то я з ним розберуся, даю слово.

Франка знала, що слову Далтона можна вірити. Вона склала довгі витончені пальці будиночком.

— Тут з надлишком баб, спраглих його товариства я йому для цього не потрібна.

Далтон, абсолютно розгублений, але все одно зберігаючи обережність, розвів руками.

— Тоді в чому ж справа?

Франка сперлася ліктем на стіл і поклала голову на руки.

— Він щось зробив з моїм даром, — стишивши голос, повідомила вона. — Вкрав його або… не знаю…

Далтон моргнув, миттєво оцінивши всю серйозність повідомлення.

— Ти хочеш сказати, що, на твою думку, ця людина володіє магією? Що він наклав закляття чи щось таке?

— Не знаю! — Гаркнула Франка. — Але щось він зробив.

— Звідки ти знаєш?

— На бенкеті я намагалася, як зазвичай, слухати розмови. Кажу тобі, Далтон, не знай я, що у мене є дар, можна було б подумати, що в мене його зовсім ніколи й не було. Нічого. Нічогісінько я ні в кого не витягла. Взагалі.

Далтон став не менш похмурий, ніж вона.

— Ти хочеш сказати, що твій дар не допоміг тобі почути взагалі нічого?

— Ти що, оглух? Я тобі про це і кажу! — Далтон потарабанив пальцями по столу. Повернулися, втупився у вікно. Піднявся, відкрив раму і впустив у кімнату легкий вітерець. Потім жестом попросив Франку підійти.

Він вказав на двох чоловіків, які бесідували під деревом на галявині.

— Он ті двоє. Послухай, про що вони говорять. Франка сперлася об підвіконня і трохи висунулася, дивлячись на чоловіків. Сонце, яке освітило їй обличчя відкрило, наскільки час неласкаво обійшлося з тією, яку Далтон завжди вважав найкрасивішою, якщо не самою таємничою з усіх відомих йому жінок. Але навіть зараз, незважаючи на невідворотний вплив часу, її краса вражала.

Далтон стежив, як чоловіки жестикулюють, але не чув ні слова. Франка ж завдяки своєму дару повинна була почути їх без труднощів.

Лице Франки застигло. Вона вся завмерла і здавалася восковою фігурою — з тих, що показують на пересувній виставці, що приїжджає в Ферфілд два рази на рік. Далтон навіть не міг зрозуміти, чи дихає вона.

Нарешті вона роздратовано зітхнула.

— Не чую ані слова. Вони занадто далеко, щоб можна було прочитати по губах, так що від цього вміння мені толку теж ніякого, але, головне, я не чую нічогісінько, а повинна.

Далтон подивився вниз, уздовж будівлі, трьома поверхами нижче.

— А ті двоє?

Франка виглянула. Далтон і сам їх майже чув. Сміх, якийсь вигук. Франка знову застигла.

Цього разу її зітхання просто палахкотіло люттю.

— Нічого, а я їх майже чую без всякого чарівництва. Далтон закрив вікно. По обличчю Франки пробіг гнівний вираз, і Далтон побачив те, чого ніколи у неї не помічав: страх.

— Далтон, ти повинен позбутися цього типа. Мабуть, він чарівник. У мене від нього мороз по шкірі.

— З чого ти взяла, що це він? — Вона двічі моргнула.

— Ну… А що це ще може бути? Він заявляє, що здатний знищити магію. Він тут усього кілька днів, а в мене ця біда почалася теж кілька днів тому.

— У тебе складності і в інших речах? З іншими проявами дару?

Франка відвернулася, ламаючи руки.

— Кілька днів тому я зготувала невелике заклинання для жінки, що прийшла до мене. Маленьке заклинання, яке повинне було відновити їй місячні, і не дозволити завагітніти. Сьогодні вранці вона повернулася і сказала, що не спрацювало.

— Ну, напевно, це складне заклинання. І для нього потрібно багато всякого різного. Вважаю, що такі речі не завжди виходять.

— Раніше виходило завжди, — похитала вона головою.

— Може, ти захворіла? Не відчуваєш себе якось інакше останнім часом?

— Я відчуваю себе абсолютно як зазвичай! І відчуття таке, ніби моя сила така, як завжди. Повинна бути — але її немає! Інші чари теж не діють. Бачиш, я все ретельно перевірила.

Далтон стривожено нахилився ближче:

— Франка, я мало що в цьому розумію, але, можливо, щось залежить від впевненості в собі? Може, тобі досить лише повірити, що ти це можеш, щоб усі знову вийшло?

Вона сердито озирнулася.

— Звідки у тебе таке ідіотське уявлення про чарівний дар?

— Поняття не маю, — знизав плечима Далтон. — Визнаю, я нічого не розумію в магії, але мені не віриться, що Стейн має чарівний дар або має при собі щось магічне. Він не з того сорту людей. До того ж сьогодні його взагалі тут немає. Так що він ніяк не міг перешкодити тобі почути тих людей внизу. Він поїхав вивчати околиці. І вже досить давно.

Франка повільно повернулася до нього, виглядаючи одночасно страхітливо і злякано. Від цього видовища його чомусь продер мороз по шкірі.

— Тоді, боюсь, я просто втратила свою могутність, — прошепотіла вона. — Я безпорадна.

— Франка, я впевнений…

Вона облизнула враз пересохлі губи.

— Серін Раяк адже в казематах, так? Мене зовсім не приваблює, щоб він і його психуваті послідовники…

— Я вже тобі казав, що він на ланцюгу. Я навіть не впевнений, що він взагалі ще живий. Сумніваюся, відверто кажучи, після такого тривалого часу. Але, як би то не було, тобі не варто турбуватися через Серіна Раяка.

Франка кивнула, втупившись в простір.

— Франка, — торкнув Далтон її руку, — я впевнений, що твоя сила повернеться. Спробуй не занадто переживати з цього приводу.

— Далтон, я в жаху! — На її очі навернулися сльози. Він обережно обняв заплакану жінку, бажаючи втішити.

Зрештою, Франка не тільки володіюча чарівним даром жінка, але й друг.

На розум прийшли слова давньої балади, виконаної на бенкеті.

Виплодки смерті,

породження тліну і праху.

Прийшли в цей світ, щоб

тутешню магію красти…

25

Роберта задерла підборіддя вище і витягнула шию, щоб обережно подивитися поверх скелі на розкидані далеко внизу родючі поля її улюбленої долини Наріф. Темно-коричневі свіжозорані поля чергувалися зі свіжою зеленню нових сходів і більш темними зеленими пасовищами, де паслася на свіжій травичці худоба, що здавалася звідси купкою повільних крихітних мурашок. І через всю долину протікала Даммарі, виблискуючи і переливаючись на ранковому сонці, в обрамленні ростучих уздовж берегів високих темно-зелених дерев, які вишикувалися, як почесна варта, уздовж величної річки.

Кожен раз, коли Роберта забиралася в ліс біля Скелі Гнізд, вона неодмінно милувалася зверху прекрасною долиною. А потім щоразу опускала очі на лежачий біля її ніг темний ліс, шелестке листя і зарослі мохом гілки, туди, де земля була твердою і надійною.

Поправивши торбинку, Роберта рушила далі. Пробираючись серед кущів ожини і глоду, обережно ступаючи між переплетеними корінням і поваленими деревами, перебираючись по камінчиках через струмочки і ухиляючись від чіпких лап ялин, вона обмацувала землю палицею, відсуваючи впалі гілки і ворушачи торішнє листя, всю дорогу продовжуючи пошук грибів.

Побачивши жовтий капелюшок, Роберта зупинилася подивитися. Лисичка, з задоволенням відзначила вона. Справжня лисичка, а не отруйний мухомор. Багато покупців любили веселі жовті лисички за їх горіховий присмак. Вона обережно зірвала гриб і, перш ніж сунути в торбинку, погладила — просто заради задоволення торкнутися ніжної поверхні.

Горб, на якому вона збирала гриби, був невеликий у порівнянні з сусідніми горбами і, за винятком Скелі Гнізд, був досить пологий. По ньому бігли стежки, деякі були протоптані людьми, але в основному — звірині стежки. Саме такий ліс останнім часом воліли її старі кістки і всохлі м'язи.

Зі Скелі Гнізд можна було побачити лежачий далеко на півдні океан. Роберта часто чула, що це вражаюче видовище. Багато людей раз або два в рік піднімалися сюди спеціально, щоб перейнятися величчю Творця, милуючись його творінням.

Деякі стежки бігли по краю обриву. Дехто навіть примудрявся переганяти цими гірськими стежками отари овець. За винятком тієї подорожі в дитинстві, коли її батько, Хай упокоїть Творець його душу, взяв їх у Ферфілд, і якого вона зовсім вже не пам'ятала, Роберта ще ніколи не забиралася так високо. Її цілком влаштовувало життя в низині. На відміну від багатьох інших Роберта ніколи не піднімалася на ще більш високі гори. Вона боялася висоти.

А ще вище, на високогір'ї, були місця і гірші, як, наприклад, пустки, де гніздилися варфи.

Нічого там не водилося, в тому пустельному місці, нічого не росло — ні билинки, ні травинки, нічого, крім кущів паки, процвітаючих на цій отруйній болотистій воді. І, як вона чула, взагалі не було нічого, крім висохлого потрісканого кам'янистого грунту та вибілених кісток тварин. Ніби якийсь інший світ, як говорили ті, кому доводилося бачити це місце. Там панувала безмовність, порушувана лише шумом вітру, який збирав темну висохлу землю в купи, які з часом ставали все вище і пересувалися, ніби шукаючи щось, але ніколи не знаходили.

Горби нижче, на зразок того, де Роберта збирала гриби, були прекрасними, пологими і зеленими і, якщо не вважати Скелю Гнізд, не такі обривисті і кам'янисті. Роберта любила місця, де багато дерев і чагарників і де виростає багато всякої всячини. Оленячі стежки, якими вона блукала, пролягали в стороні від так не любимих нею обривів і ніколи не наближалися до Скелі Гнізд, яку називали так тому, що там любили гніздитися соколи. Роберта любила глухі ліси, де в достатку росли гриби.

Вона збирала гриби, щоб продати на ринку. Роберта їх продавала сирими, сушеними, маринованими і по-всякому приготованими. Майже всі називали її грибною тітонькою, і ніяк інакше. Торгівля грибами дозволяла заробити трохи грошей, щоб купити потрібні в господарстві речі — голки з нитками, дещо з одягу, гудзики, застібки, лампу, гас, сіль, цукор, горіхи, — те, що трохи полегшувало життя. Полегшувало життя її сім'ї, особливо її внукам. Зібрані Робертою гриби дозволяли придбати всі ці речі на додаток до того, що вони вирощували самі.

Ну і звичайно, гриби — відмінна їжа. Найбільше вона любила гриби, що ростуть у лісі на горі, віддаючи перевагу їм перед тими, що виростають у долині. Гриби краще ростуть там, де волого. Роберта завжди вважала, що немає нічого кращого грибів, що виросли на горі, і багато хто воліли купувати у неї саме через ці зібрані в горах гриби. У Роберти малися таємні місця, де вона кожен рік збирала найкращі гриби. Великі кишені її фартуха вже були наповнені, як і торбинка за плечима.

Стояла ще рання весна, і Роберта знаходила головним чином великі скупчення опеньків. Опеньки краще за все запікати, тому Роберта продавала їх сирими. Але якщо пощастить, вона набере лисичок, які можна продавати і сушеними. Знайшла вона і пристойну кількість рижиків — їх доведеться чистити, щоб продати подорожче.

Для білих в більшості місць ще зарано, хоча влітку їх буде в достатку, але Роберта відвідала одне зі своїх заповітних містечок, де ростуть ялини, і знайшла кілька штук. Їх вона зазвичай сушила. Роберта навіть виявила гнилу березу з цілим розсадником чаги. Кухарі її люблять, тому що чага яскраво і сильно горить, а чоловіки правлять про ній бритви. Спираючись на посох, Роберта схилилася над їстівним на вигляд коричневим грибом. На ньому виявилося білувате колечко. Вона побачила, що жовтуваті прожилки лише почали рижіти. Для цього гриба час року теж підходящий. Невдоволено хмикнувши, вона залишила смертельно отруйну поганку рости і рушила далі.

Під могутнім дубом, стовбур якого був побільше, ніж плечі двох її запряжених в соху буйволів разом узятих, вона виявила три великі пряні лисички. Пряний різновид цих грибів ріс виключно під дубами. Вони вже стали з жовтих жовтогарячими. Вишукані ласощі!

Роберта знала, де знаходиться, але вона зайшла трохи вбік від звичайного маршруту, ось чому вона ніколи раніше не бачила це дерево. Помітивши величезну крону, Роберта миттєво зрозуміла, що в такий тіні напевно відмінне грибне місце. І не розчарувалася.

Біля основи дуба, прямо навколо стовбура, вона з радістю побачила трубочники, або буйволові вени, як їх деякі називали через те, що ці схожі на трубки гриби бували іноді яскраво-червоного кольору і нагадували кровоносні судини. Ці, правда, виявилися розуватими з легким червонуватим відтінком. Роберті більше подобалася назва «трубочники», але взагалі ці гриби вона не дуже жалувала. Деякі, втім, купували їх за терпкий смак і досить непогано платили.

Під деревом же в глибокій тіні ховалося кільце дзвіночків-духів, які називалися так за схожі на дзвони капелюшки. Вони не були отруйними, але через терпкого смаку і жестковатой ніжки їх ніхто не кохав. Більше того, прийнято було вважати, що той, хто вступить в коло дзвіночків-духів, буде зачарований, так що люди, як правило, навіть бачити не бажали ці славні грибочки. Роберта вступала в круги дзвіночків з дитинства, коли її за грибами брала з собою мати, і ніяким забобонам, пов'язаним з її улюбленими грибами, не вірила. Вона вступила в коло дзвіночків-духів, уявивши собі, що чує їх тихий мелодійний дзвін, і зібрала трубочники.

Одна з гілок дуба, яка по товщині не поступалася об'ємистій талії Роберти, росла досить низько, щоб на неї можна було сісти.

Роберта опустила торбинку на землю. Полегшено зітхнувши, вона сіла і притулилася до іншої гілки, яка виявилася напрочуд зручною підпорою для втомленої спини та голови. Здавалося, дерево прийняло її в свої оберігаючі обійми.

Замріявшись, Роберта спершу подумала, що їй здалося, ніби хтось кличе її на ім'я. Це був приємний, тихий поклик, навіть скоріше відчуття, ніж звук.

Але, почувши поклик знову, вона зрозуміла, що це їй не здається. Роберта була повністю впевнена, що хтось вимовляє її ім'я, але якось ніжніше, ніж голосом.

Цей незвичайний поклик зачіпав якісь струнки в її серці. Він звучав немов музика добрих духів. Наповнений любов'ю, ніжністю, співчуттям і теплотою, цей звук змусив її зітхнути і відчути себе щасливою. Він торкався її, як сонячний промінь у прохолодний день.

Почувши поклик втретє, Роберта випросталася, бажаючи побачити джерело цього ніжного заклику. Але, навіть поворухнувшись, вона відчувала себе, як в приємному сні, умиротвореною і задоволеною. Навколишній ліс, здавалося, виблискував у ранковому сонці, сяяв в його променях.

Роберта тихо ахнула, побачивши його неподалік.

Вона ніколи його не бачила, але, здавалося, знала все життя. Вона знала, що це її близький друг, з юності уявний партнер, хоча взагалі вона не дуже-то раніше про це замислювалася. Здавалося, це той, хто завжди був з нею. Той, про якого вона завжди мріяла. Обличчя його не піддавалося опису, але було чомусь добре їй знайоме.

Зрозумівши, що він справжній, в точності такий же, яким вона його завжди уявляла, коли цілувала в мріях — а вона проробляла це з тих пір, як стала достатньо дорослою, щоб знати, що поцілунок — це щось більше, ніж те, чим обдаровує тебе мама на ніч. Його поцілунки були тими, що обдаровує коханець в ліжку. Ніжними і сміливими.

Роберта і не думала, що він дійсно існує, але тепер була абсолютно впевнена: вона завжди знала це. Ось він стоїть прямо перед нею і дивиться їй в очі. Хіба може він бути несправжнім? Волосся відкинуте з лиця, відкриваючи його теплу усмішку. Дивно тільки, що вона не може точно сказати, як він виглядає, і в той же час знає його обличчя не гірше свого власного.

І знає всі його думки, точно так само, як він знає всі її думки і бажання. Він — її справжня половина.

Вона знає його думки, і їй немає необхідності знати його ім'я. Те, що вона не знає його імені, зайвий раз доводить: вони об'єднані на якомусь більш глибокому, духовному рівні — так до чого їм звичайні слова.

І ось тепер він вийшов з цього уявного світу, бажаючи бути з нею, як і вона жадала бути з ним.

Він простягнув їй витончену руку. Його усмішка була розуміючою, люблячою і доброю. Він розумів її. Розумів таке, чого ніхто ніколи не розумів. Роберта схлипнула від щастя, що він так добре її розуміє, розуміє її душу.

Він розкрив їй обійми, закликаючи її до себе. Роберта потягнулася в його обійми, серце її кинулось до нього.

Здавалося, що вона невагома. Її ноги ледь торкалися землі. Тіло пливло, як зернятко у воді, коли вона кинулася до нього. Ринулася в його обійми.

Чим ближче до нього, тим тепліше їй ставало. Це було не те тепло, коли сонце зігріває шкіру, а тепло, яке відчуваєш, коли тебе обіймає за шию дитина. Тепло, як в материнських обіймах, тепло, як від посмішки коханця, від його солодкого поцілунку.

Все своє життя Роберта прагнула до цього, прагнула опинитися в його обіймах і відчути його ніжні руки, шепотіти йому про свої мрії, тому що знала: він зрозуміє, бажала відчути його подих, коли він шепне їй на вухо, що все розуміє.

Вона жадала прошепотіти йому про свою любов і почути у відповідь визнання.

Нічого в житті вона не хотіла більше, ніж опинитися в цих обіймах, так добре їй знайомих.

М'язи її більше не були висохлими, кістки не хворіли. Вона більше не була старою. Роки зісковзнули з неї, як зісковзує одяг з коханців, прагнучих пошвидше звільнитися від перешкод і дістатися до оголеного тіла.

Заради нього, тільки заради нього одного, Роберта знову віднайшла квітучу юність, коли все можливо.

Його руки тяглися до неї, він хотів її не менше, ніж вона його. Роберта потягнулася до його рук, але до них було ще далеко. Вона кинулася вперед, але відстань, здавалося, не зменшувалося.

Паніка охопила її — а раптом він зникне перш, ніж вона зможе нарешті торкнутися його. Здавалося, вона пливе у в'язкому меду і абсолютно не просувається до мети. Все своє життя вона жадала торкнутися його. Все життя хотіла йому сказати… Все життя мріяла поєднати свою душу з його душею.

І ось тепер він відпливає геть.

Роберта, насилу пересуваючи ноги, що стали важкими, йшла, обвіяна легким вітерцем, в обійми свого коханого.

І все ж до нього було ще далеко.

Він тягнув до неї руки, вона відчувала його бажання. Вона прагнула втішити його, захистити від бід і негараздів, вгамувати його біль.

Він відчув її бажання і голосно викрикнув її ім'я, надаючи їй сили. Від звучання її імені, вимовленого його губами, серце Роберти заспівало від щастя, заспівало від бажання повернути йому ту ж пристрасть, що він вклав у це слово.

Вона плакала від того, що не знає його імені і не може покликати його, вклавши в свій поклик всю свою безсмертну любов.

Роберта з усіх сил тяглася до нього, забувши про всяку обережність і бажаючи лише торкнутися його.

Простягаючи руки до його пальців, вона кричала про свою любов, про своє бажання. Його руки розкинулися, щоб прийняти її в люблячі обійми. І вона кинулася в ці обійми. Зверху яскраво світило сонце, вітер смикав її волосся і роздмухував сукню.

Коли він знову пристрасно вигукнув її ім'я, вона простягла руки, щоб нарешті обійняти його. Здавалося, вона нескінченно довго летить до нього по повітрю, а сонце освітлює її обличчя і вітер куйовдить волосся, і це прекрасно, тому що тепер вона там, де мріяла бути, — з ним.

Ця мить була кращою в її житті. Нічого більш чудесного вона не відчувала ніколи. І не існувало більш сильної любові у всьому світі.

Вона чула чудові дзвони, що урочисто дзвонили на честь цих почуттів.

Серце її мало не розірвалося, коли останнім сильним ривком вона кинулася в його обійми, на весь голос кричучи про свою любов, своє бажання і щастя, бажаючи лише дізнатися його ім'я, щоб вона могла віддати всю себе йому.

Його сяюча посмішка призначалася їй, і тільки їй одній. Його губи були тільки для неї. Вона подолала відстань, що залишилася, всією душею бажаючи нарешті взнати поцілунок того, хто був любов'ю всього її життя, її справжньої другою половиною, єдиною справжньою пристрастю її існування.

Його губи нарешті опинилися поруч, і Роберта впала в його розкриті обійми.

І в ту мить, коли її губи ось-ось повинні були злитися з його губами, вона побачила крізь нього, позаду нього, стрімко підлітаюче дно. Дно долини і дізналася нарешті його ім'я.

Смерть.

26

Он там, — указав Ріхард, нахилившись так, щоб Келен могла простежити, куди він показує. — Бачиш ті чорні хмари? — Він дочекався її кивка. — Прямо під ними і трохи правіше.

Стоячи посеред океану високої трави, який здавався безмежним, Келен випросталась і прикрила очі долонею від яскравого ранкового сонця.

— Я все одно нічого не бачу, — роздратовано зітхнула вона. — Але я ніколи не могла бачити вдалину так добре, як ти.

— Я теж його не бачу, — повідомила Кара. Річард знову озирнувся, уважно вивчаючи пустельний степ, щоб упевнитися, що ніхто не застане їх зненацька, поки вони дивляться, як наближається той одинак. Однак ніякої загрози не помітив.

— Побачите, і досить скоро.

Він помацав рукою, щоб перевірити, чи на місці меч, і збагнув, що робить, лише коли не виявив піхов на звичному місці біля лівого стегна. А тому зірвав з плеча лук і натягнув стрілу.

Стільки разів він бажав звільнитися від Меча Істини і його нездоланної магії, яка будила в ньому ненависні інстинкти.

Магія меча в поєднанні з вродженим даром Річарда породжувала смертельну лють. Зедд, коли вперше вручив Річарду меч, сказав, що це всього лише знаряддя. І з часом Річард зрозумів слова діда.

І все ж це було моторошне знаряддя.

Той, хто володів мечем, повинен був керувати не тільки мечем, а й самим собою. І це розуміння було найголовнішим, щоб використовувати меч так, як потрібно. І призначався меч тільки для справжнього шукача істини.

Річард здригнувся при одній думці, що настільки небезпечна магія може виявитися не в тих руках. І подякував добрим духам, що меч принаймні в надійному місці.

Людина, ідуча на тлі клубків хмар, які переливалися під ранковим сонцем від жовтого до тривожного фіолетового грозового відтінку, поступово наближалася. Виблискуючі вдалині блискавки освітлювали приховані каньйони, що обрамляли долину, стіну гір і високі вершини.

У порівнянні з іншими місцями, де Річарду доводилося бувати, небо і хмари над рівниною здавалися неймовірно величезними. Напевно, тому, що від горизонту до горизонту немає нічого — ні гір, ні дерев, — що могло б порушити грандіозну панораму.

Грозові хмари пересунули східніше, лише на світанку забравши з собою і дощ, який отруював їм існування весь час, що вони пробули в Племені Тіни, перший день подорожі і мерзенну холодну ніч без вогню. Їхати під дощем було неприємно. І в результаті всі троє перебували в дещо роздратованому стані.

Келен, як і сам Річард, переживала за Зедда з Енн і турбувалася про те, що ще може викинути Шнирок. Та й необхідність довгої поїздки замість того, щоб швидко повернутися в Ейдіндріл через Сильфіду, не надихала — адже вони поспішали у справі надзвичайної важливості. Річард майже піддався спокусі ризикнути. Майже.

Але Кару явно турбувало щось ще. Вона була настільки ж приємною в спілкуванні, як засунутий в мішок кіт. Однак Річард не відчував ані найменшого бажання діставати цього кота і отримувати подряпини. Він порахував, що, якби було щось дійсно серйозне, Кара б йому сказала.

Додатково до всього в настільки тривожній ситуації Річард відчував себе дещо незатишно без звичного меча. Він боявся, що Шнирок добереться до Келен, а він не зуміє її захистити. Навіть без паскудства, що вчинили сестри Тьми, Сповідницю підстерігали інші, більш звичні небезпеки, адже багато хто, якби вона стала беззахисною, із задоволенням скористалися б нагодою врегулювати по-своєму те, що вони вважали несправедливим.

Магія зникає, а значить, рано чи пізно могутність сповідниць зникне теж, і Келен нічим буде захищатися. Він, Річард, повинен мати можливість захистити її, але без меча він в собі не так впевнений.

Кожного разу, коли він звичним жестом тягнувся до меча і не знаходив його, Річард відчував дивну спустошеність. Як ніби була відсутня якась частина його самого.

І незважаючи на це, Річарду чомусь не хотілося в Ейдіндріл. Щось у всій цій історії було не так. Він умовляв себе, що просто переживає через те, що залишив Зедда якраз тоді, коли той такий слабкий і вразливий. Але Зедд чітко дав зрозуміти, що вибору немає.

Другий день подорожі був сонячним, сухим і куди більш приємним, ніж попередній. Річард натягнув тятиву трохи сильніше. Після зустрічі з псевдокуркою, точніше, зі Шнирком, він не мав наміру дозволяти наближатися кому б то не було, крім друзів.

Річард хмуро глянув на Келен.

— Знаєш, по-моєму, мати колись розповідала мені якусь історію про кота по кличці Шнирок.

Притримуючи волосся, щоб на вітрі не лізли в обличчя, Келен теж насупилася.

— Дивно. Ти впевнений?

— Ні. Вона померла, коли я був зовсім маленьким. Важко пригадати, чи дійсно вона це розповідала, чи я просто обманюю сам себе.

— А що, як тобі здається, ти пам'ятаєш? — Поцікавилася Келен.

Річард спробував пальцем тятиву і трохи послабив натяг.

— Здається, я впав і розбив коліно, і вона намагалася мене розсмішити, ну, розумієш, щоб я забув про те, що забився. По-моєму, це тоді вона розповіла про те, що, коли вона була маленькою, її мати говорила їй про кота, який всюди шниряв, налітаючи на все підряд, і за це отримав прізвисько Шнирок. Готовий заприсягтися, що пам'ятаю, як вона при цьому сміялася і питала, чи не здається мені ця кличка смішною.

— Так, дуже смішна, — заявила Кара, всім своїм виглядом показуючи, що зовсім так не вважає.

Пальцем вона підвела наконечник стріли і, відповідно, лук, який тримав Річард, в напрямку наближення небезпеки, яку, на її думку, Річард ігнорував.

— А чому ти тільки зараз про це згадав? — Запитала Келен.

Річард вказав підборіддям на людину, що наближалася.

— Я розмірковував про ту людину — ну, прикидав, які ще гидоти можуть тут шниряти в окрузі.

— І коли ти розмірковував про шниряючу в окрузі гидоту, — кинула Кара, — ти вирішив просто стояти і чекати, коли вони нападуть на тебе?

Не відповідаючи Карі, Річард кивнув на чужинця.

— Тепер ти повинна його вже бачити.

— Ні, я як і раніше не бачу, де ти… Стривай-но… — Келен підвелася навшпиньки і піднесла руку до очей. — Он він! Тепер бачу.

— Думаю, нам потрібно сховатися в траві, а потім напасти на нього, — порекомендувала Кара.

— Він побачив нас в той же момент, що і я його, — посміхнувся Річард. — Він знає, що ми тут. Нам не вдасться застати його зненацька.

— Що ж принаймні він всього один, — позіхнула Кара. — Особливих труднощів не буде.

Кара, відбувши другу варту, не зволила розбудити Річарда, коли прийшла його пора вартувати. Вона дала йому поспати ще годинку. До того ж друга варта, як правило, найважча. Річард знову озирнувся.

— Може, ти й бачиш лише одного, але їх набагато більше. Не менше дюжини.

Келен знову прикрила очі долонею від сонця.

— Я більше нікого не бачу. — Вона подивилася по сторонах і назад. — Я бачу тільки одного. Ти впевнений?

— Так. Коли ми з ним один одного побачили, він залишив інших позаду і пішов до нас один. Вони ж все ще чекають.

Кара підхопила сумку і підштовхнула Келен з Річардом.

— Ходімо. Ми можемо піти від них і зникнути з їх очей, а потім сховатися. Якщо вони підуть за нами, ми застанемо їх зненацька і швидко покладемо край переслідуванню.

Річард штовхнув її.

— Заспокойся, а? Він йде один і не загрожує ніякою зброєю. Будь це нападом, він прихопив би з собою всіх решту. Почекаємо.

Кара схрестила руки на грудях і сердито стулила губи. Вона здавалася не такою самовпевненою, як зазвичай. Гаразд, готова вона йому розповісти, що її турбує чи ні, все одно доведеться з нею поговорити і з'ясувати, в чому справа. Може, Келен вдасться що-небудь з неї витягнути.

Людина підняла руку і дружньо помахала.

Раптово впізнавши незнайомця, Річард зняв стрілу і помахав у відповідь.

— Це Чандален.

Незабаром і Келен помахала рукою.

— Ти правий, це Чандален. Річард прибрав стрілу в сагайдак.

— Цікаво, що він тут робить?

— Поки ти вивчав зібраних в будинках курей, — повідомила Келен, — він пішов зі своїми людьми перевірити один з далеких патрулів. Сказав, що їм зустрілися якісь добре озброєні чужинці. Його людей стурбувала поведінка прибульців.

— Вони вороже налаштовані?

— Ні, — відкинула Келен за спину вологе волосся. — Але стражники Чандалена повідомили, що вони на диво спокійні. І Чандалена це стурбувало.

Річард кивнув, спостерігаючи за підходячим Чандаленом і помітивши, що той не має при собі ніякої зброї, крім кинджала за поясом. Згідно зі звичаєм, Чандален підходив без всякої посмішки. Люди Племені Тіни, поки не обміняються належними вітаннями, не посміхаються, навіть коли зустрічають в степу друзів.

З похмурим виглядом Чандален швидко ляснув по обличчю Річарда, потім Келен і Кару. Хоча більшу частину шляху він біг, Чандален, навіть не захекавшись, офіційно привітав їх.

— Сили Матері-сповідниці. Сили Річарду-з-характером.

Офіційне вітання, адресоване Карі, він здійснив кивком. Вона була охоронцем, як і він.

Всі троє повернули ляпас і теж побажали Чандалену сили.

— Куди ви прямуєте? — Поцікавився Чандален.

— Виникли складності, — відповів Річард, запропонувавши мисливцеві бурдюк з водою. — Нам потрібно повернутися в Ейдіндріл.

Чандален, прийнявши бурдюк, видав заклопотане бурмотіння.

— Курка-що-не-курка?

— Деяким чином так, — сказала Келен. — Як з'ясувалося, це чари, створені сестрами Тьми, яких тримає в полоні Джеган.

— Магістр Рал вдався до своєї магії, щоб знищити курку-що-не-курка, — Повідомила Кара.

Чандален, явно зрадівши цій новині, відпив води.

— Тоді чому ви повинні їхати в Ейдіндріл? Річард упер лук в землю і сперся на нього.

— Заклинання, створене сестрами Тьми, ставить під загрозу все і всіх, хто володіє магією. Через це ослабли Зедд з Енн. Вони залишилися чекати у вашому селі. У Ейдіндрілі ми сподіваємося знайти магію, яка зможе протидіяти магії сестер Темряви, і тоді до Зедда знову повернеться могутність і він розставить все по місцях. Магія сестер Тьми створила ту тварюку, що вбила Юні. Ніхто не захищений від неї, поки ми не доберемося до Ейдіндріла.

Уважно вислухавши, Чандален акуратно закрив бурдюк і повернув господареві.

— Тоді ви повинні якомога швидше вирушити в дорогу, щоб зробити те, що можете тільки ви. — Він озирнувся. — Але мої люди зустріли чужинців, які спочатку повинні з вами побачитися.

Річард повісив лук на плече і втупився в далину. Але не зміг зрозуміти, що за люди на підході.

— Ну і хто ж вони такі?

Чандален, перш ніж відповісти, швидко глянув на Келен.

— У нас є стара приказка. При куховарці краще держати язик за зубами, інакше ризикуєш опинитися в супі разом з тією куркою, що склювала її зелень.

Річарду здалося, що Чандален з усіх сил намагається не дивитися на спантеличену Келен. І, хоча абсолютно не розумів причини, Річард подумав, що відмінно зрозумів сенс вислову, яким би дивним він не був. Можливо, просто невдалий переклад?

Незнайомці були вже недалеко. Чандален, у якого Шнирок убив одного з довірених мисливців, напевно бажав, щоб Річард з Келен зробили все можливе, щоб зупинити ворога, і не став би наполягати на затримці, не будь у нього на те вагомої причини.

— Якщо для них так важливо зустрітися з нами, то пішли.

— Вони просили про зустріч тільки з тобою. — Чандален схопив Річарда за руку. — Може, хочеш піти один? А потім ви поїдете своїм шляхом.

— Чому це Річард повинен захотіти піти один? — Поцікавилася Келен. Підозрілість так і відчувалася в її тоні. Потім вона додала щось на мові Племені Тіни, якої Річард не розумів.

Чандален підняв руки, демонструючи порожні долоні, ніби бажаючи показати, що не озброєний і битися не має наміру. З якоїсь причини він не бажав приймати участі в подіях.

— Може, мені слід… — Почав Річард і осікся, наштовхнувшись на підозрілий погляд Келен. Він кашлянув. — Я хотів сказати, що у нас немає секретів один від одного, — поправився він. — І я завжди радий бачити Келен поруч. Гаразд, нам ніколи. Пішли.

Чандален кивнув і повів їх назустріч долі. Річарду здалося, що мисливець закотив очі з виразом «тільки потім не кажи, що я тебе не попереджав».

Річард бачив десятьох мисливців Чандалена, що йшли позаду сімох чужинців, а з кожного флангу ще по три, на чималій відстані. Здавалося, що мисливці Племені Тіни лише супроводжують чужаків, але Річард знав: вони готові атакувати при найменшому прояві ворожих намірів. У озброєних чужинців на землях Племені Тіни стільки ж шансів, скільки у сухого дерева не змокнути в грозу.

Річард сподівався, що і ця гроза теж пройде стороною. Келен, Кара і Річард поспішали за Чандаленом по вологій молодій траві.

Мисливці Чандалена були першою лінією оборони Племені Тіни. І багато охочих обходили великі землі племені десятою дорогою, наслухавшись про їх лють в бою.

Але шестеро чоловіків в просторих одягах здавалися абсолютно байдужими до ескорту досвідчених і смертельно небезпечних мисливців Чандалена. Щось у цій байдужості здалося Річарду знайомим.

Коли група підійшла достатньо близько, Річард раптом впізнав їх і аж спіткнувся.

Йому знадобилося кілька секунд, щоб повірити своїм очам. Що ж, принаймні тепер стала зрозуміла та байдужість, з якою поставилися чужаки до мисливців Чандалена. Річард поняття не мав, що занесло цих людей так далеко від рідних місць.

Всі шестеро були одягнені і озброєні однаково. Річард знав ім'я лише одного з них, але й інші були йому знайомі. У цих людей було одне призначення, визначене ще тисячоліття тому їх законодавцями — тими чарівниками часів великої війни, які забрали їх батьківщину і створили Долину Заблукалих, яка відділила Старий світ від Нового.

Їх мечі з чорними гардами і широкими кривими клинками перебували в піхвах. До кільця на гарді була прив'язана мотузка, другий кінець якої кріпився у мечоносців на шиї, щоб не втратити зброю під час битви. Крім цього, кожен ніс дротики і маленький круглий простий щит. Річарду доводилося бачити і жінок, озброєних точно так само і призначених тієї ж мети, але цього разу тут були тільки чоловіки.

Для цих людей володіння мечем було видом мистецтва. І вони віддавалися йому навіть при світлі місяця, якщо світлого дня їм здавалося мало. Володіння мечем було для них культом, і вони ставилися до свого заняття з фанатичним завзяттям. Всі ці чоловіки були майстрами меча.

Сьомою в групі була жінка, одягнена інакше і не озброєна. У всякому випадку, у звичному розумінні цього слова.

Річард не дуже-то розбирався в такого роду речах, але швидко підрахував, що вона не менше ніж на сьомому місяці вагітності.

Густа маса збитого темного волосся обрамляла гарне обличчя. Владні риси, пронизливі темні очі. Темно-коричневе плаття з тонкої вовни стягнуто на талії замшевим поясом. Кінці пояса прикрашали грубо оброблені дорогоцінні камені. По зовнішній крайці рукавів і по плечах сукні нашиті різнокольорові смужки. Кожна просмикнута в окрему дірочку і кожна — Річард знав — пришита з молитвою.

Молитовна сукня. Різнокольорові смужки, розвіваючись на вітрі, передавали молитву добрим духам. Таке плаття вправі носити тільки мудра жінка племені.

Думки Річарда судорожно заметалися. Навіщо ці люди опинилися так далеко від своїх земель? На розум не приходило нічого хорошого, зате дуже багато неприємного.

Річард зупинився. Келен встала зліва від нього. Кара — праворуч, Чандален — поряд з Карою.

Ні на кого не звертаючи уваги, чоловіки в вільному одязі поклали дротики на землю і опустилися перед Річардом на коліна. Схилившись лобом до землі, вони так і залишилися стояти.

Жінка ж мовчки дивилася на Річарда. В її очах був той же вираз, який він часто бачив у інших: у сестри Верни, у відьми Шоти, у Енн і Келен. Такий бездонний погляд був ознакою чарівного дару.

Вона дивилася Річарду в очі з такою мудрістю, якої йому зроду не досягти, і на її губах промайнула ледве помітна усмішка. Як і раніше не вимовляючи ні слова, вона опустилася на коліна серед шістьох супроводжуючих її чоловіків. Торкнувшись чолом землі, вона поцілувала носок його чобота.

Кахарін, — шанобливо прошепотіла вона. Річард нахилився і схопив її за плечі, змушуючи встати.

— Дю Шайю, моє серце радіє, коли я бачу, що з тобою все добре, але що ти тут робиш?

Вона піднялася, і обличчя її розпливлося в усмішці. Ступнувши вперед, вона поцілувала його в щоку.

— Звичайно, я прийшла, щоб побачити тебе, Річард, Шукач, Кахарін, чоловік мій.

27

Чоловік? — Почув Річард спантеличений голос Келен. І раптово жах усвідомлення потряс його до мозку кісток. Річард згадав про давній закон, про який повідала йому Дю Шайю.

У свій час він відкинув її твердження як ірраціональне вірування або невірну інтерпретацію історії племені. І ось тепер древній привид знову повернувся до нього.

— Чоловік? — Повторила Келен трохи голосніше і трохи наполегливіше.

Темні очі Дю Шайю звернулися на Келен, всім своїм виглядом вона демонструвала, що вельми неохоче відриває погляд від Річарда.

— Так, чоловік. Я Дю Шайю, дружина Кахаріна, Річарда, Шукача. — Дю Шайю погладила свій випираючий живіт і засяяла від гордості. — Я ношу його дитя.

— Надай це мені, Мати-сповідниця, — втрутилася Кара. В голосі її звучала неприхована погроза. — Цього разу я цим займуся.

Кара вихопила кинджал з-за пояса Чандалена і кинулася до Дю Шайю.

Річард виявився швидшим. Метнувшись до Морд-Сіт, він штовхнув її в груди. Це не тільки зупинило Кару, але і відкинуло на крок назад. Річарду і без неї вистачало турбот.

Він штовхнув її ще разок і змусив відступити ще на кілька кроків від стоячої групи.

— А тепер слухай мене! — Річард вирвав з пальців Морд-Сіт кинджал. — Ти рівним рахунком нічого не знаєш про цю жінку.

— Я знаю…

— Нічого ти не знаєш! Слухай мене! Ти воюєш з минулим. Це не Надін! І нічого спільного з Надін не має!

Стриманий гнів нарешті прорвався. З лютим криком Річард увігнав кинджал в землю з такою силою, що той повністю пішов в грунт.

Келен поклала руку йому на плече.

— Річард, заспокойся. В чому справа? Що тут відбувається? — Річард п'ятірнею скуйовдив волосся. Зціпивши зуби, він озирнувся і побачив, що шестеро чоловіків як і раніше стоять на колінах.

— Джіан і всі інші, піднімайтеся з колін! Вставайте!

Чоловіки миттєво піднялися. Дю Шайю спокійно і терпляче чекала. Чандален і його мисливці позадкували. У Племені Тіни Річарда прозвали Річард-з-характером і, хоча й не здивувалися його спалаху, все ж вирішили за краще відійти подалі.

Ні Чандален, ні хто інший не підозрювали навіть, що злився Річард не на те, що вбило одного з них, а швидше за все, як він тепер розумів, двох — і напевно вб'є більше.

Келен стурбовано глянула на нього.

— Річард, заспокойся і візьми себе в руки. Хто ці люди? Він ніяк не міг заспокоїти дихання. І серцебиття. І розтиснути кулаки. І привести в порядок стрибаючі думки. Здавалося, буквально все вийшло з-під контролю. Пригнічені страхи вирвалися назовні і обрушилися на нього всі разом.

Йому слід було згадати це раніше! Річард подумки паплюжив себе за недогляд.

Але має ж бути спосіб перешкодити цьому! Треба обміркувати все як слід. Пора припинити боятися того, що ще не відбулося, і думати про те, як не дати цьому здійснитися.

І тут він усвідомив, що все вже трапилося. І зараз йому потрібно шукати рішення.

Келен взяла його за підборіддя і заглянула в очі.

— Річард, відповідай мені. Хто ці люди? — Він з безпорадною люттю потер лоба.

— Це бака-бан-мана. Що означає «не мають господарів».

— Тепер у нас є Кахарін, і ми більше не бака-бан-мана, — повідомила, не рухаючись з місця, Дю Шайю. — Тепер ми бака-тау-мана.

Не багато чого зрозумівши з пояснення Дю Шайю, Келен знову звернулася до Річарда. Цього разу в її голосі прозвучали роздратовані нотки.

— Чому вона говорить, що ти її чоловік?

Думки Річарда вже були так далеко, що йому довелося зосередитися, щоб зрозуміти, про що запитує Келен. Вона не розуміла всієї складності завдання. Для Річарда питання Келен здавався абсолютно незначним. Давня історія. Дрібниці в порівнянні з навислим над ними майбутнім.

Він нетерпляче спробував її заспокоїти.

— Келен, це зовсім не те, що ти думаєш. — Вона облизала губи і зітхнула.

— Відмінно. — Зелені очі дивилися прямо на нього. — Тоді чому б тобі не пояснити мені толком?

— Ти що, не бачиш? — Охоплений нетерпінням, він вказав на Дю Шайю. — Це древній закон! Згідно їхньому древньому закону, вона моя дружина! У всякому разі, вона так вважає.

Річард здавив пальцями скроні. Голова аж гула.

— У нас великі неприємності, — пробурмотів він.

— У тебе вічно великі неприємності, — хмикнула Кара.

— Кара, припини, — крізь зуби процідила Келен і знову звернулася до Річарду: — Річард, про що ти верзеш? Що взагалі відбувається?

В голові проносилися уривки з щоденника Коло. Він ніяк не міг зібратися з думками, Світ тріщить по швах, а її цікавить торішній сніг. Оскільки він абсолютно ясно бачив жахливу перспективу, то ніяк не міг зрозуміти, чому Келен цього не бачить.

— Ти що, не бачиш?

Думки Річарда скажено кидалися, перебираючи примарні можливості, поки він намагався збагнути, що ж робити далі. Час стрімко втікав. Він навіть не знав, скільки його залишилося.

— Я бачу, що ти зробив їй живіт, — заявила Кара.

— Після всього, що ми пережили разом, ти про мене такої чудесної думки, Кара? — Суворо подивився на Морд-Сіт Річард.

Кара єхидно схрестила руки на грудях і не відповіла.

— Підрахуй сама, — сказала Карі Келен. — Коли ця жінка завагітніла, Річард був бранцем Морд-Сіт в Народному Палаці Д'хари.

На відміну від ейджів, що носив на шиї Річард в пам'ять про двох жінок, які віддали за них з Келен життя, Келен носила ейдж Денни, тієї Морд-Сіт, що за наказом Даркена Рала полонила Річарда і замучила мало не до смерті. Денна вирішила зробити Річарда своїм партнером, але ніколи не розглядала це як шлюбні відносини. Для Денни це був всього лише ще один спосіб мучити і принижувати його.

Зрештою Річард простив Денні те, що вона з ним робила. Денна, знаючи, що він уб'є її, щоб втекти, віддала йому свій ейдж і просила пам'ятати про неї не просто як про Морд-Сіт. Вона попросила його розділити з нею її останній подих. Саме завдяки Денні Річард став розуміти цих жінок і співчувати їм, а тому і став єдиною людиною, якій вдалося вирватися від Морд-Сіт.

Річард здивувався, що Келен вже все підрахувала. Він очікував, що вона засумнівається в ньому. І помилився. Келен, здавалося, прочитала, про що він думає, по його очах.

— Це робиться чисто автоматично, — шепнула вона. — Розумієш? Річард, будь ласка, поясни, що відбувається.

— Ти ж сповідниця. Ти знаєш, наскільки по-різному укладаються шлюби. Крім тебе, всі сповідниці вибирали собі чоловіка, виходячи зі своїх власних міркувань, тільки не по любові, і перед тим, як вийти заміж, застосовували до партнерів свою магію. Думка чоловіка нікого не цікавила, вірно?

Сповідниця вибирала собі чоловіка приблизно за тим же принципом, як вибирають хорошого виробника. Оскільки магія сповідниць знищувала обраного чоловіка як особистість, то, як би їй того не хотілося, при виборі чоловіка для Сповідниці місця для любові не було. Сповідниця обирала чоловіка, виходячи з тих якостей, які він міг передати дочці.

— Там, звідки я родом, — продовжив Річард, — часто пару своїм дітям вибирають батьки. В один прекрасний день батько може сказати: «Ось цей буде твоїм чоловіком «або» Ось ця буде твоєю дружиною". У різних народів різні звичаї та обряди.

Келен швидко глянула на Дю Шайю. Погляд її зупинився двічі — спочатку на обличчі, потім на животі..

Коли очі Келен знову звернулися на чоловіка, погляд їх раптово став крижаним.

— Ну так розкажи мені про її закон.

Келен несвідомо смикала висячий на золотому ланцюжку темний камінчик, подарований Шотою. Відьма абсолютно несподівано завітала до них на весілля, і Річард відмінно пам'ятав її слова.

«Це мій подарунок вам обом. Я роблю це з любові до вас і до всіх інших. Поки ти будеш носити це, у тебе не буде дітей. Святкуйте ваш союз і вашу любов. Тепер ви одержали один одного, чого завжди і хотіли. Гарненько запам'ятаєте мої слова — ніколи не знімай цей камінь, коли будете разом. Я не дозволю дитині чоловічої статі, яка народилося від цього союзу, жити. Це не загроза. Це обіцянка. Але якщо ти забудеш про моє прохання, я згадаю про свою обіцянку».

Відьма тоді заглянула Річарду в очі і додала: «І краще тобі битися з самим володарем Нижнього світу, ніж зі мною».

Витончений трон Шоти був обтягнутий шкірою досвідченого чарівника, який колись заступив Шоті дорогу. Річард мало що знав про свій природжений дар. Він не дуже вірив словами Шоти, що їх дитина буде чудовиськом, здатним знищити світ, але поки що вони з Келен вирішили прислухатися до попередження відьми. Та й вибору у них не було.

Ласкаве торкання пальців Келен нагадало йому, що вона чекає відповіді.

Річард зусиллям волі змусив себе говорити повільно.

— Дю Шайю — з Старого світу, що по той бік Долини заблукалих. Я допоміг їй, коли сестра Верна везла мене в Стародавній світ. Інше плем'я, маженді, захопили Дю Шайю в полон і збиралися принести в жертву. Вони тримали її в ув'язненні багато місяців. А їх чоловіки розважалися з нею, як хотіли. Маженді очікували, що я, будучи чарівником, допоможу їм принести її в жертву в обмін на безперешкодний прохід по їх землях. Але я звільнив Дю Шайю і сподівався, що вона проведе нас по своїх рідних болотах, оскільки ми тепер не могли йти по землях маженді.

— Я надала йому людей, які в цілості й схоронності провели Річарда і відьму по болотах до великого кам'яного будинку відьом, — повідомила Дю Шайю, ніби це прояснювало ситуацію.

Келен лише закліпала.

— Відьму? Будинок відьом?

— Вона говорить про сестру Верну та Палац Пророків, пояснив Річард. — Вони дозволили нам пройти по їхній землі не тому, що я звільнив Дю Шайю, а тому що я здійснив давнє пророцтво.

Дю Шайю підійшла і стала поруч з Річардом, немов будучи у своєму праві.

— Відповідно до древнього закону Річард прийшов до нас і танцював з духами, довівши таким чином, що він Кахарін і мій чоловік.

У Річарда склалося враження, що Келен прямо-таки спантеличена.

— Що це означає? — Річард відкрив рот, підбираючи слова, але Дю Шайю, звівши підборіддя, заявила:

— Я — мудра жінка бака-тау-мана. А також хранителька законів. Було передбачено, що Кахарін сповістить про свою появу танцем з духами і потече кров тридцяти бака-бан-мана. Діяння, доступне лише обраним і тільки з допомогою духів. Було сказано, що, коли це станеться, ми перестанемо бути вільним народом і станемо належати йому. Ми всі в його владі. Саме заради цього моменту наші майстри клинка тренувалися все своє життя. Тому що їм призначалася честь навчити Кахаріна, щоб він зміг поборотися з Темним Духом. Річард довів, що він Кахарін, який прийшов, щоб повернути нам наші землі, як і обіцяли древні.

Легкий вітерець тріпав довге густе волосся Дю Шайю. В її очах не відбилося нічого, але легка хрипота видала її почуття.

— Він убив тридцять майстрів, як і передбачав старий закон. Ці тридцять стали легендою нашого народу.

— У мене не було вибору, — ледь чутно прошепотів Річард. — Інакше вони вбили б мене. Я благав їх зупинитися. Благав Дю Шайю припинити це. Не для того я врятував їй життя, щоб убити всіх цих людей. Але врешті-решт мені довелося захищатися.

Келен зміряла Дю Шайю довгим поглядом.

— Вона була полонянкою, ти врятував їй життя і повернув до своїх. — Річард кивнув. — А вона звеліла своїм вбити тебе? Так вона тебе віддячила?

— Не зовсім так. — Річарду було ніяково захищати людей, чиї дії вилилися в настільки грандіозне кровопролиття. Він досі пам'ятав нудотний запах крові і смерті.

Келен знову обдарувала Дю Шайю крижаним поглядом.

— Але ти врятував їй життя?

— Так.

— Ну, тоді поясни, що ж тут «не зовсім так»? Незважаючи на тяжкість спогадів, Річард спробував знайти потрібні слова.

— Те, що вони зробили, була свого роду перевірка. Перевірка на життя або смерть. Це змусило мене навчитися користуватися магією меча так, як я й не припускав можливим. Щоб вижити, я закликав досвід усіх, хто володів мечем до мене.

— Що ти маєш на увазі? Як ти міг закликати їх досвід?

— Магія Меча Істини зберігає всі бойові навички тих, хто коли-небудь бився цим мечем. І поганих Шукачів, і хороших. Я здогадався, як змусити це працювати на мене, надавши можливість духам, які зберігаються в мечі, розмовляти зі мною. Але в гарячці бою не завжди є час на слова. Тому іноді це спливає у мене в голові у вигляді картинок-ударів. Це було поворотним моментом в розумінні, чому мене в пророцтвах називають Fuer grissa ost drauka: Несучий смерть.

Річард торкнувся амулета на грудях. Рубін зображав краплю крові, а лінії навколо нього були символічним зображенням танцю. Для бойового чародія цим говорилося багато.

— Ось, — прошепотів Річард, — ось танець зі смертю. Але саме тоді, в битві з тридцятьма воїнами Дю Шайю, я зрозумів це вперше. Пророцтва говорили, що одного разу я з'явлюся. У пророцтвах і стародавніх законах сказано, що вони повинні навчити мене танцювати з духами тих, хто володів Мечем Істини до мене. Сумніваюся, що вони до кінця розуміли, як випробування послужить цьому, знали лише, що повинні виконати свій обов'язок, і якщо я той самий, то я виживу. Мені ж ці знання були необхідні, щоб протистояти Даркену Ралу і відправити його назад в Підземний світ. Пам'ятаєш, як я тоді закликав його в Племені Тіни, він вирвався в наш світ, а потім мене забрали сестри Світла?

— Звичайно! — Відповіла Кален. — Значить, вони втягнули тебе в цей бій не на життя, а на смерть при їх чисельній перевазі, щоб змусити тебе вдатися до твого чарівного дару. А в результаті ти вбив її тридцять майстрів меча?

— Цілком вірно. Вони слідували пророцтву. — Річард обмінявся поглядом зі своєю єдиною справжньою дружиною — єдиною в його серці. — Ти ж знаєш, якими страшними бувають пророцтва.

Келен нарешті відвела погляд і кивнула, охоплена власними хворобливими спогадами. Пророцтва вже доставили їм масу неприємностей і піддали непростим випробуванням. Одним з таких випробувань була Надін, друга дружина, нав'язана Річарду пророцтвом.

Дю Шайю задерла підборіддя.

— П'ятеро з тих, кого убив Кахарін, були моїми чоловіками й батьками моїх дітей.

— П'ятеро її чоловіків… Добрі духи!

Річард метнув на Дю Шайю не дуже ласкавий погляд.

— Спасибі тобі велике!

— Ти хочеш сказати, що за її законами, оскільки ти вбив її чоловіків, то зобов'язаний стати її чоловіком?

— Ні, не тому, що я вбив її чоловіків, а тому, що, убивши всіх тридцять, я довів, що я їх Кахарін. Дю Шайю — їх мудра жінка. За їх закону мудра жінка призначена в чоловіки Кахаріну. Мені слід було б подумати про це раніше.

— Безумовно! — Образилась Келен.

— Слухай, я розумію, як це звучить, розумію, що на перший погляд у цьому немає сенсу…

— Та ні, все гаразд. Я розумію. — Лід в очах замінилося прихованою болем. — Значить, ти вчинив благородно і одружився на ній. Звичайно. Для мене в цьому дуже багато сенсу. — Вона присунулася ближче. — І ти був так зайнятий, що забув повідомити мені про це до того, як одружився на мені. Звичайно. Я розумію. Хто б не зрозумів? Не може ж чоловік пам'ятати про всіх своїх дружин, які у нього розкидані всюди. — Схрестивши руки, вона відвернулася. — Річард, як ти міг…

— Ні! Все не так! Я ніколи не погоджувався. Вибач, що забув сказати тобі про це, але мені і в голову це не приходило, оскільки з часом я просто викинув це з пам'яті як дивне повір'я окремого племені. Я ніколи не брав це всерйоз. Вона просто-напросто вважає, що, оскільки я вбив усіх цих людей, то тим самим став її чоловіком.

— Так і є, — кивнула Дю Шайю. Келен кинула швидкий погляд на Дю Шайю, холоднокровно зважуючи його слова.

— Значить, ти ніколи і ні в якому сенсі не погоджувався одружитися на ній?

— Це-то я і намагаюся тобі втовкмачити! — Сплеснув руками Річард. — Вибач, але не могли б ми поговорити про це пізніше? Схоже, у нас виникли серйозні неприємності. — Келен вигнула брову, і він негайно виправився: — Інші неприємності.

Келен окинула його поблажливим поглядом. Річард відвернувся і зірвав травинку, розмірковуючи про більш ніж вірогідні неприємності, куди гірші, ніж роздратування Келен.

— Ти багато знаєш про магію. Справді, адже ти виросла в Ейдіндрілі в оточенні чарівників, які тебе навчали, і вивчала книги в замку Чарівника. Ти ж Мати-сповідниця.

— У мене немає чарівного дару в загальноприйнятому сенсі слова, — сказала Келен. — Він не такий, як у чарівників і чаклунок, але так, я розбираюся в магії. Будучи сповідницею, я вивчала магію у всіх її різноманітних проявах.

— Тоді дай відповідь мені ось на що. Якщо є якась певна умова, задана якимось чарівництвом, то чи може, з якихось неоднозначних правил, умова вважатися виконаною, навіть якщо відповідний ритуал як такий не відбувся?

— Так, звичайно. Це називається ефектом відображення.

— Ефект відображення. Як він діє? Келен, намотавши на палець довгий локон, деякий час роздумувала.

— Скажімо, є кімната з одним вікном, і, отже, до якогось кута сонце ніколи не дістає. Можна направити сонячний промінь у цей вічно темний кут?

— Ну, оскільки ти назвала це ефектом відбиття, то, мабуть, береться дзеркало, щоб воно відобивало промінь в кут.

— Вірно. — Келен випустила пасмо і підняла палець. — Хоча промінь сам ніколи кут не освітить, ти за допомогою дзеркала можеш направити сонце туди, куди воно інакше не досягає. Магія іноді може спрацьовувати точно так само. Звичайно, магія куди як складніше, але це найпростіший спосіб, яким я можу пояснити. Навіть якщо по якомусь древньому закону щось відповідає давним-давно забутій умові, заклинання може прийняти це щось, щоб виконати необхідні для якогось чаклунства вимоги. Як вода намагається досягти зручного їй рівня, так і магія часто шукає свій власний вихід із положення — в рамках своїх законів, звичайно.

— Ось цього я й боявся, — пробурмотів Річард. Він пожував травинку, дивлячись на хмари, що тягнулися на горизонті, весь час пересікаючись блискавками.

— Магія, про яку йде мова, приблизно тих же часів, що і це стародавнє пророцтво про Кахаріна, — нарешті вимовив він. — Ось у чому біда. Келен схопила його за руку, змушуючи подивитися на неї.

— Але Зедд сказав…

— Він збрехав. А я купився. — Річард роздратовано пожбурив травинку. — Зедд вдався до Першого Правила Чарівника — люди вірять брехні або тому, що хочуть їй вірити, або тому, що бояться, що це правда. Я хотів йому повірити, — пробурмотів Річард. — І він обдурив мене. — Про що це ти? — Зацікавилася Кара. Річард приречено зітхнув. Він проявив безпечність не тільки тут.

— Зедд. Він все придумав з цим Шнирком.

— Навіщо це йому? — Скривилась Кара.

— Тому що з якоїсь причини він не хоче, щоб ми знали, що шими на свободі.

Річард повірити не міг, якого дурня зваляв, забувши про Дю Шайю. Келен права, що так розізлилася. Його вибачення просто жалюгідні. І це він-то — Магістр Рал? Якому повинні вірити і за яким слідувати? Келен потерла брову.

— Річард, давай подумаємо як слід. Чи не може бути…

— Зедд сказав, щоб закликати шимів в цей світ, ти повинна бути моєю третьою дружиною.

— Крім усього іншого, — заперечила Келен. — Він сказав «крім усього іншого». Річард стомлено підняв палець.

— Дю Шайю. — Він підняв другий. — Надін. — Підняв третій. — Ти. Ти моя третя дружина. У всякому разі, в принципі. Може, я так і не вважаю, але чарівникам, що створили заклинання, було глибоко наплювати, що я там вважаю, а що ні. Вони створили чарівництво, яке запускається при виконанні такої умови.

Кален випустила щось подібне болісного подиху.

— Ти забуваєш одну суттєву деталь. Коли я вимовила вголос імена трьох Шимів, ми ще не були одружені. Я ще не була твоєю другою дружиною, не кажучи вже про те, щоб бути третьою.

— Коли я був змушений одружитися на Надін, щоб проникнути в Храм Вітрів, а ти — вийти заміж за Дрефана, в наших серцях ми принесли обітниці один одному. І через ці обітниці одружилися там і тоді. У всякому разі, з точки зору духів. Навіть Енн погодилася, що так воно і є. Як ти тільки що пояснювала, магія іноді діє за неоднозначним правилами. Не важливо, як ми до цього ставимося, формальні вимоги — вимоги, обумовлені древньою магією, створеною чарівниками під час великої війни, коли було зроблено пророцтво про Кахаріна і встановлений древній закон, — виконані.

— Але…

— Келен, мені дуже шкода, що я здуру не подумав, але ми повинні це визнати. — Річард підкреслив жестом свої слова. — Шіми на свободі.

28

Незалежно від того, наскільки вагомими Річард вважав свої аргументи, несхоже було, що Келен вони переконали. Вона навіть не здавалася здатною сприйняти доводи розуму. Вона просто злилася.

— А Зедду ти казав про… неї? — Тицьнула Келен в Дю Шайю. — Казав? Напевно ж ти йому щось говорив.

Річард міг зрозуміти її почуття. Він би теж не порадів, виявивши, що у неї є інший чоловік, про якого вона не спромоглася повідомити — не важливо, винна вона була чи ні, — навіть якби цей чоловік був би таким же символічним, як Дю Шайю в якості його дружини.

Але все ж малися речі серйозніші, ніж якісь заплутані умови, згідно з якими Дю Шайю вважалася його першою дружиною. Не просто серйозніші, а надзвичайно небезпечні. Келен повинна це зрозуміти. Повинна розуміти, що у них — велика біда.

Вони вже й так витратили занадто багато дорогоцінного часу. Річард молив добрих духів, щоб вони допомогли йому змусити Келен зрозуміти істинність його слів без необхідності до кінця розповідати їй, чому він знає, що все відбулося саме так.

— Я ж сказав тобі, Келен, що начисто забув про це, тому що не вважав це серйозним, отже, і не припускав, що це слід було прийняти в розрахунок. До того ж коли у мене був час сказати йому? Юні помер до того, як у нас з'явилася реальна можливість поговорити з Зеддом, а потім він придумав цю казочку про Шнирка та відправив нас з цим дурним дорученням.

— Тоді звідки він знав? Щоб обдурити нас, він спочатку повинен був про це знати. Звідки Зедд знав, що насправді я твоя третя дружина — нехай навіть по якомусь… — Вона стиснула кулаки, — якомусь безглуздому древньому закону, про який ти настільки вдало забув?

— Якщо вночі йде дощ, — сплеснув руками Річард, — не обов'язково бачити хмари, щоб знати, що дощ ллє з неба! Якщо Зедд знає про щось і розуміє, що це таке, він не стане задаватися питанням чому, а займеться лагодженням даху!

Келен стиснула пальцями перенісся, намагаючись заспокоїтися.

— Річард, можливо, він справді вірить тому, що розповів нам про Шнирка. — Келен кинула крижаний погляд на його першу дружину. — Може навіть бути, що він вірить в це тому що це правда.

— Келен, ми повинні це прийняти, — похитав головою Річард. — Буде тільки гірше, якщо ми зробимо вигляд, ніби нічого не знаємо, і станемо виходити з помилкової передумови. Вже гинуть люди.

— Смерть Юні зовсім не доводить, що шими на свободі.

— Справа не тільки в Юні. Поява Шимів в нашому світі стала причиною народження мертвої дитини.

— Що?!

Келен роздратовано наїжачила волосся. Річард цілком розумів її бажання, щоб це був Шнирок, а не шими, тому що на відміну від Шимів зі Шнирком вони розібратися в змозі. Але бажання і реальність — різні речі.

— Спочатку ти забуваєш, що в тебе вже є одна дружина, а тепер ще й видумуєш фантазії! З чого ти взагалі прийшов до такого висновку?

— Тому що присутність шимів в цьому світі якимось чином знищує магію. А Плем'я Тіни володіє магією.

Хоча Плем'я Тіни було досить ізольованим і вело найпростіше життя, воно відрізнялося від інших. Люди племені вміли викликати духів предків і розмовляти з померлими. Хоча самі вони не вважали, що володіють магією, але тільки люди Тіни могли викликати предка із зовнішнього кола Благодаті, провести його через кордон між світами у внутрішній круг життя, нехай навіть на короткий час.

Якщо Імперський Орден виграє війну, то Плем'я Тіни, як і багато інших, буде поголовно вирізано за те, що володіє магією. А з розгулюючими на свободі шимами плем'я просто-напросто вимре, не доживши до кінця війни.

Річард відмітив, що стоячий неподалік Чандален уважно прислухається до розмови.

— Плем'я Тіни володіє унікальною магією, яку закликає на раді. І кожна дитина племені народжується з цим даром, цією магією. І тому всі вони вразливі для шимів. Зедд нам говорив, та й в щоденнику Коло я читав, що першими постраждають найслабші. — У голосі Річарда зазвучала смуток. — А хто може бути слабкішим, ніж ще ненароджене дитя?

Келен, потеребила камінь на ланцюжку, відвела очі. Потім впустила руку і спробувала придушити роздратування і вдатися до логіки.

— Річард, ми не можемо робити такий висновок. Новонароджені вмирають досить часто. Це зовсім не доводить, що магія зникає.

Річард повернувся до Кари. Морд-Сіт стояла неподалік і слухала розмову, одночасно спостерігаючи за степом, мисливцями Племені Тіни і в особливості за бака-тау-мана.

— Кара, коли твій ейдж став недіючим?

Кара здригнулася. Навряд чи вона виглядала б більш здивованою, дай він їй ляпас. Вона відкрила рот, однак не змогла видати і звуку.

Але тут же підняла підборіддя, не бажаючи визнавати поразки.

— З чого ви взяли. Магістр Рал…

— Ти схопила кинджал Чандалена. Я ніколи раніше не бачив, щоб ти проміняла свій ейдж на якусь іншу зброю. Жодна Морд-Сіт цього не зробить. Так коли, Кара? — Облизнувши губи, вона прикрила очі і відвернулася.

— Останні кілька днів мені стало складно відчувати ваше місцезнаходження. Я не відчуваю ніякої різниці, тільки мені все важче стає визначати, де ви. Спершу я вважала, що це дурниця, але, судячи з усього, з кожним днем узи стають все слабшими. А магія ейджа залежить від наших уз з Магістром Ралом.

Коли Морд-Сіт знаходилися не надто далеко, то завдяки чарівним узам завжди точно знали, де він перебуває. Природно, що раптова втрата цього уміння могла запросто вибити з колії.

Кара відкашлялася, не відриваючи очей від хмар на горизонті. В її синіх очах стояли сльози.

— Ейдж мертвий в моїх руках вже кілька днів.

Тільки Морд-Сіт могла переживати через зникнення магії, яка завдає їй болю щоразу, як вона торкається її. Така була суть і ні з чим незрівнянна вірність обов'язку цих жінок.

Кара повернулася до нього, і очі її знову загорілися.

— Але я як і раніше вірна вам і зроблю все, щоб захистити вас. Для Морд-Сіт це нічого не міняє!

— А для д'харіанського війська? — Прошепотів Річард, прикидаючи все зростаючі труднощі. Народ Д'хари був пов'язаний зі своїм Магістром чарівними узами. — Джеган наближається… Без армії ми…

Узи були древньою магією, яку він успадкував як володіючий даром Рал. Ці узи створив його предок для захисту від соноходців. Без них… Навіть якщо Келен і вірить, що це Шнирок, а не шими, Зедд сказав, що від цього магія теж зникне. Річард розумів, що, яку б історію їм не вигадав Зедд, вона повинна була бути досить близька до істини, щоб обдурити їх.

У будь-якому випадку Келен повинна бачити гниючі плоди на древі магії. Вона підбадьорливо намацала його руку.

— Можливо, армія і не відчуває уз так, як колись, Річард, але вона прив'язана до тебе і іншим. Велика частина Серединних Земель пішла за Матір'ю-сповідницею, а вони зовсім не пов'язані зі мною чарівними узами. І точно так само солдати підуть за тобою, тому що вірять тобі. Ти довів їм, що ти вождь, а вони довели тобі свою вірність.

— Мати-сповідниця права, — зауважила Кара. — Армія залишиться вірною тому що ви — її вождь. Істинний вождь. Вони вірять в вас. Так само, як і я.

— Я це високо ціную. Кара, — глибоко зітхнув Річард, — правда, ціную, але…

— Ви — Магістр Рал. Ви — магія проти магії. А ми; — сталь проти сталі. І так буде завжди.

— У тому-то й річ. Я не можу виступити магією проти магії. Будь це навіть Шнирок, а не шими, магія не спрацює.

— Значить, ви придумаєте, як змусити її працювати, — знизала плечима Кара. — Ви — Магістр Рал. Це ваша робота.

— Річард, — промовила Келен, — Зедд сказав, що сестри Тьми закликали Шнирка і саме тому магія зникає. У тебе немає доказів, що це шими. Нам нічого не залишається, як зробити те, про що просив Зедд, і тоді він зможе протистояти магії сестер Тьми. Як тільки ми доберемося до Ейдіндріла, все стане на своє місце.

Річард все ніяк не міг зібратися з духом сказати їй.

— Келен, мені б дуже хотілося, щоб все було так, як ти кажеш, але, на жаль, це не так.

Її запас терпіння почав підходити до кінця.

— Чому ти наполягаєш, що це шими, тоді як Зедд сказав, що це Шнирок?

— Подумай сама, — нахилився до неї Річард. — Моя бабуся, дружина Зедда, судячи по всьому, розповідала своїй доньці, моїй мамі, історію про кота по кличці Шнирок. Усього лише раз мама згадувала мені про кота по кличці Шнирок, але Зедд не знав, що вона мені розповідала. Це просто кумедна історія, яку мама розповіла мені, коли я був зовсім маленьким, як розповідала мені безліч всяких історій і казок, щоб утішити або розсмішити. Я ніколи не говорив про це Зедду. По якійсь причині Зедд захотів приховати істину. Шнирок — швидше за все перше, що прийшло йому в голову, тому що колись у нього був такий кіт. Зізнайся, хіба ім'я Шнирок не здається тобі дещо… химерним, якщо подумати?

Келен склала руки на грудях і знехотя скривилась.

— Мені здавалося, що я єдина, хто так подумав. Але це все одно нічого не доводить. Могло бути просто збігом.

Річард знав, що це шими. Так само, як він відчував, що та курка — зовсім не курка, і бажав, щоб Келен йому тоді повірила, він відчайдушно хотів, щоб вона повірила йому і тепер.

— А що вони взагалі таке, ці шими? — Поцікавилася Кара.

— Давним-давно дехто в Старому світі хотів знищити магію, як зараз Джеган, і, цілком ймовірно, з тих же причин: щоб було простіше правити мечем. А в Новому світі хотіли магію зберегти. Щоб здобути перемогу, чарівники з обох боків створювали жахливу різноманітну зброю, відчайдушно сподіваючись покласти край війні. Багато чого з цієї зброї — мрісвізів, наприклад, — створювали з людей. За допомогою Магії Збитку у людей якісь якості віднімалися, і при допомоги Магії Прирости додавалися необхідні здібності чи властивості. Або комусь просто додавалися потрібні можливості. Думаю, до таких людей відносяться соноходці — їм просто додана одна здатність, і їх чарівники використовували як зброю. Джеган — нащадок тих соноходців періоду великої війни. Зброя, призначена для війни. На відміну від Джегана, який хоче винищити магію лише для того, щоб вільно використовувати свою проти нас, під час великої війни люди Старого світу дійсно намагалися знищити магію. Всю магію. І шими призначалися саме для цього — вкрасти магію зі світу живих. Вони були викликані з Підземного світу — бо належать Володареві світу смерті. Як пояснював Зедд, така тварюка, як тільки вона буде випущена з Підземного світу, не тільки знищить магію, але поступово знищить взагалі все живе.

— Він ще сказав, що вони з Енн можуть з цим впоратися, — буркнула Келен.

Річард озирнувся.

— Тоді навіщо вони нам збрехали? Чому він не довірився нам? Якщо він дійсно здатний з цим упоратися, чому просто не сказати нам правду? — Він похитав головою. — Відбувається щось набагато більш серйозніше.

Мовчавши весь цей час Дю Шайю нетерпляче схрестила руки на грудях.

— Наші майстри клинка запросто порубають на шматки цих мерзенних…

— Тс-с! — Річард притиснув палець до її губ. — Не говори більше ні слова, Дю Шайю. Ти нічого в цьому не розумієш. І не уявляєш, які неприємності можеш накликати.

Переконавшись, що Дю Шайю буде мовчати, Річард знову обернувся до всіх спиною і втупився на світлішаюче небо на південному сході, там, де лежав Ейдіндріл. Йому набридло сперечатися. Він знав абсолютно точно, що шими на свободі. І йому треба було подумати, що з ними робити. А ще йому треба було багато чого з'ясувати.

Він пригадав, що, коли відчайдушно шукав у щоденнику Коло інші відомості, йому попадалися записи, де Коло, крім усього іншого, згадував про шимів. Чарівники постійно слали в замок Чарівника повідомлення і доповіді, де містилися відомості не тільки про шимів, але і про інші, не менш страшні і потенційно катастрофічні події.

Коло писав про ці повідомлення, у всякому разі, про ті з них, що порахував цікавими, значними або важливими, але не давав повної інформації про саму подію. Навіщо йому було писати це в особистому щоденнику? Річард сумнівався, що Коло взагалі вважав, ніби хтось сторонній стане читати його щоденники. Так що він просто згадував про отримані в черговому повідомленні відомості і давав коротку оцінку. Тому Річард міг почерпнути звідти лише гнітюче куцу інформацію, та ще й до того ж упереджену.

Більше відомостей Коло фіксував, коли був наляканий і, схоже, використовував щоденник як спосіб обміркувати виниклі проблеми в спробах знайти рішення. Досить довго він був наляканий тими відомостями, що надходили в замок про шимів. Подекуди Коло фіксував у щоденнику те, що прочитав у доповідях, ніби щоб виправдати свої страхи і заховати від самого себе ступінь своєї стурбованості.

Річард пам'ятав, що Коло згадав чарівника, якого відправили, щоб він розібрався з шимами, Андер. Хтось на ймення Андер. Повного імені Річард не пам'ятав.

Чарівник Андер гордо носив прізвисько «Гора». Напевно, великий був чоловік. Втім, Коло його явно недолюблював і в своєму щоденнику частенько називав «Горбом на рівному місці». З щоденника Коло Річард виніс враження, що цей Андер забагато про себе уявляв.

Річард відмінно пам'ятав, як в одному місці Коло обурювався, що люди не застосовують як належить П'яте Правило Чарівника: враховуй те, що люди роблять, а не тільки те, що говорять, щоби відсіяти брехню.

Коло був явно в люті, коли писав, що, незважаючи на багато фактів, люди не застосовують П'яте Правило до чарівника Андера, інакше давно б зрозуміли, що його цікавлять інтереси тільки себе, улюбленого, а зовсім не свого народу.

— Ти так і не сказав, що таке шими, — порушила роздуми Річарда Кара.

Порив вітру роздув золотий плащ Річарда, ніби підштовхуючи вперед. Тільки ось куди? Навколо літали жуки, в молодій траві сюрчали коники. Далеко на заході виразно виднілася летяча клином на північ зграя гусаків.

Коли на весіллі спливло питання про шимів, Річард не надав їм серйозного значення. Зедд тоді відмів їх страхи, та й до того ж думки Річарда тоді були зовсім про інше.

Але пізніше, коли біля будинку духів була вбита курка, а потім загинув Юні, а при наближенні тієї курячої тварюки у Річарда мороз пробігав по тілу, а потім ще й Зедд додав деяких відомостей, зростаюча тривога змусила Річарда пригадати все, що йому було відомо про шимів. Однак він переглядав щоденник Коло в пошуках інших рішень і не надто звертав увагу на відомості про шимів, але все ж зусиллям волі і за допомогою майже постійної зосередженості згадав досить багато.

— Шіми — стародавні істоти, створені в Підземному світі. Щоб закликати їх в світ живих, потрібно прорвати Благодать. Будучи породженнями Підземного світу, вони сотворені однієї лише Магією Збитку і тому, ледь з'явившись в світі живих, негайно порушують рівновагу. Будучи повністю творіннями Магії Збитку, для існування в нашому світі вони вимагають Магії Приросту, бо існування є форма прояву Магії Приросту, і тому шими, поки знаходяться тут, висмоктують магію з нашого світу.

Кару, яка мало що знала і розуміла в магії, ця відповідь явно заплутала ще більше. Річарду її розгубленість була цілком зрозуміла. Він теж мало що знав про магію і сам не дуже-то розумів те, про що сам їй тільки що сказав. Він навіть не був упевнений, що ці відомості точні.

— Але як вони це роблять?

— Уяви, що світ живих — це відро води. А шими — дірка у відрі, яку щойно відкрили і через яку витікає вода. Як тільки вся вода витече, відро спорожніє і розсохнеться і перестане бути придатною до подальшого вживання посудиною. Можна сказати, що воно відтепер порожня раковина, лише жалюгідна подоба того, ніж була раніше. Сама присутність шимів тут висмоктує магію зі світу живих, як дірка у відрі, але, щоб привести їх у цей світ, вони були викликані у вигляді істот. У них є їх власні властивості. Вони можуть вбивати. Будучи чарівними істотами, вони можуть, якщо хочуть, приймати вигляд того, кого вбивають — курки, наприклад, — але при цьому зберігають свою справжню могутність. Коли я всадив у курку стрілу, шим скинув свій курячий вигляд. Справжня ж курка з самого початку валялася б дохлою біля стіни. Шим лише прийняв її форму для маскування, щоб переслідувати нас.

У Кари з'явився не властивий їй заклопотаний вираз.

— Ти хочеш сказати, — вона глянула на що стоячих навколо, що шимом може виявитися хто завгодно?

— З того, що я зрозумів, шими — створені магією істоти, і у них немає душі, тому вони не можуть приймати людську подобу, тільки тваринну. За словами Зедда, вірне і зворотнє: у Джегана є душа, і тому він може проникати лише в людський розум, бо соноходцю вимагається хтось з душею. Коли чарівники створювали зброю з людей, у тих тварюк, яких вони творили, душа зберігалася. Саме тому ними можна було керувати — в деякій мірі, у всякому разі. Шимами ж, як тільки вони зявляються в світі живих, управляти неможливо. Це одна з причин, по якій вони так небезпечні. З тим же успіхом можна намагатися домовитися з блискавкою.

— Гаразд, — підняла Кара палець, ніби роблячи для себе замітку, — значить, людиною це бути не може. Відмінно. — Вона вказала на небо. — Але чи не може один з цих жайворонків виявитися шимом?

Річард подивився на пролетавших птах.

— Думаю, так. Якщо він міг стати куркою, то напевно може вбити будь-яку тварину і прийняти його форму. Хоча особливої необхідності в цьому немає. З тим же успіхом він може сховатися в калюжі біля твоїх ніг. — Річард вказав на вологий грунт. — Один з них виразно віддає перевагу воді.

Кара глянула на калюжу і відступила на крок.

— Ти хочеш сказати, що той шим, який вбив Юні, ховався у воді? Полював за ним?

Річард кинув швидкий погляд на Чандалена і кивнув.

— Шими ховаються або чекають в темних місцях, — продовжив він. — Вони якимось чином переміщаються по краях предметів, на зразок тріщин в каменях або по краях води. У всякому разі, так вважають. Коло писав, що вони ковзають по краю, там, де щось зустрічається з чимось. Деякі ховаються у вогні і можуть переміщатися в іскрах.

Він покосився на Келен, згадавши, як спалахнув будинок мертвих, де лежало тіло Юні.

— Якщо вони розсерджені або ображені, то можуть і спалити щось просто з шкідливості. Кажуть, деякі такі прекрасні, що при одному погляді на них у людини завмирає подих. Назавжди. Вони ледь помітні, якщо тільки ти не притягнеш їх увагу. З щоденника Коло випливає, ніби, як тільки жертва їх бачить, вони приймають вигляд самого великого бажання жертви, і це бажання нездоланне. Напевно, саме так вони спокушають людей і тягнуть їх до смерті. Можливо, якраз це і сталося з Юні. Може, він побачив щось настільки чудесне, що покинув свою зброю і забув про все, пішов за цим у воду, де й потонув. Інші ж, навпаки, обожнюють увагу і люблять, коли їх боготворять. Вважаю, раз вони прийшли з Підземного світу, то розділяють пристрасть Володаря до поклоніння. Кажуть, що деякі шими навіть захищають тих, хто шанує їх, але це вельми небезпечна справа. Коло говорить, що таке ставлення їх заколисує. Але якщо ти перестаєш поклонятися їм, вони тут же обрушуються на тебе. Найбільше вони люблять полювання, воно їм ніколи не набридає. Вони полюють за людьми. І абсолютно безжальні. Найбільше вони люблять вбивати вогнем. Грубий переклад їх назви з древнєд'харіанської означає «посланці долі» або «посланці смерті».

Дю Шайю мовчки виблискувала очима. Майстра меча бака-тау-мана по більшій частині примудрялися зберігати незворушний і розслаблений вигляд, але їх пози трохи змінилися, що не вислизнуло від погляду Річарда.

— Гаразд, — зітхнула Кара, — загальний сенс ми, здається, вловили.

Чандален, що уважно слухав розповідь, нарешті заговорив:

— Але ж ти не віриш в це, Мати-сповідниця? Ти віриш тому, що сказав Зедд, що це не ці посланці смерті?

Келен, перш ніж відповісти, подивилася Річарду в очі і м'яко сказала:

— Пояснення Зедда багато в чому схожі, і його версія з тим же успіхом пояснює те, що сталося, і не менш вірна. Але суттєва різниця між ними в тому, за словами Зедда, що коли ми доберемося до Ейдіндріла, то зможемо покінчити з цією бідою. Я змушена визнати, що вважаю правим Зедда. Я не вірю, що це шими.

— Мені б дуже хотілося, щоб це було так — правда хотілося б, — тому що тоді, діставшись до Ейдіндріла, ми змогли б цьому протистояти, — вимовив Річард. — Але це шими. Я думаю, Зедд просто хотів прибрати нас подалі від небезпеки, поки він буде намагатися знайти спосіб відправити шимів назад в Підземний світ.

— Магістр Рал — магія проти магії, — сказала Кара, звертаючись до Келен. — Він краще знає. Він вважає, що це шими, значить, це шими.

Роздратовано зітхнувши, Келен відкинула волосся назад.

— Річард, ти сам себе переконав, що це шими. Говорячи про це з такою переконаністю, ти практично переконав Кару, в точності як переконав себе. Саме тому, що ти боїшся, що це правда, ти приділяєш цьому більше уваги, ніж подія того заслуговує.

Вона явно нагадувала йому про Перше Правило Чарівника, натякаючи, що він вірить брехні.

Річард зважив ступінь рішучості, що світилася в її зелених очах. Йому потрібна її допомога. Він не зможе розібратися з цим наодинці.

Нарешті Річард вирішив, що вибору в нього немає. Попросивши решту почекати, він обійняв Келен за плечі й відвів досить далеко, щоб інші не почули їхньої розмови.

Йому необхідно, щоб вона повірила. Вибору у нього не залишилося.

Він повинен їй сказати все.

29

Келен охоче пішла за чоловіком, коли він повів її по мокрій траві в сторону від усіх. Вона теж воліла продовжити суперечку наодинці. Річард, в свою чергу, не хотів повідомляти їй у присутності інших те, що мав сказати.

Краєм ока Річард бачив, що мисливці Чандалена недбало сперлися на свої списи, чиї наконечники були змочені отрутою. Здавалося, вони ліниво чекають, коли Річард з Келен закінчать бесіду і повернуться до основної групи. Але Річард відмінно знав, що це лише видимість. Він бачив, що мисливці стоять так, щоб тримати бака-тау-мана під наглядом. Зрештою, адже тут їхні землі, і, незважаючи на те що вони знають Річарда, бака-тау-мана для них залишаються чужинцями.

Бака-тау-мана, в свою чергу, здавалися абсолютно байдужими до присутності мисливців Племені Тіни. Майстри меча ліниво перемовлялися між собою, поглядали на застеляючі горизонт хмари, позіхали, потягувалися.

Коли Річард з сестрою Верною вперше зустрівся з майстрами меча, то запитав у неї, чи небезпечні вони. Сестра Верна розповіла, що в юності бачила, як майстер меча бака-бан-мана, який опинився в Танімурі, перебив чоловік п'ятдесят повністю озброєних солдатів, перш ніж з ним впоралися.

Верна сказала, що вони б'ються, як непереможні духи, і деякі їх такими і вважають.

Річарду не хотілося, щоб якесь непорозуміння спровокувало бій між Плем'ям Тіни і бака-тау-мана. І ті, й інші були відмінними воїнами.

Кара не зводила крижаних очей ні з тих, ні з інших.

Зразок трьох сторін трикутника. Плем'я Тіни, бака-тау-мана і Кара були єдині. Всі вони, хоча і дивилися на світ по-різному, були пов'язані з Річардом і Келен і служили спільній справі. У всіх були одні й ті ж цінності: сім'я, друзі, важка праця, чесність, обов'язок, вірність, свобода.

Келен ласкаво, але наполегливо торкнулася його грудей.

— Річард, незважаючи на ті почуття, що охоплюють мене в даний момент, я знаю, що серце у тебе на місці, просто ти міркуєш нерозумно. Ти — Шукач Істини і повинен перестати наполягати на своїй правоті і постаратися побачити істину. Ми можемо протистояти магії сестер Тьми і зупинити Шнирка. Зедд з Енн знищать заклинання. Ну чому ти так впираєшся?

— Келен, — тихо промовив він, — ця псевдо-курка була шимом.

Вона неуважно потеребила висячий на тонкому ланцюжку темний камінь. — Річард, ти знаєш, як я тебе люблю і вірю в тебе, але в даному випадку я майже готова…

— Келен, — знову промовив він, змушуючи її замовчати. Він знав, про що вона думає і що збирається сказати. І тепер хотів, щоб вона тільки слухала. Він почекав, поки її очі не сказали йому, що вона готова слухати. — Ти закликала шимів в цей світ. Ти зробила це не ради себе і не для того, щоб заподіяти зло. Думати інакше і в голову нікому не прийде. Ти зробила це, щоб врятувати мене. Я вмирав і потребував твоєї допомоги, так що частково я теж брав у цьому участь. Не зроби я того, що зробив, тобі не було б необхідності робити те, що зробила ти.

— Ну так, і не забудь пом'янути наших предків. Не плоди вони дітей, ми б не народилися і не вчинили наших злочинів. Думаю, їх ти теж врахуєш?

Облизнувши губи, Річард ніжно взяв її за плечі.

— Я просто хотів сказати, що все це почалося з того, що ти допомогла мені. Але це жодним чином не робить тебе винуватою хоч у чомусь. Ти повинна це зрозуміти. Однак через те, що ти вимовила слова, що завершили заклинання, ти мимоволі стала відповідальною за все подальше. Ти привела шимів в цей світ. З якоїсь причини Зедд не хотів, щоб ми про це знали. Мені дуже шкода, що він не сказав нам правди, але тим не менше він цього не зробив. Упевнений, у нього були на те вагомі причини, у всякому разі, які здавалися йому такими, інакше він не став би нам брехати. Може, вони й справді вагомі.

Келен, прикривши очі, потерла пальцями чоло, молячись про терпіння.

— Річард, я згодна, що є деякі дивні випадки в поведінці Зедда і питання, на які ще належить отримати відповідь, але це зовсім не означає, що ми повинні шукати іншу відповідь лише заради того, щоб її мати. Зедд — Чарівник першого рангу, і ми повинні вірити тому, що він сказав, і виконати його прохання.

Річард погладив її по щоці. Йому дуже хотілося опинитися з нею наодинці, зовсім наодинці, щоб він міг загладити свою дурну забудькуватість. Йому страшно не хотілося говорити те, що він мав намір сказати, але виходу не було.

— Будь ласка, Келен, спочатку вислухай, а вже потім вирішуй, гаразд? Мені б дуже хотілося помилятися, чесне слово. Але ти послухай, а потім виріши сама. Коли мисливці Племені Тіни охороняли нас в будинку духів, шими бродили навколо. Один з них убив курку. Просто тому, що їм подобається вбивати. Юні, почувши шум, який почув і я, прибіг подивитися, в чому справа, але нічого не знайшов. Тоді він вилаяв вбивцю, щоб змусити того з'явитися. Шим з'явився і вбив Юні за те, що той його образив.

— Я теж бачила ту курку-тварюку, чому ж вона мене не вбила? — Келен стомлено потерла очі. — Скажи мені, Річард. Чому вона не вбила мене?

Він якийсь час дивився в її прекрасні зелені очі, збираючись з духом.

— Шим сказав тобі чому, Келен.

— Що?! — Підскочила вона. — Що ти несеш?!

— Ця курка тварюка — ніякий не Шнирок. Це шим, і він зовсім не називав тебе «Мати-сповідниця». Це був шим, і він сказав саме те, що хотів сказати. Він назвав тебе «Мати».

Келен здивовано дивилася на нього.

— Вони поважають тебе, — продовжив Річард. — Певною мірою, у всякому разі. Тому що ти закликала їх у світ живих. Ти дала їм життя. І вони вважають тебе тією, хто дав їм життя, матір'ю. Ти лише припустила, що курячий монстр збирався додати «сповідниця», коли назвав тебе матір'ю, тому що ти звикла до такого продовження. Але шим зовсім не збирався називати твій титул, Келен. Він звернувся до тебе саме так, як хотів, — «матір».

Річард майже зримо бачив, як правдивість його слів прориває ретельно вибудувану нею фортецю раціоналізму. Іноді істину чуєш нутром, і тоді вже ховатися від неї не виходить ніяк.

Очі Келен наповнилися сльозами.

Вона міцно пригорнулася до нього, шукаючи притулку в його надійних обіймах. Схлипнувши, вона сердито витерла витеклу сльозу.

— Думаю, тільки це тебе і врятувало, — тихо сказав Річард, міцніше її обіймаючи. — Але мені не хотілося б ще раз довіряти твоє життя їхньому милосердю.

— Ми повинні їх зупинити, — шмигнула носом Келен. — Добрі духи, нам необхідно їх зупинити!

— Знаю.

— Ти знаєш, що треба робити? — Запитала Келен. — Маєш хоч якесь уявлення, як відправити їх назад в світ смерті?

— Поки що ні. Щоб знайти рішення, треба визнати існування задачі. Гадаю, це ми тепер зробили?

Кален кивнула, витираючи сльози. Рішучість висушила очі так само швидко, як усвідомлення істини викликало сльози.

— А чому шими тинялися біля будинку духів? Під час їх шлюбної ночі, коли вони віддавалися любові, щось на вулиці породжувало смерть. Від однієї думки про це Річарду ставало погано.

— Не знаю. Може, шими хотіли бути ближче до тебе. Келен лише кивнула. Вона зрозуміла. Ближче до матері. Річард згадав зблідле обличчя Келен, коли Ніссель принесла в будинок мертвих мертвонароджене немовля. Дитина народилася мертвою через шимів. І це було лише початком.

— Що таке Чорна Благодать? Ти згадував про неї вчора, коли ми прийшли до Зедда з Енн.

— Більша частина відомостей про шимів почерпнута з одного — мало не першого повідомлення про них. Коло був так переляканий, що написав про це набагато більше, ніж зазвичай. В кінці повідомлення, що він цитує, сказано: «Запам'ятай гарненько мої слова: побоюйся Шимів і в разі гострої необхідності на голій землі тричі намалюй піском, сіллю і кров'ю Чорну Благодать».

— І що це означає?

— Поняття не маю. Я сподівався, що Зедд або Енн можуть знати. Зедд знає все про Благодаті. І я думав, що про цю він теж знає.

— Як по-твоєму, ця Чорна Благодать зупинить Шимів?

— Я просто не знаю, Келен. Хоча мені приходило в голову, що, можливо, це відчайдушна порада вчинити самогубство. Келен неуважно кивнула, розмірковуючи над почутими записами Коло.

— Цілком можу зрозуміти, якщо це порада покінчити з собою. Я відчувала виходяче від шима зло, — сказала вона, втупившись в простір. — Коли я була в будинку, де Плем'я Тіни готує небіжчиків до похорону, і ця куряча тварюка — шим — була там теж, я відчувала виходяче від неї зло. О духи, це було жахливо! Воно викльовувало Юні очі. Хоча він вже був мертвий, воно все одно хотіло виклювати йому очі.

— Знаю. — Річард знову пригорнув її до себе.

— Вчора у Зедда з Енн, — Келен трохи відсунулася, окрилена надією, — ти сказав, що Коло пише, ніби спершу вони сильно стривожилися, але після перевірки з'ясували, що шими — не дуже складна зброя і з ними легко впоратися.

— Так, але Коло лише мигцем відзначив, що в замку Чарівника заспокоїлися, виявивши, що це не така вже велика біда, як вони спершу думали. Але не згадав, яким чином з нею впоралися. Написав тільки, що вони відрядили чарівника на прізвисько Гора розібратися з ними. Що він і зробив.

— Ти не знаєш, чи є якась зброя проти них? Юні був озброєний до зубів, і толку йому від цього не було зовсім ніякого, але, можливо, якась зброя є?

— Коло нічого не говорить про це. Стріли те куряче створіння не вбили, і вогонь їм теж не шкодить. Однак Зедд сильно наполягав, щоб я забрав із замка Меч Істини. Хоч він і збрехав щодо Шнирка, але, можливо, лише для того, щоб прибрати нас подалі від небезпеки. Однак сумніваюся, що він збрехав щодо меча. Він хотів, щоб я його взяв, і сказав, що, можливо, це єдина магія, яка зможе нас захистити. У цьому я йому цілком вірю.

— Чому, по-твоєму, та куряча тварюка від тебе втекла? Я хочу сказати, якщо шими вважають мене своєю матір'ю і не бажають мені зла, цю їх деяку повагу до мене я можу зрозуміти, але раз вони так могутні, то чому тікають від тебе? Ти лише випустив в шима стрілу. А стріли, за твоїми словами, не можуть їх убити. Так чому ж він утік?

Річард відкинув волосся з лоба.

— Я й сам думав про це. Єдиний висновок, до якого я прийшов, це що вони породження Магії Збитку, а я єдиний за кілька тисячоліть, хто від народження володіє Магією Збитку. Може, вони бояться, що Магія Збитку здатна їх здолати. Можливо, так і є. У всякому разі, сподіваюся.

— А вогонь? Те весільне багаття, що ще горіло і яке ти затоптав? Це ж був один із шимів, вірно?

Річарду було вкрай неприємно, що шим знаходився в їх весільному багатті. Це був свого роду виклик.

— Так. Сентраші, другий шим. У перекладі означає «вогонь». Перший, Реехані, означає «вода», а третій, Вазі, — «повітря».

— Але ти загасив вогонь. І шим нічого не зробив, щоб тобі перешкодити. Раз вже вони вбили Юні за те, що він їх образив, то на тебе-то за це вони точно повинні були розлютитися. І куряча тварюка від тебе втекла.

— Та не знаю я, Келен! Немає у мене відповіді. Деякий час вона коливалася, дивлячись йому в очі.

— Може, вони не чіпали тебе тому ж, чому не чіпали мене?

— Мене вони теж вважають своєю матір'ю?

— Батьком, — повідомила Келен, машинально погладжуючи камінчик на шиї. — Я вимовила заклинання, щоб зберегти тобі життя, не дати тобі перейти в світ мертвих. Заклинання викликало шимів, тому що вони зі світу мертвих і в їх владі не дати тобі перетнути межу. Можливо, оскільки ми замішані в цьому обидва, вони вважають нас своїми батьками.

Річард глибоко зітхнув.

— Не виключено. Я не стверджую, що так воно і є, але коли я поруч з ними, то відчуваю, що за цим криється щось більше, щось, від чого у мене волосся дибки стає.

— Що саме?

— Кожного разу, як вони опиняються поруч зі мною, я відчуваю охоплюючу їх спрагу чогось і жахливе жадання.

Келен потерла руки, здригнувшись від думки, що настільки жахливе зло — десь поблизу. Невесела іронічна посмішка скривила її губи.

— Шота завжди говорила, що ми з тобою породимо чудовисько.

— Коли-небудь, Келен. — Річард взяв її обличчя в долоні. — Коли-небудь.

Боячись розплакатися, Келен відвернулася від нього і втупилася в далечінь. Справившись з очима, вона заговорила.

— Раз магія зникає, то принаймні і Джеган позбудеться її допомоги. Він управляє чаклунками і чарівниками, щоб ті допомагали його полчищам. Якщо він більше не зможе цього, то хоч якась користь від усієї цієї історії є. Він направив одного з цих чарівників, щоб убити нас. І одну з сестер Світла, щоб притягнути чуму з Храму Вітрів. Якщо через шимів магія зникає, то і у Джегана вона зникне теж.

Річард закусив губу.

— Я якраз про це і думав. Якщо та куряча тварюка злякалася мене через те, що я володію Магією Збитку, то Джеган цілком може втратити контроль над тими, хто володіє магією, але…

— Добрі духи! — Прошепотіла Келен, повернувшись до нього. — Сестри Тьми! Може, вони не з народження володіють Магією Збитку, але вміють нею користуватися.

Річард знехотя кивнув.

— Боюся, що в Джегана все ще залишаються сестри Тьми. І їх магія буде діяти.

— Значить, наша єдина надія на Зедда з Енн. Будемо сподіватися, що вони зможуть зупинити шимів. Річард не зміг видавити з себе посмішки.

— Яким чином? Жоден з них не може користуватися Магією Збитку. Їх магічні здібності зникнуть, як і все інше. Вони стануть настільки ж безпорадні в світі магії, як та мертвонароджений дитина. Я впевнений, що вони з села виїхали, тільки от куди?

Келен обдарувала його поглядом Матері-сповідниці.

— Згадай ти вчасно про свою першу дружину, Річард, ми могли б сказати про це Зедду. Можливо, це мало б значення. Тепер цей шанс для нас втрачений. Ти вибрав дуже невідповідний час для забудькуватості.

Річард хотів з нею посперечатися, довести, що це не має зовсім ніякого значення, сказати, що вона помиляється, але не зміг. Вона не помилялася. Зедд відправився наодинці боротися з шимами. Річард прикинув, чи не повернутися їм назад і не послідувати за дідом.

Келен нарешті взяла його за руку і, підбадьорливо поплескавши по плечу, повела назад. Тримаючи голову прямо, вона йшла з незворушним і владним виразом Матері-сповідниці.

— Ми поки не знаємо, що з цим робити, — проголосила Келен, — але повністю впевнені — в наш світ прийшли шими.

30

Спеціально для мисливців Келен повторила свої слова на мові Племені Тіни. Річарду дуже хотілося, щоб права виявилася вона і загрожував би їм Шнирок, а не шими. На Шнирка у них управа малася.

Повідомлення Келен з цілком зрозумілих причин нікого не залишило байдужим, особливо якщо врахувати, що вона настільки завзято відстоювала думку, що це Шнирок, тепер раптом різко змінила позицію, заявивши, що аніскільки не сумнівається: світу загрожують саме шими, і ніхто інший.

Після цієї її заяви ні в кого не залишилося сумнівів. Здавалося, після слів Келен світ змінився для всіх.

Над рівниною повисла тривожна тиша.

Річарду було потрібно терміново вирішити, що робити далі, але ніяких здогадок не виникало. Він навіть не уявляв, з чого почати. Тільки тепер він зрозумів, що потрібно йому було зробити, коли була можливість. Але він тоді був так стурбований навислою загрозою, що ні на що не звертав уваги.

Далеко ж він забрів від рідних лісів. Він палко бажав знову опинитися там. Принаймні в бутність свою лісовим провідником він ніколи не блукав і точно знав, яким шляхом іде.

Річард звернувся до темноволосої мудрої жінки бака-тау-мана:

— Навіщо ви виконали весь цей шлях, Дю Шайю? Що ви тут робите?

— Ага! — Протягнула Дю Шайю, з підкресленою старанністю складаючи руки на грудей. — Тепер Кахарін бажає, щоб я говорила!

Жінка просто кипіла від обурення. Річард не дуже розумів причини її настрою, та це, якщо чесно його, анітрохи не хвилювало.

— Так. Навіщо ви прийшли?

— Ми йшли багато днів. Подорож була важкою. Ми поховали деяких з тих, хто вийшов з нами. Нам довелося з боєм прориватися по ворожих місцях. Ми пролили кров багатьох людей, щоб дістатися до тебе. Ми залишили наші сім'ї і коханих, щоб доставити нашому Кахаріну попередження. Ми йшли без їжі і сну, відчуваючи незручності і страждання. Ми пережили ночі, коли всі ми плакали, боячись невідомості і сумуючи по батьківщині. Я йшла з дитиною, яку Кахарін попросив мене виносити, коли я збиралася піти до знахарки і вбити його. Витравити разом з мерзенними спогадами, з ним пов'язаними. А Кахарін навіть не зволив зауважити, що я вшанувала його прохання і прийняла на себе відповідальність за це дитя. Кахарін навіть не зрозумів, що кожен день ця дитина, якого він попросив мене виносити, нагадує мені про час, який я провела, прикута ланцюгом до стіни у цих смердючих маженді. Нагадує про те, яким чином я завагітніла. Нагадує про всіх мужиків, що використовували мене і сміялися наді мною. Нагадує про те, що я тоді кожен день чекала, що цей день стане останнім і мене заріжуть і принесуть в жертву. Нагадує про те, як я оплакувала своїх власних дітей, які залишаться без матері, ридала, що більше ніколи не побачу їхні милі усміхнені лиця і не порадію з того, як вони ростуть. Але я вшанувала побажання Кахаріна і виношую дитину цих псів, тому що Кахарін попросив мене про це. Кахарін же приділяє своєму народові, який проробив такий довгий шлях, лише дещицю уваги, ніби ми якісь блохи. Він не запитує, як йдуть справи у нас на батьківщині. Він навіть не пропонує нам сісти з ним, щоб ми могли порадіти тому, що нарешті разом. Він не питає, чи задоволені ми. Не питає, чи не голодні ми, чи не хочемо пити. Він лише волає і доводить, що ми зовсім не його народ, бо не знає наших давніх законів, по яких ми жили багато століть, і відмітає деякі священні закони лише тому, що його не вчили цим законам, ніби з однієї тільки цієї причини вони не важливі. Згідно з цими законами багато людей пожертвували життям, щоб завдяки їм він дечому навчився і зміг прожити ще один день. Він думає про свій народ не більше, ніж про бруд під ногами. Він без роздумів відкидає даровану йому по наших законах дружину. Він обходиться зі своєю законною дружиною, як з останньою твариною, згадуючи про неї лише коли знадобиться. Стародавні закони обіцяли нам Кахаріна. Визнаю, що вони зовсім не обіцяли того, що той стане почитати свій народ і його звичаї і закони, які об'єднали нас, хоча, на мою думку, будь-яка нормальна людина вшанувала би тих, хто так багато вистраждав заради нього. Я пережила загибель моїх мужів від твоєї руки і оплакувала їх подалі від твоїх очей, щоб ти не страждав від цього. Мої діти хоробро пережили смерть своїх батьків, полеглих від твоєї руки. Вони плакали ночами, сумуючи про чоловіка, що цілував їх на ніч і бажав добрих снів. А ти навіть не потрудився поцікавитися, як мені без моїх мужів, яких ми з дітьми ніжно любили, не поцікавився ти і як пережили втрату мої діти. Ти не спитав, як жилося мені без мого нового чоловіка, даного мені згідно з нашими законами, поки він носився десь в пошуках інших дружин. Тобі настільки наплювати на мене, що ти навіть не зволив згадати про моє існування своїй новій дружині.

Дю Шайю обурено задерла підборіддя.

— А тепер, значить, мені дозволено слово сказати? Тепер, значить, ти бажаєш почути, що я хочу сказати після такого тривалого і важкого шляху? Тепер, значить, ти бажаєш дізнатися, чи є мені що сказати гідного твого високошляхетного слуху?

Дю Шайю плюнула Річарду під ноги.

— Мені соромно за тебе! — І повернулася до нього спиною. Річард втупився їй в потилицю. Майстра меча дивилися хто куди, роблячи вигляд, що вони глухі і сліпі і взагалі їх тут немає.

— Дю Шайю! — Річард і сам почав потихеньку закипати. — Не звалюй на мене смерть цих людей! Я зробив усе, що міг, щоб уникнути сутички. І тобі це прекрасно відомо. Я благав тебе припинити це. Ти могла це зробити, але навіть і не спробувала зупинити їх. Я був змушений зробити те, що зробив. Ти відмінно знаєш, що в мене не було вибору.

— У тебе був вибір! — Блиснула вона очима, напівобернувшись. — Ти міг зволіти померти, а не вбивати. У подяку за те, що ти для мене зробив, за те, що врятував мене від маженді, я пообіцяла тобі, що якщо не будеш пручатися, то помреш швидко І тоді втрачено було б лише одне твоє життя, а не тридцяти людей. Раз вже ти такий благородний і так дбаєш за збереження життів, тобі слід було пожертвувати собою.

Річард, рипнувши зубами, потряс пальцем.

— Ти нацькувала на мене своїх людей і сподівалася притому, що я просто дозволю себе вбити і не стану опиратися? Дай я тоді себе вбити, смертям не було би кінця! Ти чудово знаєш, що я приніс вам мир, який зберіг набагато більше життів! А в усьому іншому, що відбувається, ти не розумієш взагалі нічого!

— Ти помиляєшся, мій чоловік, — фиркнула Дю Шайю. — Я розумію набагато більше, ніж тобі хотілося б.

— Магістр Рал, — звела Кара очі догори, — вам дійсно потрібно навчитися більше поважати ваших дружин, інакше у вас вдома не буде ні хвилини спокою. — І продовжила ледь чутно краєчком губ, ступивши вперед: — Дайте мені з нею поговорити як жінці з жінкою. Подивимося, чи не зможу я утрясти для вас цю справу.

Підчепивши Дю Шайю під руку, Кара відвела її в сторону для приватної розмови. Шість мечів вискочили з піхов. У мить ока майстра меча рушили вперед, перекидаючи свої мечі з однієї руки в іншу. Свистячі клинки блищали на сонці.

Мисливці Племені Тіни зробили крок їм навперейми. У лічені миті спокійні рівнини перетворилися на поле битви.

— Усім стояти! — Гаркнув Річард, піднявши руку. Він встав перед Карою з Дю Шайю, перекриваючи воїнам шлях.

— Кара, відпусти її. Вона — їх мудра жінка. До неї не можна торкатися. Тисячоліттями людей бака-тау-мана знищували і приносили в жертву маженді. І по цілком зрозумілій причині бака-тау-мана виходять з себе, коли до них торкаються чужаки.

Кара негайно випустила руку Дю Шайю, але з обох груп воїнів жодна не бажала відступити першою. У мисливців Племені Тіни раптово на їх землях з'явилися ворожі чужинці. У майстрів меча раптом з'явилися супротивники, готові напасти на них за те, що вони захищають свою мудру жінку. У настільки напруженій обстановці легко могло статися таке, що хтось один міг зірватися і напасти першим, а вже трупи почати рахувати потім.

— Слухайте мене! Ви всі! — Знову гаркнув Річард. Рукою він намацав на шиї Дю Шайю шкіряний шнурок, сподіваючись, що це саме те, що він шукає.

Очі мисливців розширилися, коли Річард витягнув цю річ на світло і вони побачили підв'язаний на шнурку свисток Птахолова.

— Це свисток, що мені подарував Птахолов. — Краєм ока глянувши на Келен, він пошепки наказав їй перекладати. Келен негайно заговорила на мові Племені Тіни, а Річард продовжив:

— Ви пам'ятаєте, що Птахолов дав мені його на знак миру. Ця жінка, Дю Шайю, захисниця свого племені. На честь Птахолова та на виконання його мрії про мир я віддав цей свисток їй, щоб вона могла закликати птахів, щоб ті склювали посіви її ворогів. Коли її вороги злякалися, що у них не буде зерна і їм загрожує голод, вони зрештою погодилися на мир. Вперше за всі часи між цими племенами запанував мир, і всі вони зобов'язані цим свистку, подарованому Птахоловом. Бака-тау-мана у величезному боргу перед племенем Тіни. Плем'я Тіни теж у боргу перед бака-тау-мана за те, що вони шанують цей дар і використовують так, як того і хотіло Плем'я Тіни: щоб нести мир, а не війну. Плем'я Тіни повинно пишатися тим, що бака-тау-мана довірив подарунку Племені Тіни принести мир і безпеку їх сім'ям. Обидва племені — друзі.

Ніхто з воїнів не поворухнувся, обдумуючи слова Річарда. Нарешті Джіан прибрав меч за спину і розкрив сорочку на грудях, підставивши оголені груди Чандалену.

— Ми вдячні тобі і твоєму народові за мир і безпеку, що приніс нам ваш володіючий могутніми чарами подарунок. Ми не станемо з вами битися. Якщо ви хочете взяти назад мир, що подарували нам, можете пронизати наші серця. Ми не станемо битися з такими великими миротворцями, як Плем'я Тіни.

Чандален прибрав спис і упер тупим кінцем у землю.

— Річард-з-характером говорить правду. Ми раді, що ваш народ використовував наш подарунок як належить — щоб принести мир. Ласкаво просимо на нашу землю. Тут вам ніщо не загрожує.

Активно жестикулюючи, Чандален віддав наказ своїм мисливцям. Коли всі воїни заспокоїлися, Річард тихенько видихнув і подумки подякував добрим духам за допомогу.

Келен взяла Дю Шайю за руку і рішуче заявила:

— Я сама поговорю з Дю Шайю!

Майстрам меча бака-тау-мана це явно не сподобалося, але вони не знали, що робити. Річарду пропозиція Келен теж не припала до душі: бесіда запросто могла вилитися в нову війну.

Однак він, хоч і вельми неохоче, вирішив, що хай вже краще Келен робить як їй завгодно і поговорить з Дю Шайю. До того ж вираз обличчя Келен виразно говорив, що не йому вирішувати. Річард повернувся до майстрів меча:

— Келен, моя дружина, — Мати-сповідниця і вождь усіх народів Нового світу. Її слід поважати так само, як нашу мудру жінку. Даю вам слово Кахаріна, що Мати-сповідниця не заподіє Дю Шайю зла. Якщо я вам збрешу, можете вважати, що моє життя належить вам.

Чоловіки кивком висловили свою згоду. Річард не знав, хто в їх очах головніший — він чи Дю Шайю, але його спокійний і рішучий тон зняв усі заперечення. А ще він знав, що, крім усього іншого, ці люди поважають його не тільки тому, що він убив тридцять майстрів меча, а тому що він зробив щось набагато більш важливе: повернув їм землі предків.

Річард стояв пліч-о-пліч з Карою і спостерігав, як Келен відводить Дю Шайю далі у високу траву. На травинках ще блищали краплі дощу, який пройшов вранці і залишив по собі калюжки.

— Лорд Рал, — тихенько запитала Кара, — ви вважаєте, що це мудро?

— Я довіряю думці Келен. У нас великі неприємності. І ми не можемо втрачати час.

Кара досить довго роздумувала, катаючи в пальцях ейдж.

— Лорд Рал, раз магія зникає, то ваша зникає теж?

— Будемо сподіватися, що ні.

Він підійшов до майстрів меча. Кара йшла поруч. Хоча Річард знав декількох з них, але по імені знав лише одного.

— Джіан, Дю Шайю сказала, що деякі з вас померли по дорозі сюди.

Джіан прибрав меч у піхви.

— Троє.

— У бою?

Мечоносець дещо розгублено відкинув з чола темне волосся.

— Один. З іншими двома… стався нещасний випадок.

— Пов'язаний з водою або вогнем? Джіан важко зітхнув.

— З водою ні, але один впав у багаття, коли стояв на варті. Він згорів раніше, ніж ми встигли зміркувати, що відбувається. Тоді ми подумали, що він, можливо, при падінні вдарився головою. Але судячи з того, що ти тут розповів, можливо, це не так. Могли ці шими вбити його?

Річард кивнув. Він з гіркотою прошепотів ім'я одного з цих посланців смерті — Сентраші, шим вогню.

— Ну а третій?

Джіан переступив з ноги на ногу.

— Коли ми йшли по перевалу, він раптом вирішив, що вміє літати.

— Літати? Джіан кивнув:

— Тільки от літати він умів, як той кругляк.

— Може, він просто оступився і впав?

— Я бачив його обличчя, перед тим як він вирішив політати. Він посміхався так само, як посміхався, коли вперше побачив нашу батьківщину.

І знову Річард гірко прошепотів ім'я третього шима. Три шими — Реехані, Сентраші і Вазі — вода, вогонь і повітря — взяли ще одне життя.

— У Племені Тіни шими теж убили людей. Я сподівався, що вони тільки тут, де знаходимося ми з Келен, але, судячи з усього, інші місця вони теж відвідують.

Річард побачив, як за спиною майстрів меча мисливці Чандалена притоптують траву, готуючись розвести багаття, щоб розділити трапезу з новими друзями.

— Чандален! — Мисливець підвів голову. — Не розводьте вогню!

Річард підтюпцем підбіг до Чандалена і його мисливців.

— А в чому справа? — Поцікавився чандали. — Чому ти не хочеш, щоб ми розвели багаття? Оскільки ми тут застрягли, то хочемо приготувати поїсти і розділити з усіма нашу трапезу.

— Розумієш, — почухав брову Річард, — злий дух, що вбив Юні, може знаходити людей за допомогою вогню або води. Мені дуже шкода, але до пори до часу вам доведеться жити без вогню. Якщо ви будете розводити вогонь, злі духи можуть вбити твій народ.

— Ти впевнений?

— Це люди, — Річард поклав руку на плече Джіана, — такі ж сильні, як Плем'я Тіни. По дорозі сюди один з них був убитий злим духом з багаття.

Джіан кивком підтвердив, що так воно і було.

— Не встигли ми зміркувати, як він уже палахкотів, як смолоскип, — сказав Джіан. — Він був сильним і хоробрим воїном. Його не можна було захопити зненацька, але ми не почули від нього ні звуку до самої його смерті.

Чандален, засмучено погравши жовнами, оглянув рівнини, які тягнулися навколо, а потім знову подивився на Річарда.

— Але якщо у нас не буде вогню, як ми будемо їсти? Ми повинні пекти коржики з тави і готувати іншу їжу. Ми не можемо їсти сире м'ясо і зерно. А жінки на вогні обпалюють посуд, а чоловіки користуються вогнем, щоб робити зброю. Як ми будемо жити?

Річард засмучено зітхнув.

— Не знаю, Чандален. Я абсолютно впевнений лише в тому, що вогонь може притягнути злих духів. Шимів. І просто повідомляю тобі єдиний відомий мені спосіб уберегти твій народ. Гадаю, вам все ж доведеться розводити вогонь, тільки потрібно постійно пам'ятати про небезпеку, що зачаїлася у ньому.

Якщо всі будуть знати про це, то, можливо, при необхідності ви і зможете користуватися вогнем.

— І нам не можна пити, оскільки наближатися до води небезпечно?

— На жаль, відповіді у мене немає, Чандален. — Річард втомлено провів долонею по лицю, — Я тільки знаю, що вода, вогонь і висота небезпечні. Шими вміють з їх допомогою вбивати людей. І чим далі ми станемо від них триматися, тим для нас краще.

— Але, виходячи з твоїх слів, навіть якщо ми все зробимо, як ти кажеш, шими все одно будуть вбивати.

— У мене немає відповідей, Чандален. Я намагаюся розповісти тобі все, що мені відомо, щоб ти зміг по можливості уберегти своїх людей. Однак можуть існувати й інші небезпеки, про які я навіть не знаю.

Чандален, відвівши очі, дивився на належні його народу рівнини. Граючи жовнами, він розмірковував про щось. Річард міг тільки гадати про хід думок мисливця. Він терпляче чекав, коли Чандален заговорить.

— Це правда, що народжена мертвою дитина померла через те, що шими прийшли в наш світ? — Порушив нарешті мовчання Чандален.

— Мені дуже шкода, Чандален, але я вважаю, що так. Темний пронизливий погляд мисливця зустрівся з сірими очима Річарда.

— А як ці злі духи взагалі опинилися в нашому світі? Річард торкнувся мовою куточків губ.

— Я вважаю, що Келен, щоб врятувати мені життя, сама не знаючи того, мимоволі закликала їх за допомогою магії. Оскільки до них вдалися, щоб врятувати мені життя, то це з моєї вини вони тут.

Чандален поміркував над визнанням Річарда.

— Мати-сповідниця ні за що б не помислила зла. І ти теж. І все ж через вас посланці смерті тут?

Тон Чандалена змінився з тривожного і стурбованого на владний. В кінці кінців, адже він тепер старійшина. І його відповідальність за благополуччя свого народу набагато більша, ніж простого мисливця.

Приблизно так, як мисливці Племені Тіни і мечоносці бака-тау-мана, дуже схожі за своїм світоглядом, мало не побилися між собою, відносини між Річардом і Чандаленом в свій час теж були вельми напруженими. На щастя, обидва вчасно зрозуміли, що у них набагато більше спільного, ніж приводів для розбіжностей.

Річард подивився на залишки хмар на горизонті і трохи світлішу смугу дощу.

— Боюся, що так. Додам ще, що я з недбалості не згадав дуже цінні для Зедда відомості, коли була така можливість. А тепер він уже поїхав в пошуках шимів.

Чандален знову, перш ніж заговорити, ретельно зважив слова Річарда.

— Ви — з Племені Тіни і обидва боролися, щоб захистити нас. Ми знаємо, що ви обидва не хотіли закликати шимів і заподіяти зло. — Чандален гордо випростався — ростом він навіть не дотягував Річарду до плеча — і вимовив: — Ми знаємо, що ви з Матір'ю-сповідницею обидва зробите все необхідне, щоб поправити справу.

Річард відмінно розумів кодекс честі, обов'язку і відповідальності, по якому жила ця людина.

Хоча вони з Чандаленом були представниками абсолютно різних народів з дуже різною культурою, Річард ріс в багатьох сенсах з таким же, як у Чандалена, кодексом честі. Можливо, подумав він, не такі вже вони й різні. Може вони по-різному одягаються, але у них однакові сподівання, прагнення і бажання. І побоювання у них теж одні й ті ж.

Не тільки вітчим Річарда, але і Зедд вчили його багато чому з того, чому навчало Чандалена його плем'я. Якщо ти скоїв проступок, не важливо, з яких причин, то повинен сам все виправити найкращим чином.

Ти можеш злякатися, це зрозуміло, ніхто і не чекає від тебе безстрашності, але найгірше, що ти можеш зробити, — втекти від учинених тобою бід. І не важливо, що ти оступився випадково, ти не намагався заперечувати свою провину. Ти не втік. Ти зробив усе необхідне, щоб поправити справу.

Це через Річарда шими вирвалися в цей світ. Те, що зробила Келен, щоб врятувати його, вже забирало життя у інших. Вона теж не здригнеться і піде на все, щоб зупинити шимів. Це навіть не підлягає обговоренню.

— Даю тобі слово, старійшина Чандален, що не буде мені відпочинку, поки Племені Тіни і всім іншим людям загрожують шими. Я не заспокоюся, поки не відправлю шимів в Підземний світ, де їхнє місце. Або помру, намагаючись це зробити.

На губах Чандалена промайнула тепла, сповнена гордості посмішка.

— Я знав, що мені не доведеться нагадувати тобі про дану тобою обіцянку завжди захищати наш народ, але мені приємно чути з твоїх вуст, що ти не забув своєї клятви.

І на подив Річарда відважив йому ляпаса.

— Сили Річарду-з-характером. Нехай його кипляча лють буде спрямована на наших ворогів.

Річард, потираючи щелепу, повернувся і побачив, що Келен з Дю Шайю повертаються.

— Для лісового провідника у тебе просто талант влипати в купу неприємностей, — прокоментувала Кара. — Як по-твоєму, після їхньої бесіди у тебе залишилася хоча б одна дружина?

Річард розумів, що Кара відверто над ним глузує у властивій їй дивній манері, намагаючись підняти йому настрій.

— Одна, я сподіваюся.

— Ну а якщо ні, — захихотіла Кара, — то завжди залишимося ми з тобою.

— Місце дружини вже зайнято, пребагато вдячний. — Річард рушив до жінкам.

Келен з Дю Шайю пліч-о-пліч йшли по траві. Обличчя обох були абсолютно безпристрасними. Що ж, принаймні крові не видно.

— Твоя інша дружина вмовила мене поговорити з тобою, — заявила Дю Шайю підійшов Річарду. — Тобі пощастило, що у тебе є ми обидві, — додала вона.

Річард вважав за благо прикусити язик, щоб з нього не зірвалися недоречні коментарі.

31

Дю Шайю підійшла до своїх мечоносців — судячи з усього, щоб наказати їм сісти і відпочити, поки вона буде розмовляти з Кахаріном. Келен тицьнула Річарда пальцем під ребра, підштовхуючи до мішків.

— Принеси Дю Шайю підстилку, щоб вона могла сісти, — тихенько прошепотіла вона.

— Навіщо їй наша? У них є їх власні підстилки. До того ж їй зовсім не потрібна підстилка, щоб поговорити зі мною.

Келен знову тицьнула його в ребра.

— Просто піди і принеси, — прошипіла вона. — На той випадок, якщо ти не помітив, ця жінка вагітна, і їй непогано відпочити.

— Ну, це все одно не означає…

— Річард! — Гаркнула Келен, втративши терпіння. — Якщо хочеш примусити когось підкоритися твоїй волі, це набагато простіше зробити, коли даєш людині можливість одержати невелику перемогу, щоб вона могла зберегти обличчя. Хочеш, я сама принесу їй підстилку?

— Ну що ж, гаразд. Думаю…

— Ось бачиш? Ти тільки що це довів. І ти принесеш підстилку.

— Значить, Дю Шайю здобуде маленьку перемогу, а я — ні?

— Ти дорослий хлопчик. Ціна, запрошена Дю Шайю, — підстилка, на якій вона буде сидіти, розповідаючи тобі, чому вони тут. Ціна абсолютно мізерна. Їй варто продовжувати вже виграну війну лише для того, щоб остаточно принизити і розтоптати супротивника.

— Але вона…

— Знаю. Дю Шайю перейшла всі межі, сказавши тобі те, що сказала. Ти це знаєш, я знаю, і вона знає. Але вона була ображена в найкращих почуттях, і частково по справі. Всім нам властиво помилятися. Вона не розуміє розмірів небезпеки, з якою ми зіткнулися. Вона погодилася помиритися ціною нашої підстилки, на якій буде сидіти. Вона всього лише хоче, щоб ти проявив до неї повагу. Нічого з тобою не станеться, якщо ти трошки їй підіграєш.

Вони підійшли до мішків, і Річард озирнувся. Дю Шайю ще розмовляла з майстрами меча.

— Ти їй загрожувала? — Тихенько запитав він, дістаючи з мішка підстилку.

— О так, — пошепки відповіла Келен, поклавши руку йому на плече. — Будь з нею поласкавіше. Вона тепер набагато більше схильна бути трохи ніжнішою після нашої з нею милої бесіди.

Річард розіграв цілий спектакль, ретельно втоптав траву і акуратним чином розстелив підстилку перед Дю Шайю. Рукою розгладив всі складки, поставив в середину бурдюк з водою і жестом запросив її:

— Будь ласка, Дю Шайю, присядь і поговори зі мною. — Він не міг змусити себе назвати її дружиною, але вважав, що це не має значення. — Твої слова дуже важливі, а час нас підтискає.

Дю Шайю ретельно перевірила, наскільки добре він прим'яв траву і чи зручно лежить підстилка. Задовольнившись результатом огляду, вона сіла скраю, підігнувши під себе ноги. Сидячи абсолютно прямо, високо піднявши голову і склавши на колінах руки, вона виглядала мало не величною. Річард вирішив, що так воно, власне, і є.

Він відкинув за спину свій золотий плащ і сів, схрестивши ноги, на іншому боці. Підстилка була невеликою, і їх коліна майже торкались. Ввічливо посміхнувшись, Річард запропонував їй бурдюк.

Дю Шайю граціозно прийняла підношення, а Річард згадав, як вперше побачив її. Вона була в нашийнику, прикута до стіни, гола, брудна і смерділа так, ніби провела біля цієї стіни місяці — а вона і провела, — але при цьому здалася йому такою ж величною, як тепер, коли вона була чиста і одягнена в молитовне плаття мудрої жінки.

Згадав він і як вона злякалася, коли він намагався її звільнити, і вкусила його. Спогад був таким виразним, що він ледь не відчував її зуби на своїй руці.

І тут йому прийшла в голову тривожна думка, що ця жінка володіє чарівним даром. Він не знав точно, наскільки цей дар сильний, але чітко бачив його відображення в її очах. Якимось чином його власний дар дозволяв йому бачити цю бездонність в очах тих, кого хоча б трохи присипав чарівний пилок дару.

Сестра Верна повідала Річарду, що спробувала дещо з свого арсеналу до Дю Шайю, щоб перевірити її можливості. Верна сказала, що закляття, які вона накладала на Дю Шайю, просто зникали, як бризки на гарячому піску. Але спроби Верни не пройшли непоміченими. Верна повідомила, що Дю Шайю знала, що Верна робить, і якимось чином вміла зводити це нанівець.

Річард вже давно встановив, що, крім усього іншого, дар Дю Шайю включає в себе і якусь примітивну форму пророцтва. Враховуючи, що вона місяці просиділа на ланцюгу, він дуже сумнівався, що її чарівний дар якось може впливати на зовнішній світ. Люди, чия магія може впливати на інших, навряд чи дозволили б посадити себе на ланцюг і чекати, коли їх принесуть в жертву. І не стали б кусатися. Але Дю Шайю вміла протистояти спрямованому на неї магічному впливу. Досить поширена форма захисту проти чарівної зброї, як з'ясував Річард.

З появою в світі трьох шимів магія Дю Шайю, незалежно від її потужності, зникне. Якщо вже не зникла. Річард почекав, пока вона нап'ється і поверне бурдюк, потім приступив до бесіди.

— Дю Шайю, мені потрібно…

— Запитай, як живе наш народ.

Річард глянув на Келен. Та закотила очі і кивнула.

Річард поклав бурдюк і прокашлявся.

— Дю Шайю, я щасливий бачити тебе в доброму здоров'ї. Дякую тобі за те, що прислухалася до мого прохання і зберегла дитину. Я знаю, що це велика відповідальність — виростити дитя. Я впевнений, що ти будеш винагороджена до кінця днів радістю за твоє рішення, а дитина буде винагороджена твоєю мудрістю. Знаю також, що не стільки мої слова вплинули на твоє рішення, скільки твоє серце. — Річарду не потрібно було прикидатися щирим, він і справді казав це від чистого серця. — Мені дуже шкода, що ти залишила інших своїх дітей, щоб здійснити таку довгу і небезпечну подорож, щоб донести до мене свої мудрі слова. Я знаю, що ти не пустилася б у такий довгий і небезпечний шлях заради дрібниці.

Дю Шайю чекала, явно не зовсім задоволена. Річард, терпляче граючи по її правилах, перевів подих і продовжив:

— Будь ласка, Дю Шайю, розкажи мені, як поживають бака-тау-мана, повернувшись нарешті на землі своїх предків. — Дю Шайю зволила прихильно посміхнутися.

— Наш народ живе добре і щасливий на своїй батьківщині завдяки тобі, Кахарін, але про нього ми поговоримо пізніше. Зараз же я повинна розповісти тобі, навіщо я тут.

Річард зусиллям волі подавив гнів в очах.

— З нетерпінням чекаю твоєї розповіді. — Вона відкрила було рот, але тут же в свою чергу гнівно блиснула очима.

— Де твій меч?

— У мене його з собою немає.

— А чому?

— Мені довелося залишити його в Ейдіндріле. Це довга історія і не…

— Але як ти можеш бути Шукачем без свого меча? Річард зітхнув поглибше.

— Шукач Істини — це людина. Меч Істини — лише знаряддя, яким Шукач користується, приблизно так само, як ти використовувала свисток, щоб домогтися миру. Я можу бути Шукачем і без меча, як і ти залишаєшся мудрою жінкою без чарівництва свистка.

— Якось це неправильно. — Вона здавалася здивованою. — Мені подобався твій меч. Він розсік нашийник на моїй шиї, залишивши голову на місці. Він оголосив нам тебе як Кахаріна. Твій меч повинен бути при тобі.

Вирішивши, що він вже досить пограв в її гри, Річард подався вперед, вже не приховуючи гніву у погляді.

— Я візьму меч, як тільки опинюсь в Ейдіндрілі. Ми якраз прямували туди, коли зустріли вас. І чим менше часу я проведу, сидячи тут сиднем, тим швидше прибуду в Ейдіндріл і зможу взяти меч. Вибач, Дю Шайю, якщо я здаюся тобі квапливим. Я не хочу тебе образити, але я дуже турбуюся за життя невинних людей і тих, хто мені дорогий. І поспішаю я заради безпеки бака-тау-мана теж. Буду дуже вдячний, якщо ти скажеш мені, навіщо ви тут. Люди гинуть. Деякі з твоїх теж загинули. Я повинен з'ясувати, чи здатен я що-небудь зробити, щоб зупинити шимів. Меч Істини може мені в цьому допомогти. А для цього мені потрібно бути в Ейдіндрілі. Не могли б ми швидше закінчити розмову?

Дю Шайю посміхалася, задоволена тим, що він надав їй належну повагу. Раптово усмішка сповзла з її обличчя, і вперше за весь цей час вона здалася Річарду невпевненою в собі, маленькою і переляканою.

— Чоловік мій, мені були тривожні бачення щодо тебе. Як у мудрої жінки у мене іноді бувають видіння.

— Радий за тебе, але не бажаю про це чути.

— Що? — Втупилася вона на нього.

— Ти сказала, що в тебе бувають видіння.

— Так.

— Не бажаю нічого чути ні про які видіння.

— Але… але… Ти повинен! Це ж видіння!

— Видіння — різновид пророцтва. Поки що від пророцтв у мене суцільні неприємності. Я не хочу нічого слухати.

— Але видіння допомагають.

— Ні, не допомагають.

— Вони виявляють істину.

— Вони не більш правдиві, ніж сни.

— Сни теж бувають віщими.

— Ні, не бувають. Це всього лише сни. І видіння теж не бувають віщими. Просто видіння, і все. — Але я бачила тебе в цьому видінні!

— Наплювати. Не бажаю нічого про це чути. — Ти був у вогні.

— Мені іноді сниться, що я літаю, — важко зітхнув Річард. — Але це зовсім не означає, що я дійсно вмію літати.

— Тобі сниться, що ти літаєш? — Дю Шайю нахилилася до нього. — Як птах? Ніколи про таке не чула. Вона випросталась.

— Це всього лише сон, Дю Шайю. Як твоє видіння.

— Але мені було таке видіння! А це означає, що воно віще.

— Те, що я літаю уві сні, не означає, що я і справді літаю. Я не стрибаю з висоти, розмахуючи руками, як крилами. Це всього лише сон, як і твоі видіння. Я не вмію літати, Дю Шайю.

— Але можеш згоріти.

Річард уперся кулаками в коліна і трохи відкинувся назад, благаючи добрих духів дарувати йому терпіння.

— Гаразд, добре. Що ще було в цьому видінні?

— Нічого. Це все.

— Нічого? Тільки це? Я у вогні? Всього лише сон про те, що я горю?

— Не сон, — похитала вона пальцем. — Видіння.

— І ти проробила весь цей шлях, щоб повідомити мені про це? Що ж, спасибі тобі велике, що прийшла з такого далека, щоб розповісти це мені, але тепер нам дійсно пора рухатися далі. Скажи своєму народу, що Кахарін бажає їм усіх благ. Щасливої дороги додому.

Річард зробив вигляд, що має намір встати.

— Хіба що в тебе є ще що сказати? — Додав він. Дю Шайю трохи розгубилася під його натиском.

— Я злякалася, побачивши мого чоловіка у вогні.

— Я б теж злякався, опинившись у вогні.

— Мені б не хотілося, щоб Кахарін згорів.

— Кахаріну теж не хотілося би згоріти. Чи показало тобі твоє видіння, як мені цього уникнути? Вона опустила голову і потеребила підстилку.

— Ні.

— Ось бачиш? Ну і яке в твоєму видінні пуття?

— Корисно знати такі речі, — сказала вона, скачуючи вовняну кульку. — Це може допомогти.

Річард почухав лоб. Дю Шайю явно збиралася з духом сказати йому щось більш важливе, більш тривожне. Він збагнув, що видіння — лише привід. Він трохи пом'якшив тон, щоб допомогти їй.

— Спасибі за попередження, Дю Шайю. Я буду пам'ятати, що воно зможе мені якимось чином допомогти.

Дю Шайю поглянула на нього і кивнула.

— Як ви мене знайшли? — Запитав він.

— Ти ж Кахарін. — Вона знову стала величною. — А я — мудра жінка бака-тау-мана, хранителька давніх законів. Твоя дружина.

Річард все зрозумів. Вона була пов'язана з ним узами, приблизно як д'харіанці. Як Кара. І як Кара, Дю Шайю могла відчувати, де він знаходиться.

— Я був на добу шляху південніше. Ви ледь не упустили мене. Тобі стало складно визначати моє місцезнаходження? Дю Шайю відвела погляд і кивнула.

— Я завжди могла, і вдень і вночі, вказати напрямок і сказати: Кахарін он там. — Вона трохи помовчала, потім опанувала себе і продовжила: — Але ставало все важче й важче визначати.

— Кілька днів тому ми були в Ейдіндрілі, — сказав Річард. — Ви рушили в дорогу задовго до того, як я опинився тут.

— Так. Ти був не тут, коли я вперше зрозуміла, що повинна йти до тебе. Ти був набагато, набагато далі на північному сході, — махнула вона назад.

— Тоді навіщо ви пішли сюди, якщо ти відчувала мене на північному сході, в Ейдіндріле?

— Коли я стала відчувати тебе все гірше і гірше, я зрозуміла, що щось відбувається. Мої видіння сказали мені, що я повинна знайти тебе перш, ніж остаточно перестану тебе відчувати. Якби я йшла туди, де, як я знала, ти перебував, коли ми вийшли в дорогу, то тебе б там не виявилося, коли ми прийшли. Тоді я прислухалася до своїх видінь, поки вони в мене ще були, і рушила туди, куди вони мені підказали. В кінці подорожі я почала відчувати, що ти тут. Але незабаром я взагалі перестала тебе відчувати. Ми тоді були ще досить далеко звідси, так що нам не залишалося нічого іншого, як продовжувати йти в цьому напрямку. Добрі духи почули мої молитви і дали нашими дорогами перетнутися.

— Я радий, що добрі духи тобі допомогли, Дю Шайю. Ти хороша людина і заслуговуєш їх допомоги. — Вона знову потеребила підстилку.

— Але мій чоловік не вірить моїм видінням. Річард облизав губи.

— Мій батько частенько велів мені не їсти грибів, які я знаходив у лісі. Він говорив, що бачить, як я їм отруйний гриб, потім хворію і вмираю. Він не мав на увазі, що дійсно бачить, як це відбувається, а просто турбувався за мене. Він попереджав мене про те, що може статися, якщо я з'їм незнайомий гриб.

— Я розумію, — ледь помітно посміхнулася вона.

— Були твої видіння істинними? Може, це були лише видіння того, що можливо, але не обов'язково станеться?

— Вірно, деякі видіння показують те, що може статися, але це не обов'язково відбудеться. Можливо, видіння про тебе належить до числа таких.

Річард взяв у руки її долоньку.

— Дю Шайю, — ласкаво промовив він, — будь ласка, скажи, навіщо ти до мене прийшла?

Вона погладила різнокольорові клаптики на рукавах, немов нагадуючи собі про молитви, що вклали в них люди. Ця жінка несла на собі вантаж відповідальності мужньо, хоробро і з гідністю.

— Бака-тау-мана щасливі опинитися знову на своїй землі після настільки довгої розлуки з батьківщиною. Наша рідна земля саме така, як про неї говорили предки. Родюча. З достатком води. Це гарне місце, щоб ростити дітей. Місце, де ми вільні. Наші серця співають від щастя, що ми вдома. Всі люди повинні мати те, що ти дав нам, Кахарін. Кожен народ повинен спокійно жити своїм життям. І бути в безпеці. — Обличчя її раптом стало дуже сумним. — А ви — ні. Ти і твій народ цих земель в Новому світі, про який ти мені розповідав, ви в небезпеці. Йде величезна армія.

— Джеган! — Видихнув Річард. — У тебе було видіння?

— Ні, мій чоловік. Ми бачили її своїми власними очима. Мені соромно говорити тобі про це, соромно тому, що ми дуже злякалися, а мені не хотілося признаватися в цьому. Коли я була прикута до стіни і знала, що маженді скоро принесуть мене в жертву, я не так боялася, бо мусила померти лише я, а не мій народ. Мій народ сильний і обрав би іншу мудру жінку на моє місце. І вони билися б з маженді, якби ті прийшли на болота. Я б померла, знаючи, що бака-тау-мана буде жити далі. Ми щодня тренуємося з нашою зброєю, щоб ніхто не міг прийти і знищити нас. Ми завжди готові, як велять стародавні закони, битися з кожним, хто зазіхне на нас. Ніхто, крім Кахаріна, не може протистояти нашим майстрам меча. Але якими би сильними не були наші майстри меча, вони не в змозі протистояти такій армії. Коли вони звернуть на нас увагу, ми не зможемо з ними впоратися.

— Я розумію, Дю Шайю. Розкажи мені, що ви бачили.

— Я не можу передати словами те, що бачила. Не знаю, як сказати так, щоб ти зрозумів, наскільки велика ця армія. Скільки у них коней. Скільки фургонів. Скільки зброї. Ця армія тяглася від горизонту до горизонту багато днів. Їм немає числа. Це все одно що порахувати травинки на цій рівнині. Я не знаю слів, якими можна виразити цю кількість.

— Гадаю, ти тільки що це зробила, — пробурмотів Річард. — Значить, на вас вони не напали?

— Ні, Вони не йшли по наші землі. Ми боїмося за наше майбутнє, коли ці люди вирішать поглинути нас. Такі не залишать нас у спокої надовго. Такі захоплюють все, і їм завжди мало. Наш народ загине весь. Наших дітей переб'ють. Жінок захоплять. У нас немає ніякої надії впоратися з такою силою. Ти — Кахарін, ти повинен знати про такі речі. Так велить стародавній закон. Як мудра жінка бака-тау-мана я соромлюся того, що змушена показувати тобі свій страх і говорити, що наш народ боїться, що ми всі загинемо в зубах цієї тварюки. Мені б хотілося сказати тобі, що ми хоробро дивимося в очі смерті, але це не так. Ми дивимося з тремтінням у серці. Ти — Кахарін, тобі цього не зрозуміти. Ти не відаєш страху.

— Дю Шайю, — приголомшено заперечив Річард. — Мені частенько буває страшно!

— Тобі? Ніколи! — Вона відірвала погляд від підстилки. — Ти так сказав, щоб мені не було соромно. Ти безстрашно воював з тридцятьма майстрами меча і переміг. Тільки Кахарін здатний на таке. Кахарін безстрашний.

— Я воював з тридцятьма, — підняв їй підборіддя Річард, — але зовсім не безстрашно. Я був шокований. Точно так само, як зараз я боюся шимів і майбутньої війни. Признаватися в боязні чогось — зовсім не прояв слабкості, Дю Шайю.

— Дякую тобі, Кахарін, — посміхнулася вона у відповідь на його доброту.

— Значить, Імперський Орден не намагався на вас напасти?

— Поки що нам нічого не загрожує. Я прийшла попередити тебе, тому що вони йдуть в Новий світ. Вони пройшли повз нас. Спочатку вони нападуть на вас.

Річард кивнув. Орден йшов на північ, в Серединні Землі.

Генерал Райбах з майже стотисячною армією рухався маршем на схід, щоб перекрити південні підходи до Серединних земель. Генерал попросив у Річарда дозволу не повертатися в Ейдіндріл. Він планував охороняти південні проходи в Серединні Землі, особливо обхідні шляхи у Д'хару. Це план здавався Річарду цілком вірним.

І ось тепер доля розпорядилася так, щоб д'харіанська армія Райбаха встала на шляху Джегана.

Сили Райбаха, можливо, не настільки великі, щоб розбити Імперський Орден, але д'харіанці — безстрашні воїни і зможуть утримати проходи на північ. Як тільки вони з'ясують, куди рухається Джеган, Райбаху можна буде надіслати ще війська.

У розпорядженні Джегана малися чарівники і сестри Світла і Темряви. У генерала Райбаха теж були сестри Світу. Сестра Верна — тепер аббатиса Верна — дала Річарду слово, що сестри будуть битися з Орденом і застосовуваної ним магії. Магія тепер зникає, але це стосується і магії поплічників Джегана, за винятком, можливо, сестер Тьми і тих чарівників, хто вміє користуватися Магією Збитку.

Генерал Райбах, як Річард і інші генерали в Ейдіндрілі і Д'харі, розраховували на те, що сестри Світла використовують свої можливості, щоб відстежити шлях Джегана в Новому світі. Тоді, за допомогою цих відомостей, можна розташувати д'харіанську армію на вигідних позиціях для оборони. І ось тепер магія зникає, і вони стануть сліпими, як кроти.

На щастя, Дю Шайю і бака-тау-мана перешкодили Ордену захопити їх зненацька.

— Це неоціненна допомога, Дю Шайю, — посміхнувся Річард. — Ви принесли дуже важливі відомості. Тепер ми знаємо, що робить Джеган. Значить, вони не спробували пройти по вашим землям? Просто пройшли мимо?

— Щоб напасти на нас зараз, їм потрібно було звертати убік. Через їх чисельності вони пройшли дуже близько, але, як дикобраз під черевом пса, наші майстра меча зробили це зіткнення дуже болючим. Ми захопили декого з вождів цих двоногих собак. Вони сказали нам, що поки що їх армію не цікавить наша крихітна земля і народ, і вони охоче пройшли мимо. Вони полюють на більш велику дичину. Але коли-небудь вони повернуться і зітруть бака-тау-мана з лиця землі.

— Вони розповіли про свої плани?

— Всі розповідають, якщо вміти запитувати, — посміхнулася Дю Шайю. — Шими — не єдині, хто користується вогнем. Ми…

— Ідея мені зрозуміла, — підняв руку Річард.

Річард потеребив губу, розмірковуючи над важливою інформацією.

— Логічно. Вони якийсь час збирали сили в Старому світі. Але стояти на місці вічно вони не можуть. Армію треба годувати. Армії такого розміру треба пересуватися, і їй потрібно продовольство. У величезних кількостях. А Новий світ для них з цієї точки зору дуже ласий шматок, крім завоювання територій. — Він глянув на стоячу біля його лівого плеча Келен. — І куди, по-твоєму, вони найімовірніше відправляться за продовольством?

— Таких місць багато, — знизала плечима Келен. — Вони можуть грабувати всюди, куди заявляться, мародерствуючи у міру просування вглиб Серединних Земель. Якщо вони будуть просуватися, лише виходячи з міркувань постачання продовольством, то будуть просто годуватися на марші, як кажан жуками. Або можуть напасти на яку-небудь країну з великими запасами. Ліфан, наприклад, забезпечить їх великою кількістю зерна. У Сандері величезні стада овець, що дасть Ордену м'ясо. Якщо вони захоплять багату продовольством країну, то забезпечать себе надовго і тоді вже наступну мету будуть вибирати з чисто стратегічних міркувань. Нам тоді доведеться важкувато. На їх місці я так би і вчинила. Якщо вони будуть добре забезпечені продовольством, нам буде складно обчислювати їх наступну мету, і, відповідно, ми не будемо знати, куди направляти армію.

— Ми можемо скористатися армією Райбаха, — подумав уголос Річард. — Можливо, йому вдасться блокувати Орден або хоча б сповільнити його просування, а ми тим часом евакуюємо людей і продовольство до того, як Джеган добереться до них.

— Непроста задачка — перемістити такі запаси. Якщо Райбах застане зненацька війська Джегана, — сказала Келен, теж розмірковуючи вголос, — втягне їх у бійку і затримає, ми зможемо підвести достатньо військ з флангів…

Дю Шайю похитала головою.

— Коли нас вигнали з рідної землі законодавці, ми були змушені жити в сирих місцях. Коли на півночі йшли тривалі дощі, починалося повінь. Річка виходила з берегів і розтікалася вшир. І її потік зносив усе на своєму шляху. Ми не могли нічого протиставити цій стрімнині. І ніхто не може. Ти думаєш, що у тебе вийде, поки воно не приходить. І тоді ти або шукаєш місце повище, або помираєш. Ця армія — як повінь. Ви навіть уявити собі не можете, яка вона величезна.

Від цих слів і туги в очах жінки у Річарда мурашки поповзли по тілу. Хоча вона не могла точно назвати чисельності орди, яка насувалася, це і не мало значення. Він і так зрозумів, як ніби вона якимось чином впровадила картинку прямо йому в мозок.

— Дю Шайю, спасибі тобі, що доставила нам ці відомості. Цим ти врятувала безліч життів. Тепер принаймні нас не захоплений зненацька, як цілком могло трапитися. Спасибі тобі.

— Генерал Райбіх вже рухається на схід, так що у нас є деяка перевага, — сказала Келен. — Тепер ми повинні його сповістити.

— Ми можемо зробити гак по дорозі в Ейдіндріл, — кивнув Річард, — щоб зустрітися з ним і вирішити, що робити далі. До того ж ми можемо взяти у нього коней. Це заощадить нам час. Аби тільки він не відійшов занадто далеко. Час зараз вирішує все.

Після битви, в якій д'харіанци розбили здоровенний експедиційний корпус Джегана, Райбах розвернув армію і попрямував на схід. Д'харіанці поверталися на охорону північних проходів із Старого світу, де Джеган збирав своє військо, готуючись рушити на Серединні Землі і, цілком імовірно, на Д'хару.

— Якщо ми зможемо добратися до генерала і попередити його про наближення орди Джегана, то тоді зможемо відправити від нього гінців у Д'хару за підкріпленням, — запропонувала Кара.

— А також в Кельтон, Яру і Греннідон, крім інших, — додала Келен. — На нашій стороні вже багато країн з арміями напоготові.

— Логічно, — кивнув Річард. — Ми хоча б з'ясуємо, де вони будуть потрібні. Тільки б швидше потрапити в Ейдіндріл.

— А ти впевнений, що це тепер має якесь значення? — Запитала Келен. — Адже це шими, а не Шнирок.

— Те, що попросив нас зробити Зедд, можливо, і не допоможе, але ми ж не можемо бути до кінця в цьому впевнені, правда? Може, він не збрехав про те, що це потрібно терміново зробити, просто затуманив нам мізки Шнирком, щоб ми не думали про шимів.

— Ми можемо програти Джегану раніше, ніж до нас доберуться шими. А труп є труп. — Келен засмучено зітхнула. — Не знаю я, яку гру затіяв Зедд, але правда допомогла б нам вірніше визначитися в подальших діях.

— Ми повинні йти в Ейдіндріл, — відрізав Річард. — Ось і все.

В Ейдіндрілі залишився його меч.

Річард був Шукачем Істини і зв'язаний узами з Мечем Істини. Без меча у нього було таке відчуття, що йому чогось не вистачає десь всередині.

— Дю Шайю, — запитав Річард, — коли ця величезна армія йшла мимо вас по шляху на північ…

— А я зовсім не говорила, що вона йшла на північ.

— Але… — Закліпав Річард. — Але вона повинна рухатися саме туди! Вони йдуть в Серединні Землі або на Д'хару. А це в будь-якому випадку на північ.

Дю Шайю рішуче похитала головою.

— Ні. Вони не йдуть на північ. Вони пройшли повз наші землі з півдня, уздовж берега, слідуючи йому, а тепер ідуть на захід.

— На захід? — Ошелешено перепитав Річард.

— Дю Шайю, ти впевнена? — Келен присіла на коліна біля Річарда.

— Так. Ми йшли за ними, розсилали розвідників у всіх напрямках, бо мої видіння попередили мене, що ці люди дуже небезпечні для Кахаріна. Деякі з їхніх начальників, що ми захопили, знали ім'я Річард Рал. Ось тому-то я і прийшла попередити тебе. Ця армія знає твоє ім'я. Ти завдав їм поразки і змішав їх плани. Вони тебе ненавидять. Їх люди нам це сказали.

— Чи твоє видіння про мене в вогні означає лише вогонь їх ненависті?

Дю Шайю деякий час поміркувати.

— Ти розбираєшся в видіннях, чоловік мій. Видіння не завжди означає те, що показує. Іноді воно говорить лише, що це можливо і потрібно бути уважним, а іноді, як ти кажеш, видіння висловлює лише ідею, а не подію.

Келен схопила Дю Шайю за рукав.

— Але куди вони йдуть? Десь вони повинні повернути на північ і направитися в Серединні Землі. На карту поставлені людські життя! Ви дізналися, куди вони йдуть? Ми повинні знати, де вони повернуть на північ!

— Ні, — відповіла Дю Шайю, спантеличена їх подивом. — Вони збираються йти уздовж берега великої води.

— Океану? — Уточнила Келен.

— Так, вони теж так її називали. Вони мають намір йти уздовж великої води на захід. Захоплені нами люди не знали, як називається те місце, тільки лише те, що вони йдуть далеко на захід, в країну, де, як ви сказали, великі запаси продовольства.

— Добрі духи! — Прошепотіла Келен, випустивши рукав Дю Шайю. — Ми по вуха влипли!

— Та вже, — стиснув кулаки Річард. — Райбах занадто далеко на сході і рухається не в тому напрямку!

— Все набагато гірше, — кинула Келен, спрямувавши погляд на південний захід, ніби могла бачити, куди прямує Орден.

— Ну звичайно! — Видихнув Річард. — Це країна, про яку говорив Зедд, та, що біля долини Наріф. Ізольована держава на північному заході звідси, де росте багато зернових. Так?

— Так, — підтвердила Келен, не зводячи очей з горизонту. — Джеган йде до основної годівниці Серединних Земель!

— Тоскни, — пригадав Річард, як назвав цю країну Зедд. Келен, повернувшись, сердито кивнула:

— Схоже, що так. От уже ніколи не думала, що Джеган настільки ухилиться в сторону. Я думала, що він постарається якнайшвидше нанести удар по Серединних Землях і проникнути вглиб Нового світу, щоб не дати нам часу зібрати військо.

— Я теж цього очікував. І Райбах був тієї ж думки. А тепер він захищає ворота, в які Джеган і не збирається ломитися.

Річард потарабанив пальцями по коліну, оцінюючи ситуацію, що склалася.

— Що ж, принаймні це може дати нам додатковий час, і тепер ми знаємо, куди Імперський Орден йде. В Тоскну.

Келен похитала головою. Вона теж, судячи з усього, зважила ситуацію.

— Зедд знає стару назву цієї країни. А вона помінялося. Її називали Угорщина, Вендіція і Турслан, крім інших назв. Тоскною її вже досить давно не називають.

— А! — Річард не особливо вслухався в її слова, подумки прикидаючи список того, що їм потрібно обміркувати. — І як же вона тепер зветься?

— Андер.

Річард миттєво підняв голову. Його раптом ніби облило крижаною хвилею.

— Андер? Чому? Чому її назвали Андер? Келен насупилася, бачачи вираз його обличчя.

— На честь одного з давніх засновників. Його звали Андер. Річард застиг.

— Андер, — моргнув він. — Йозеф Андер?

— А це ти звідки знаєш?

— Чарівник, якого називали Гора? Той, якого, як написав Коло, вони направили розбиратися з шимами? — Келен кивнула. — Це його прізвисько, так його всі називали. А справжнє його ім'я — Йозеф Андер.

32

Річарду здавалося, що думки у нього в голові перемішалися остаточно. Він намагався знайти вихід з положення з шимами, і в той же час перед його уявним поглядом текла нескінченна лавина ворожих солдатів, що йшли із Старого світу сюди.

— Гаразд, — підняв він руку, закликаючи всіх до тиші. — Гаразд, стихніть. Давайте-но краще спробуємо розкласти все по поличках.

— Увесь світ може загинути через шимів ще до того, як Джеган захопить Серединні Землі, — висловилася Келен. — У першу чергу ми повинні розібратися з шимами — ти сам мене в цьому переконав. Не те щоб світу для виживання так вже необхідна магія, але нам-то вона точно потрібна, щоб протистояти Джегану. Він буде просто щасливий, якщо ми зможемо битися з ним тільки мечем. Ми повинні їхати в Ейдіндріл. Ти сам сказав, раптом Зедд говорив правду про те, що нам треба зробити в замку Чарівника? З тією пляшкою? Якщо ми не впораємося з цим, то, можливо, таким чином допоможемо шимам захопити світ живих. І якщо не будемо діяти швидко, то запросто можемо спізнитися.

— І мені потрібно, щоб мій ейдж знову став діяти, — нетерпляче встряла Кара, — інакше в разі потреби я не зможу захищати вас обох. Я вважаю, що нам треба рухатися в Ейдіндріл і зупинити шимів.

Річард подивився на обох жінок.

— Відмінно. Але як ми зупинимо шимів, якщо доручення Зедда — лише безглузда нісенітниця, розказана нам, щоб прибрати нас з дороги? Що, якщо він просто турбувався і хотів захистити нас, поки сам буде намагатися розібратися з шимами? Зразок того, як люблячий батько при вигляді підозрілого незнайомця відправляє дітей в будинок, щоб вони терміново підрахували йому дрова біля вогнища.

Річард бачив, як лиця обох спохмурніли.

— Я хочу сказати, що інформація про те, що Йозеф Андер, якого в давнину відправили розбиратися з шимами, і засновник Андера — одна і та ж особа, надзвичайно важлива. Може, це щось значить, а Зедд цього просто не знає. Я не кажу, що нам слід їхати в Андер. Духам відомо, як мені хочеться якнайшвидше потрапити в Ейдіндріл. Просто я боюся упустити щось важливе. — Річард стиснув скроні. — Я не знаю, що робити.

— Значить, треба їхати в Ейдіндріл, — резюмувала Келен. — Там по крайній мірі ми знаємо, що у нас є шанс. Річард продовжив розмірковувати вголос:

— Можливо, це кращий варіант. Зрештою, Гора, тобто Йозеф Андер, міг знешкодити шимів десь в іншому місці — де-небудь в протилежному кінці Серединних Земель, — а вже потім, значно пізніше, після війни, наприклад, допомогти заснувати країну, яку нині називають Андером.

— Вірно. Значить, ми повинні дістатися до Ейдіндріла якнайшвидше, — наполягала на своєму варіанті Келен. — І сподіватися, що це зупинить шимів.

— Послухай! — Річард підняв палець, закликаючи її до терпіння. — Я в принципі згоден, але як ми зупинимо шимів, якщо доручення Зедда — повна нісенітниця? Чергова його хитрість? У такому разі виявиться, що ми не зробили рівним рахунком нічого ні проти шимів, ні проти Джегана. Таку можливість ми теж повинні враховувати.

— Лорд Рал, їхати в Ейдіндріл все одно справа потрібна, — продовжувала насідати Кара. — Не тільки тому, що там ваш меч і Зедд доручив нам там справу, а тому, що там у вашому розпорядженні буде щоденник Коло. І Берліна допоможе вам з перекладом. Напевно, вона весь цей час продовжує над ним працювати. Можливо, вона вже знайшла ще що-небудь про шимів. Можливо, у неї є відповіді, які вас чекають. А якщо й ні, то все одно книжка буде у вас, а ви знаєте, що шукати.

— Вірно, — погодився Річард. — І інші книжки в замку є. Коло пише, що з шимами виявилося набагато легше впоратися, ніж всі думали.

— Так, але всі вони володіли Магією Збитку, — зауважила Келен.

Річард теж нею володів, але практично не знав, як нею користуватися. По-справжньому він розбирався тільки в тому, як діє його Меч Істини.

— Може, в одній із книжок у замку Чарівника є відповідь, як впоратися з шимами, — додала Кара. — І не виключено, що це зовсім не складно. І Магії Збитку для цього не потрібно. — Морд-Сіт схрестила руки на грудях, всім своїм видом виказуючи неприязнь до магії. — Може, вам достатньо лише підняти палець і звеліти їм забратися.

— Так, адже ти чарівник, — сказала Дю Шайю, не зрозумівши, що Кара, за її звичаєм, глумиться. — Ти можеш це зробити.

— Ти мені лестиш, — хмикнув Річард на висловлювання Дю Шайю.

— І все одно так чи інакше виходить, що єдиний вихід — їхати в Ейдіндріл, — підбила підсумок Келен.

Річард невпевнено похитав головою. Як же важко прийняти вірне рішення. Він вагався, кидаючись то в один бік, то в інший. Йому страшно не вистачало інформації, щоб схилити чашу терезів у потрібний бік. Часом йому хотілося кричати, що він всього лише лісовий провідник і поняття не має, що робити, і щоб прийшов хтось і видав підказку. Іноді він здавався собі самозванцем, який видає себе за Магістра Рала, і жадав кинути все і втекти в Вестланд.

Зараз він перебував саме в такому настрої.

Як же він шкодував, що Зедд йому збрехав! А в результаті він бовтається, як крижинка в ополонці, і не знає, до якого берега плисти. І все тому, що він, Річард, не скористався мудрістю Зедда, коли була така можливість. Якби тільки він потрудився тоді поворушити мізками і згадати про Дю Шайю!

— Чому ти заперечуєш проти Ейдіндріла? — Запитала Келен.

— Сам не знаю, — хмикнув Річард. — Але тепер нам точно відомо, куди йде Джеган. І треба з цим щось робити. Якщо він захопить Серединні Землі, нам усім кінець, і вже тоді нам з шимами явно не впоратися. — Він почав крокувати. — Що, якщо шими — не така вже велика загроза, як ми думаємо? Ні, з точки зору подальшої перспективи, безумовно, вони небезпечні, але що, якщо їм потрібні роки на те, щоб завдати дійсно відчутного збитку? Непоправної шкоди? Наскільки я розумію, на це їм будуть потрібні століття.

— Та що з тобою, Річард? Вони вбивають людей зараз! — Келен вказала в напрямку села Племені Тіни. — Вони вбили Юні. Вбили кількох бака-тау-мана. Ми повинні зробити все необхідне, щоб зупинити їх. Ти ж сам мене в цьому переконав.

— Я згодна з Матір'ю-сповідницею, лорд Рал, — заявила Кара. — Ми повинні їхати в Ейдіндріл. Дю Шайю піднялася на ноги.

— Можна мені сказати, Кахарін? — Річард повернувся зі світу думок.

— Так, звичайно!

Вона зібралася було щось сказати, але так і завмерла з відкритим ротом. На її обличчі з'явився спантеличений вираз.

— Ця людина, що їх веде, Джеган, він чарівник?

— Ну так, в деякому роді. Він здатний оволодівати розумом людей і таким чином управляти ними. Він називається соноходець. Ніякою іншою магією він не володіє.

Дю Шайю деякий час роздумувала над його словами.

— Ніяка армія не може довго існувати без підтримки жителів своєї країни. Він керує всіма жителями своєї країни таким чином? І всі на його стороні?

— Ні. Він не здатний впливати на всіх одночасно. Він повинен вибирати когось одного, хто йому потрібен у даний момент. Ну, приблизно як майстер меча в бою спершу вибирає найважливіші цілі. Він захоплює тих, хто володіє магією, і керує ними, щоб користуватися їх чарами для своїх цілей.

— Значить, таким чином відьми змушені творити зло за його вказівкою? І своєю магією тримають його народ за горлянку?

— Ні, — вимовила за спини Річарда Келен. — Люди підкоряються добровільно.

На обличчі Дю Шайю було написано сумнів.

— Ви вважаєте, що люди самі дозволяють такій людині бути їхнім вождем?

— Тирани можуть правити тільки за згодою своїх громадян.

— Значить, вони теж погані люди, а не тільки він один?

— Ці люди нічим не відрізняються від інших, — пояснила Келен. — Як собаки навколо банкетного столу, люди збираються навколо тирана в прагненні підібрати кинуті на підлогу недоїдки. Звичайно, не всі виляють хвостом, але більшість — так, якщо тиран спершу змушує їх бризкати слиною від ненависті і дає добро їх мерзенним інстинктам, дозволяючи їм почувати себе при цьому так, ніби вони роблять те, що треба. Багато воліють брати, а не заробляти. А тирани охоче потурають таким бажанням.

— Шакали, — констатувала Дю Шайю.

— Шакали, — погодилася Келен.

Стривожена почутим, Дю Шайю опустила очі.

— Значить, все ще жахливіше. Я воліла б вважати, що ці люди одержимі магією соноходця або навіть самого Володаря, ніж знати, що вони слідують за цим звіром з власної волі.

— Ти хотіла щось сказати, — нагадав Річард. — Ти сказала, що хочеш щось повідомити. Мені б хотілося це почути.

Дю Шайю склала руки на животі. Розгубленість змінилася заклопотаністю.

— По дорозі сюди ми таємно слідували за цією армією, щоб дізнатися, куди вона йде. Ми захопили декого з них, щоб знати точно. Армія рухалася дуже повільно. Щоночі їх вождь наказував розбити намет для нього і його жінок. Намети великі, в них вільно може розміститися багато людей, і з багатьма пристроями, щоб йому було зручно. Для інших важливих осіб вони теж розбивали намети. І кожну ніч бенкетували. Їх вождь, Джеган, веде себе як великий і багатий король, що відправився в розважальну поїздку. А в фургонах їдуть жінки, деякі добровільно, деякі — ні. І кожну ніч їх пускають по колу. Цю армію веде не тільки жадоба завоювань, але і хіть. Спершу вони задовольняють свої інстинкти, а потім рухаються в пошуках нових завоювань. У них багато екіпіровки. Багато запасних коней. Повно м'ясних туш. Довгі каравани фургонів везуть найрізноманітнішу їжу. У них є фургони з усім на світі, починаючи від кузень до мукомолень. Вони везуть столи та стільці, килими, посуд і келихи, упаковані в дерев'яні ящики. І щоночі вони все це розпаковують, щоб шатер Джегана виглядав як палац, оточений будинками його наближених. З усім цим барахлом і зручностями здається, що подорожує ціле місто. Армія тече, як повільна ріка, — жестом показала Дю Шайю. — Це займає час, але ніщо не може її зупинити. Вона йде і йде. Їх багато, вони йдуть повільно, але вони йдуть. Я знала, що мені потрібно попередити Кахаріна, тому ми не стали далі їх переслідувати і пішли швидко. Бака-тау-мана вміють пересуватися пішки так само швидко, як і люди на конях.

Річарду доводилося з нею ходити. Твердження не зовсім точне, але близьке до істини. Одного разу він посадив Дю Шайю на коня. Вона визнала його породженням зла.

— Швидко просуваючись на північний захід по великій і відкритій землі, ми несподівано наткнулися на велике місто з високими кам'яними стінами.

— Мабуть, Ренвольд, — зауважила Келен. — Це єдине в степу велике місто, яке могло попастися вам по дорозі. І у нього саме такі стіни, як ти описуєш.

— Ренвольд, — кивнула Дю Шайю. — Ми не знали, як він називався. — Її пильний погляд, погляд королеви, що повідомляє важливі новини, перейшов з Келен на Річарда. — Його відвідала армія цієї людини, Джегана. — Дю Шайю втупилася вдалину, начебто бачила все знову. — Ніколи не думала, що люди можуть бути такими жорстокими. Навіть маженді, як би ми їх не ненавиділи, ніколи не зробили б нічого подібного до того, що зробили солдати з тамтешніми жителями. — По щоках Дю Шайю заструмували сльози. — Вони вирізали всіх. Старих, молодих, дітей і навіть немовлят. Але не відразу, спочатку вони… — Дю Шайю не витримала і розридалася. Келен ласкаво обняла її, і Дю Шайю притулилася до неї, зробившись раптом схожою на дитину. Дитину, якій довелося побачити дуже багато.

— Знаю, — тихенько промовила Келен, теж готова розплакатися. — Знаю. Я теж побувала у великому місті зі стінами, по якому пройшлися віддані Джегану люди і знаю, що ти бачила. Я йшла серед мерців у стінах Ебініса. І бачила, яку різанину учинив там Орден. Бачила також, що вони спочатку зробили з живими.

Дю Шайю, яка мудро і безстрашно керувала своїм народом, з відвагою та гордістю витримала місяці полону, живучи з думкою про те, що її неминуче принесуть в жертву, яка бачила, як, слідуючи законам, які вона дотримувала, загинули її чоловіки, жінка, що добровільно дивились в обличчя смерті, коли допомагала Річарду знищити Башти Згуби, при спогаді про побачене в Ренвольді заридала, як дитина, уткнувшись в груди Келен.

Майстра меча відвернулися, щоб не бачити свою мудру жінку в такому розпачі. Чандален з мисливцями, які чекали неподалік кінця розмови, теж дивилися вбік.

Річард і уявити не міг, що щось може змусити Дю Шайю розплакатися при свідках.

— Там був один чоловік, — вимовила крізь схлипування Дю Шайю. — Єдиний, якого ми знайшли живим.

— Як йому вдалося вціліти? — Річарду останнє здалося дещо дивним. — Він не сказав?

— Він збожеволів. Він вив, волаючи до добрих духів, оплакував свою сім'ю. Весь час кричав щось про свою провину і дурість і молив добрих духів пробачити його і повернути йому дорогих йому людей. В руках у нього була голова дитини, що вже розкладалася. І він розмовляв з нею, як з живою, і благав про прощення.

По обличчю Келен пробігла тінь. Повільно і явно неохоче вона запитала:

— У нього було довге сиве волосся? І червоний плащ із золотою вишивкою?

— Ти його знаєш? — Підняла голову Дю Шайю.

— Посол Селдон. Він зовсім не пережив розгром міста. Він приїхав пізніше. В момент нападу він був у Ейдіндрілі. — Келен подивилася на Річарда. — Я запропонувала йому приєднатися до нас. Він відмовився, заявивши, що підтримує рішення Ради Семи, яка вважає, що їхня країна, Мардонія, стане вразливою, якщо приєднається до однієї зі сторін. Він відмовився приєднатися до нас або до Ордену, сказавши, що, на їхню думку, нейтралітет безпечніше для їх країни.

— Що ти йому відповіла? — Поцікавився Річард.

— Передала твої слова — твою заяву, що сторонніх спостерігачів в цій війні не буде. Я сказала йому, що як Мати-сповідниця я проголосила нещадну війну Ордену. Повідомила послові Селдону, що наша з тобою думка єдина, і що його країна або з нами, або проти нас, і що у Імперського Ордена такий же погляд на справу. Я намагалася пояснити йому, що з ними станеться. Але він не слухав. Я благала його подумати заради благополуччя його ж родини. А він заявив, що вони в повній безпеці за стінами Ренвольда.

— Так, такого уроку я не побажав би нікому, — прошепотів Річард.

Дю Шайю знову розплакалася.

— Я молилася, щоб та голова не була головою його власної дитини. Вона мені досі сниться! Річард ласкаво торкнувся її руки.

— Ми все розуміємо, Дю Шайю! Терор, проведений Орденом, розрахований саме на те, щоб деморалізувати майбутні жертви, застрахати їх настільки, щоб вони здалися. Тому-то ми і боремося з цими людьми.

Дю Шайю, витираючи сльози долонькою, глянула на нього.

— Тоді я прошу тебе піти туди, куди йде Орден. Або хоча б пошли кого-небудь попередити їх. Щоб люди могли втекти, перш ніж їх захоплять, замучать і переріжуть, як тих, яких ми бачили в Ренвольде. Цих андерців треба попередити. Вони повинні втікати.

Вона знову заплакала, гірко схлипуючи. Річард дивився, як вона йде в високу траву, щоб поплакати наодинці.

Він відчув на плечі долоню Келен і обернувся.

— Ця країна, Андер, ще не приєдналася до нас. Їх представники були в Ейдіндрілі і чули нашу пропозицію, так? Їм відома наша позиція?

— Так. Їх представників попередили, як і всіх інших, — відповіла Келен. — Їх сповістили про загрожуючу біду і про те, що ми маємо намір битися. Андеру відомо, що альянсу Серединних Земель прийшов кінець і що ми чекаємо від них капітуляції перед Д'харіанською імперією.

— Д'харіанською імперією. — Ці слова здавалися такими холодними і гіркими. Ось він, лісовий провідник, що відчуває себе самозванцем на троні, який відповідає за цілу імперію. — Не так давно Д'хара наводила на мене жах. Я боявся, що вона захопить всі землі. А тепер у ній наша єдина надія.

Келен посміхнулася іронії ситуації.

— Від колишньої Д'хари залишилася лише назва, Річард. Більшість людей знають, що ти б'єшся за їх свободу, а не для того, щоб їх поневолити. Тепер тиранія одяглася в залізний плащ Імперського Ордена. Андеру відомі умови — ті ж, що ми виставили всім іншим країнам. Якщо вони добровільно приєднаються до нас, то стануть одним народом з нами, будуть жити по чесних і справедливих законах і користуватися рівними правами. Вони знають, що винятків не буде ні для кого. Відомі їм і санкції та наслідки, якщо вони до нас не приєднаються.

— Ренвольду говорили те ж саме, — нагадав їй Річард — Вони нам не повірили.

— Не всі хочуть бачити правду. Ми не можемо на це розраховувати і повинні зосередитися на тих, хто поділяє наші переконання і готовий битися за свободу. Ти не можеш жертвувати хорошими людьми, Річард, і ризикувати всією справою заради тих, хто не бажає бачити істину. Це було б зрадою по відношенню до тих сміливців, що приєдналися до нас і за яких ти несеш відповідальність.

— Ти права. — Річард тихо зітхнув. Він думав так само, але було приємно почути це від неї. — У Андера велика армія?

— Ну… так, — кивнула Келен. — Але справжній захист Андеру забезпечує зовсім не армія, а зброя, звана Доміні Діртх.

Хоча назва походила на древнєд'харіанську, Річард не відразу збагнув, що вона означає, оскільки думки були зайняті чим іншим.

— Нею можна скористатися, щоб зупинити Орден? Келен, задумавшись, прийнялася обривати кінчики травинок.

— Це давня чарівна зброя. Маючи Доміні Діртх, Андер теоретично завжди був захищений від зовнішньої агресії. Вони входять до складу Серединних Земель, тому що ми вигідні для торгівлі. Їм потрібен ринок збуту для тої величезної кількості зерна і м'яса, що вони виробляють. Але, маючи Доміні Діртх, вони практично автономні, майже незалежні від Серединних Земель. Наші відносини завжди були складними. Як і попередня Мати-сповідниця, я змусила їх визнати мою владу і, отже, владу правлячої Ради, якщо Андер і далі бажає з нами торгувати. Однак андерці — гордий народ і завжди вважають себе особливими, кращими за інших.

— Але це вони так думають, а не я. І не Джеган. Так що там з цією зброєю? По-твоєму, вона може зупинити Імперський Орден?

— Ну, взагалі нею не користувалися вже багато століть. — Келен, розмірковуючи, водила по підборіддю пучечком трави. — Але не можу уявити, чому б і ні? Її ефективність відбиває всяке бажання нападати у кого завгодно. У всякому випадку, в звичайний час. З часу останнього великого конфлікту нею користувалися лише при відносно дрібних набігах.

— А як вона діє? — Зацікавилася Кара.

— Доміні Діртх — оборонний рубіж неподалік від кордонів зі степом. Він являє собою лінію величезних, розташованих на певній відстані один від одного, в межах видимості, дзвонів. Вони стоять на варті вздовж всього кордону Андера.

— Дзвони, — повторив Річард. — І як ці дзвони їх захищають? Ти хочеш сказати, що їх використовують як набат для виклику військ?

Келен похитала травинкою, як вчитель указкою. Зедд зазвичай так само качав пальцем, та ще з хитрющою посмішкою, щоб Річард не ображався на те, що його поправляють. Келен, однак, не поправляла, а навчала, тому що у всьому, що стосувалося Серединних Земель, Річард залишався учнем.

І тут, ледь слово «навчала» прийшло йому на думку, як його осяяло.

— Це не ті дзвони, — сказала Келен. — Вони навіть не дуже-то на них схожі, хіба що за формою. Вони вирізані з каменю і з роками стали печеристими і кострубатими. Вони більше схожі на стародавні монументи. Моторошні монументи. Зростаючі немов із землі посеред степу, вишикувавшись в лінію до самого горизонту, вони дуже схожі на хребет якогось величезного мертвого і нескінченно довгого чудовиська.

Річард спантеличено потер підборіддя.

— І якого ж вони розміру?

— Вони підносяться над травою і степом, стоячи на товстих кам'яних постаментах шириною у вісім або десять футів. Постаменти приблизно в ріст людини. У них прорубані сходинки вгору. Самі ж дзвони висотою… ну, я не знаю… вісім-дев'ять футів разом з рамою. З тильної сторони кожного дзвону в тому ж камені вирізьблена кругла виїмка, як… як щит. Або як відбивач настінної гасової лампи. Андерська армія постійно охороняє кожен дзвін. При наближенні ворога солдат за наказом стає за щит, а потім по Доміні Діртх — цим дзвонам — б'ють довгою дерев'яною битою. Дзвони видають дуже низький дзвін. У всякому разі, ті, хто стоїть за щитом, чують низький гул. Ніхто з нападників не вижив, щоб розповісти світу, який звук йде назовні, в зону смерті.

Здивування Річарда тут же змінилося подивом.

— Що дзвони роблять з нападниками? Що робить цей звук?

Келен покататися травинки в пальцях, мнучи їх.

— Зриває м'ясо з кісток.

Річард навіть уявити собі не міг такого жаху.

— Як по-твоєму, це легенда, чи ти точно знаєш, що так воно і є?

— Я якось бачила результат. Якесь примітивне степове плем'я зібралося зробити набіг, щоб помститися за свою жінку, згвалтовану андерським солдатом. — Вона скрушно похитала головою. — Це було мерзенне видовище, Річард. Купа кривавих кісток посеред… посеред фаршу. Виднілись жмути волосся, шматки одягу. Я бачила нігті і кінчики пальців, але решту мені розпізнати не вдалося. Не будь цих клаптиків і кісток, зроду не здогадатися, що це була людина.

— Тоді сумніву немає — ці дзвони використовують магію, — заявив Річард. — І на якій відстані вони вбивають? І як швидко?

— Наскільки я розумію, Доміні Діртх вбиває все, що перед ним на відстані видимості. Як тільки вони задзвонять, агресор встигає зробити крок, від сили два, а потім шкіра починає тріскатися, м'язи і плоть відриваються від кісток, всі внутрішні органи — серце, легені, взагалі все — вивалюються з грудної клітки, кишки випадають з живота. Захисту від цього немає. Як тільки Доміні Діртх задзвонив, все перед ним приречене на загибель.

— А може загарбник таємно проскочити вночі? — Уточнив Річард.

Келен похитала головою:

— Там рівнина, так що захисники бачать на багато миль. А вночі горять факели. До того ж перед ними ще широка смуга скопаної землі, щоб нападник не міг сховатися в траві або серед колосків. До тих пір, поки біля Доміні Діртх чергують солдати, оминути його неможливо. У всякому разі, пройшли вже тисячоліття з тих пір, як це вдалося.

— Кількість нападаючих має значення?

— Наскільки мені відомо, Доміні Діртх може знищити будь-яку кількість народу, що рухається на Андер, поки охороняючі його солдати б'ють в нього.

— Армію, наприклад… — Прошепотів собі під ніс Річард.

— Річард, я знаю, про що ти думаєш, але, раз з'явилися шими, магія зникає. Було б дурним і невиправданим ризиком розраховувати на те, що Доміні Діртх зупинить орди Джегана.

Річард подивився на сидячу в траві Дю Шайю, яка все плакала, сховавши обличчя в долоні.

— Але ти сказала, що у Андера мається і велика армія. — Келен нетерпляче зітхнула:

— Річард, ти обіцяв Зедду, що ми поїдемо в Ейдіндріл.

— Обіцяв. Але не сказав коли.

— Це малося на увазі само собою. Він повернувся до неї обличчям.

— Не буде порушенням обіцянки, якщо спершу ми завернемо кудись ще.

— Річард…

— Келен, цілком можливо, що, раз магія зникає, Джеган бачить в цьому свій шанс захопити Андер і всі наявні там продовольчі запаси.

— Це буде досить паршиво для нас, але у Серединних Земель є й інші джерела продовольства.

— А що, якщо продовольство — не єдина причина, по якій Джеган йде в Андер? — Вигнув брову Річард. — У нього є володіючі даром люди. І вони напевне вже з'ясували, як Зедд з Енн, що магія зникає. А якщо вони здогадаються, що виною тому шими? Що, якщо Джеган побачить в цьому шанс захопити непереможну в минулому країну, а потім, коли все прийде в норму, якщо шимів виженуть назад в Підземний світ?..

— У нього немає ніяких можливостей дізнатися, що це шими, а навіть якщо і дізнається, то звідки йому знати, як з ними впоратися?

— У його розпорядженні чарівники і чаклунки з Палацу Пророків. Ці люди вивчали книги, які зберігалися там. Протягом сторіч вивчали. Я й уявити не можу, як багато вони знають. А ти?

Судячи по тривозі в очах Келен, така думка не приходила їй на думку.

— Ти думаєш, вони можуть знати, як вигнати шимів?

— Поняття не маю. Але якщо знають або прийдуть в Андер, а потім знайдуть спосіб з ними впоратися, то сама подумай, чим це загрожує. Армія Джегана всім скопом виявиться в Серединних Землях, під прикриттям Доміні Діртх, і тоді ми ніякими силами їх не зупинимо. А вони зможуть коли захочуть, в будь-який вигідний їм момент, нападати на Серединні Землі. Андер — країна велика. А якщо Доміні Діртх буде в руках Джегана, ми навіть не зможемо вести там розвідку і не будемо знати, в якому місці він в даний момент зосередив свої війська. Не можемо ж ми охороняти весь кордон, так що у нього-то будуть усі можливості шпигувати за нами. І він зможе спокійно прориватися там, де найменше наших військ, і атакувати Серединні Землі. А якщо буде потрібно, то завдати удару і потім знову сховатися за Доміні Діртх. Якщо він не полінується зайнятися трошки плануванням бойових дій та запасеться трохи терпінням, він може почекати, поки утвориться який-небудь пролом, а наші війська виявляться занадто далеко, щоб вчасно відреагувати, і тоді вся його орда прорветься крізь пролом в нашій лінії оборони і обрушиться на Серединні Землі. А прорвавшись за лінію оборони, вони зможуть робити що захочуть, а нам залишиться лише безуспішно ганятися за ними. Як тільки він опиниться за кам'яною завісою Доміні Діртх, час стане грати на нього. Він зможе чекати тиждень, місяць, рік, десять років, поки ми не втомимося і не ослабнемо від постійної напруженості. І тоді раптово обрушиться на нас.

— Добрі духи! — Прошепотіла Келен і пронизливо глянула на Річарда. — Все це лише припущення. А якщо у них немає ніякого способу вигнати шимів?

— Та не знаю я, Келен! Я просто міркую на тему «що, якщо». Ми повинні вирішити, що нам робити. І якщо приймемо неправильне рішення, можемо втратити все.

— Ось тут ти правий, — зітхнула Келен. Річард повернувся і побачив, що Дю Шайю стоїть на колінах, схиливши голову і склавши руки, як у молитві.

— У Андері є книги, бібліотеки?

— Ну звичайно. У них величезна Бібліотека Культури, як вони її називають.

— Якщо існує відповідь, то чому вона повинна бути саме в Ейдіндрілі? — підняв брову Річард. — У щоденнику Коло? Що, якщо відповідь, якщо така взагалі існує, зберігається в їх бібліотеці?

— Якщо взагалі в якій-небудь книзі є ця сама відповідь. — Келен стомлено відкинула довгий локон, що звисав їй на груди. — Річард, я згодна, що все це дуже тривожно, але на нас лежить відповідальність за інших, і ми повинні діяти відповідно. На карту поставлені життя цілих народів. Якщо для того, щоб врятувати інших, доведеться пожертвувати однією країною, я з великим небажанням і скорботою надам цій країні волю, щоб виконати мій обов'язок перед більшістю. Зедд велів нам їхати в Ейдіндріл, щоб виконати завдання. Може, він сформулював це завдання інакше, але суть-то від цього не змінюється. Якщо, виконавши його доручення, ми зупинимо шимів, ми повинні це зробити. Наш обов'язок — діяти найкращим чином на благо інших.

— Знаю. — Гніт відповідальності може бути досить стомлюючим. Їм необхідно бути і там, і там. — Просто у всій цій історії мене щось вельми турбує, а я ніяк не зрозумію, що саме. Більш того, я сильно побоююся, що невірний вибір може обійтися нам дуже дорого. Вона взяла його за руку.

— Я знаю. Річард.

Річард вивільнив руку і відвернувся.

— Мені дійсно потрібно заглянути в цю книжку, «Близнюк Гори».

— Але хіба Енн не сказала тобі, що запитала Верну за допомогою дорожнього журналу, а та відповіла, що книга знищена?

— Так, вірно, значить, неможливо… — Річард різко обернувся. — Дорожній журнал! — Його осяяло. — Кален, дорожні журнали — засіб зв'язку, яким користуються сестри, коли відправляються в далекі поїздки.

— Так, мені це відомо.

— Дорожні журнали зробили для них чарівники давнини, за часів великої війни.

— І що? — Спантеличено насупилася Кален, Річард змусив себе моргнути.

— Ці журнали парні. І ти можеш переписуватися тільки з парним твоєму власному.

— Річард, я не розумію…

— Що, якщо чарівники користувалися такими ж? Із замку Чарівника їх вічно відправляли всюди зі всякими дорученнями і завданнями: І так в замку дізнавалися, що де діється? І таким чином координували дії? Що, якщо вони користувалися ними так само, як і сестри Світла? Адже чарівники тих часів наклали закляття на Палац Пророків і створили для сестер дорожні журнали.

— Я як і раніше не дуже розумію… — Все ще хмурилася Келен.

Річард схопив її за плечі.

— А що, якщо знищена книга, «Близнюк Гори», це дорожній щоденник? Парний подорожнього щоденника Йозефа Андера?

33

Келен втратила дар мови. Річард стиснув їй плечі. — Що, якщо другий, парний щоденнику Андера, все ще існує?

Вона облизала губи.

— Цілком імовірно, що в Андері вони зберігають щось таке.

— Напевно. Вони схиляються перед ним. Зрештою, вони цілу країну назвали його ім'ям. І цілком логічно, що, якщо така книга існує, вони її зберігають.

— Можливо. Але не обов'язково.

— Тобто?

— Іноді людину не цінують його сучасники. Не визнають його значення і лише через багато часу віддають їй належне, та й то найчастіше лише використовують як засіб досягнення влади. І в останньому випадку свідоцтва про істинні переконання цієї людини тільки заважають, і від них стараються пошвидше звільнитися. Навіть якщо Йозеф Андер не той випадок і вони поважають образ думок Андера, все одно країна стала так називатися відносно недавно, коли Зедд покинув Серединні Землі. Іноді люди стають об'єктом поклоніння просто тому, що від їх філософських поглядів мало що залишилося і сперечатися нема з чим, і тоді ця людина знаходить цінність як символ чогось. Швидше за все від речей Йозефа Андера не залишилося анічогісінько.

Дещо приголомшений логікою її слів Річард задумливо потирав підборіддя.

— І ще одна неприємність, — нарешті заговорив він. — Справа в тому, що записи в дорожньому журналі можна стирати, щоб звільнити місце для нових повідомлень. Навіть якщо те, про що я думаю, правда і він написав в замок про знайдене рішення і книга до сих пір існує і в даний момент знаходиться в Андері, потрібної нам інформації там не буде. Тому що цей шматок він міг запросто стерти, щоб написати щось інше. Але, — додав він тут же, — це єдине, на що нам доведеться розраховувати.

— Не єдине, — заперечила Келен. — Є ще один варіант, і куди більш надійний, — це те, що ми повинні зробити у замку Чарівника.

Річарда вже нестримно тягнуло до спадщини Йозефа Андера. Якби у нього був хоч найменший доказ, що ця тяга — не плід його уяви, він не роздумував би ні секунди.

— Келен, я знаю…

І осікся. Волосся у нього на потилиці стало дибки, здавалося, в шию встромили дрібні крижані шпильки. Лінивий вітерець тихенько розвівав його золотий плащ. По руках побігли мурашки.

Річард відчував, як зло примарними пальцями торкається хребта.

— У чому справа? — Стурбовано запитала Келен. Не відповівши, він різко повернувся і пильно оглянув рівнину. Нікого й нічого. Навколо хвилями колихалися трави, освітлені золотими променями сонця. Вдалині серед хмар сяяли блискавиці. Хоча грому не було чути, невеликий струс грунту все ж відчувався.

— Де Дю Шайю?

Кара, що стояла трохи осторонь не зводячи очей з бака-тау-мана, вказала:

— Я бачила її он там пару хвилин тому.

Річард подивився і нічого не побачив.

— І що вона робила?

— Плакала. Може, вона присіла відпочити або помолитися.

Це Річард теж бачив.

Він голосно покликав Дю Шайю. Тишу рівнини порушувала лише далека пісня жайворонка. Склавши долоні рупором, Річард покликав знову. Коли і вдруге відповіді не послідувало, майстра меча схопилися і кинулися на пошуки.

Річард кинувся туди, куди вказала Кара і де він сам в останній раз бачив Дю Шайю. Кара з Келен наступали йому на п'яти, коли він мчав по високій траві, хлюпаючи по калюжах. Майстри меча і мисливці звали Дю Шайю, відповіді не було, пошук ставав дедалі напруженішним.

Розгойдана трава ніби знущалася над ними, хвилюючись то тут, то там, притягуючи погляд і натякаючи на присутність, але так і не видаючи, де ховає Дю Шайю.

Краєм ока Річард вловив якусь темну плямуу, яка відрізнялася за кольором від молодої зелені трави. Він різко звернув вправо і помчав по мокрій трав'яній ковдрі, плаваючій в морі бруду, яка провалювалася під його ногами.

Грунт став трохи твердішим. Він знову вгледів недоречну темну пляму і трохи змінив напрямок, шльопаючи по стоячій воді.

І раптово наткнувся на неї. Дю Шайю лежала в траві і, схоже, спала. Плаття задерлося до колін, оголивши білі гомілки.

Вона лежала обличчям вниз в калюжі кілька дюймів глибиною. Річард скочив вперед, щоб не впасти на неї. Схопивши її за плечі, він рвонув її вгору і перекотив на спину. Мокре плаття обліпило вже об'ємистий живіт, підкреслюючи вагітність.

Пасма мокрого волосся прикривали безкровне обличчя. Дю Шайю дивилася вгору темними мертвими очима.

У неї був такий же дивний спраглий вираз, як у Юні, коли Річард знайшов його втопленого в крихітному струмочку.

Річард потряс холодне безвольне тіло.

— Ні! Дю Шайю! Ні! Я бачив тебе живою лише хвилину тому! Ти не можеш померти! Дю Шайю!

Її рот розкрився, руки безвільно бовталися, вона не подавала ознак життя. Та й які ознаки могли бути? Вона померла.

Коли Кален співчутливо поклала руку йому на плече, він з криком безсилої люті упав на спину.

— Вона тільки що була жива, — сказала Кара. — Я бачила її живою і здоровою буквально кілька секунд тому!

Річард зарився обличчям у долоні.

— Знаю. Добрі духи. Я знаю. Як же я відразу не зрозумів, що відбувається! Кара відірвала йому руки від обличчя.

— Лорд Рал, її душа все ще може бути в тілі. — Стоячі навколо майстри меча і мисливці Племені Тіни тремтіли дрібним тремтінням. Річард похитав головою.

— Мені дуже шкода, Кара, але вона померла. Подумки він бачив її живою, ясно і чітко згадуючи все з нею пов'язане.

— Лорд Рал…

— Вона не дихає, Кара. — Річард потягнувся закрити Дю Шайю очі. — Вона мертва.

Кара жорстко вдарила його по зап'ясті.

— Хіба Денна тебе нічому не навчила? Морд-Сіт повинна була навчити свого вихованця ділитися подихом життя!

Річард, скривившись, відвернувся від пронизливих блакитних очей Кари. Препротивний ритуал вона нагадала, треба сказати. Жахливі спогади сколихнулися в його мозку, по кошмару співмірні зі смертю Дю Шайю.

Морд-Сіт розділяла зі своїм вихованцем подих, коли той перебував вже в обіймах смерті. Це був священний обов'язок Морд-Сіт — розділити з ним його біль, його останній подих, коли він вже вислизав у смерть, як би для того, щоб побачити те заборонене, що лежить по той бік буття. Таким чином вони визначали, коли приходив час вбити вихованця, умертвити його, ділячи з ним його останній подих.

Перед тим як Річард вбив свою господиню, щоб втекти, вона теж просила його розділити з нею її останній подих.

Річард вшанував її останнє прохання і увібрав в себе останній подих Денни, коли вона вмирала.

— Кара, я не розумію, яке це має відношення до…

— Віддай їй його назад!

— Що?! — Тільки й зміг втупитися на неї Річард. Кара, рикнувши, рішуче відсунула його в сторону. Опустившись на коліна, вона притулилася ротом до рота Дю Шайю. Річард прийшов в жах. А він-то вважав, що зумів прищепити Морд-Сіт більшу повагу до життя!

Видовище знову викликало у нього похмурі спогади. Побачивши знову навіч знайому сцену, таку збочену інтимну дію, він ніби знову опинився в Народному Палаці бранцем Денни. Річард буквально скам'янів, побачивши, як Кара раптом пригадала настільки мерзенну річ зі свого минулого. І розлютився, що вона так і не подолала навичок свого жорстокого виховання і способу життя.

Затиснувши Дю Шайю ніс. Кара продовжувала вдувати повітря в легені. Річард потягнувся до широких плечах Кари, щоб відкинути її від Дю Шайю. Його просто дратував вигляд Морд-Сіт, що здійснює подібне з мертвим тілом.

І так і завмер з простягнутими руками, не торкнувшись Кари. Щось у поведінці Кари, в її наполегливості підказало, що все не так, як здається на перший погляд. Підклавши одну руку Дю Шайю під шию, а іншою затиснувши їй ніс. Кара ще раз вдихнула їй повітря в рот. Груди Дю Шайю піднялася і повільно опустилася, поки Кара сама набирала повітря.

Один з майстрів меча, багряний від люті, потягнувся до Кари, оскільки Річард явно передумав. Річард перехопив його руку. Зустрівшись з питальним поглядом Джіана, він похитав головою. Джіан знехотя відійшов.

— Річард — шепнула Келен, — що вона, в ім'я духів, творить? Навіщо робить таку безглузду річ? Це якийсь д'харіанський ритуал для мертвих?

Кара набрала побільше повітря і різко вдула його Дю Шайю.

— Не знаю, — шепнув у відповідь Річард. — Але це не те, про що я подумав.

Келен здивувалася ще більше.

— А що ти міг подумати?

Не бажаючи говорити про це, Річард лише подивився в її зелені очі. Він почув, як Кара знову вдуває повітря в мертвіюче тіло Дю Шайю.

І відвернувся, не здатний дивитися далі. Він не міг зрозуміти, навіщо Кара все це робить, яке в цьому пуття, але і сидіти тут він далі не міг. Нехай інші дивляться.

Він намагався переконати себе, що це, можливо, як припустила Келен, якийсь д'харіанський ритуал для відбуваючої душі. Він схопився, але Келен схопила його за руку.

Пролунав натужний кашель.

Річард крутанулся на підборах і побачив, як Кара повертає Дю Шайю набік, злегка підтримуючи. Дю Шайю, давлячись, ловила повітря ротом. Кара грюкнула її по спині, як новонародженого, але значно сильніше.

Дю Шайю закашлялась і важко задихала. А потім її початок рвати. Річард, звалившись на коліна, підхопив важку масу її волосся і тримав, поки її вивертало.

— Кара, що ти зробила? — Річард очам не вірив, бачачи повернення до життя померлої жінки. — Як тобі це вдалося?

Кара злегка постукувала Дю Шайю по спині, змушуючи викашляти воду, що залишилася.

— Хіба Денна не вчила тебе ділитися подихом життя? — В її голосі відчувалося роздратування.

— Так, але… але це не було…

Дю Шайю, вчепившись у руку Річарда, виплюнула ще воду. Річард погладжував її по спині і волоссю, даючи їй зрозуміти, що всі вони тут, з нею. Легкий зустрічний потиск сказав йому, що вона знає.

— Кара, — запитала Келен, — що ти зробила? Як ти вирвала її у смерті? Це якесь чарівництво?

— Чари! — Фиркнула Кара. — Ніяке це не чарівництво! І близько не лежало. Просто її душа ще не покинула тіло, тільки і всього. Іноді, коли душа ще не відлетіла, ще не пізно. Але це потрібно робити негайно. І в цьому випадку іноді вдається повернути їм подих життя.

Чоловіки, відчайдушно жестикулюючи, захоплено щось верещали один одному. Вони тільки що стали свідками дива, яке напевно увійде в легенди. Їх мудра жінка пішла у світ мертвих — і повернулася!

Річард в повному подиві витріщився на Кару.

— Ти можеш? Ти вмієш повертати мертвим дихання життя?

Келен, щось ласкаво шепочучи, прибирала з лиця Дю Шайю пасма волосся. Їй довелося зупинитися, коли Дю Шайю закашлялась і її знову вирвало. Якою би хворою і блідою Дю Шайю не виглядала, дихала вона вже явно краще.

Келен взяла покривало, простягнуте одним з чоловіків, і загорнула в нього тремтячу Дю Шайю. Кара нахилилася ближче до Річарда, щоб ніхто не чув.

— А як, по-твоєму, Денні вдавалося так довго зберігати тобі життя, коли вона мучила тебе? Вона вміла це робити краще всіх. Я Морд-Сіт і знаю, що з тобою робили, і я знала Денну. Їй обов'язково час від часу доводилося проробляти це з тобою, щоб ти не помер, поки вона не закінчила. Але тоді це була кров, а не вода.

Це Річард теж пам'ятав — як кашляв кров'ю так, ніби тонув у ній. Денна була улюбленицею Дарка Рала, бо була кращою. Говорили, що вона вміє тримати своїх бранців на порозі смерті довше, ніж будь-яка інша Морд-Сіт. І те, що зараз проробила з Дю Шайю Кара, було частиною того, як Денна цього домагалася.

— Але я ніколи не думав…

— Ніколи не думав що? — Насупилася Кара. Річард похитав головою:

— Ніколи не думав, що таке можливо. Не тоді, коли людина вже померла.

Після того, як Кара здійснила настільки благородний вчинок, у нього язик не повертався сказати їй, що він спершу думав, ніби вона задовольняє якісь свої винесені з минулого мерзенні традиції. — Ти створила диво. Кара. Я тобою пишаюся!

— Лорд Рал, — суворо глянула на нього Кара, — припиніть говорити зі мною так, ніби я якийсь великий дух, що з'явився в цей світ. Я всього лише Морд-Сіт. Будь-яка Морд-Сіт це вміє. Ми всі вміємо.

Схопивши його за комір сорочки, вона підтягла його ближче.

— І ви теж вмієте. Денна вас навчила. Знаю, що навчила. Ви могли зробити це з тією ж легкістю, що й я.

— Я не знав, Кара. Я тільки брав дихання життя, але ніколи не віддавав.

Вона випустила його комір.

— Це те ж саме, тільки в іншому напрямку. Дю Шайю заповзла Річарду на коліна. Він ласкаво погладив її по голові. Вона чіплялася за його пояс, сорочку, обхопила груди, вчепившись що було сил, а він спробував її заспокоїти.

— Чоловік мій, — зуміла видавити вона, — ти врятував мене… від поцілунку смерті.

Келен тримала Дю Шайю за руку. Річард взяв іншу і поклав на одягнене у червону шкіру коліно.

— Тебе врятувала Кара, Дю Шайю. Кара повернула тобі подих життя.

Дю Шайю обмацувала ноги Кари, поки не намацала її руку.

— І дитину Кахаріна… Ти врятувала нас обох. Спасибі тобі, Кара. — Вона хрипко зітхнула. — Завдяки тобі дитя Річарда буде жити. Спасибі тобі.

Річард порахував, що зараз не найкращий час піднімати питання про батьківство.

— Дурниці. Лорд Рал і сам би впорався, але я виявилася ближче і випередила його.

Коротко потиснувши руку Дю Шайю, Кара встала, щоб звільнити місце вдячним майстрам меча, бажаючим підібратися ближче до своєї мудрої жінки.

— Спасибі тобі, Кара, — повторила Дю Шайю. Кара скривилася від огиди до людей, які дякували їй за те, що вона зробила щось добре.

— Ми раді, що твоя душа ще не покинула тебе і ти змогла залишитися з нами, Дю Шайю. І дитина лорда Рала теж.

34

Неподалік майстри меча і більшість мисливців всіляко улещували Дю Шайю. Мудра жінка бака-тау-мана повернулася зі світу духів або його найближчих околиць, і Річард бачив, що десь в дорозі вона розгубила все своє тепло. Одних покривал було недостатньо, і Річард сказав, що за умови, якщо всі будуть триматися разом, щоб уникнути неприємних сюрпризів, можна розвести вогнище, щоб зігріти Дю Шайю.

Двоє мисливців Племені Тіни вирвали траву і викопали вузьку ямку, поки інші мисливці робили щільно скручені трав'яні жгути. Жгути були такими щільними, що з трави видавлювалася практично вся волога. Чотири жгути вони покрили тягучою смолою і склали пірамідкою, потім підпалили їх, а решту жгутів склали навколо вогню для просушування. І дуже швидко отримали суху траву для топки і відмінне багаття.

Дю Шайю походила на злегка відігріту смерть. І їй все ще було дуже погано. Що ж, вона принаймні була жива. Дихала вона вже краще, хоча й кашляла. Майстра меча подбали, щоб вона випила гарячого чаю, поки мисливці, в одночас перетворившись в квочок, готували їй кашку з тави.

Судячи з усього, Дю Шайю видужає і поки що залишиться в світі живих.

Річарду ж здавалося дивом, що людина ожила після смерті. Якби йому хто-небудь розповів про подібне, навряд чи він повірив би, не побач він це на власні очі. І це багато в чому перевернуло його думки і змінило погляд на світ.

Відтепер Річард не сумнівався в тому, що їм потрібно робити.

Кара, схрестивши руки, спостерігала за метушнею чоловіків навколо Дю Шайю. Келен теж сприйняла все, що відбулося не менш зачаровано, ніж інші. Крім Кари. Ця-то не бачила нічого особливого в тому, що мрець знову задихав. Судячи з усього, те, що Морд-Сіт вважають звичайною справою, дещо дивує решту людей.

Річард ласкаво взяв Келен під руку і притягнув до себе.

— Ти казала, що ніхто не проходив через Доміні Діртх вже багато століть. Значить, комусь це якось раз вдалося?

Келен, відірвавшись від спостереження за Дю Шайю, глянула на чоловіка.

— Ну, це історія досить темна і вельми спірна. У всякому разі, за межами Андера.

З тих пір, як Дю Шайю вперше згадала це місце, у Річарда склалося стійке переконання, що Андер не належить до улюблених країн Келен.

— Як так?

— Ну, ця історія вимагає деяких пояснень. — Річард витяг з мішка три коржі тави і простягнув Келен з Карою по одному. Сам же він не зводив очей з обличчя Келен.

— Я весь увага.

Келен відламала шматочок, явно розмірковуючи, з чого почати.

— Країну, нині відому як Андер, колись завоював народ, званий хакенці. Жителів Андера вчать, що хакенці використали Доміні Діртх проти споконвічних жителів цієї землі, тих, яких зараз називають андерцями.

Коли я в дитинстві вчилася в замку, чарівники розповідали мені інше. Ну, як би там не було, це сталося багато століть тому, а історія, як відомо, має властивість змінюватися в залежності від того, хто її викладає. Приміром, можу сміливо припустити, що Імперський Орден буде подавати різню в Ренвольді інакше, ніж ми.

— Я хочу дізнатися про Андер, — м'яко нагадав Річард, поки вона жувала шматок тави. — Його історію, як тобі її виклали чарівники.

Келен, проковтнувши таву, продовжила:

— Ну, багато століть тому — приблизно три тисячі років — зі степу прийшли хакенці і захопили Андер. Відомо, що це було плем'я з далеких місць, чиї землі, можливо, з якоїсь причини стали непридатні для проживання. Таке траплялося і в інших місцях, наприклад, коли землетрус або повінь змінювала русло річки. Іноді раніше родючі землі ставали занадто посушливими для сільського господарства і тварин. Іноді племена мігрували через неврожайні роки.

Як би там не було, мені розповідали, що хакенці якимось чином оминули Доміні Діртх. Як їм це вдалося, не знає ніхто. Багато хто загинув, але все ж вони пройшли і захопили землю, нині іменовану Андером.

Андерці тоді були головним чином кочівниками, і їх племена жорстоко билися між собою. У них не було ні писемності, ні будівництва, не знали вони металу, соціальна структура теж була практично нерозвинена. Коротше, в порівнянні з хакенцями-завойовниками вони були відсталим народом. Не те що вони були дурнями, просто хакенці володіли більш передовими знаннями та технологіями.

І зброя хакенців теж перевершувала андерську. До прикладу, у них була кавалерія, і вони краще координували свої дії і тактику. У них була чітка ієрархічна структура, тоді як андерці без кінця лаялися між собою, хто буде командувати їх військами. Це одна з причин, по якій хакенці, як тільки минули Доміні Діртх, легко придушили андерців.

Річард простягнув Келен бурдюк. — Хакенці були воїнами і завойовниками, як я зрозумів. Вони жили за рахунок завоювань?

Келен витерла з підборіддя воду.

— Ні, вони не ставилися до того типу завойовників, яким потрібні лише раби і війна. Вони не вели загарбницьких воєн.

Хакенці принесли з собою знання про все, від виготовлення шкіряного взуття до роботи з металом. Вони були освіченими людьми. Вони мали навіть уявлення про алгебру та її прикладне значення, в архітектурі зокрема.

Хакенці прекрасно знали землеробство, орали на волах і конях на відміну від андерців, які скопували вручну крихітні ділянки і займалися збиральництвом. Хакенці побудували іригаційні системи і ввели рисівництво в доповнення до інших культур. Вони вміли вести селекційні роботи, виводили сорти пшениці, найбільш відповідні для місцевих кліматичних і водних умов. У них було сильно розвинене конярство. Вони знали, як вивести племінну худобу, і вирощували великі стада.

Келен повернула бурдюк і відкусила ще тави.

— Як зазвичай при завоюваннях, хакенці правили, як правлять переможці. Хакенські порядки змінили андерські. На землю прийшов мир, хоча і нав'язаний хакенськими правителями. Вони були суворими, але не жорстокими. Замість того щоб попросту вирізати андерців, як це звичайно роблять більшість завойовників, вони втягнули їх у хакенський соціум, нехай навіть спочатку як дешеву робочу силу.

— Значить, андерці теж користувалися хакенськими привілеями? — З набитим ротом уточнив Річард.

— Так. Під владою хакенських правителів на землю прийшов достаток. Процвітав і хакенський народ, і андерський.

Чисельність андерців була низькою, практично на межі вимирання. Але з достатком їжі їх популяція значно збільшилася.

Дю Шайю зайшлася в нападі кашлю, і вони обернулися до неї. Річард присів навпочіпки і, порившись в мішку, витягнув згорточок, який дала їм Ніссель. Розгорнувши його, він виявив сушені листя, які Ніссель якось давала йому, щоб зняти біль. Келен вказала трави, що заспокоюють шлункові болі. Відклавши трохи в ганчірку, Річард простягнув решту Карі.

— Скажи меченосцям, щоб поклали це в чай і дали настоятися. Це заспокоїть їй шлунок. Скажи Чандалену, що це Ніссель нам дала. Нехай втовкмачить це Дю Шайю і меченосцям, щоб вони не хвилювалися.

Кара кивнула. Він вклав їй у долоню ще листя.

— І скажи Дю Шайю, щоб вона, попивши чаю, пожувала потім ось ці листки. Вони повинні зняти біль. Потім, якщо болі відновляться або її знову занудить, може пожувати ще.

Кара поспішила виконувати наказ.

Вона могла скільки завгодно не зізнаватися, але Річард знав, що їй приємно допомагати тим, хто потребує допомоги. І немає нічого більш приємного, ніж повернути когось до життя.

— Ну так що там було далі з хакенцями і андерцями? Все йшло добре? Андерці вчилися у хакенців? — Він відламав шматочок тави. — Мир і братерство?

— Здебільшого. Хакенці привнесли впорядковане правління, тоді як андерці до завоювання конфліктували між собою аж до кривавих розбірок. Насправді хакенці вбили при завоюванні куди менше андерців, ніж самі андерці регулярно прикінчувати в своїх же міжусобицях. У всякому разі, так розповідали і пояснювали мені чарівники.

Хакенці ввели правову систему, хоча я зовсім не стверджую, що вона була повністю справедливою і рівною. У всякому разі, вона була більш чіткою, ніж влада натовпу або попросту право сильного, які раніше панували у андерців. Підкоривши андерців і встановивши свої порядки, хакенці навчили андерців читати.

Андерці ж, будучи відсталим племенем, були неосвіченими, але далеко не дурними. Нехай вони не додумалися до чогось самі, але швидко зметикували, як і що робити, і пристосували нові знання для своїх потреб. У цьому вони були неперевершені.

— Тоді чому країна називається не Хакенландія? — Помахав згорнутою тавою Річард. — Ти ж сказала, що більшість жителів Андера хакенці?

— Про це пізніше. Я до цього підходжу. — Келен відірвала ще шмат перепічки. — Як пояснили мені чарівники, у хакенців була така правова система, яка, як тільки вони осіли в Андері і країна почала процвітати, стала ще краще.

— Правова система? Від завойовників?

— Цивілізація не буває відразу повністю розвиненою, Річард. Це поступовий процес. І частиною цього процесу є перемішування племен і рас, і це перемішування часто проходить методом завоювань, і ці завоювання частенько приносять з собою нове і прогресивне. Не можна чисто імпульсивно судити про прогрес, виходячи лише з таких критеріїв, як нашестя і завоювання.

— Але якщо один народ приходить і змушує інший народ…

— Подивися на Д'хару. Завдяки завоюванню — тобою — Д'хара тепер країна, де панує справедливість, де жорстокість і тортури більше не є методами правління.

Річард не збирався оскаржувати цей пункт.

— Припустимо. Просто все це скидається на те, що одна культура знищується іншою, що завоювала її. Це несправедливо.

Вона обдарувала його поглядом, яким його частенько обдаровував Зедд, і який означав, що від нього ніяк не очікували, що він стане повторювати поширену, хоч і в корені невірну думку, замість того щоб побачити істину. Саме тому, коли вона заговорила знову, Річард нагострив вуха.

— Жодна культура не має привілейованого права на існування. Культура не цінується сама по собі лише тому, що вона просто існує. Без деяких культур світ був би куди краще. — Вона повела бровою. — Пропоную в цьому зв'язку тобі на розгляд Імперський Орден.

Річард віддав глибокий подих.

— Мені зрозумілий хід твоїх думок.

Він сьорбнув води, а Келен з'їла ще тави. І все ж йому здавалося неправильним, щоб культуру зі своїми власними традиціями та історією знищували повністю. Але в певній мірі він розумів, що хоче сказати Келен.

— Значить, андерський спосіб життя припинив своє існування. Так що ти говорила про хакенську правову систему?

— Незважаючи на негативну думку про спосіб, з яким вони з'явилися в Андері, хакенці були людьми, які високо цінили справедливість. Насправді вони вважали її наріжним каменем упорядкованого і процвітаючого суспільства. Таким чином, покоління за поколінням хакенці, змінюючись, надавали все більше свобод завойованим ними андерцям і поступово стали вважати їх рівними собі. Ще новіші покоління вже мали бачення світу, схоже на наше, а також почали відчувати сором за те, що їх предки зробили з андерським народом. — Келен спрямувала погляд удалину, на зелені рівнини. — Звичайно, куди легше відчувати сором, коли винні вже багато століть як покійники, особливо якщо таке розкаяння, за замовчуванням, робить тебе високоморальним без необхідності витримувати перевірку сучасним тобі оточенням. Гаразд, як би там не було, їх прихильність до своїх понять справедливості на перевірку обернулася початком падіння хакенського народу. Деякі андерці завжди ненавиділи хакенських завойовників і не переставали виношувати плани помсти.

Один з мисливців, які варили кашу, приніс в кожній руці по теплому шматку тави з товстим шаром димлячої каші. Келен з Річардом із вдячністю прийняли гарячу їжу, і Келен подякувала мисливцю на його мові.

— Так яким же чином хакенська правова система призвела до того, що тепер хакенці стали практично рабами завдяки своєму почуттю справедливості? — Поцікавився Річард, коли вони з'їли по неабиякій порції каші, присмаченій солодкими сушеними ягодами. — Якось не дуже віриться.

Він бачив, що сидяча біля вогнища загорнута в покривала Дю Шайю не Проявляє до каші ніякого інтересу. Кара з трав'яним настоєм сиділа при Дю Шайю і стежила, щоб та хоч би трохи надпила з крихітної дерев'яної чашечки.

— Правова система не була причиною падіння хакенців, Річард, а лише крихітним кроком в цьому напрямку. Одним з ключових моментів історії. Я просто розповідаю тобі найважливіші моменти. І результати. Часом такі речі трапляються з культурою і суспільством. Завдяки справедливим законам андерці змогли поступово піднятися вгору і в результаті отримали можливість захопити владу. Андерці нічим не відрізняються від інших у своєму прагненні до влади.

— Хакенці були правлячим народом. Як вони опинилися в протилежному кінці? — Річард похитав головою. Йому ледве вірилося, що все було так, як розповідали Келен чарівники.

— Це ще не все. — Келен злизала з пальців кашу. — Як тільки справедливі закони поширилися і на андерців, вони стали для них паличкою-виручалочкою.

Опинившись рівними членами суспільства, андерці скористалися своїми свободами, щоб завоювати певний статус. Спочатку просто стали брати участь у ділових підприємствах, трудових спільнотах, які стали згодом гільдіями, ставали членами маленьких місцевих рад і так далі, і тому подібне. Потихеньку, крок за кроком.

Ні, ти не думай, андерці самовіддано працювали. Оскільки справедливі закони поширилися на всіх, андерці змогли власною тяжкою працею отримати те ж, що мали хакенці. Вони ставали процвітаючими й шанованими людьми.

Але найголовніше — вони стали лихварями.

Бачиш, від природи у андерців просто приголомшлива ділова хватка. Поступово вони стали класом торговців, а не робітників. А з часом торгівля дала можливість деяким андерським сім'ям створити статки.

Далі вони стали лихварями, і, відповідно, в їх руках зосередилася фінансова влада. Кілька великих андерських сімей почали контролювали велику частину фінансів і в досить значній мірі стали тіньової владою за спиною хакенського панування. Хакенці спочивали на лаврах, а андерці як і раніше були цілеспрямованими.

Стали андерці і вчителями. Майже з самого початку хакенці вважали викладання простим завданням, яке цілком можна довірити андерцам, звільнивши хакенців для більш солідного заняття — правління. Андерці взяли на себе всі аспекти викладацької діяльності — не тільки викладання як таке, а й складання інструкцій і методик, а отже, і зміст предметів, які викладалися.

Річард проковтнув ще трохи каші.

— Наскільки я розумію, з боку хакенців це якимось чином виявилося помилкою?

Келен, змахнувши стисненим в руці кусом тави з кашею, підкреслила значущість своїх слів.

— Крім читання і математики, дітям викладали історію і культуру, щоб вони розуміли своє місце в культурі та суспільстві своєї країни.

Хакенці хотіли, щоб всі діти знали, що існують шляхи набагато кращі, ніж війна і завоювання. Вони вважали, що, якщо андерці будуть розповідати дітям про жорстоке хакенське завоювання благородного андерського народу, це допоможе їх дітям вирости більш цивілізованими, такими, що поважають інших. Але замість цього андерці впровадили в юні уми почуття провини, що сприяло підриву єдності хакенського суспільства і падіння поваги до авторитету хакенського правління.

А потім трапився природний катаклізм — триваюча ціле десятиліття посуха. Саме в цей період андерці нарешті зробили кроки, щоб скинути хакенське правління.

Вся економіка країни базувалася на зерні, головним чином пшениці. Ферми чахли, і фермери не могли поставити на експорт зерно, за яке торговці вже заплатили вперед. Торговці вимагали повернення грошей, оскільки всі намагалися пережити важкі часи. Багато фермерів, у кого не було достатньо фінансових засобів, втратили свої ферми.

Можна було ввести державний контроль, щоб зняти паніку, але правлячі хакенці побоялися, що це не сподобається стоячим за їх спиною лихварям.

А потім прийшли ще більші біди.

Люди почали вмирати. Спалахнули голодні бунти. Ферфілд спалили дотла. І хакенці, і андерці підняли жорстокі повстання. У країні запанував хаос. Багато людей перебралися в інші країни, в надії знайти там кращу долю, щоби не померти з голоду.

Андерці, втім, скористалися своїми грошима, щоб закупити продовольство за кордоном. Тільки фінансові запаси багатих андерців дозволяли закуповувати їжу за кордоном, і для більшості ці поставки були єдиною можливістю вижити. І андерців завдяки цим зарубіжним поставкам стали вважати рятівниками.

Андерці купували розорені майстерні і ферми у людей, що страждали від безгрошів'я. Андерські гроші, якими б мізерними вони не були, і їх продовольчі поставки були єдиним, що рятувало більшість сімей від голодної смерті.

І ось тоді андерці зажадали свою ціну і почали здійснювати свою помсту.

Уряд хакенців натовпи на вулицях звинувачували в пануючому в країні голоді. Андерці ж, з їх торговими зв'язками, провокували і розширювали народне невдоволення. У країні настала анархія, хакенських правителів вбивали прямо на вулицях, їх тіла волочили перед радіючим натовпом.

Хакенських вчених кровожерливий наляканий натовп визнав винними за голод. Керуючих хакенців називали ворогами народу навіть більшість хакенців — фермери і робітники. Освіченим хакенцам влаштували криваву різанину. В період беззаконня і повстань весь хакенський правлячий клас систематично вирізувався. Кожен займаючий більш або менш відповідальний пост хакенець був підозрюваним і, отже, підлягав знищенню.

Андерці швидко знищили — або фінансовими способами, або руками озвірілого натовпу — всі підприємства і ферми, які належали хакенцям.

І в утвореному вакуумі андерці захопили владу і навели порядок у забезпеченні продовольством голодних — як андерців, так і хакенців. Коли пил влягся, андерці вже керували країною, а незабаром за допомогою найманих військ встановили свій порядок.

Річард перестав жувати. Він вухам своїм не вірив. Він приголомшено дивився на Келен, яка, жваво жестикулюючи, оповідала про падіння розуму.

— Андерці поставили все з ніг на голову, представивши біле чорним, а чорне білим. Вони проголосили, що ніякий хакенець не може справедливо судити андерця через стародавню традиційну хакенську несправедливість до андерців. А андерці, через те, що їх так довго й несправедливо гнобили хакенські правителі, навпаки, чудово розуміють, що таке нерівність, тому вони, і тільки вони, можуть судити по справедливості.

Прийняття як належне байок про жорстокості хакенців було єдиним способом уціліти. Перелякані хакенці, намагаючись довести, що ці моторошні звинувачення помилкові, і бажаючи уникнути загибелі від рук добре озброєного війська, добровільно підкорилися владі андерців і їх нещадних найманців. Андерці ж, так довго позбавлені влади, безжально насаджували свої привілеї.

Хакенцям відтепер заборонялося займати відповідальні посади. Поступово, нібито тому що хакенські правителі вимагали від андерців, щоб до них зверталися по прізвищу, хакенцям відмовили навіть у праві носити прізвище, хіба що вони якимось чином доведуть, що гідні цього, і отримають спеціальний дозвіл.

— Але хіба вони не перемішалися? — Запитав Річард. — За весь цей час — хіба хакенці і андерці не переженилися між собою? Не стали єдиним народом?

Келен похитала головою.

— З самого початку високі чорняві андерці вважали, що шлюб з рудими хакенцями — злочин перед Творцем. Вони вважають, що Творець, в мудрості своїй, зробив людей різними. Вони вважають, що люди не повинні змішуватися, як худоба, для отримання кращого потомства. Я не кажу, що такого не траплялося зовсім, але зараз цього практично немає.

Річард пом'яв в руці залишки тави з кашею.

— І як там справи йдуть зараз? — Він кинув у рот розімятий шматок.

— Оскільки тільки принижені, чи то пак андерці, можуть бути гідними, тому що це їх гнобили, то тільки вони можуть знаходитися при владі. Вони вчать, що хакенський гніт триває по цю пору. Навіть погляд, кинутий хакенцем, може бути інтерпретований як прояв ненависті. Відповідно, хакенець не може бути приниженим, а отже, достойним, тому що він порочний по своїй натурі.

Тепер хакенцям заборонено законом читати, з остраху, що вони знову захоплять владу і, безумовно, продовжать пригнічувати і знищувати андерський народ — це, як вони говорять, так само вірно, як те, що ніч завжди довша за день. Хакенці, щоб знали своє місце, зобов'язані відвідувати заняття, іменовані загальним покаянням. Ось так коротко андерці тепер правлять хакенцями.

Тільки май на увазі, Річард, я розповідаю тобі те, що мені говорили чарівники. Те, чому навчають андерці, — зовсім інше. Вони кажуть, що були пригнобленим народом, який завдяки своїй благородній натурі зміг після століть гніту відновити свою культурну перевагу; Наскільки я розумію, для більшості така версія цілком може виявитися правдивою.

Річард, заперечливо хитаючи головою, недовірливо подивився на неї.

— І Рада в Ейдіндрілі допускала подібне? Дозволяла андерцям ось так поневолити хакенців?

— Хакенці покірно підкоряються. Вони вірять тому, чому їх навчають андерські вчителі: що так краще для всіх.

— Але як Рада взагалі могла допустити таке збочення самого поняття справедливості?!

— Ти забуваєш, Річард, що Серединні Землі — союз незалежних держав. Сповідниці лише домагалися, щоб правління в Серединних Землях було в Певною мірою справедливим. Ми не спускали вбивство політичних супротивників, але якщо люди на зразок хакенців добровільно підпорядковуються порядкам у своїй країні, Рада нічого не може зробити. Жорстоке правління придушувалося. Дивне — ні.

— Але хакенці терплять все це лише тому, що їх навчають всяким брехням! — сплеснув руками Річард. — Вони не розуміють, наскільки це безглуздо! Це все одно що зловживати чиїмось невіглаством!

— Для тебе це зловживання, Річард, а вони бачать це інакше. Вони бачать у цьому спосіб зберегти мир у своїй країні. І це їх право.

— Те, що вони свідомо тримають їх у невігластві, лише доводить, що це пряме зловживання.

— А хіба не ти тільки що мало не з піною у роті доводив мені, що хакенці не мали права нищити андерську культуру? — Накинулася на нього Келен. — А тепер наполягаєш, що Рада повинна була вчинити навпаки?

— Ти говорила про Раду Серединних Земель. — На обличчі Річарда промайнуло роздратування. Келен зробила ще ковток і протягнула бурдюк Річарду.

— Все це сталося багато століть тому. Тоді жодна країна не була сильна достатньо, щоб нав'язати свої закони іншим Серединним землям. За допомогою Ради ми просто намагалися діяти разом. А там, де правителі виходили за грань, втручалися сповідниці.

Спробуй ми диктувати суверенним державам, як їм правити на своїх землях, альянс давно би розпався і на зміну співпраці та дипломатії прийшла б війна. Я не кажу, що такий підхід був досконалим, Річард, але він дозволяв більшості людей жити в мирі.

— Припустимо, — зітхнув він. — Я не дуже-то розбираюся в управлінні. Вважаю, саме тому Серединні Землі існували за цими правилами не одне тисячоліття.

Келен відщипнула шматочок коржа.

— Речі на зразок тих, що відбулися в Андері, — одна з причин, по яких я прийшла до розуміння і прийняття того, що ти намагаєшся здійснити, Річард. До твого приходу, підкріпленого міццю Д'хари, жодна країна не була достатньо сильною, щоб встановити справедливі закони для всіх народів. Перед обличчям такої загрози, як Джеган, у Союзу Серединних Земель не було жодних шансів.

Річард навіть уявити собі не міг, що коштувало їй, Матері-сповідниці, бачити, як все те, заради чого вона трудилася все своє життя, розпадається на частини. Батько Річарда, Даркен Рал, підштовхнув події, які занепокоїли весь світ. Келен хоча б зуміла розгледіти серед цього хаосу можливий вихід.

Річард чухав брову, розмірковуючи, що ж робити далі.

— Гаразд, тепер я трохи знайомий з історією Андера. Упевнений, що знай я історію Д'хари, то знайшов би її ще більш мерзенною, і все ж тепер д'харіанці йдуть за мною і б'ються за справедливість, як не дивно це звучить. Духи знають, що дехто повісив минулі гріхи Д'хари на мою шию.

З того, що ти мені розповіла про історію Андера, вони не схожі на людей, що підкоряться правлінню Імперського Ордена. Як по-твоєму, Андер приєднається до нас?

Келен, обдумуючи запитання, глибоко зітхнула. А він-то сподівався, що вона відповість «так» не задумуючись!

— Там править Суверен, який одночасно і їх релігійний вождь. Цей елемент їхньої суспільної формації йде ще з старих андерських релігійних уявлень. Директори Комітету Культурної Згоди впливають на те, кого довічно обирають Сувереном. Передбачається, що Директори повинні перевіряти моральні якості людини, яка призначається Сувереном. Приблизно так, як Великий Чарівник вибирає відповідну людину на місце Шукача.

Жителі Андера вірять, що, як тільки Директори проголошують когось Сувереном, ця людина стає вище плотських інтересів і стикається з самим Творцем. Деякі фанатично вірять, що його вустами говорить Творець. Деякі ставляться до нього з тою ж повагою, з якою поклоняються самому Творцеві.

— Значить, це його потрібно переконати в необхідності приєднатися до нас?

— Частково. Але насправді Суверен не править у загальноприйнятому розумінні цього слова. Він скоріше свого роду ідол, якого шанують за те, що він собою втілює. Зараз андерці складають п'ятнадцять — двадцять відсотків від загальної чисельності населення, але хакенці відносяться до Суверена так само, як і андерці.

Він володіє владою призначати членів уряду, але, як правило, задовольняється тим, що просто стверджує того, кого оберуть. В основному Андером править міністр культури. Він затверджує план розвитку країни. В Андері зараз це чоловік на ймення Бертран Шанбор.

Канцелярія міністра культури, розташована неподалік від Ферфілда, — той урядовий орган, який приймає остаточне рішення. Представники, з якими я зустрічалася в Ейдіндрілі, передадуть наші слова міністру Шанбору.

Незважаючи на похмуру історію країни, Андер зараз — сила, з якою потрібно рахуватися. Якщо стародавні андерці були примітивним народом, тепер вони далеко не такі. Це багаті торговці, в чиїх руках широкі торгові мережі і величезні кошти. І правлять вони настільки ж уміло. Вони надійно тримають в руках владу і країну.

Келен замовкла.

Річард оглянув пустельну рівнину. З того самого моменту, як шим прийшов вбити Дю Шайю, а він відчув, що волосся на потилиці стало дибки, він безперервно прислухався до своїх відчуттів, сподіваючись швидко відреагувати на тривогу і вчасно попередити інших.

Він озирнувся подивитися, як Кара згодовує Дю Шайю кашу. Дю Шайю слід було б сидіти вдома, а не тягатися вагітною по горах і долинах.

— Андерці зовсім не пузаті ледачі м'якотілі купці, — продовжила Келен. — За винятком армії, де існує якась подоба рівності, тільки андерцям дозволено носити зброю, і вони непогано володіють нею. Андерці, всупереч твоїй можливій думці, далеко не дурні, і з ними нелегко впоратися.

Річард знову пильно оглянув рівнину, подумки прикидаючи план дій.

— У Ебінісі і Ренвольді Джеган ясно показав, що він робить з тими, хто відмовляється приєднатися до нього, — мовив він. — Якщо Андер не приєднається до нас, то стане жертвою іноземних загарбників. Тільки от у цих загарбників начисто відсутнє поняття про справедливість.

35

Розмірковуючи над тим, що розповіла йому Келен, Річард мовчки дивився в ту сторону, де лежав Ейдіндріл. Екскурс в історію Андера лише зміцнив його рішення.

— Я знав, що ми напевно йдемо не туди, — промовив він нарешті.

Келен хмуро глянула на пустельні рівнини на північному заході.

— Ти про що?

— Зедд любив мені повторювати, що якщо дорога легка, то швидше за все ти йдеш не тим шляхом.

— Річард, миж вже з усім розібралися, — з втомленою рішучістю сказала Келен, відкидаючи волосся з обличчя. — Нам потрібно в Ейдіндріл. Тепер-то ти повинен ясно це розуміти.

— Мати-сповідниця права, — підхопила Кара, що підійшла до них. Річард зауважив, що стискаючі ейдж пальці Морд-Сіт побіліли. — Шимів необхідно вигнати. Ми повинні допомогти Зедду відновити магію.

— Та невже? Ти уявити собі не можеш. Кара, як я радий чути, що ти відтепер така прихильниця магії. — Річард озирнувся в пошуках мішків. — А я повинен йти в Андер.

— Річард, поступивши так, ми знехтуємо тим заклинанням, яке здатне допомогти нам упоратися з шимами!

— Я ж Шукач, не забула? — Річард був вдячний Келен за поради і високо цінував їх, але тепер, коли він вислухав її, проаналізував варіанти і прийняв рішення, його терпіння підійшло до кінця. Прийшов час діяти. — Дай мені робити моє діло.

— Річард, це…

— Ти, пам'ятається, присягнулася Зедду, що будеш захищати Шукача навіть ціною власного життя. Настільки ти вважала це важливим. Я не прошу твого життя, прошу тільки зрозуміти — я роблю те, що повинен.

Келен набрала побільше повітря, намагаючись зберігати терпимість і спокій.

— Зедд настійно вимагав, щоб ми зробили це для нього, щоб він зміг протистояти зникненню магії. — Вона смикнула Річарда за рукав. — Ми не можемо всі дружно мчати в Андер!

— Ти права.

Келен підозріло насупилася.

— От і добре.

— Ми не всі дружно помчимо в Андер. — Річард знайшов підстилку і схопив її. — Ти права, Ейдіндріл теж важливий.

Келен схопила його за сорочку і змусила повернутися обличчям.

— Ну вже ні! — Погрозила вона йому пальцем. — Навіть і не думай, Річард! Ми одружені. Ми так багато пережили. І тепер не розлучимося. Не зараз. І вже звичайно, не через те, що я розсердилася на тебе за те, що ти забув повідомити Зедду про свою першу дружину. Я цього не потерплю, чуєш, Річард?

— Келен, це не має ніякого відношення…

Виблискуючи зеленими очима, вона струснула його за сорочку.

— Не потерплю! Після всього, що нам довелося пережити, щоб бути разом!

Річард скосив погляд на Кару.

— У Ейдіндріл може поїхати один з нас. Він відняв її руки від сорочки і тихенько стиснув, перш ніж вона встигла вимовити ще хоч слово.

— Ми з тобою поїдемо в Андер. Брови Келен зійшлися на переніссі.

— Але якщо ми обидва… — Вона кинула швидкий погляд на Кару.

— Що це ви обидва на мене так дивитеся? — Заметушилася Морд-Сіт.

Річард обійняв Кару за плечі. Тій це, схоже, зовсім не припало до смаку, і він поспішно забрав руку.

— Кара, тобі доведеться їхати в Ейдіндріл.

— Ми всі їдемо в Ейдіндріл.

— Ні. Нам з Келен потрібно в Андер. У них є Доміні Діртх. І армія. Ми повинні змусити їх приєднатися до нас, а потім підготувати їх до навали Ордена. Мені потрібно з'ясувати, чи немає там чогось, що може допомогти вигнати шимів. Зараз ми набагато ближче до Андера, ніж якщо йти туди з Ейдіндріла. Я не можу втрачати час. Цілком імовірно, що ми зможемо вигнати шимів, а Андер підкориться, і ми тоді скористаємося Доміні Діртх, щоб зупинити, а може, навіть знищити військо Джегана. Занадто багато поставлено на карту, щоб упускати таку можливість. Це занадто важливо, Кара. Ти, звичайно ж, розумієш, що у мене просто немає вибору?

— Ні, є! Ми можемо всі поїхати в Ейдіндріл. Ви — Магістр Рал. Я — Морд-Сіт. Я повинна бути з вами і захищати вас.

— Хочеш, щоб я послав Келен? Кара стиснула губи, але не відповіла. Келен взяла його за руку.

— Річард, ти сам сказав, що ти Шукач. Тобі необхідний твій меч. Без нього ти вразливий. А меч в Ейдіндрілі. Там же і пляшка з заклинанням, щоденник Коло і бібліотека з безліччю книжок, де, можливо, відшукається відповідь. Ми повинні їхати в Ейдіндріл. Розкажи ти все Зедду, ми, можливо, не опинилися б у нинішній ситуації, але тепер уже пізно і ми повинні зробити те, про що він просив.

Річард випростався й подивився їй в очі. Келен схрестила руки на грудях.

— Келен, я — Шукач. І будучи Шукачем, я зобов'язаний робити те, що вважаю потрібним. Визнаю, що зробив помилку, і шкодую про це, але не можу допустити, щоб ця помилка завадила мені виконати мій обов'язок так, як я вважаю за потрібне. Будучи Шукачем, я вирушаю в Андер. Як Мати-сповідниця ти повинна чинити так, як тобі велить обов'язок і серце. Я розумію. Я хочу, щоб ти поїхала зі мною, але, якщо ти повинна слідувати іншим шляхом, я як і раніше буду любити тебе. — Він нахилився до неї. — Вибирай.

Келен, все так же схрестивши руки на грудях, мовчки дивилася на нього. Нарешті її роздратування затихло, і вона кивнула. Потім коротко глянула на Кару. А потім тихенько сказала:

— Піду подивлюся, як там Дю Шайю. Коли Келен відійшла за межі чутності. Кара заговорила:

— Мій обов'язок — оберігати і захищати Магістра Рала, і я не…

Річард жестом перервав її.

— Кара, будь люб'язна вислухати. Ми багато чого разом пережили, ми троє. І всі троє бували на волосині від смерті. І кожен з нас не раз зобов'язаний двом іншим життям. Ти для нас не просто охоронець, і прекрасно це знаєш. Келен — твоя сестра по ейджу. Ти — мій друг. І я знаю, що я для тебе не просто Магістр Рал, і тебе пов'язують зі мною не тільки чарівні пута. Всіх нас пов'язують узи дружби.

— Тому-то я і не можу тебе залишити. Я не залишу вас, Магістр Рал. Я буду охороняти вас з вашого дозволу або без оного.

— Як тобі без ейджа?

Вона не відповіла. Мабуть, боялася, що голос видасть її почуття.

— Кара, тебе здивує, якщо я скажу, що відчуваю себе зараз точно так само без Меча Істини? А я обходжуся без нього довше, ніж ти без ейджа. І від цього у мене моторошне відчуття порожнечі десь всередині. Постійний ниючий біль, ніби мені нічого в житті не потрібно так, як відчути цей жахливий предмет у своїй руці. У тебе так само?

Кара кивнула.

— Кара, я ненавиджу цей меч, в точності як напевно і ти, десь глибоко всередині, повинна ненавидіти свій ейдж. Одного разу ти здала його мені. Пам'ятаєш? Ти, Бердіна і Райна. Я попросив у вас пробачення за те, що змушений просити вас залишити їх поки у себе, щоб ви могли допомогти нам у нашій боротьбі.

— Пам'ятаю.

— Більше всього на світі я б хотів би не потребувати цього меча. Мені б хотілося, щоб панував мир і я міг покласти меч в замку і залишити його там. Але він мені потрібен, Кара. Як тобі потрібен ейдж, без якого ти відчуваєш порожнечу, відчуваєш себе вразливою, беззахисною і переляканою, і соромишся в цьому зізнатися. Я відчуваю те ж саме. Як тобі потрібен ейдж, тому що ти хочеш нас захистити, мені потрібен мій меч, щоб захищати Келен. Якщо з нею що-небудь трапиться через те, що у мене не було меча… Кара, я дбаю і про тебе, тому так важливо, щоб ти зрозуміла. Ти не просто Морд-Сіт, не просто наш охоронець. Ти щось набагато більше. Для тебе важливо також думати, а не просто діяти. Ти повинна бути більше, ніж звичайна Морд-Сіт, щоб ти дійсно могла допомогти як наш захисник. Я розраховую на те, що ти і далі будеш допомагати нам у нашій боротьбі. Зараз ти повинна їхати в Ейдіндріл замість мене.

— Я не стану виконувати цей наказ.

— Я не наказую. Кара. Я прошу.

— Це нечесно.

— Кара, це не гра. Я прошу твоєї допомоги. Ти єдина, до кого я можу звернутися.

Вона сердито подивилася на грозові хмари на горизонті, перекинула на груди довгу світлу косу і стиснула її в кулаці, як зазвичай стискала свій ейдж в припадку люті. Вітерець кидав світлі прядки, які вибилися, їй в обличчя.

— Якщо таке ваше бажання. Магістр Рал, я поїду. — Річард підбадьорливо поклав руку їй на плече. Цього разу вона не напружилася.

— Що ви хочете, щоб я там зробила?

— Я хочу, щоб ти якомога швидше з'їздила туди і назад. Мені необхідний меч.

— Ясно.

Келен глянула в їхній бік. Кара їй махнула, і Келен поспішила до них.

— Магістр Рал наказав мені повертатися в Ейдіндріл, — сухо повідомила Кара.

— Наказав? — Перепитала Келен. Кара лише хмикнула. Вона підвела висячий у Келен на грудях ейдж.

— Для лісового провідника у нього просто талант влипати в у всякі історії. Я попрошу тебе як сестру по ейджу приглянути за ним замість мене, хоча знаю, що мені немає необхідності про це просити.

— Я очей з нього не спущу.

— Спочатку ти повинна перехопити генерала Райбаха, — почав Річард. — У нього візьмеш коней, щоб швидше дістатися до Ейдіндріла. Йому також необхідно повідомити, що ми маємо намір робити. Розкажи йому все. І Верні з сестрами теж. Вони повинні це знати. Можливо, вони володіють корисними відомостями, які нам знадобляться. — Річард втупився на південний захід. — І мені знадобиться ескорт, раз вже ми маємо намір увійти в Андер і зажадати від них капітуляції.

— Не турбуйтеся, Магістр Рал, я передам Райбаху наказ надіслати людей для вашої охорони. Звичайно, вони не такі хороші, як Морд-Сіт, але все ж зможуть вас захистити.

— Ескорт повинен бути вражаючим. Коли ми увійдемо в Андер, вважаю, буде краще, якщо ми будемо виглядати досить переконливо. Особливо якщо врахувати, що магія Келен може зникнути в будь-який момент. Я хочу, щоб ці люди в Андері зрозуміли, що ми налаштовані дуже серйозно.

— От тепер ви починаєте міркувати розсудливо, — кивнула Кара.

— Тисяча людей цілком зійдуть за вражаючий ескорт, — сказала Келен. — Мечоносці, списники і лучники — найкращі — і запасні коні, звичайно. І гінці. У нас є важливі відомості про шимів і Джегана, які потрібно розіслати по різних місцях. Крім того, треба координувати пересування військ і тримати всіх в курсі подій. У нас є зосереджені в різних країнах армії, які потрібно негайно висувати на південь.

Кара кивнула.

— Я особисто відберу солдатів для вашого ескорту. У Райбаха є елітні війська.

— Відмінно, тільки мені б не хотілося, щоб боєздатність його війська впала, так що не треба брати кістяк армії, — сказав Річард. — Скажи генералу, що я наказав відправити дозори наглядати за північними дорогами з Старого Світу. На всяк випадок. Але найголовніше — я хочу, щоб він розгорнув свої основні сили в зворотному напрямку і рухався сюди.

— Чи дозволено йому атакувати?

— Ні. Я не хочу, щоб він ризикував армією, затіваючи битву з Орденом на цих рівнинах. Це може нам занадто дорого обійтися. Як би гарні не були його солдати, їм не встояти проти такого величезного війська, поки ми не підтягнемо ще сили. Але головним чином я не хочу, щоб він атакував тому, що найбільша цінність Райбаха в тому, що Джеган не повинен підозрювати про присутність його армії тут. Я хочу, щоб Райбах йшов на схід, слідуючи за Джеганом, але тримався трохи північніше і на чималій відстані. Скажи йому, щоб не висилав багато розвідників — рівно стільки, щоб не втрачати слід Ордена, не більше. Джеган не повинен підозрювати про присутність армії Райбаха. Ці д'харіанці — все, що стоїть між Орденом і Серединними Землями, якщо Джеган раптом поверне на північ. І раптовість — єдиний союзник Райбаха до тих пір, поки ми не розішлемо гінців за підкріпленням. Я не хочу ризикувати людьми Райбаха без гострої необхідності. Але він знадобиться мені як затичка, якщо справи підуть наперекосяк. Якщо Андер капітулює, ми зможемо з'єднати їх армію з нашою. Якщо нам вдасться вигнати шимів і отримати під наше командування армію Андера, вчасно підігнати туди інші наші сили, то ми навіть зможемо затиснути орду Джегана між нами і океаном. Тоді спробуємо відтіснити його в зуби Доміні Діртх. Ця зброя уб'є їх, а нашим військам навіть не доведеться битися.

— А в Ейдіндрілі? — Запитала Кара.

— Ти чула пояснення Зедда?

— Так. На п'ятій колоні зліва в анклаві Першого Чарівника стоїть чорна пляшка із золотою філігранною кришкою. Її потрібно розбити Мечем Істини. Ми з Бердіною ходили з вами в анклав Великого Чарівника. Я пам'ятаю це місце.

— Відмінно. Ти можеш скористатися мечем, щоб розбити пляшку з тим же успіхом, що і я. — Кара кивнула. — Просто постав пляшку на підлогу, як сказав Зедд, візьми меч і розбий її.

— Це я можу, — погодилася Кара. Річард прекрасно знав, наскільки Кара не переносить все, що пов'язане з магією. Пам'ятав він і як їм з Бердіною не хотілося йти в анклав Великого Чарівника. Залишалася ще одна складність: з чарівними щитами замку.

— Якщо магія в замку справді зникла, у тебе не виникне складнощів з проходженням щитів. Вони теж зникнуть.

— Я пам'ятаю, як вони відчуваються. І зрозумію, діють вони ще чи вже ні, тоді я можу пройти.

— Розкажи Бердіні все, що тобі відомо про шимів. У неї вже може матися цінна інформація. Якщо ні, в її розпорядженні щоденник Коло. Отримавши від тебе відомості, вона буде знати, що шукати. — Річард, піднявши палець, схопив її іншою рукою за плече. — Але в першу чергу меч і пляшка! Бердіна — потім. Не залишай ні те, ні інше без нагляду жодної зайвої хвилини. Шими можуть спробувати перешкодити тобі. Пам'ятай про це. Будь постійно насторожі і не втрачай пильності. Тримайся подалі від води і вогню. Не приймай нічого за чисту монету. Вони можуть знати, що заклинання в пляшці здатне зашкодити їм. Перш ніж ти поїдеш, ми запитаємо Дю Шайю і дізнаємося, чи не може вона пролити світло на те, як їм вдається спокусити людину до смерті. Якщо вона пам'ятає, це може виявитися цінним досвідом для тебе, щоби вберегтися від шимів.

Кара кивнула. Навіть якщо вона і боялася, то нічим цього не показала.

— Як тільки доберуся до генерала Райбаха, далі понесуся як вітер. Спочатку я поїду в замок, візьму ваш меч і розіб'ю пляшку. Потім привезу вам ваш меч, Берліну та книжку. Де мені вас знайти?

— У Ферфілді, — відповіла Келен. — Швидше за все в таборі наших військ, неподалік від міста, біля маєтку міністра культури. Якщо нам доведеться виїхати, ми залишимо тобі повідомлення і кілька солдатів. Якщо не зможемо, постараємося повідомити генералу Райбаху.

— Кара… — Річард зам'явся. — Щоб розбити пляшку, тобі знадобиться дістати меч з піхов.

— Природно.

— Будь обережна. Це чарівна зброя, і Зедд вважає, що вона як і раніше діє. Володіє магією. Кара зітхнула, нелюбов до магії наповнила її неприємними думками.

— І що він зробить, коли я його дістану?

— Точно не скажу. Він реагує на різних людей по-різному, в залежності від того, чого вони хочуть від його магії. Я як і раніше Шукач, але, можливо, він впливає на кожного, хто його тримає. Я просто не знаю, як його магія подіє на тебе. Це зброя, яка живиться люттю. Просто будь обережною і пам'ятай, що не тільки ти будеш користуватися ним, але і він тобою. Він буде впливати на твої почуття, намагатися викликати гнів.

— Йому й особливо старатися не доведеться, — блиснула очима Кара.

— Просто будь обережніше, — посміхнувся Річард. — Коли розіб'єш пляшку, не діставай більше меч з піхов ні за яких обставин, хіба що в випадку смертельної небезпеки. Якщо ти ним когось уб'єш…

Він замовк. Кара запитливо підняла брову.

— Якщо я їм когось вб'ю… то що? — Річарду довелося сказати їй. Щоб вона не зробила чогось небезпечного.

— Це завдає біль.

— Як ейдж? — Він знехотя кивнув.

— Може, навіть гірше. — Згадуючи, він заговорив тихіше. — Лють необхідна, щоб протистояти болю. Якщо ти гориш праведним гнівом, це захищає тебе, але, добрі духи, як же це боляче!

— Я Морд-Сіт. Я вітаю біль.

— Це боляче ось тут. Кара, — постукав себе Річард в груди. — Такий біль тобі не сподобається, повір. Вже краще твій ейдж.

Вона посміхнулася йому сумною розуміючою посмішкою.

— Тобі необхідний твій меч. Я його привезу.

— Спасибі, Кара.

— Але не пробачу за те, що ти змусив мене залишити тебе без захисту.

— Він не залишиться без захисту.

Вони обернулися. Це була Дю Шайю. Бліда, з розпатланим волоссям, загорнута у покривало, вона більше не тремтіла. Її обличчя було втіленням похмурої рішучості.

Річард похитав головою.

— Тобі потрібно повертатися до свого народу.

— Ми підемо з моїм чоловіком. Ми захищаємо Кахаріна. — Річард вирішив не сперечатися на тему чоловік — не чоловік.

— Перш ніж ми вирушимо в Андер, підійдуть наші війська.

— Вони не майстри меча. Ми будемо захищати тебе замість Кари.

Кара схилила голову перед Дю Шайю.

— От і добре. Мені буде спатися спокійніше, якщо я буду знати, що ви з майстрами меча захищаєте його.

Річард, обдарувавши Кару сердитим поглядом, звернувся до мудрої жінки бака-тау-мана:

— Дю Шайю, тепер, коли з тобою все в порядку, я не хочу, щоб ти даремно ризикувала життям — і своїм, і дитини. Ти вже й так мало не загинула. Ти повинна повернутися до своїх. Ти їм потрібна.

— Ми всі живі мерці. Це не має значення.

— Про що це ти?

Дю Шайю склала руки. Майстри мечма стояли позаду неї подобою королівського ескорту. Через їх спини за всім спостерігали мисливці Племені Тіни. Якою би хворою і змученою не виглядала Дю Шайю, вона знову стала по-королівськи величною.

— Перш ніж ми пішли, — спокійно промовила вона, — ми сказали нашому народові, що ми померли. Сказали, що ми втрачені для світу живих і не повернемося до ним до тих пір, поки не попередимо Кахаріна і не подбаємо про його безпеку. Наш народ оплакав нас ще до нашого від'їзду, тому що для них ми померли. Тільки виконавши те, що ми сказали, ми можемо повернутися до них. Не так давно я зустрілася з посланцями смерті, шимами. Кара, захисник Кахаріна, повернула мене зі світу духів. Духи, у мудрості своїй, дозволили мені повернутися, щоб я могла виконати свій обов'язок. Коли Кара повернеться з твоїм мечем і ти будеш в безпеці, тільки тоді ми оживемо всі разом і зможемо йти додому. Але до тих пір ми — живі мерці. Я не прошу твого дозволу йти з тобою. Я повідомляю тобі, що ми йдемо з тобою. Я — мудра жінка бака-тау-мана. Я все сказала.

Зціпивши зуби, Річард намірився сердито погрозити їй пальцем, але Келен схопила його за руку.

— Дю Шайю, — сказала вона, — я теж дала таку клятву. Коли я приїхала в місто Ебініс і побачила порізаних Імперським Орденом людей, я присягнулася помститися. Ми з Чандаленом зустрілися з маленькою групою молодих новобранців, які теж бачили загибель рідного міста. Вони були повні рішучості покарати винних. Я дала обітницю, що буду вважати себе мертвою до тих пір, поки ті, хто скоїв цей злочин, не будуть покарані, і тільки після цього повернуся до життя. Ті, що були зі мною, теж поставили на кін свої життя. Тільки п'ятеро цих юнаків повернулися до життя разом з Чандаленом і мною. Але всі ті, хто винищив жителів Ебініса, здохли. Я розумію, яку клятву ви дали, Дю Шайю. Така клятва священна, і нею не можна нехтувати. Ти і майстри меча йдете з нами.

Дю Шайю вклонилася Келен.

— Дякую тобі, що шануєш звичаї мого народу. Ти мудра жінка і теж гідна бути дружиною мого чоловіка.

— Келен… — Закотив очі Річард.

— Плем'я Тіни потребує Чандалена і його мисливців. Кара, підкоряючись твоєму проханню, відправляється до генерала Райбаха, а потім в Ейдіндріл. Поки генерал не пришле нам людей, ми залишаємося одні й дуже уразливі. Дю Шайю зі своїми мечниками стануть нам цінним і бажаним захистом. Коли стільки поставлено на карту, гордості немає місця, Річард. Вони йдуть з нами.

Річард заглянув в зелені очі Кари, що стали крижаними і суворими. Вона теж цього хотіла. Темні очі Дю Шайю виблискували сталевим блиском. Вона рішення прийняла. Зелені очі Келен… Ну, йому зовсім не хотілося навіть думати, що таїться в її зелених очах.

— Гаразд, — буркнув він, — поки солдати нас не наженуть, можете залишатися.

Дю Шайю спантеличено подивилася на Келен.

— Тобі він теж вічно повідомляє те, що ти знаєш і без нього?

КНИГА 2

36

Несан, низько схиливши голову, бачив тільки ноги майстра Спінка, які крокували між лавами. Каблуки його чобіт повільно вистукували по дерев'яній підлозі. Дехто тихенько схлипував, головним чином жінки постарше.

Несан їх не винив. Йому теж іноді хотілося плакати на загальному покаянні. Такі уроки необхідні, якщо вони хочуть побороти свою порочну хакенську натуру. Несан це розумів, але від цього було не легше.

Коли майстер Спінк говорив, Несан волів дивитися в підлогу, не ризикуючи зустрітися з ним поглядом. Зустрічатися очима з андерцем, оповідаючим про жахи, які творили з його предками предки Несана, було соромно.

— І так сталося, — продовжував розповідь майстер Спінк, — що хакенські орди випадково наткнулися на це сільце. Чоловіки, відчайдушно турбуючись за свої сім'ї, зібрали простих андерців з найближчих сіл і хуторів. І разом молили Творця, щоб їх зусилля відбити кровожерливих загарбників увінчалися успіхом.

У відчаї вони вже віддали хакенцям як мирне підношення майже всі свої запаси і всю худобу. Вони послали гінців з цим підношенням і зі словами, що не хочуть війни, але ніхто з відважних посланців не повернувся назад.

І тоді у цих людей зародився простий план — встати на вершині пагорба, розмахуючи зброєю над головою. Звичайно, зовсім не для того, щоб викликати на бій, а щоб всього лише продемонструвати свою силу в надії переконати хакенців обійти село стороною. Ці люди були простими хліборобами, ніяк не воїнами, і зброєю їм служили самі звичайні селянські знаряддя. Вони не хотіли битися. Вони хотіли миру.

І ось там вони стояли, ці люди, про яких я вам казав, — Шелбі, Уіллан, Камден, Едгар, Ньютон, Кенва і багато інших, всі ці добрі і хороші люди, з якими ви познайомилися за останні кілька тижнів. Я розповідав вам про їхнє життя, їх надії, сподівання, прості і світлі мрії. Вони стояли там, на вершині пагорба, сподіваючись переконати хакенських тварюк пройти мимо. Вони стояли там, розмахуючи своїми знаряддями — сокирами, молотками, вилами, лопатами та серпами. Махали ними в повітрі, сподіваючись врятувати своїх дружин і дітей, з якими ви тепер теж знайомі.

«Тук-тук-тук», вистукували чоботи майстри Спінка, коли він наблизився до Несана.

— Але хакенське військо не зволило пройти мимо цих простих людей. З реготом і виттям вони повернули проти добрих андерців свій Доміні Діртх.

Хтось з дівчат ахнув. Інші заридали в голос. Несану теж стало недобре і пересохло в роті. Він не втримався і схлипнув, уявивши моторошну смерть цих добрих людей. Жителі гір за минулі тижні стали його добрими друзями. Він знав імена їх дружин, батьків і дітей.

— І поки жорстокі хакенські виродки в красивих мундирах сміялися і веселилися, — Несан бачив, як чоботи вчителя завмерли прямо біля нього, — пробив Доміні Діртх, зриваючи плоть з кісток цих добрих людей. Жінки — і навіть багато чоловіків — голосно схлипували, висловлюючи свою скорботу. Несан відчув на своїй потилиці погляд темних очей майстра Спинка.

— Крики нещасних андерських селян піднеслися до андерського неба. Це був їх передсмертний крик, а тіла їх рвали на частини за допомогою безжального зброї, Доміні Діртх, прекрасно одягнені, веселі хакенські орди.

Якась літня жінка скрикнула від жаху. Майстер Спінк як і раніше стояв над Несаном. У цей момент Несан вже не пишався своєю лівреєю гінця, як тоді, коли решта зустріли його появу на зборах здивованим шепотком.

— Я бачу, ти отримав красиву форму, Несан, — вимовив майстер Спінк таким тоном, що у Несана кров заледеніла в жилах.

Він знав, що від нього чекають відповіді.

— Так, пане майстер. Хоча я був нікчемним хакенським кухарчуком, пан Кемпбелл по доброті своїй дав мені роботу гінця. Він хоче, щоб я носив цю форму, щоб всі хакенці бачили, що андерці допомагають нам стати кращими, ніж ми є. Він хоче, щоб гінці справляли гарне враження, допомагаючи йому розносити по світу звістки про відмінну роботу міністра культури на благо нашого народу.

Майстер Спінк відважив Несану запотиличник, від якого той злетів з лавки.

— Не смій огризатися! Мене не цікавлять твої хакенські виправдання!

— Прошу вибачення, пане. — Неса знав, що підніматися з четверіньок не варто.

— У хакенців вічно знайдуться виправдання! Ти одягнений у красиву форму, в точності як ті жорстокі хакенські правителі, і насолоджуєшся цим так само, як вони, і при цьому намагаєшся зробити вигляд, що це не так.

І донині ми, андерці, жорстоко страждаємо від нескінченної хакенської ненависті! Кожен погляд хакенця це безумовно підтверджує. Нам ніколи не позбутися цього. Завжди знайдуться хакенці у формі, яку вони з задоволенням носять, щоб безупинно нагадувати нам про хакенських владик.

Ти довів порочність своєї натури, намагаючись виправдати те, чому виправдання немає і бути не може, — твоє егоїстиче нахабство, самовдоволення і гординю. Всі ви жадаєте стати хакенськими владиками. І ми, андерці, змушені щодня терпіти це хакенське знущання!

— Вибачте мене, майстер Спінк. Я винен. Я надів це з гордості. Я винен, що дозволив моєї мерзенній хакенській натурі взяти верх.

Майстер Спінк невдоволено хмикнув, але продовжив урок. Знаючи, що заслужив гіршого, Несан був щасливий, що так легко відбувся. І полегшено зітхнув.

— Коли чоловіки загинули, жінки і діти в селі залишилися беззахисними.

Чоботи знову застукали «тук-тук-тук», коли вчитель почав походжати між лавками, на яких сиділи хакенці. Тільки коли він відійшов на значну відстань, Несан насмілився встати з четверіньок і знову сісти на лаву. У вухах дзвеніло зовсім як тоді, після ляпасу, відвішеного йому Беатою. Слова майстра Спінка ледь проривалися крізь ревучий дзвін.

— Будучи хакенцями, вони, природно, вирішили зайти в село, щоб розважитися на свій мерзенний манер.

— Ні! — Скрикнула сидяча в задньому ряду жінка і розплакалася.

Заклавши руки за спину, майстер Спінк продовжував крокувати, не звертаючи на неї уваги. Такі вигуки траплялися частенько.

— Хакенці, бажаючи розважитися і побенкетувати, увійшли в село. Їм ще хотілося смаженого м'ясця.

Дехто з тих, що сиділи, попадали на коліна, тремтячи від страху за тих, з ким за ці тижні так добре встиг познайомитися. Заскрипіли лави, Несан теж став на коліна.

— Але, як ви знаєте, це було невеличке село. Перерізавши всю худобу, хакенці зрозуміли, що цього м'яса їм буде мало. Хакенці є хакенці, і вихід з положення шукали не довго. Вони схопили дітей.

Більше всього на світі Несану хотілося, щоб урок закінчився. Він був не в силах слухати далі. Схоже, дехто з жінок думав так само. Вони звалилися тілом на підлогу, ридаючи і благаючи добрих духів охоронити нещасних безневинно убієнних андерців.

— Всі ви знаєте, як звали цих діточок. Зараз кожен з вас назве мені по одному імені, щоб ми не забули про ці молоді життя, відібрані настільки безжально. Кожен з вас назве мені одне ім'я дитини з цього села — дівчинки або хлопчика, — живцем засмажених на очах у їхніх матерів.

Майстер Спінк почав з останнього ряду. І кожен, на кого він вказував, називав ім'я, причому більшість вголос молили добрих духів не залишити душі цих дітей. Перш ніж відпустити аудиторію, майстер Спінк ще докладним чином описав, що відчували горячі заживо діти, їхні крики і біль і як довго діти вмирали. І скільки часу було потрібно, щоб засмажити їх тіла.

Це було настільки жахливо, що в якийсь момент, буквально на мить, Несан вперше засумнівався у правдивості цієї історії. Він уявити собі не міг, щоби хтось, нехай навіть жорстокі хакенські владики, міг творити таке.

Але майстер Спінк — андерець. Він не стане брехати. Вже у всякому разі, не в такій важливій речі, як історія країни.

— Оскільки вже пізно, — сказав майстер Спінк, коли всі були опитані, — ми залишимо на наступний урок розповідь про те, що зробили хакенські завойовники з жінками села. Можливо, дітям пощастило, бо вони вже не побачили, що творили хакенські збоченці з їх матерями.

Коли їх відпустили, Несан разом з рештою кинувся до дверей, задоволений, що урок на сьогодні закінчений. Ніколи він ще так не радів з холодного нічного повітря. Його кидало то в жар, то в холод, в голові крутилися картини жахливої загибелі андерських діточок. Прохолодний вітерець охолодив палаюче обличчя. Він вдихнув холодного чистого повітря.

Поки він стояв, притулившись до ростучого біля дороги клена, вичікуючи, коли перестануть тремтіти коліна, в дверях появилася Беата. Несан випростався. З вікон і дверей лилося достатньо світла, щоб вона без труднощів могла розгледіти його. Побачити в новому одязі гінця. Він сподівався, що Беата вважатиме його одежу більш прийнятною, ніж майстер Спінк.

— Добрий вечір, Беата.

Вона зупинилася і повільно оглянула його з голови до ніг, вивчаючи його облачення.

— Несан.

— Ти сьогодні чудово виглядаєш, Беата.

— Так само, як завжди. — Вона взялася в боки. — Бачу, ти закохався сам у себе в цій красивій формі.

Несан раптом втратив дар мови і здатність думати. Йому завжди подобалося, як виглядають гінці, і він думав, що їй ця форма теж сподобається. Він сподівався побачити її усмішку. А вона люто блискала очима. Тепер він сильно жалкував, що відразу не відправився прямо додому.

— Майстер Далтон запропонував мені місце…

— І, треба думати, ти з нетерпінням чекаєш наступного уроку, щоб дізнатися, що сотворили ці хакенські тварини в красивій формі з тими безпорадними жінками! — Вона підійшла ближче. — Тобі сподобається. Для тебе це буде так само здорово, як якщо б ти бачив все своїми очима!

Несан ошелешено дивився, як вона, різко розвернувшись, зникла в ночі.

Перехожі бачили, як вона відшмагала його словами, мерзенного хакенця. Одні задоволено посміхалися, інші просто сміялися над ним. Несан, засунувши руки в кишені, повернувся спиною до дороги і притулився плечем до дерева. Повільно закипаючи, він чекав, коли роззяви рушать далі по своїх справах.

До маєтку година ходьби. Він хотів почекати, поки всі попутники підуть, щоб крокувати на самоті. Бажання розмовляти з ким би то не було в нього не було. Несан розмірковував, чи не купити собі випивки і надертися. Гроші ще залишалися. Або відшукати в маєтку Морлі, роздобути пляшку і вдвох розчавити. Так, думка про те, щоб напитися, здавалася дуже привабливою.

Раптово вітер зробився зовсім холодним, і у Несана по спині побігли мурашки.

Він трохи з чобіт не вистрибнув, коли чиясь рука торкнулася його плеча. Озирнувшись, він побачив перед собою андерку середніх років. Темне до плечей волосся вказували на високе положення в суспільстві. Сріблясті пасма на скронях говорили про те, що вона стара. Було надто темно, щоб розгледіти, наскільки зморшкувате у неї обличчя, але Несан міг точно сказати: обличчя зморшкувате.

Він вклонився андерці, переляканий, що та продовжить прочуханку, влаштовану йому Беатою, або накаже йому що-небудь зробити.

— Вона тобі небайдужа? — Запитала жінка. Питання застигло Несана зненацька.

— Не знаю! — Викрикнув він.

— Вона обійшлася з тобою досить грубо.

— Я це заслужив, мем.

— Чим?

— Поняття не маю, — знизав він плечима. Несан не міг зрозуміти, чого їй від нього треба. І від пильного погляду її темних очей мороз пробирав по шкірі. Вона дивилася так, ніби обскубувала курча на вечерю.

На ній було просте плаття, яке в тьмяному світлі здавалося темно-коричневим, застебнуте по саму шию. Так, вона булаодягнена не як жінка благородного стану, але довжина волосся підказувала, що ця дама з високопоставлених.

Чимось вона невловимо відрізнялася від інших андерок. І ще одне здалося Несану дивним: широка чорна стрічка, що закривала шию до самого підборіддя.

— Іноді дівчата говорять гидоти, тому що бояться визнати, що юнак їм подобається. Бояться, що не подобаються йому.

— А іноді говорять гидоти, тому що хочуть їх сказати.

— Теж вірно, — посміхнулася андерка. — Вона живе в маєтку чи тут, в Ферфілді?

— У Ферфілді. Працює у Інгера-м'ясника. Схоже, андерка знайшла це забавним.

— Може, вона просто звикла бачити більше м'яса на кістках? І коли ти трохи подорослішаєш і трохи роздасишся, вона знайде тебе більш привабливим?

— Може. — Неса знову засунув руки в кишені. Він цьому не вірив. До того ж сильно сумнівався, що коли-небудь стане привабливішим, як вона висловилася. Він уже достатньо дорослий і залишиться зовні таким, як зараз.

Андерка відступила на крок і деякий час вивчала його фізіономію.

— Ти хочеш їй сподобатися? — Нарешті запитала вона. Несан відкашлявся.

— Ну, іноді. У всякому разі, мені хочеться, щоб вона хоча б перестала мене ненавидіти.

Жінка посміхнулася так, ніби була чимось задоволена. От тільки чим?

— Це можна влаштувати.

— Мем?

— Якщо вона тобі подобається і ти хочеш, щоб ти їй теж подобався, це можна влаштувати.

— Як це? — Здивовано закліпав неса.

— Підсипати їй дещо в їжу або пиття.

Раптово він все зрозумів. Ця жінка — чарівниця. Так ось чому вона здавалася такою дивною. Ну так, адже говорять, що люди, які володіють магією, дивні.

— Ви хочете сказати, що можете щось зробити? Накласти закляття? Або ще що-небудь? Її посмішка стала ширше.

— Або ще що-небудь.

— Я тільки почав працювати у майстра Кемпбелла, мем. Мені дуже шкода, але мені поки це не по кишені.

— А, розумію. — Усмішка зникла. — Ну а якщо було би по кишені?

Не встиг він відповісти, як вона задумливо глянула на небо:

— Втім, можна зробити це пізніше, коли в тебе будуть гроші. — І тихенько пробурмотіла, ніби сама собі: — Це дасть мені час з'ясувати, чи зможу я впоратися з задачкою…

Вона подивилася йому в очі.

— Ну, так як тобі?

Несан сковтнув грудку. Йому зовсім не хотілося ображати андерку, та ще й володіючу чарівним даром. Він зам'явся.

— Ну, мем, бачте, річ в тому, що якщо я їй коли-небудь сподобаюсь, то мені б хотілося, щоб я сподобався їй просто тому, що сподобався. Не хочу вас образити, мем, але сумніваюся, що мені захочеться, щоб я подобався дівчині лише завдяки якомусь закляттю. Навряд чи мені принесе задоволення думати, що я можу подобатися дівчатам тільки за допомогою чарівництва.

Жінка, неголосно розсміявшись, поплескала його по спині. Ні, вона зовсім не насміхалася над ним. Несан не пам'ятав, щоб хоч один андерець, розмовляючи з ним, ось так мило сміявся.

— Молодець! — Підняла вона палець. — Колись давно мені сказав те ж саме один чарівник.

— Чарівник! Напевно, це було страшно! Зустрітися з чарівником, я хочу сказати.

— Та ні, — знизала вона плечима. — Він був дуже милою людиною. Я тоді була зовсім маленькою. Бачиш, дар у мене вроджений. Він сказав мені, щоб я завжди пам'ятала, що магія не потрібна людям, які люблять тебе просто заради тебе самої.

— А я й не знав, що тут є чарівники.

— Не тут, там, в Ейдіндрілі, — махнула вона рукою. Несан миттєво нагострив вуха.

— У Ейдіндрілі? Що на північному сході?

— Ні, ну ти зовсім розумник! Так, на північному сході. У замку Чарівника. Мене звати Франка, — протягнула вона руку. — А тебе?

Неса обережно взяв її руку і, схиливши голову, став на коліно.

— Я Несан, мем.

— Франка.

— Мем?

— Франка. Так мене звуть. Я назвала тобі своє ім'я, Несан, так що можеш звати мене на ім'я.

— Пробачте, мем… тобто Франка. — Вона знову тихенько засміялася.

— Що ж, Несан, було приємно з тобою познайомитися. Тепер мені пора повертатися в маєток. Ти ж, я вважаю, підеш і нап'єшся. Саме цим, наскільки я розумію, люблять займатися юнаки твого віку.

Несан змушений був визнати, що думка про випивку його вельми приваблює. Але і можливість дізнатися щось про замок Чарівника теж не хотілося упускати.

— Думаю, мені теж краще повернутися в маєток. Якщо ви не проти йти з хакенцем, то я із задоволенням піду з вами… Франка, — запізніло додав він.

Вона знову подивилася йому в обличчя так, що у нього жижки затрусилися.

— У мене є дар, Несан. Це означає, що я відрізняюся від більшості людей, і тому майже всі, і андерці, і хакенці, думають про мене так само, як велика частина андерців думають про тебе через те що ти хакенець.

— Правда? Але ж ви андерка!

— Бути андеркою недостатньо, щоб змити тавро чарівниці. Мені відомо, яке це — розуміти, що люди тебе не люблять, навіть нічого толком про тебе не знаючи. Мені буде приємно йти з тобою, Несан.

Несан розплився в усмішці, приголомшений частково тим, що розмовляє з андеркою, а частково тим, що андерці не люблять її — теж андерку — через те, що вона володіє магією.

— Але хіба вони не поважають вас за ваш чарівний дар?

— Вони мене бояться. Іноді це добре, а іноді — погано. Добре, тому що люди хоч і не люблять тебе, але ввічливо обходяться з тобою. А погано, тому що люди, коли чогось бояться, намагаються це знищити.

— Я ніколи так про це не думав.

Він згадав, як було здорово, коли Клодін Уінтроп назвала його «паном». Він розумів, що Клодін сказала так тільки тому, що злякалася, але все одно було приємно. Однак другу частину висловлювання Франки він не зрозумів.

— Ви дуже мудрі. Це магія? Магія робить людину мудрою?

Франка знову розсміялася, ніби вважала його забавним, як рибку з ніжками.

— Будь воно так, замок називався б замком Мудреця, а не замком Чарівника. А деякі чарівники і зовсім, можливо, були б розумніші, родися вони без чарівного дару.

Несан ніколи раніше не зустрічав людини, що побувала в Ейдіндріле, не кажучи вже про замок Чарівника. Він ніяк не міг повірити, що людина, яка володіє магією, з ним розмовляє. І трішки турбувався, бо не розумів в магії нічого і боявся, що, якщо Франка розсердиться, вона може заподіяти йому зло.

Але при цьому чародійка здавалася йому просто чарівною, хоча вона і була стара.

Вони мовчки крокували по дорозі в сторону маєтки. Мовчання чомусь турбувало Несана. Цікаво, а може вона за допомогою своєї магії прочитати його думки?

Несан глянув на неї. Вроді як вона на його думки ніякої уваги не звертає.

— Не заперечуєте, Франка, якщо я запитаю, що це? — Вказав він на її шию. — Ця стрічка? Я ніколи ні на кому такого не бачив. Це якось пов'язано з магією?

Вона розреготалася.

— А чи знаєш, Несан, що ти перший, хто за багато років запитав мене про це? Навіть якщо ти занадто мало знаєш, щоб боятися ставити чаклунці настільки особисте питання.

— Пробачте, Франка. Я не хотів вас образити. Несан вже почав турбуватися, чи не розлютив її. От уже чого йому точно не потрібно, так це злити андерку, та ще й чародійку до того ж. Якийсь час вони йшли мовчки. Несан засунув змоклі долоні в кишені. Нарешті вона заговорила:

— Справа не в цьому, Несан. Це не образа. Просто твоє питання викликало важкі спогади.

— Пробачте, Франка. Мені не слід питати. Іноді я говорю дурниці. Вибачте.

Він уже шкодував, що не пішов пити. Буквально через пару кроків вона зупинилася і повернулася до нього:

— Ні, Несан, це не було безглуздо. Ось.

Вона підчепила стрічку і відсунула убік, щоб йому було видно. Хоча було досить темно, несан в світлі вечора роздивився товсту роздуту смужку, воскову на вигляд, яка охоплювала їй шию. Йому здалося, що це якийсь моторошний шрам.

— Одного разу дехто намагався мене вбити. Тому що я володію магією. — У її повологлих очах відбивався місяць. — Серін Раяк і його поплічники.

Несан зроду не чув цього імені.

— Поплічники? — Вона поправила стрічку.

— Серін Раяк ненавидить магію. І у нього є поплічники, які поділяють його погляди. Вони переконують людей виступати проти людей з даром. Приводять натовп у стан несамовитої ненависті й жадоби крові. Немає нічого гіршого натовпу, у якої в голові лише бажання когось убити. Те, на що одній людині не вистачило б сміливості, запросто можна здійснити скопом, якщо всі вирішать, що це правильно. Натовп живе своїм життям. Це щось начебто зграї собак, які переслідують самотню жертву. Раяк спіймав мене і надів мотузку на шию. Вони зв'язали мені руки за спиною. Знайшли дерево, перекинули кінець мотузки через гілляку і підняли мене над землею за допомогою петлі на шиї.

Несан прийшов в жах.

— Добрі духи! Це ж має бути по звірячому боляче! Вона, втупившись у порожнечу, здавалося, не чула його.

— Піді мною склали дрова. Збиралися розвести велике багаття. Але не встигли його запалити — я зуміла втекти.

Несан мимоволі потер шию, намагаючись уявити, як це — висіти в петлі.

— Ця людина, Серін Раяк, він хакенець? — Рушивши далі, вона похитала головою.

— Щоб бути мерзотником, не обов'язково бути хакенцем, Несан.

Якийсь час вони йшли в мовчанні. У Несана склалося стійке переконання, що вона витає десь далеко, згадуючи, як висіла в петлі. Він дивувався, чому вона тоді не задихнулася. Може, вирішив він, тому що петля не була тугою, зав'язаною не ковзаючим вузлом.

Цікаво, як їй вдалося втекти? Але Несан розумів, що вже досить, і не наважився запитати.

Він слухав, як під ногами хрустять камінчики, і нишком поглядав на Франку. Вона більше не здавалася щасливою, якою була спочатку. Краще б він тримав язик за зубами!

Нарешті він вирішив запитати її про те, що перед тим викликало у неї посмішку. До того ж саме про це він в першу чергу і хотів її розпитати і заради цього пішов з нею.

— Франка, а який він, замок Чарівника? Він мав рацію: вона посміхнулася.

— Величезний! Ти навіть уявити собі не можеш, а я не зможу пояснити. Він стоїть на горі, високо над Ейдіндрілом, за кам'яним мостом, перекинутим через прірву в тисячі футів завглибшки. Частина замку вирубана прямо в скелі. Широкі, як дорога, бастіони, що з'єднують різні будинки, які підносяться, як скелі. Стіни з бійницями. І височенні вежі. Він чудовий.

— А ви бачили Шукача Істини? Або Меч Істини, коли там були?

— Знаєш, взагалі-то так, — насупилася вона. — Моя мати була чаклункою. І ходила в Ейдіндріл побачити Великого Чарівника. Не знаю навіщо. Ми пройшли по одному з бастіонів в анклав Великого Чарівника. У нього свої, окремі покої, де зберігаються всілякі дива. І я пам'ятаю блискучий блискучий меч.

Їй явно подобалося про це розповідати, тому Несан запитав:

— І який він? Анклав Великого Чарівника? І Меч Істини?

— Так, дай-но пригадати… — Вона задумливо потеребила підборіддя і почала розповідь.

37

Потягнувшись за ручкою, яка скотилася, Далтон Кемпбелл побачив, що в його кабінет входить якась жінка. По товстих щиколотках він, навіть не підводячи очей, зрозумів, що заявилася Хільдемара Шанбор. Якщо десь і є жінка з більш жахливими ногами, то Далтону вона ще не попадалася.

Він поклав ручку на стіл і, посміхнувшись, встав.

— Пані Шанбор! Проходьте, будь ласка!

В освітленій сонцем приймальні чергував Роулі, готовий в будь-який момент зібрати гінців, якщо ті знадобиться Далтону. Зараз потреби в них не було, але, враховуючи візит Хільдемари Шанбор, дуже навіть ймовірно, що скоро з'явиться.

Пані Шанбор закрила двері, а Далтон, обігнувши стіл, відсунув для неї стілець. На ній була вовняна сукня солом'яного кольору, що підкреслювала хворобливу блідість її шкіри. Поділ сукні доходив до середини гомілок. Товсті ноги були подібні до колон.

Ледь удостоївши поглядом запропонований стілець, Хільдемара залишилася стояти.

— Щасливий вас бачити, пані Шанбор.

— Ах, Далтон, ну чому ви завжди такий чинний? — Посміхнулася вона. — Ми з вами досить довго знайомі, щоб ви могли називати мене просто Хільдемара. — Далтон відкрив рот, щоб подякувати їй, але вона додала: — Наодинці.

— Звичайно, Хільдемара.

Хільдемара Шанбор зроду не приходила, щоб поцікавитися чимось настільки повсякденним, як поточні справи. Вона завжди була як холодний вітер перед бурею. Далтон вирішив, що краще, якщо гроза вибухне сама, без його допомоги. І ще він вирішив вести себе і далі цілком офіційно, незважаючи на цей її демарш з ім'ям.

Хільдемара злегка насупилася, ніби щось відволікло її увагу. Вона потягнулася до його плеча — так, немов помітила стирчачу нитку. Б'юче в вікна сонячне світло грало на каменях перснів і рубіновому намисті. У цієї сукні декольте було куди як скромніше, ніж у дам на бенкеті, але, на погляд Далтона, могло бути й поменше.

Суто жіночим легким рухом Хільдемара зняла неіснуючу нитку і пригладила тканину. Далтон скосив погляд на плече, але нічого не побачив. Задовольнившись, вона ніжно провела рукою по його плечу.

— Ах, Далтон, у вас розкішні плечі! Такі м'язисті і міцні. — Вона подивилася йому в очі. — Вашій дружині пощастило, що у неї такий чоловік.

— Дякую, Хільдемара. — З обережності він не вимовив більше ні слова.

Вона торкнулася його щоки. Унизані кільцями пальці ковзнули по обличчю.

— Так, ваша дружина — щаслива жінка.

— А ваш чоловік — щасливий чоловік. — Засміявшись, вона прибрала руку.

— Так, йому часто щастить. Але, як кажуть, те, що на перший погляд здається удачею, — всього лише результат безперервної практики.

— Мудрі слова, Хільдемара.

Цинічний сміх замовк, і вона торкнулася рукою його коміра, ніби бажаючи поправити. Пальці побігли по шиї, торкнулися мочки вуха.

— Я чула, що ваша дружина вірна вам.

— Я щаслива людина, добродійко.

— І ви вірні їй теж.

— Я дуже її люблю і дотримуюся даної нами обітниці.

— Як мило, — посміхнулася вона і вщипнула його за щоку — швидше стервозно, ніж грайливо. — Що ж, сподіваюся якось умовити вас стати трохи менше… скутим у поглядах, скажімо так.

— Якщо знайдеться жінка, яка зможе коли-небудь розширити мій кругозір, то це будете ви, Хільдемара. — Вона поплескала його по щоці й знову цинічно розсміялася.

— Ах, Далтон, та ви й справді дивовижна людина!

— Спасибі, Хільдемара. З ваших вуст це великий комплімент.

Вона продовжила:

— І ви проробили відмінну роботу з Клодін Уінтроп і Директором Лінскоттом. Я і не уявляла, що хтось може одним пострілом убити двох зайців.

— Я постарався задля міністра і його прекрасної дружини. — Хільдемара окинула його холодним розважливим поглядом.

— Дружина міністра була дуже принижена балаканиною цієї баби.

— Сумніваюся, що вона стане і далі…

— Я хочу, щоб її не було.

— Прошу вибачення? — Схилив голову набік Далтон.

— Убийте її!

Далтон, випроставшись, заклав руки за спину.

— Можу я дізнатися, з якої причини ви просите про це?

— Те, чим там займається мій чоловік, — це його справа. Творець знає, що він такий, який є, і змінить його хіба що кастрація. Але я не дозволю якійсь бабі принижувати мене перед усіма, виставляючи дурепою. Приховані плітки — одне, а публічні заяви, що перетворюють мене в об'єкт відкритого обговорення і жартів, — зовсім інше.

— Хільдемара, я не думаю, що висловлювання Клодін призначалися для того, щоб учинити вам неприємності. Вона зробила це, щоб оголосити про негідну поведінку Бертрана. Але, як би там не було, запевняю вас, що Клодін більше рота не розкриє, та й до того ж вона втратила довіру тих, хто міг би її вислухати.

— Так-так, Далтон, та ви ще й галантні до того ж!

— Зовсім ні, Хільдемара. Я просто сподіваюся пояснити вам…

Вона знову вхопила його за комір, але тепер — аж ніяк не ласкаво.

— Її вже почали поважати ідіоти, що прийняли за чисту монету купу лайна щодо голодуючих дітлахів та надання роботи некваліфікованим трудягам. Вони товпляться біля її дверей, бажаючи отримати її підтримку. Така загальна повага небезпечна, Далтон. Це дасть їй владу. Але набагато гірше висунуті нею звинувачення. Вона розповідала всім, хто слухав, що Бертран її примусив. Сиріч згвалтував.

Далтон розумів, до чого хилить дружина міністра, але вважав за краще, щоб вона висловилася і обгрунтувала наказ. Це в подальшому дасть йому більше можливостей, а їй залишить менший простір для маневру, якщо вона стане потім все заперечувати або надумає віддати його на розтерзання.

— Звинувачення в згвалтуванні викликало б у народу хіба що бажання позіхнути, — Заперечив Далтон. — Я запросто можу змусити їх вважати це прерогативою людини, що володіє величезною владою, що потребує простого і нешкідливого способу скинути напругу. Ніхто не стане всерйоз засуджувати його за настільки нешкідливе діяння. Я легко зможу довести, що міністр — вище звичайних законів.

Хільдемара Шанбор сильніше стиснула йому комір.

— Але Клодін можуть запросити до Комітету Культурної Згоди в якості свідка. Директори бояться могутності Бертрана і його здібностей. І мені вони теж заздрять. Якщо захочуть, вони будуть відстоювати її права і представлять це як діяння, противне Творцеві, нехай воно і не порушує цивільного права. І це противне Творцеві діяння здатне викинути Бертрана зі списку кандидатів на пост Суверена. Директори можуть об'єднатися і впертися рогом, залишивши нас безпорадними і на їх милості. Нам всім тоді доведеться шукати собі нове пристанище, не встигнемо ми й оком зморгнути.

— Хільдемара, я вважаю…

Вона наблизила його обличчя до свого.

— Я хочу, щоб її прикінчили!

Далтон завжди вважав, що доброта і щедрість душі роблять жінку особливо привабливою. Хільдемара являла собою зворотний бік медалі. Її егоїстичний деспотизм, безмежна ненависть до тих, хто стояв на її шляху, перетворювали її на чудовисько.

— Звичайно, Хільдемара. Раз ви цього хочете, так і буде зроблено. — Далтон ласкаво прибрав її руку з коміра. — Чи будуть особливі побажання, як це повинно бути зроблено?

— Так, — прошипіла вона. — Ніяких нещасних випадків. Це вбивство — і повинно виглядати як вбивство. Не буде ніякого пуття, якщо інші підстилки мого чоловічка не зрозуміють уроку. Я хочу, щоб воно було кривавим. Таким, що змусить цих баб боятися навіть очі витріщати. Нічого спільного зі «спокійно спочила у сні», зрозуміло?

— Ясно.

— І наші руки повинні залишатися чисті. Ні за яких обставин підозри не повинні лягти на кабінет міністра. Але я хочу, щоб це був пам'ятний урок для тих, хто надумає розпустити язика.

У Далтона вже визрів план, який відмінно підходив до вимог. Ніхто не вважатиме це нещасним випадком, це, безумовно, буде кривава каша, і він точно знав, на кого вкажуть, якщо йому знадобиться, щоб вказали.

Він змушений був визнати, що Хільдемара привела досить вагомі аргументи. Директорам показали лезо сокири, і вони запросто могли вирішити, що в їх інтересах теж помахати своєю сокирою.

— Як побажаєте, Хільдемара. — На її обличчі знову з'явилася усмішка.

— Ви тут зовсім недавно, Далтон, але я перейнялася великою повагою до ваших талантів. Якщо я і ціную щось в Бертрані, так це його вміння підбирати людей, здатних виконувати потрібну роботу. Він відмінно підбирає людей, інакше, як ви розумієте, йому довелося б займатися всім цим самому, а для цього треба було б покинути ту, ким він був би в той момент захоплений. Наскільки я розумію, ви досягли нинішнього поста не за допомогою педантичності, Далтон?

Далтон не сумнівався, що Хільдемара таємно перевірила його діяльність і знає: він впорається із завданням. Більш того, вона ні за що не дала б йому подібного доручення, якби сумнівалася. Знайшлися б інші, до кого вона могла би звернутися.

Дуже обережно він вплів у свою павутину ще одну ниточку.

— Ви попросили мене про послугу, Хільдемара. Надати її цілком у моїх силах.

Це не було послуга, і обидва про це знали. Це був наказ. Але він хотів пов'язати її якомога міцніше, нехай навіть в її думках, і потім цей паросток пустить коріння.

Віддати наказ на вбивство куди гірше звинувачення в такій дрібниці, як згвалтування. А Далтону напевно може щось знадобитися в рамках її сфери впливу.

Задоволено посміхнувшись, вона взяла в долоні його обличчя.

— Я так і знала, що ви той, кому ця справа по плечу. Спасибі, Далтон.

Він схилив голову.

Хільдемара тут же спохмурніла, ніби сонце забігло за хмару. Пальцем вона підняла йому підборіддя.

— Але пам'ятайте, що якщо каструвати Бертрана не в моїх силах, то вже вас — запросто. У будь-який момент.

— Тоді я постараюся не давати вам приводу, пані, — посміхнувся Далтон.

38

Несан почухав руку через рукав засмальцьованого одягу кухарчука. Він, поки не переодягнувся в ліврею гінця, і не уявляв, яке раніше носив лахміття. Йому подобалася та повага, якою він став користуватися, як тільки його зробили гінцем. Не те щоб він став важливою персоною, але все ж більшість народу поважало гінців як людей, наділених певною відповідальністю. Кухарчуків же не поважав ніхто.

Йому страшенно не хотілося переодіватися в старе лахміття. Це було все одно що зануритися в колишнє життя. Але для нинішньої справи лахміття було необхідне.

З якогось віддаленого вікна доносилася неголосна мелодія лютні. Напевно, з трактиру «У веселуна», що на вулиці Ваверн. Там частенько співали менестрелі.

Пронизливі трелі гобоя звучали в ночі. Коли гобой змовкав, менестрель починав співати балади, але слова на такій відстані розрізнити було неможливо. Однак мелодія, жива і приємна, змушувала серце битися швидше.

Озирнувшись, Несан розгледів в місячному світлі похмурі фізіономії інших гінців. Вони теж були в старих обносках, що залишилися від колишнього життя. Несан твердо намірився закріпитися в цьому своєму новому житті. І ні за що не дозволить собі і іншим відступити. Чого б це не коштувало.

Виглядали вони всі як зграя бродяг. У нинішньому лахмітті впізнати їх було просто неможливо. Ніхто не зможе відрізнити їх від інших рудоволосих хакенських молодиків у лахмітті.

У Ферфілді вічно бовталося повно хакенських молодиків, що зневірилися знайти хоч якусь роботу. Їх часто гнали з вулиць. Деякі відправлялися за місто, щоб найнятися батраками на ферми, деяким вдавалося знайти роботу в самому Ферфілді, деякі ховалися за будинками і пили, чекаючи темряви, щоб грабувати. Останні, втім, жили не дуже довго, якщо попадалися міським гвардійцям. А вони, як правило, попадалися.

Чоботи Морлі скрипнули, коли він присів навпочіпки поряд з Несаном. Несан, як і інші, пішов на сьогоднішню справу в чоботях, частиною уніформи гінців. Навряд чи хто перехожих це зауважить.

Хоча Морлі і не був ще гінцем, майстер Кемпбелл попросив його приєднатися до Несана і тих гінців, що опинилися в межах досяжності. Морлі засмутився, що не отримав місця гінця разом з Несаном. Несан передав йому слова майстра Кемпбелла, що поки Морлі може бути час від часу корисним для різних справ і в один прекрасний день швидше за все увіллється в колектив гінців. І поки що така перспектива Морлі цілком втішила.

Нові приятелі з гінців були хлопцями непоганими, але Несан все одно був радий товариству Морлі. Вони досить довго разом пропрацювали на кухні, а це щось та означало. Коли ти кілька років з кимось разом випиваєш, то утворюється досить міцний зв'язок. У всякому разі, на думку Несана. Морлі, схоже, думав так само і був радий запрошенню і черговій можливості проявити себе.

Незважаючи на страх, Несан не хотів підводити Далтона Кампбелла. До того ж у них з Морлі були свої причини постаратися сьогодні: в них був особистий інтерес. І все ж у Несана безперервно потіли долоні, і він раз у раз витирав їх об коліна.

Морлі ткнув Несана в бік. Несан подивився на тьмяно освітлену дорогу, яка тяглася уздовж двох, або триповерхових кам'яниць, і побачив Клодін Уінтроп, яка щойно вийшла на ганок. З нею був чоловік, як і говорив майстер Кемпбелл. Багато одягнений андерець з мечем при боці. Судячи з вузьким піхов, меч був легким. Швидка і смертельно небезпечна зброя, прикинув Несан, подумки зробивши цим мечем пару фінтів.

Роулі в лівреї гінця підійшов до високого андерця і вручив згорнутий сувій. Вони перекинулися парою слів, поки чоловік розкривав аркуш і читав послання, але Несан був занадто далеко, щоб розчути, про що мова.

У трактирі, як і раніше звучала музика. Менестрель то грав на гобої, то співав, то грав на лютні.

Чоловік засунув папір у кишеню дублету і, повернувшись до Клодін Уінтроп, щось промовив. Слів Несан не розчув. Вона подивилася в сторону Ферфілда, похитала головою і вказала в напрямку маєтку, туди, де біля дороги в темряві ховалися гінці, одягнені в лахміття. Клодін посміхалася і явно перебувала в гарному настрої.

Чоловік потиснув їй руку, бажаючи, треба думати, доброї ночі, і поспішив у місто. Вона помахала йому вслід.

Роулі приніс послання від Далтона Кемпбелла. І тепер, вручивши його, розчинився у темряві. Роулі пояснив усім, як і що буде відбуватися. Він завжди інструктував інших. У відсутність Далтона Кемпбелла Роулі завжди знав, що треба робити.

Несану Роулі подобався. Як для хакенця він був дуже впевнений у собі. Далтон Кемпбелл ставився до нього з повагою, як і до всіх інших, але все ж трохи з більшою, ніж до інших. Будь Несан сліпим, то міг би подумати, що Роулі — андерець. З тією лише різницею, що він добре ставився до Несана, хоч і по-діловому.

Клодін Уінтроп на самоті покрокувала до маєтку. Двоє патрульних міської гвардії, здоровенні андерці з алебардами, обходячи вулицю, подивилися їй услід. До маєтку було недалеко. Від сили годину ходьби.

Ніч видалася приємна, досить тепла, але не настільки, щоб було занадто жарко йти пішки. У небі світив повний місяць. Приємна ніч для прогулянки. Жінка накинула на плечі кремову шаль, хоча, як зауважив Несан, нині виріз її плаття був не таким низьким, як минулого разу.

Вона могла би сісти на лавочку і дочекатися якої-небудь карети з тих, що регулярно курсували між містом і маєтком, але не стала. У цьому не було особливої необхідності. Коли карета нажене її по дорозі, вона завжди зможе туди сісти, якщо втомиться йти.

Роулі подбав про те, щоб карета затрималася з якоїсь причини.

Несан чекав там, де їм велів чекати Роулі, і спостерігав за швидко крокучою по вулиці Клодін Уінтроп. Музика звучала у нього у вухах. Її ритм збігався з ритмом його серця.

Він дивився, як Клодін йде по вулиці, і вистукував пальцями по коліну мелодію пісеньки «До криниці і назад», де розповідалося про чоловіка, який доглядає за жінкою, яку він любить, а вона не звертає на це уваги. Чоловіку нарешті це набридло, і, як співається в пісні, він її спіймав і запитав, чи вийде вона за нього заміж. Вона сказала «так». І тоді чоловік злякався, і вона почала ганяти його до колодязя і назад.

Чим далі Клодін йшла, тим сильніше сумнівалася в правильності прийнятого рішення. Вона раз у раз поглядала по сторонах — праворуч, де простягалося поле пшениці, або наліво, де росло сорго. Чим далі залишалися позаду вогні міста, тим швидше вона крокувала. Тепер лише місяць супроводжував її на дорозі, яка вилася серед полів.

Несан, сидячи навпочіпки, погойдувався з боку в бік, серце відчайдушно калатало. Він палко бажав опинитися де-небудь в іншому місці, де завгодно, тільки не тут. Потім, коли вони зроблять те, що повинні, ніщо вже не буде таким, як раніше.

Він не знав, чи зможе зробити те, що велено. Не знав, чи вистачить йому духу. Зрештою, людей і без нього достатньо. Йому немає необхідності проявляти себе. Інші впораються і самі.

Але Далтон Кемпбелл хотів, щоб це зробив він, Несан. Хотів, щоб він засвоїв, як треба діяти, якщо люди не виконують своїх обіцянок. Хотів, щоб Несан став повноправним членом команди гінців.

А для цього йому необхідно виконати наказ. По-справжньому прийняти участь. Їм-то он явно не страшно, не те що йому. Значить, йому ніяк не можна показувати свій страх.

Він застиг, широко відкритими очима дивлячись на підходячу ближче жінку. Пісок скрипів під її ногами. При одній лише думці про майбутнє його охопив жах. Як він мріяв, щоб Клодін розвернулася і побігла назад. Вона ще досить далеко від них. А все здавалося так просто, коли він кивав, слухаючи вказівки Далтона Кемпбелла!

Коли Несан, стоячи в кабінеті Кемпбелла, слухав інструкції, все здавалося простіше простого. При світлі дня все виглядало логічним і правильним. Несан намагався допомогти їй, попередив про наслідки. Не його вина, що вона не послухалася наказу.

Але зараз, у темряві ночі, серед полів, коли Клодін вже зовсім поруч, все виглядало інакше.

Несан зціпив зуби. Він не може підвести інших. Вони ще будуть пишатися ним. Він доведе, що гідний цього.

Тепер у нього нове життя. Він не хоче знову опинитися на кухні, щоб Джиллі знову тягала його за вуха і виговорювала за його мерзенну хакенську поведінку. Не бажає знову стати несуном, як його обзивали до того, як Далтон Кемпбелл надав йому можливість проявити себе.

Несан мало не заволав від несподіванки, коли Морлі кинувся до жінки.

І, не роздумуючи, кинувся слідом за приятелем.

Клодін ахнула. Вона спробувала закричати, але Морлі заткнув їй рота м'ясистою долонею. Всі троє звалилися на землю, і Несан боляче вдарився ліктем. Морлі всією тушею приземлився на жінку, впечатавши її в дорогу. Вона тільки охнула.

Спочатку вона лягася і відпихала їх, намагалася кричати, але все марно: вони були занадто далеко від житла.

Здавалося, вона складається з одних колін і ліктів, так відчайдушно вона билася за життя. Несану нарешті вдалося перехопити їй одну руку і з хрускотом завернути за спину. Морлі вчепився в іншу руку і ривком поставив її на ноги. Несан швидко зв'язав їй руки за спиною, а Морлі увіткнув в рот кляп і для надійності замотав зверху ганчіркою.

Морлі з Несаном підхопили Клодін під руки і потягли по дорозі. Вона впиралася каблуками, звивалася, пручалася. Підскочили інші. Двоє схопили її за ноги, відірвали від землі й понесли. Третій схопив за волосся.

Вп'ятьох, оточені іншими, вони пронесли її ще приблизно з півмилі, подалі від міста. Клодін Уінтроп в жаху намагалася кричати, але видавала лише глухе мукання. Всю дорогу вона відчайдушно крутилася і звивалася.

Після того, що вона накоїла, у неї були всі підстави впасти в паніку.

Коли місто сховався за обрієм, вони звернули вправо, рушивши по полю. Треба було забратися подалі від дороги — на випадок, якщо раптом хто-небудь явиться. Не вистачало тільки, щоб на них несподівано наткнулася якась карета. Тоді довелося б кидати Клодін і розбігатися. Далтону Кемпбеллу не сподобається, якщо вони провалять справу.

Діставшись до улоговинки, де, як їм здалося, вони були за межами видимості і чутності, вони кинули свою ношу на землю. Жінка приглушено скрикнула. При світлі місяця Несан розгледів її розширені очі. І знову вона дивилася на нього, як вівця на м'ясника.

Несан змок не стільки від зусиль, скільки від переляку за те, що вони творять. Серце шалено калатало, у вухах пульсувала кров, коліна тряслися.

Морлі поставив Клодін Уінтроп на ноги і притримував ззаду.

— Я ж попереджав тебе, — видихнув Несан. — Ти що, зовсім дурна? Я ж попереджав тебе, щоб ти більше не поширювала зрадницькі плітки про нашого міністра культури! Це брехня, що міністр тебе згвалтував, ти пообіцяла, що припиниш про це говорити, і порушила слово.

Жінка відчайдушно замотала головою. Те, що вона намагалася заперечувати свою провину, лише зміцнило його рішучість.

— Я велів тобі не поширювати цієї мерзенної брехні про нашого міністра культури! І ти обіцяла! А сама знову почала молоти язиком, вивергаючи цю брехню!

— Ти її попереджав, Несан, — сказав один з гінців.

— Ось саме. Несан правий, — додав другий.

— Ти давав їй шанс, — висловився третій. Вони поплескали Несана по спині. Йому стало приємно, що вони ним пишаються. Це надавало йому значущості.

Клодін знову замотала головою. Одна брова у неї була розсічена.

— Вони мають рацію, — струснув її Морлі. — Я там був. І чув, що Несан тобі говорив. Тобі слід було вчинити, як було сказано. Несан і правда давав тобі шанс.

Вона відчайдушно намагалася щось сказати, але заважав кляп. Неса вирвав ганчірку з її рота.

— Ні! Я не порушувала обіцянки! Присягаюся, пане! Я нічого не говорила після того, як ви мені веліли мовчати! Клянуся! Будь ласка! Ви повинні мені вірити! Я нікому нічого не говорила після того, як ви веліли мені замовкнути! Я не говорила! Клянуся!

— Казала! — Стиснув кулаки Несан. — Майстер Кемпбелл сказав нам, що говорила! Або ти зараз станеш стверджувати, що майстер Кемпбелл брехун?!

Вона затрясла головою.

— Ні! Будь ласка, пане, ви повинні мені вірити! — Клодін почала схлипувати. — Будь ласка, пане! Я зробила так, як ви веліли!

Слухаючи, як вона все заперечує, Несан оскаженів. Він її попереджав. Надав їй шанс. Майстер Кемпбелл давав їй шанс, а вона все одно не припинила свої зрадницькі плітки.

Навіть те, що вона називала його «пан», не дуже його тішило. А ось стоячі позаду нього і підстьобуючі до подальших дій гінці — так, ті раділи.

Несан більше не бажав слухати її брехню.

— Я велів тобі тримати рот на замку! А ти не захотіла!

— Я вас послухалася, — ридала вона, безпорадно обвиснувши в руках у Морлі. — Послухалася! Я більше нікому нічого не говорила! Будь ласка! Я не говорила…

Несан зі всієї сили впечатав кулак їй в обличчя. З розмахом. І відчув, як під рукою ламається кістка.

Кулак заболів, але біль була якась тупа. Лице Клодін миттєво залила кров.

— Відмінний удар, Несан! — Підбадьорив Морлі. Решта підтримали його. — Дай-но їй ще разок!

Гордий похвалою, Несан увійшов у раж. Він зігнув руку. Ця жінка бажала зла Далтону Кемпбеллу і міністру. Майбутньому Суверенові. Несан обрушив всю свою лють на цю андерську бабу.

Другий удар вибив її з рук Морлі, і вона боком звалилася на землю. Несан бачив, що щелепа у неї вивихнута. Залите кров'ю обличчя стало невпізнанним, ніс був розбитий.

Він якось відсторонено зазначив, що видовище страхітливе.

І тут і інші обрушилися на неї, як зграя псів. Морлі був найсильнішим і лютим. Вони її підняли, і всі одночасно почали бити. Голова її бовталася з боку в бік. Від ударів у живіт жінка складалася навпіл. Вони лупцювали її по нирках. Удари сипалися градом. Жінка впала.

Як тільки вона виявилася на землі, вони почали бити її ногами. Морлі копнув її в потилицю, хтось інший — в скроню. Вони били з такою силою, що тіло підскакувало. Звуки ударів, різкі і глухі, були майже не чутні за пихтінням охоплених звіриною люттю і страхом гінців.

Несану, який вдарив її в ребра, здавалося, що він спостерігає за подіями збоку. Видовище викликало відразу й збуджувало. Він був частиною чогось важливого, він робив важливу справу для Далтона Кемпбелла і міністра культури, майбутнього Суверена.

Але все ж якусь частину його єства вивертало від скоєного. Якась частина його душі волала і шкодувала, що вони дочекалися, коли жінка вийде з дому. Але якась частина його була в захваті, в захваті від того, що він приймає в цьому участь, в захваті, що він — один з команди.

Несан не знав, скільки це тривало. Йому здавалося, що минула вічність.

Важкий запах крові бив у ніздрі, її присмак ледь не відчувався на язику. Весь їх одяг був в кривавих плямах. Кров покривала кулаки і забризкала лиця.

Пережитий досвід сповнив Неса почуттям товариства. Вони сміялися, радіючи своєму братству. Почувши, що наближається карета, вони застигли. Дивлячись один на одного дикими очима, вони, важко дихаючи, прислухалися. Карета зупинилася.

Не намагаючись з'ясувати, чому карета встала, не чекаючи, поки хто-небудь з'явиться, вони кинулися геть, до ставка, як і було обумовлено, і змити там з себе кров.

39

Почувши стукіт у двері, Далтон підняв очі від доповіді.

— Так? Двері відчинилися, і з'явилася руда голова Роулі.

— Майстер Кемпбелл, тут дехто хоче вас бачити. Каже, його звуть Інгер. Каже, що він м'ясник.

Далтон був зайнятий, і йому не хотілося зараз розбиратися з кухонними справами. У нього і так вистачало справ, що потребували вирішення. Безліч різних справ, від повної нісенітниці до досить серйозних, і всі вимагали його уваги.

Вбивство Клодін Уінтроп наробило багато галасу. Її добре знали і любили. Вона була помітною фігурою. Місто шаленіло. Але, якщо знати як, завжди можна скористатися ситуацією. Далтон був у своїй стихії.

Він подбав про те, щоб у момент вбивства Стейн виступав перед Директорами Комітету Культурного Згоди, щоб ніхто не зміг запідозрити імперця. Людина, що носить плащ з людських скальпів, нехай навіть здобутих в бою, завжди ризикує викликати підозру.

Міська гвардія рапортувала, що патрульні бачили, як Клодін Уінтроп пішла пішки з Ферфілда у напрямку маєтку. Цілком звичайна річ, навіть уночі. Ця дорога була сильно завантажена транспортом і вважалася абсолютно безпечною. Гвардійці повідомили і про групу молодих хакенців, що пили тієї ночі в місті, незадовго до вбивства. Природно, люди припустили, що на неї напали хакенці, і голосно оголошували те що трапилося черговим доказом ненависті хакенців до андерців.

Тепер вночі пішоходів супроводжували гвардійці. Цілий хор голосів вимагав від міністра зробити що-небудь. Едвін Уінтроп, вражений вбивством дружини, зліг. Але і він теж волав до правосуддя.

Декількох молодиків заарештували, а потім відпустили, коли було доведено, що вони в ніч убивства працювали на фермі. На наступну після вбивства ніч, неабияк набравшись в шинку, чоловіки рушили на пошуки «хакенських вбивць». Виявивши кілька хакенських хлопців, вони, перебуваючи в найглибшій впевненості, що перед ними вбивці, забили їх до смерті під радісні крики роззяв.

Далтон написав для міністра кілька промов і від його імені розіслав наказ із зазначенням заходів, які слід прийняти у зв'язку з виниклою кризою. Вбивство надало міністру привід в одній зі своїх чергових промов натякнути на тих, хто не бажав бачити його Сувереном, як на винуватців розпалювання пристрастей навколо нового закону, спровокувавши таким чином сплеск насильства. Він закликав до прийняття нових жорстких законів, охолоджуючих «мстиві пориви». Його нападки на Комітет Культурної Згоди підірвали позиції Директорів, що знаходилися в опозиції міністру.

Перед слухаючим його виступ натовпом міністр закликав вжити заходів — не вказавши, яких саме, — проти ескалації насильства. Такі заходи ніколи не позначалися конкретно, і надзвичайно рідко які-небудь дії робилися взагалі. Але таких відозв цілком вистачало, щоб переконати народ: міністр налаштований діяти рішуче. Головне — виявити заклопотаність, а це не вимагає зусиль і не потребує перевірки дією.

Звичайно, для забезпечення цих заходів доведеться підняти податки. Блискуче формулювання: виставити опозицію розпалювачем насильства і прирівняти її по жорстокості до хакенських владик і вбивць. Міністр з Далтоном таким чином захоплювали контроль над більшою частиною економіки країни. А це — влада.

Бертран насолоджувався, опинившись в центрі всього, роздаючи накази, викриваючи зло, зустрічаючись з різними групами стурбованих громадян і заспокоюючи народ. Вся ця історія швидше за все досить швидко затихне, народ займеться іншими справами, і про вбивство забудуть.

Хільдемара була щаслива. А Далтона тільки це і цікавило.

Роулі все ще чекав, просунувши голову в двері.

— Скажи Інгеру, щоб зайшов зі своїми турботами до майстра Драммонда, — кинув Далтон, беручись за наступний документ. — Драммонд — шеф-кухар, підготовка бенкетів — його обов'язок. Я дав йому список інструкцій. Він напевно знає, як замовляти м'ясо.

— Слухаю, пане.

Двері зачинилися, і знову запанувала тиша, порушувана лише тихим шелестом весняного дощу. Такий дощик корисний для пшениці. А хороший урожай втихомирить бурчання з приводу нових податків. Відкинувшись на стільці, Далтон повернувся до читання паперів.

Схоже, відправник цього повідомлення бачив цілителів, які прямували в резиденцію Суверена. З самими цілителями йому переговорити не вдалося, але цілителі провели в резиденції всю ніч.

Можливо, їх допомоги потребував хтось інший, не обов'язково Суверен. В резиденції Суверена живе дуже багато людей, майже стільки ж, скільки в маєтку міністра культури, з тією різницею, що всі вони обслуговують тільки Суверена. Все ділове життя, навіть ті залишки, що ще велися Сувереном, кипіло в окремому будинку. Там же Суверен давав аудієнції.

У маєтку міністра теж траплялося, що цілителі проводили одну-дві ночі з хворим, але це зовсім не означало, що хворий сам міністр. Найбільшу небезпеку для міністра міг представляти який-небудь ревнивий чоловік, що було малоймовірно. Чоловіки, як правило, навпаки, прагнули підсунути своїх дружин комусь із високопоставлених чиновників, щоб домогтися для себе привілеїв і поблажок. Відстоювати ж свої права було некорисно для здоров'я.

Як тільки Бертран стане Сувереном, проблема чиїхось ображених почуттів відпаде сама собою. Для жінок — велика честь удостоїтися уваги Суверена. Це означало доторкнутися до святості. Вважалося, що злягання з Сувереном благословляє сам Творець.

Будь-який посадовець охоче сам заштовхає дружину в ліжко Суверена, якщо вона не заперечує. Престижність була, так би мовити, побічним ефектом. І чоловік був головним, хто пожинав всі плоди. Якщо благочестива пані, яка удостоїлася інтересу Суверена, була зовсім юною, то благословення падало і на її батьків.

Далтон повернувся до попереднього повідомлення та перечитав його. В останні дні ніхто не бачив дружину Суверена. Вона не зробила запланований офіційний візит в дитячий будинок. Можливо, це вона і захворіла.

Або сидить біля ліжка чоловіка.

Чекати смерті старого Суверена — все одно що ходити по канату. Покриваєшся потом, і частішає пульс. Перспектива була райдужною, головним чином тому, що смерть Суверена — мало не єдина подія, на яку Далтон не міг вплинути. Суверена занадто добре охороняли, щоб ризикнути допомогти йому перейти в інший світ. Особливо коли старий і так вже однією ногою в могилі.

Залишалося тільки чекати. А поки суд та діло — дуже обережно направляти все в потрібне русло. Вони повинні бути у всеозброєнні, коли настане потрібний момент.

Далтон перейшов до наступного документу, але не виявив нічого цікавого. Якийсь чоловік скаржився на жінку, звинувачуючи в тому, що вона нібито наклала на нього закляття, яке вразило його подагрою. Ця людина намагалася записатися на прийом до Хільдемари Шанбор, оскільки вона була відома чистотою вдачі і добрими діяннями, щоб зайнятися з нею сексом на предмет зняття закляття.

Далтон видав короткий смішок, уявивши собі злягання такої парочки. У мужика, крім огидного смаку по частині жінок, до того ж ще явно не всі вдома. Далтон записав ім'я скаржника окремо, щоб потім передати охороні, зітхнувши, що доводиться витрачати час на таку ось нісенітницю.

Знову пролунав стук у двері.

— Так?

Знову виникла голова Роулі.

— Майстер Кемпбелл, я передав цьому м'ясникові, Інгеру, що ви веліли. Але він каже, що прийшов не по справах кухні. — Роулі знизив голос до шепоту. — Каже, що в маєтку трапилися якісь неприємності, і він хоче поговорити про це з вами, а якщо ви його не приймете, то він піде у Комітет до Директора.

Висунувши ящик, Далтон прибрав туди повідомлення, залишені на столі папери перевернув обличчям вниз і встав.

— Впусти його.

Інгер, м'язистий андерець, років на десять старше Далтона, увійшов, вітально кивнувши.

— Спасибі, що прийняли мене, майстер Кемпбелл.

— Нема за що. Будь ласка, проходьте.

Інгер витер руки і знову вклонився. Він виявився несподівано охайно одягнений, чого Далтон від м'ясника не очікував. Він більше походив на торговця. Далтон зміркував, що, раз ця людина здатна забезпечувати м'ясом маєток, він володіє великим підприємством, і значить, швидше за все дійсно торговець.

— Будь ласка, сідайте, майстер Інгер, — жестом запросив Далтон.

Очі Інгера пробіглись по кабінету, нічого не залишаючи без уваги. Дрібний крамар, поправив себе Далтон.

— Спасибі, майстер Кемпбелл. — Здоровенний м'ясник взявся лапою за спинку стільця і присунув його ближче до столу. — Просто Інгер. Звик, знаєте. — Його губи зігнулися в усмішці. — Тільки мій старий учитель кликав мене майстер Інгер, та й то перед тим, як дати мені палицею по руках. Як правило, за те, що я не готував уроки з читання. Ось за цифри мене ніколи не лупили. Рахувати я любив. Корисна штука, як з'ясувалося. Уміння добре рахувати допомагає мені в справах.

— Так, можу собі уявити, — погодився Далтон. Інгер, кинувши погляд на бойові стяги і списи, продовжив.

— Тепер-то у мене справа широко поставлена. Маєток міністра — мій найкращий покупець. Вміння рахувати необхідне, щоб вести справи. Довелося навчитися. У мене працює багато хорошого народу. І я всіх змушую вчитися рахувати, щоб не помилялися при поставках.

— У маєтку вельми задоволені вашою роботою, запевняю вас. Бенкети не були б настільки чудовими без вашої неоціненної допомоги. Ви маєте повне право пишатися, поставляючи таке добірне м'ясо та птицю.

Інгер розплився в усмішці, ніби його тільки що поцілувала симпатична дівчисько на ярмарку.

— Спасибі, майстер Кемпбелл. Дуже люб'язно з вашого боку. Ви маєте рацію, я дійсно пишаюся своєю роботою. Багато хто не настільки люб'язні, як ви, і не помічають цього. Ви дійсно хороша людина, як про вас і говорять.

— Я намагаюся, як можу, допомагати людям. Всього лише їх покірний слуга, — люб'язно посміхнувся Далтон. — Чи можу я вам чимось допомогти, Інгер? Потрібно щось змінити в договорі, щоб вам було легше працювати?

Інгер присунувся разом зі стільцем. Поклавши лікоть на стіл, він нахилився до Далтона. Рука в нього була розміром з хороший окіст. Сором'язливість миттєво зникла, густі брови зійшлися на переніссі.

— Річ в тому, майстер Кемпбелл, що я не спускаю своїм людям ні найменших огріхів. Я витрачаю час, навчаючи їх рубати і готувати туші, вчу рахунку і все таке інше. І не терплю тих, хто лінується і тим пишається. Я завжди говорю, що основа процвітаючого підприємства — щоб клієнт був задоволений. Ті, хто цього не розуміє, бачать мій кулак або двері. Деякі кажуть, що я занадто вимогливий, але я такий, який є. І в моєму віці вже не змінишся.

— По мені, так цілком чесний підхід.

— Але, з іншого боку, — продовжив Інгер, — я ціную тих, хто у мене працює. Вони роблять добро мені, а я їм. Я знаю, як деякі ставляться до своїх працівників, особливо хакенців, але я не такий. Люди ставляться до мене добре, і я до них так само. По-моєму, це справедливо. При такому підході до справи зближуєшся з тими, хто в тебе працює і живе. Розумієте, про що я? З роками вони стають майже що членами сім'ї. Вони стають тобі дорогими. Це цілком природно, якщо в тебе є мізки в голові.

— Я цілком можу зрозуміти, як…

— Деякі з моїх працівників — діти тих, хто працював у мене колись і з чиєю допомогою я став поважним м'ясником. — Інгер нахилився трохи ближче. — У мене двоє синів, і вони хороші хлопці, але іноді мені здається, що ті, хто у мене живе і працює зі мною, мені дорожче цих двох. І один з таких працівників — славна хакенська дівчинка на ім'я Беата.

В голові Далтона задзвеніли тривожні дзвіночки. Він пригадав ту дівчину-хакенку, яку Бертран зі Стейном позвали наверх, щоб з нею розважитися.

— Беата… Не можу сказати, що це ім'я мені про щось говорить, Інгер.

— Та це зрозуміло. У неї справи на кухні. Крім усього іншого, вона поставляє мою продукцію. Я їй довіряю, як власній дочці. Вона відмінно метикує в цифрах. Запам'ятовує все, що я скажу. Це важливо, тому що хакенці не вміють читати, так що я не можу дати їм список. Дуже важливо, щоб вони добре запам'ятовували. І мені ніколи не доводиться стежити за вантаженням, тому що вона ніколи нічого не наплутає і бере тільки те, що я перераховую. З нею я не турбуюся, що вона візьме щось не те або чогось не вистачить.

— Розумію…

— Так от, раптом ні з того ні з сього вона категорично відмовилася возити товар в маєток.

Далтон побачив, як стиснувся об'ємистий кулак м'ясника.

— Сьогодні ми повинні були поставити сюди великий вантаж. Для бенкету. Я велів їй запрягти Броуні, тому що у мене є для неї вантаж, який треба доставити в маєток. Вона сказала «ні». — Інгер гримнув кулаком по столу. — «Ні!»

М'ясник трохи відсунувся і поправив свічку, яка похилилася.

— Я погано сприймаю, коли мої працівники говорять мені «ні». Але Беата, ну, вона мені як дочка. Тому замість того, щоб заліпити їй ляпаса, я спробував з нею поговорити. Я думав, може, тут замішаний якийсь хлопець, який їй перестав подобатися і вона більше не хоче його бачити, ну або ще що-небудь таке. Я не дуже-то розбираюся в тому, що твориться у дівчат в голові, з чого вони раптом з ланцюга зриваються. Я її посадив і запитав, чому вона не хоче везти вантаж в маєток. А вона відповіла, що не хоче, і все. Я сказав, що це не аргумент. Вона відповіла, що відвезе інший вантаж куди завгодно в любе інше місце. Сказала, що готова, в виді покарання, всю ніч драїти підлоги, але в маєток не поїде ні за що. Тоді я запитав, чи не пов'язано її небажання з тим, що в маєтку з нею хтось щось зробив. Вона відмовилася відповідати. Відмовилася навідріз! Заявила, що більше ніколи не буде нічого возити в маєток, і все тут. Я сказав, що раз вона відмовляється пояснювати, щоб я міг зрозуміти, в чому справа, то їй доведеться везти вантаж в маєток, хоче вона чи ні. І тоді вона розплакалася. Інгер знову стиснув кулак.

Я знаю Беату з пелюшок, і сумніваюся, що хоча раз за останні років дванадцять бачив її плач. Я бачив, як вона, обробляючи туші, сильно порізала собі руки, але ні сльозинки не впустила. Жодного разу сльози не пустила, навіть коли я їй піддавав. Морщилася від болю, але не плакала. Вона плакала, тільки коли померла її мати. І це був той самий єдиний раз, коли я бачив її плач. До того моменту сьогодні, коли я сказав їй, що вона все одно поїде в маєток. Так що товар я привіз сам. А тепер, майстер Кемпбелл, хоч я і не знаю толком, що тут сталося, але що б це не було, Беата через це плаче, і її сльози підказують мені, що сталося щось недобре. Вона раніше завжди любила сюди їздити. Завжди високо відгукувалася про міністра як про людину, яку глибоко поважає за все, що він робить для Андера. Вона пишалася тим, що возить товар в маєток. А тепер усе змінилося. Знаючи Беату, я припускаю, що хтось тут її образив. І знаючи Беату, готовий сперечатися, що добровільно вона не поступилася б. Ні за що. Як я вже сказав, вона мені майже як дочка. Далтон не зводив очей з м'ясника.

— Вона хакенка.

— І що з цього? — Інгер в упор дивився на Далтона. — Так от, майстер Далтон, я хочу дістати того молодика, що образив Беату. Судячи з того, як вона ревіла, я розумію, що там був не один, а більше. Може, її образили відразу кілька. Я знаю, що ви людина зайнята, та ще й це вбивство Клодін Уінтроп, упокій Творець її душу, але я буду вдячний, якщо ви розберетеся з цією справою. Я не маю наміру нікому спускати таке з рук.

Далтон, спершись ліктями на стіл, склав руки будиночком.

— Запевняю вас, Інгер, що не допущу, щоб подібні речі безкарно творилися в маєтку. Я вважаю цю справу дуже серйозною. Міністр культури працює тут, щоб служити народові Андера. І це просто ні в які ворота не лізе, якщо один або декілька працюючих тут чоловіків образили молоду жінку.

— Ніяких «якщо», — насупився Інгер. — Так воно і було.

— Так, звичайно. Смію вас запевнити, що я сам займуся справою і доведу її до кінця. Я не потерплю нікого такого безчесного в маєтку, будь то хакенець, або навіть андерець. Тут всі до єдиного мають почувати себе в цілковитій безпеці. І я не дозволю нікому, андерцю чи хакенцю, ухилитися від правосуддя. Однак ви повинні розуміти, що у зв'язку з убивством такої важливої пані та можливою небезпекою для життя інших людей, включаючи хакенок, в першу чергу я повинен займатися розслідуванням цього злочину. Місто схвильоване. Народ чекає, що жахливий злочин буде покараний.

— Я розумію, — нахилив голову Інгер. — І приймаю ваше особисте запевнення, що цей молодик чи молодики не залишаться безкарними. — Інгер встав, рипнувши стільцем. — Або не молодик.

Далтон піднявся теж.

— Молодий він або старий, ми докладемо всіх зусиль, щоб знайти винного. Даю слово.

Інгер потиснув Далтону руку. Рукостискання у нього було міцненьким, щоб не сказати костедробильним.

— Я радий, що звернувся до того, до кого слід було звернутися, майстер Далтон.

— І ви не помилилися.

— Так? — Відгукнувся Далтон на стукіт у двері. Він здогадувався, хто прийшов, тому продовжував писати інструкції для нових охоронців, яких розпорядився поставити в маєток. Гвардійці, що охороняли маєток, армійському начальству не підкорялися. Всі вони були андерцями. Далтон ні за які пряники не довірив би армії охорону маєтку.

— Майстер Кемпбелл? — Він підняв погляд.

— Заходь, Несан.

Несан увійшов і завмер перед столом. Він здавався вище, з тих пір як надів форму гінця, і ще більше підбадьорився після тієї історії з Клодін. Далтон був задоволений тим, як Несан зі своїм м'язистим приятелем виконали доручення. Дехто з інших гінців надав Далтону докладний звіт.

Далтон відклав ручку.

— Несан, ти пам'ятаєш нашу з тобою першу зустріч? — Питання дещо спантеличило Несана.

— Так… е-е… так, пане! — Гаркнув він. — Пам'ятаю.

— Там, трохи далі по коридору. Біля майданчика.

— Так, майстер Кемпбелл. І дуже вдячний вам за те, що ви не… Тобто за те, що ви так добре до мене поставилися.

— За те, що я не повідомив на кухню, що ти знаходився там, де тобі бути не належало.

— Так, пане. — Несан облизав губи. — Ви були дуже ласкаві, майстер Кемпбелл. — Далтон потер скроню.

— Я пригадую, що ти тоді сказав мені, що міністр дуже хороша людина і тобі б не сподобалося, якби хтось відгукувався про нього погано.

— Так, пане, це правда.

— І ти довів, що слів на вітер не кидаєш. Довів, що зробиш все необхідне, щоб захистити його добре Ім'я. — Далтон злегка посміхнувся. — А пам'ятаєш, що я тобі ще сказав тоді на майданчику?

Неса відкашлявся.

— Що я коли-небудь зароблю право на прізвище?

— Вірно. Поки що ти дієш так, як я від тебе очікував. А чи пригадуєш, що ще тоді відбулося на майданчику?

Далтон не сумнівався, що хлопець все пам'ятає. Таке не забувається. Несан напружився, намагаючись знайти слова, щоб сказати це, не називаючи речі своїми іменами.

— Ну, пане… тобто там…

— Несан, ти пам'ятаєш, як та юна дама тебе вдарила? Несан кашлянув.

— Так, пане, це я пам'ятаю.

— І ти її знаєш?

— Її звати Беата. Вона працює в м'ясника Інгера. Вона ходить зі мною на покаяння.

— І ти, звичайно, бачив, що вона тут робила. Міністр тебе бачив. Стейн тебе бачив. Ти напевно бачив їх з нею?

— Міністр не винен, пане. Вона отримала те, що просила. Тільки й усього. Вона весь час сохла по ньому, розповідала, який він красень і який чудовий чоловік. Кожен раз зітхала, вимовляючи його ім'я. Знаючи її, можна точно сказати, що вона отримала те що хотіла, пане.

Далтон посміхнувся про себе.

— Вона тобі подобалася, так, Несан?

— Ну, я толком не знаю, пане. Важкувато добре ставитися до когось, хто тебе ненавидить. З часом набридає, знаєте.

Далтон чудово розумів, як хлопчина насправді ставиться до цієї дівиці. У нього всі почуття на лиці написані.

— Розумієш, Несан, справа в тому, що ця дівчина може раптово побажати учинити нам неприємності. Іноді дівчата так поступають через деякий час. Колись ти сам з цим зіткнешся. Будь обережний, виконуючи їх побажання, тому що іноді вони потім можуть заявити, що ніколи ні про що подібне не просили. Хлопчина здивувався.

— А я й не знав, пане! Спасибі за пораду!

— Коротше, як ти сказав, вона отримала лише те, що просила. Силою її ніхто не примушував. Тепер же вона, схоже, передумала і, цілком можливо, почне волати про згвалтування. Майже як Клодін Уінтроп. Жінки, що побували з займаючими важливі пости чоловіками, іноді так потім роблять, бажаючи що-небудь отримати. Ними керує жадібність.

— Майстер Кемпбелл, я впевнений, що вона не…

— Нещодавно мені наніс візит Інгер. — Несан позеленів.

— Вона розповіла Інгеру?!

— Ні. Вона лише заявила, що більше не стане возити в маєток товар. Але Інгер — людина недурна. Він вважає, що йому відома причина. І він хоче справедливості. Якщо він змусить цю дівчину, Беату, висунути обвинувачення, міністр може незаслужено опинитися об'єктом мерзенних звинувачень. — Далтон встав. — Ти знаєш цю дівчину. Може виникнути необхідність розібратися з нею, як з Клодін Уінтроп. Вона тебе знає. І дозволить тобі наблизитися.

Неса став зеленувато-попелястим.

— Майстер Кемпбелл… пане, я…

— Ти що, Несан? Ти вже не хочеш заробити прізвище? Втратив інтерес до роботи гінця? Перестала подобатись нова форма?

— Ні, пане, справа не в цьому.

— А в чому, Несан?

— Ні в чому, пане. Ну… як я вже сказав, вона отримала лише те, що просила. І розумію, що вона не має права звинувачувати в чомусь міністра, тому що він нічого поганого не зробив.

— Не більше права, ніж було у Клодін. — Несан судорожно проковтнув.

— Ні, пане. Не більше. — Далтон всівся назад.

— Я радий, що ми один одного зрозуміли. Я тебе покличу, якщо вона стане небезпечна. Будемо сподіватися, цього не станеться. Хто знає, може, вона й передумає висувати такі мерзенні звинувачення. Може, хтось зуміє вбити їй в голову трохи здорового глузду до того, як знадобиться захищати міністра від її мерзенних інсинуацій. Можливо, вона навіть прийде до висновку, що робота в м'ясника — не для неї, і відправиться працювати на якусь ферму. Або ще куди.

Далтон ліниво жував кінчик ручки, проводжаючи очима Несана, який акуратно причинив за собою двері. І подумав, що було б цікаво подивитися, як хлопчина впорається із завданням. Якщо у нього нічого не вийде, то Роулі впорається напевно.

Але якщо Несан усе зробить як треба, тоді всі деталі вляжуться в потрібну мозаїку, одна до однієї.

40

Чоботи майстра Спінка, який, заклавши руки за спину, крокував між лавами, ритмічно вистукували по підлозі. Слухачі все ще схлипували, оплакуючи андерських жінок, переживаючи за те, що зробило з ними хакенське військо. Несан вважав, ніби знає все, що йому належить почути на цьому уроці, але помилився. Розповідь була куди жахливішою, ніж він міг собі уявити.

Він відчував, що обличчя в нього не поступається за кольором волоссю. Майстер Спінк відмінно заповнив прогалини в сексуальних знаннях Несана. Але це виявилося далеко не настільки приємним, як він припускав. Те, про що він завжди так солодко мріяв, викликало після розповідей майстра Спинка про тих андерських жінок лише відразу.

Ще більше нагнітало становище те, що Неса сидів між двома жінками. Знаючи, про що буде урок, жінки спробували сісти купкою з одного боку кімнати, а чоловіки — з іншого. Зазвичай майстру Спинку було байдуже, як вони розсаджуються.

Але в цей раз він всіх пересадив по-своєму, по черзі, чоловік-жінка, чоловік-жінка. Він знав всіх і кожного, знав, хто де живе і де працює. Він всіх перемішав, саджаючи поруч малознайомих людей.

Він зробив це, щоб посилити випробовувану кожним незручність, поки він розповідав про кожну жінку і про те, що з нею проробляли. Він описував все в найдрібніших подробицях. Ошелешена аудиторія майже і не схлипнула жодного разу, всі були занадто збентежені, щоб ризикнути привернути до себе увагу.

Несан, наприклад, і не чув про те, що таке можливо між чоловіком і жінкою, а він наслухався всякого від інших кухарчуків і гінців. Звичайно, ті люди — хакенські владики, і вони були далеко не добрими і ласкавими. Вони хотіли заподіяти тим андерським жінкам якомога більше болю. Хотіли принизити їх. Ось наскільки огидними були хакенці.

— Не сумніваюся, що всі ви тут думаєте, — продовжував майстер Спінк, — «все це відбулося дуже давно. Багато століть тому. То були хакенські владики. Тепер ми стали кращими».

Чоботи майстра Спінка зупинилися перед Несаном.

— Адже ти так думаєш, вірно, Несан? Саме так думаєш, сидячи тут в своїй красивій формі? Ти вважаєш, що ви кращий тих хакенських владик? Що хакенці навчилися бути краще?

— Ні, пане, — пробелькотів Несан. — Ми не краще. — Майстер Спінк, хмикнувши, рушив далі.

— Хто-небудь з вас думає, що нинішні хакенці розлучилися зі своїми огидними звичками? Ви вважаєте себе кращими, ніж ваші пращури?

Несан поволі озирнувся. Приблизно половина слухачів нерішуче підняли руку.

— Ах он як?! — Вибухнув майстер Спінк. — Ви вважаєте, що нинішні хакенці стали краще? Ви, нахабна публіка, вважаєте себе краще?!

Руки швиденько опустилися.

— Ви нітрохи не краще! Ви й донині дотримуєтеся своїх огидних звичок!

Він знову взявся крокуватиму між лавами, ритмічно стукаючи каблуками чобіт.

— Ви не краще, — повторив він, але вже більш спокійно. — Ви такі ж.

Несан не пам'ятав, щоб учитель-небудь був так засмучений. Здавалося, він ось-ось розплачеться.

— Клодін Уінтроп була всіма шанованою і поважною жінкою. Все своє життя вона трудилася на благо всіх людей. І хакенців, і андерців. Одним з останніх її діянь був закон, що скасовує застарілі порядки, щоб відтепер голодуючі люди, більшість з яких — хакенци, могли знайти роботу. Але перед смертю їй довелося дізнатися, що ви нічим не відрізняєтеся від тих хакенських владик, що ви точно такі ж.

Стукіт каблуків знову рознісся по кімнаті.

— У Клодін Уінтроп виявилося дещо спільне з тими жінками давнини, про яких я вам сьогодні розповідав. І її спіткала та ж доля.

Несан насупився. Він-то знав точно, що з Клодін Уінтроп нічого подібного не сталося. Вона померла швидко.

— Як і тих жінок, Клодін Уінтроп згвалтувала бонда хакенців.

Несан підняв очі, насупившись ще сильніше. Але, зрозумівши, що хмуриться, тут же змінив вираз обличчя. На щастя, майстер Спінк в цей момент був в іншому кінці, заглядаючи в очі кожному сидячому там чоловікові, і не помітив подиву Несана.

— Ми можемо тільки здогадуватися, скільки довгих годин нещасній Клодін довелося виносити цих гвалтівників, що веселилися від душі. Ми можемо тільки припускати, скільки їх було, цих жорстоких безсердечних хакенців, що піддали її таким тортурам на пшеничному полі. По тому, як сильно були витоптані посіви, влада припускає, що їх було чоловік тридцять-сорок.

Аудиторія в жаху ойкнула. Несан ахнув теж. Їх там і половини-то не було! Йому хотілося встати і заявити, що це неправда, що вони ніяких таких гидот з Клодін не робили, і що вона заслужила смерті за те, що хотіла нашкодити міністру і майбутньому Суверенові, Бертрану Шанбору, і що він, Несан, лише виконував свій обов'язок. Несану хотілося сказати, що вони зробили добру справу для міністра і Андера. Але він тільки ще нижче опустив голову.

— Але там було зовсім не тридцять чи сорок чоловік, — проголосив майстер Спінк і обвів пальцем аудиторію — Там були всі ви! Всі ви, хакенци, згвалтували її, а потім убили. Через ту ненависть, яку все ще виношуєте в ваших серцях, ви всі брали участь у згвалтуванні і вбивстві.

Він повернувся спиною до слухачів.

— А тепер геть звідси! Досить з мене на сьогодні ваших повних ненависті хакенських очей. Я більше не можу виносити ваших злочинів. Забирайтеся геть! Вимітайтеся до наступних зборів і подумайте про те, як вам стати краще.

Несан кинувся до дверей. Він не хотів упустити Беату. Не хотів розшукувати потім її на вулиці. Він втратив її в прямуючому назовні натовпі, але ухитрився проштовхнутися в перші ряди виходячих людей.

Опинившись на свіжому повітрі, Несан відійшов убік. Він уважно оглянув тих, хто вийшов до нього, але Беати не помітив. Відійшовши в тінь, він прийнявся чекати, не спускаючи очей з потоку людей.

Побачивши дівчину, він голосним шепотом покликав її.

Беата зупинилася і закрутила головою, намагаючись зрозуміти, звідки і хто її кличе. Ідучі слідом натикалися на неї, і вона зробила крок у бік, ближче до Несана.

На ній не було того синього плаття, що так подобалося Несану і в якому вона була в той день, коли її покликали до міністра. Сьогодні вона одягнула сукню пшеничного кольору з темно-коричневою накидкою.

— Беата, мені треба з тобою поговорити.

— Несан? — Вона взялася в боки. — Несан, це ти?

— Так, — прошепотів він.

Вона повернулася, щоб піти. Неса схопив її за руку і рвонув до себе в тінь. Останні слухачі квапливо розходилися по домівках, не звертаючи ніякої уваги на зустріч двох молодих людей після зборів. Звичайна справа. Беата спробувала вирватися, але Несан тримав міцно і тягнув її далі до дерев і кущів, ростучим біля зали зібрань.

— Пусти! Зараз же відпусти, Несан, а то я закричу!

— Мені необхідно з тобою поговорити, — наполегливо зашепотів він. — Пішли!

Вона почала вириватися. Але Несан наполегливо тягнув її за собою, поки вони не опинилися в глибокій тіні за кущами, де їх ніхто не міг побачити. І якщо вони не будуть шуміти, то й почути їх теж ніхто не зможе. Крізь гілля дерев світив місяць.

— Несан! Прибери від мене свої мерзенні хакенські граблі! Повернувшись до неї, він випустив її руку. Беата тут же підняла іншу, щоб вдарити його. Несан цього чекав і перехопив їй зап'ястя. Тоді вона всунула йому іншою рукою по щоці.

Він відважив їй зустрічний ляпас. Він ударив не сильно, але від несподіванки Беата отетеріла. Для хакенця вдарити когось було злочином. Але ж він вдарив її зовсім легенько. Він зовсім не збирався заподіяти їй біль, лише здивувати і змусити вислухати.

— Ти повинна мене вислухати! — Прогарчав він. — У тебе серйозні неприємності.

У світлі місяця він ясно бачив, що її очі метають блискавки.

— Це в тебе неприємності! Я розповім Інгеру, що ти затягнув мене в кущі, вдарив, а потім…

— Ти вже й так наговорила Інгеру достатньо! — Вона на мить замовкла.

— Не розумію, про що ти. Я піду. Не збираюся стояти тут і чекати, щоб ти знову вдарив мене, особливо коли ти тільки що продемонстрував своє мерзенне хакенське поводження з жінками!

— Ти все одно мене вислухаєш, навіть якщо для цього мені доведеться жбурнути тебе на землю і сісти зверху!

— Тільки спробуй, ти, худа маленька глиста! — Несан міцно стиснув губи, намагаючись не звертати увагу на образу.

— Беата, будь ласка! Будь ласка, вислухай мене. Мені потрібно сказати тобі дещо дуже важливе.

— Важливе? Може, для тебе і важливе, а мені наплювати! Нічого не бажаю слухати! Я знаю, який ти! Знаю, як ти радів…

— Ти хочеш, щоб працюючі у Інгера люди постраждали? Хочеш, щоб постраждав Інгер? Те, що я хочу сказати, до мене ніякого відношення не має. Не знаю, чому ти так погано про мене думаєш, але не збираюся виправдовуватися ні в чому. Те, що я хочу сказати, стосується тільки тебе.

Беата, пирхнувши, схрестила руки на грудях і якийсь час роздумувала. Несан виглянув між гілками, щоб переконатися, що ніхто за ними не стежить. Беата заклала волосся за вухо.

— Раз вже ти не збираєшся розповідати мені, який ти красунчик в цій розкішної формі, такій же, як у тих мерзенних владик, то так і бути, говори. Тільки швидко. У Інгера є для мене ще робота.

Несан облизав губи.

— Сьогодні Інгер привіз в маєток товар. Він поїхав сам, бо ти відмовилася надалі їздити в маєток.

— Звідки ти це знаєш?

— Вмію слухати.

— І яким це…

— Ти будеш слухати? У тебе великі неприємності, і тобі загрожує неабияка небезпека.

Вона взялася в боки, але замовкла, і Несан продовжив.

— Інгер вважає, що в маєтку тебе образили. Він зажадав, щоб з цією справою розібралися, і бажає знати ім'я кривдника.

Беата пильно подивилася на нього.

— Звідки тобі це відомо?

— Я ж сказав, що вмію слухати.

— Я Інгеру нічого не розповідала.

— Не важливо. Він сам здогадався чи як ще — не знаю, але суть в тому, що він турбується про тебе і горить бажанням, щоб з цією справою розібралися. Він вбив собі в голову, що бажає справедливості. І він не відступиться. Почне докопуватися.

Дівчина роздратовано зітхнула.

— Не треба мені було відмовлятися! Треба було поїхати, і не важливо, що зі мною могло знову статися.

— Я не виню тебе, Беата. На твоєму місці я вчинив би так само.

Вона підозріло глянула на нього.

— Я хочу знати, хто тобі все це розповів.

— Я ж гонець, розумієш, і кручусь біля всяких важливих людей. А ті розмовляють між собою про все, що діється в маєтку. Я просто чув розмову, от і все. Річ в тому, що, якщо ти почнеш розповідати про те, що сталося, люди вважатимуть, що ти хочеш заподіяти шкоду міністрові.

— Ой, та кинь ти, Несан! Я всього лише хакенська дівка! Як я можу нашкодити міністру?

— Ти ж сама мені розповідала, що люди думають, що він стане Сувереном. Ти чула коли-небудь, щоб хтось погано відгукувався про нього? Ну так от, міністр уже майже призначений Сувереном. І як, по-твоєму, поставляться до того, якщо ти почнеш ляпати язиком про те, що трапилося? Думаєш, що вважатимуть тебе хорошою дівчинкою, яка каже правду, а міністра брехуном, за те, що він спростовує твої слова? Нас вчать, що андерці не брешуть. Якщо ти скажеш хоч слово проти міністра, то це на тебе повісять ярлик брехухи. Більш того, брехухи, яка намагається заподіяти шкоду міністру.

Вона роздумувала над його словами як над якоюсь нерозв'язною загадкою.

— Ну, я взагалі-то не збиралася, але якщо б і сказала, то міністру довелося б визнати, що я кажу правду. Тому що це правда і є. Андерці не брешуть. Тільки хакенці по натурі своїй мерзотники. Якщо йому доведеться відповідати, то він скаже правду.

Неса сердито зітхнув. Він знав, що андерці краще них і що хакенці бридкі за самою своєю суттю, але поступово почав приходити до висновку, що андерці теж далеко не всі непорочні і ідеальні.

— Послухай, Беата, я знаю, чому нас вчили, але це не завжди правда. Деякі речі, яким вони нас вчать, повна дурість. Не все, що вони говорять, правда.

— Все правда, — відрізала вона.

— Ти можеш так думати, але це не так.

— Та ну? А мені здається, ти просто не бажаєш визнавати, наскільки огидні хакенські чоловіки. Просто не хочеш, щоб у тебе була така чорна душа. І хочеш, щоб не було правдою те, що ті хакенці зробили з тими нещасними жінками багато років тому, і те, що хакенці зробили з Клодін Уінтроп.

Неса відкинув волосся з лоба.

— Беата, ну подумай сама! Звідки майстер Спінк може знати, що зробили з кожною з тих жінок?

— З книжок, дубина! На той випадок, якщо ти забув, нагадаю, що андерці вміють читати! У маєтку повно книг, в яких…

— І ти думаєш, що мужики, які згвалтували цих жінок, потім зупинилися по дорозі, щоб записати все у подробицях? А попередньо поцікавились у цих жінок, як їх звати, а потім до дрібниць записали просто для того, щоб малися списки всіх їхніх діянь?

— Так! Саме це вони і зробили! Як і всім хакенським чоловікам, їм сподобалося те, що вони зробили з тими жінками. І вони все записали. Це всім відомо. Все це є в книжках.

— А Клодін Уінтроп? Ану, скажи мені, де та книжка, де записано про те, що її згвалтували ті чоловіки, які її вбили?

— Ну, її ж згвалтували. Це очевидно. Це зробили хакенці, а хакенські чоловіки завжди так чинять. Ти і сам повинен знати, які хакенські чоловіки, паскуди, ти, маленький…

— Клодін Уінтроп висунула звинувачення проти міністра. Вона весь час загравала з ним і здавалася зацікавленою в ньому. А потім, коли він нарешті поклав на неї око і вона охоче лягла під нього, після цього вона вирішила передумати. І почала розповідати всім підряд, що він її примусив і взяв проти її волі. У точності, як воно сталося з тобою. А в результаті, після того як вона почала поширювати всюди нібито брехню, що міністр її згвалтував, вона стала трупом.

Беата мовчала. Несан знав, що Клодін всього лише намагалася вчинити міністру неприємності. Далтон Кемпбелл йому так сказав. З іншого боку, те, що сталося з Беатою, відбулося без згоди дівчини, і все ж вона тим не менш не намагалася влаштувати бучу через це.

Щосили співали цвіркуни. Беата стояла в темноті і мовчки дивилася на неса. Неса озирнувся, щоб зайвий раз переконатися, що нікого поблизу немає. Крізь гілки чагарнику він бачив ідучих по вулиці перехожих. Але ніхто не звертав уваги на темні кущі, за якими стояли вони з Беатою.

Нарешті вона заговорила, але від колишньої гарячності і сліду не залишилося.

— Інгер нічого не знає, а я не збираюся йому нічого розповідати.

— Тепер уже пізно. Він вже побував у маєтку і всіх перебаламутив, заявивши, що тебе там згвалтували. Високопоставлених людей. Він висунув вимоги. Він жадає справедливості. Інгер змусить тебе сказати, хто тебе скривдив.

— Не зможе.

— Він андерець. А ти — хакенка. Він зможе. Але навіть якщо він передумає і не стане тебе трясти, все одно він вже розворушив осине гніздо, і в маєтку можуть вирішити витягнути тебе до судді, і він накаже тобі назвати ім'я кривдника.

— Я стану все заперечувати, — наполягала Беата. — Вони не зможуть змусити мене сказати.

— Ні? Ну тоді ти сама станеш злочинницею, якщо відмовишся розповісти, що сталося. Вони думають, що це зробив якийсь хакенець, і тому бажають знати його ім'я. Інгер — андерець, і він говорить, що тебе згвалтували. Якщо ти не скажеш їм, вони запросто можуть посадити тебе на ланцюг, і будеш сидіти, поки не передумаєш. Але навіть якщо вони цього не зроблять, ти вже точно втратиш роботу і станеш ізгоєм. Ти казала, що хочеш піти в армію. Що це твоя мрія. Злочинці не можуть служити в армії. І мрії твоїй прийде кінець. Ти станеш жебрачкою.

— Я знайду роботу. Я вмію працювати.

— Ти хакенка. Відмова співпрацювати з судом зробить тебе злочинницею. Ніхто не прийме тебе на роботу. Ти закінчиш своє життя на панелі.

— Ні за що!

— Ні, закінчиш! Коли наголодуєшся і намерзнешся, почнеш торгувати собою як миленька. Будеш продавати себе чоловікам. Старим. Майстер Кемпбелл сказав мені, що повії хворіють страшними хворобами і вмирають. І ти так само помреш, через те, що переспала зі старим, який…

— Ні! Не стану, не стану…

— А на що ти тоді будеш жити? Якщо тебе оголосять хакенською злочинницею за відмову відповідати на питання судді, то на що ти будеш жити? А якщо відповіси, хто тобі повірить? Тебе назвуть брехухою, і знову ти опинишся злочинницею за те, що оббрехала андерця, що займає відповідальний пост. Це теж злочин, ти знаєш — висувати проти андерських посадових осіб брехливі звинувачення.

Вона деякий час пильно дивилася йому в очі.

— Але воно ж не помилкове. Ти можеш підтвердити правдивість моїх слів. Ти говорив, що хочеш стати Шукачем Істини, пам'ятаєш? Це твоя мрія. Моя мрія — піти в армію, твоя — стати Шукачем Істини. Як людина, що бажає стати Шукачем, ти повинен будеш встати і підтвердити істинність моїх слів.

— Я хакенець. Ти дійсно вважаєш, що вони повірять словам двох хакенців, а не самого міністра культури? Зовсім здуріла? Беата, ніхто не повірив Клодін Уінтроп, а вона була андеркою, та ще й високопоставленою. Вона висунула звинувачення проти міністра, щоб йому допекти, і тепер вона мертва.

— Але якщо це правда…

— Що правда, Беата? Що ти казала мені, яка велика людина міністр? Що ти знаходиш його дуже красивим? Що ти дивилася на його вікно, зітхала і називала його Бертраном? Що у тебе оченята загорілися, коли тебе запросили до міністра? Що Далтону Кемпбеллу довелося тримати тебе під лікоть, щоб ти не злетіла під стелю від захвату, отримавши запрошення зайти до міністра, щоб він особисто повідав тобі, щоб ти передала Інгеру, як йому подобається м'ясо, яке поставляється від нього? Я бачив тільки тебе і його… Може, потім тебе здолала жадібність. Жінки потім так себе ведуть, я чув. Віддавшись добровільно, вони іноді потім висувають звинувачення, щоб отримати для себе що-небудь. Так люди говорять. Все, що мені відомо, це що ти, цілком можливо, прийшла в такий захват від зустрічі з ним, що сама задерла поділ і поцікавилася, чи не хоче він тебе. Ти ж мені нічого не розповідала! Єдине, що я від тебе отримав, — це ляпас. Дуже може бути — за те, що я бачив, як ти отримуєш задоволення в обіймах міністра в той час, коли повинна працювати. Наскільки мені про все це відомо, таке теж може бути правдою.

У Беати затремтіло підборіддя, і вона спробувала зморгнути набіглі сльози. Звалившись на коліна, вона закрила обличчя долонями і розридалася.

Несан деякий час тупо дивився, не знаючи, що робити. Нарешті він опустився на коліна поруч з дівчиною. Він страшенно стривожився, бачачи її заплаканою. Він знав Беату давно і жодного разу не бачив, щоб вона плакала, як інші дівчиська. І ось тепер вона ридає, як дитина.

Несан співчутливо торкнув її за плече. Вона скинула його руку.

Оскільки розради вона не потребувала, Несан просто мовчки сидів. У нього майнула думка піти і залишити її плакати на самоті, але потім він вирішив, що якщо їй раптом щось знадобиться, то принаймні в її розпорядженні буде він.

— Несан, — вимовила вона крізь сльози, — що мені тепер робити? Мені так соромно! Я таке влаштувала! Це я в усьому винна, я спокусила хорошого андерського чоловіка, і все через мою мерзенну хтиву хакенську суть! Я цього не хотіла, і не думала його спокушати, і все ж спокусила! Те, що він зробив, він зробив з моєї вини. Але я не можу брехати і казати, що поступилася добровільно, тому що це не так. Зовсім навпаки. Я намагалася з ними боротися, але куди там, вони були набагато сильнішими за мене. Мені так соромно! Що ж мені тепер робити?

Несан проковтнув стоячу у горлі грудку. Йому не хотілося цього говорити, але заради її безпеки він змушений. Якщо він цього не зробить, Беата запросто може закінчити тим же, що і Клодін Уінтроп. А він може виявитися тим, кому накажуть це зробити. І тоді всьому кінець, тому що Несан виразно розумів: він не зможе заподіяти зла Беаті. І знову опиниться на кухні відшкрібуючим котли. Це у кращому випадку. Але скоріше погодиться на це, ніж заподіє біль Беаті.

Несан взяв її за руку і ласкаво розтиснув їй пальці. Потім порився в кишені і вклав в її долоньку шпильку зі спіральною голівкою. Ту саму, якою Беата зазвичай заколювала комір своєї сукні. Ту саму, яку вона втратила на третьому поверсі маєтку в той день.

— Ну, наскільки я розумію, Беата, ти влипла по вуха. І я не бачу ніякого іншого виходу, крім одного.

41

Так, будь ласка, — всміхнулася Тереза. Далтон взяв з протягнутої слугою страви два печені телячі яєчка. Хакенець став на коліна, граціозно випростався і пішов ковзаючою ходою. Далтон поклав м'ясо на тарілку, яку ділив з Терезою, із задоволенням жуючи свою улюблену страву — кролика в власному соку.

Далтон втомився, і йому до смерті набрид тривалий бенкет. У нього були не терплячі зволікання справи, які вимагали уваги. Звичайно, його найперший обов'язок служити міністру, але цьому самому міністру куди більше пішло би на користь, якщо б його помічник зараз потихеньку в тіні займався справами, замість того щоб сидіти на очах у всіх за верхнім столом, киваючи і сміючись з непристойних жартів міністра.

Бертран, розмахуючи шматком ковбаси, розповідав щось кільком багатим торговцям, котрі сиділи на дальньому кінці верхнього столу. По грубому реготу торговців і по тому, як Бертран помахував ковбасою, Далтон відмінно уявляв, якого роду речі той розповідає. Стейн більше всіх насолоджувався вульгарним анекдотом.

Як тільки сміх затих, Бертран вибачився перед дружиною і попросив вибачення за анекдот. Хільдемара хихикнула і лише відмахнулася, заявивши, що чоловік просто невиправний. Торговці засміялися з її добродушної терпимості до витівок чоловіка.

Тереза тихенько тицьнула Далтона ліктиком і пошепки поцікавилася:

— Що за анекдот розповів міністр? Мені звідси не було чути.

— Тобі слід дякувати Творцю, що він не обдарував тебе більш тонким слухом. Це один з тих Бертранових анекдотів, якщо розумієш, про що я.

— А! — Посміхнулася вона. — Але ти мені його будинку розповіси?

— Вдома, — посміхнувся Далтон, — я тобі його покажу, Тесс.

Вона гортанно розсміялася. Далтон взяв теляче яєчко і вмочив у часниково-винний соус. Дав дружині відкусити шматочок і злизнути соус з його пальців, а потім засунув у рот залишки.

Продовжуючи жувати, він звернув увагу на трьох сидячих на протилежному кінці залу Директорів, захоплених якоюсь серйозною бесідою. Вони активно жестикулювали, хмурились, хитали головами і підкреслювали пальцем щось ними сказане. Далтон знав, про що йде мова. Майже всі розмови в залі крутилися навколо однієї і тієї ж теми — вбивства Клодін Уінтроп.

Міністр, одягнений у вузький пурпурно-іржавий смугастий шкіряний дублет, надітий поверх розшитого золотом коле, нахилився ближче до Далтона, обійнявши його за плечі. Білий мереживний манжет міністра був заляпаний червоним вином, і здавалося, ніби у нього з-під його вузького рукава тече кров.

— Всі ще дуже сильно переживають смерть Клодін, — сказав Бертран.

— На жаль. — Далтон вмочив шматок баранини в м'ятне желе. — Це жахлива трагедія.

— Так, вона змусила нас усіх зрозуміти, наскільки ми ще далекі від ідеалів цивілізованості, до яких так прагнемо. Ця трагічна смерть показала нам, як багато належить зробити, щоб згуртувати хакенців і андерців в єдине мирне співтовариство.

— Під вашим мудрим керівництвом нам це вдасться, — з щирим ентузіазмом заявила Тереза, поки Далтон жував баранину.

— Дякую за підтримку, дорога. — Бертран нахилився ще ближче до Далтон і стишив голос. — Я чув, що Суверен, можливо, хворий.

— Правда? — Далтон злизнув з пальців м'ятне желе. — Хвороба серйозна?

Бертран з фальшивим сумом похитав головою, — ми не знаємо.

— Ми будемо за нього молитися, — сказала Тереза, ретельно вибираючи шматочок перченої яловичини. — І за бідного Едвіна Уінтропа.

Бертран посміхнувся.

— Ви дуже добросерда і турботлива жінка, Тереза. — Він втупився на ліф її сукні, ніби бажав розглянути за низьким декольте її добре серце. — Якщо я коли-небудь захворію, мені найбільше хотілося б, щоб за мене благала Творця настільки благородна жінка, як ви. Напевно його серце розтане від ваших ніжних слів.

Тереза засяяла. Хільдемара, гризучи шматочок груші, задала чоловікові якесь питання, і він повернувся до неї. Стейн, нахилившись до них обох, заговорив на якусь потрібну йому тему. Але коли слуга приніс тацю з підсмаженої яловичиною, Всі троє сіли прямо.

Стейн взяв жменю хрустких шматочків, Далтон тим часом знову глянув на Директорів, як і раніше захоплених розмовою. Оглядаючи протилежний стіл, він зустрівся поглядом з Франко Ховенлок. Вираз її обличчя показав йому, що вона не може почути, про що говорять Директора. Далтон не знав, що трапилося з її чарівним даром, але це ставало серйозною перешкодою.

Слуга простягнув міністрові срібну тацю. Бертран взяв кілька шматочків свинини. Підійшов наступний прислужник, пропонуючи ягнятину з сочевицею, яку любила Хільдемара. Чашник, перш ніж рушити далі, наповнив усі келихи на верхньому столі. Міністр власницьким жестом обійняв Хільдемару за плечі і щось зашепотів їй на вухо.

В зал увійшов слуга з кошиком хліба і відніс на сервірувальний столик, де хліб повинні були нарізати і розкласти на срібні тарілки. Зі свого місця Далтон не бачив, чи все в порядку з хлібом. Неабияку кількість випічки було пораховано невідповідною для бенкету і списано для роздачі бідним. Залишки бенкету, зазвичай у великій кількості, завжди роздавали біднякам.

У майстра Драммонда нині вдень при випічці хліба виникли якісь неприємності. Щось там пов'язане з «оскаженілою» плитою, як описав те що сталося шеф-кухар. Одна з жінок сильно обгоріла, перш ніж з плитою розібралися. У Далтона були більш серйозні неприємності, ніж згорілий хліб, так що він не став особливо вникати в подробиці.

— Далтон, — знову переключив міністр свою увагу на помічника, — вам вдалося виявити хоч якісь докази у справі про вбивство Клодін Уінтроп?

Хільдемара, яка сиділа по іншу сторону від міністра, здавалося, була вельми зацікавлена почути відповідь Далтона.

— Я веду розслідування в декількох багатообіцяючих напрямках, — спокійно відповів Далтон, — і сподіваюся незабаром довести слідство до кінця.

Їм, як завжди, доводилося ретельно вибирати висловлювання, розмовляючи під час бенкетів, щоб не давати зайвого приводу для пліток можливим слухачам. Крім Франки, на бенкеті запросто могли бути присутні й інші слухачі, у яких не виникло ніяких труднощів з їх даром. Далтон, не кажучи вже про Бертрана з дружиною, анітрохи не сумнівався, що Директори цілком здатні вдатися до послуг володарів чарівного дару.

— Ну, бач, штука в тому, що, за словами Хільдемари, дехто починає гомоніти, ніби ми недостатньо серйозно займаємося цією справою, — повідомив Бертран.

Далтон почав було приводити докази зворотного, але Бертран жестом зупинив його і продовжив:

— Звичайно, це неправда. Я точно знаю, як посилено ти працюєш, щоб виявити злочинців.

— Днями і ночами, — включилася в розмову Тереза. — Можу запевнити вас, міністр Шанбор, що Далтон останнім часом майже очей не змикає, настільки посилено він працює з того самого дня, як була вбита нещасна Клодін.

— Ах так, я це знаю. — Хільдемара, перехилившись через чоловіка, демонстративно, спеціально для Терези та присутніх, поплескала Далтона по руці. — Я знаю, як посилено трудиться Далтон. Всі ми дуже високо цінуєм його зусилля. Ми знаємо, як багато людей він вже опитав в пошуках інформації. Просто справа в тому, що дехто починає задаватися питанням, чи увінчаються всі ці зусилля успіхом і чи відшукаються винні. Люди бояться, що вбивці досі бродять серед них, і бажають якнайшвидшого завершення слідства.

— Саме так, — кивнув Бертран. — А ми більше кого б то не було жадаємо, щоб вбивство було розкрито, щоб заспокоїтися, що наш народ знову може спокійно жити.

— Так, — очі Хільдемари холодно блиснули, — вбивство має бути розкрито.

Не почути крижаної нотки наказу в її тоні було просто неможливо. Далтон не знав, чи повідомила Хільдемара Бертрану про те, що вона наказала зробити з Клодін, але це і не мало для нього особливого значення. Він покінчив з дорученням цієї баби і рушив далі. І він зовсім не заперечував, якщо вона прибере за ним сміття і нейтралізує будь-які можливі неприємності.

Далтон знав, що рано чи пізно міністру з дружиною набриднуть скарги, причому раніше, ніж народові набридне обговорювати вбивство високопоставленої дами з маєтку. І обережності ради вже сфабрикував кілька варіантів дії на цей випадок. Тепер же скидалось на те, що він змушений запускати свої плани в дію.

Первісною задумкою було просто почекати, оскільки Далтон аніскільки не сумнівався: розмови незабаром припиняться і всю цю історію благополучно забудуть. Або стануть лише зрідка згадувати з легким нальотом скорботи, а то й зовсім просто попліткувати. Але Бертран бажав виглядати повною досконалістю, не допускаючи недоробок в чому б то не було. І зусилля, які потрібні від інших для збереження цього образу, міністра мало чіпали. А Хільдемарі і зовсім було наплювати. Однак їх нетерплячість могла стати небезпечною.

— Я не менше від інших хочу, щоб вбивці були знайдені, — вимовив Далтон. — Однак як законник я пов'язаний даними мною клятвами дотримуватися закону і зобов'язаннями знайти справжнього винуватця і не можу просто взяти і огульно звинуватити першого-ліпшого лише для того, щоб задовольнити громадську думку. Я пам'ятаю, як ви колись застерігали мене від подібних дій. — Остання фраза призначалася спеціально для сторонніх вух.

Побачивши, що Хільдемара готова заперечувати проти найменшої відстрочки, Далтон тихо додав не без дещиці чорного гумору:

— Було б не тільки неправильним поспішати і помилково звинувачувати невинних, необхідно ще враховувати варіант, що ми їх поспішно звинуватимо і засудимо, а Мати-сповідниця раптом побажає прийняти сповідь і виявить, що ми засудили невинних. І тоді наша некомпетентність цілком справедливо стане очевидною не тільки Матері-сповідниці, але також Суверенові і Директорам.

Далтон хотів бути абсолютно впевнений, що вони добре зрозуміли ризик цієї затії, а тому продовжив:

— Однак буде ще гірше, якщо ми засудимо цих людей до смерті і виконаємо вирок до того, як Мати-сповідниця ознайомиться із справою. Тоді вона може втрутитися з власної волі, причому так, що це призведе не тільки до зміни уряду, але і до того, що в покарання вище керівництво піддасться впливу її магії.

Після цієї короткої, але протвережуючої репліки Бертран з Хільдемарою досить довго сиділи мовчки, витріщивши очі.

— Так, звичайно, Далтон. Безумовно, ти правий, — після тривалої паузи промовив Бертран, розчепіривши пальці, як риба плавники. — Я зовсім не хотів, щоб мої слова були сприйняті таким чином. Як міністр я не можу дозволити, щоб когось хибно звинуватили. Я ні за що не допущу подібного. Це було б не тільки жахливою несправедливістю стосовно хибно звинувачених, але й дозволило б істинним винуватцям уникнути правосуддя і знову вбивати.

— Але мені здалося, що ви вже практично готові назвати імена вбивць? — В голосі Хільдемари знову задзвеніли загрозливі нотки. — Я стільки чула про ваші таланти, що схильна думати, що ви просто перестраховуєтеся. Адже напевно старший помічник міністра подбає, щоб торжество справедливості здійснилося як можна скоріше? Народ захоче знати, що міністр культури гідний займаної посади. І всі повинні побачити, що він плідно довів цю справу до кінця.

— Вірно. — Бертран свердлив дружину поглядом до тих пір, поки вона не відкинулася на спинку стільця. — Але ми бажаємо справедливого розгляду.

— Варто також додати, що йдуть розмови про якусь хакенську дівчину, яку нещодавно згвалтували, — додала Хільдемара. — Чутки про згвалтування завжди поширюються швидко. І люди вважають, що ці два злочини пов'язані.

— До мене ці чутки теж доходили, — зітхнув Далтон. — Це жахливо.

Варто було б здогадатися, що до Хільдемари ці відомості так чи інакше дійдуть, і вона побажає, щоб і це питання теж було вирішене. Далтон був готовий і до такого варіанту, але сподівався, що вдасться якось обійти це питання.

— Хакенська дівчина? А хто сказав, що вона не бреше? Може, вона просто намагається таким чином прикрити позашлюбну вагітність і заявляє про згвалтування лише для того, щоб викликати співчуття у подальшому?

Бертран вмочив у гірчицю шматочок свинини.

— Її імені ще ніхто не назвав, але, наскільки я чув, вважають, що згвалтування мало місце. Її ім'я намагаються з'ясувати, щоб доставити її до судді.

Бертран, насупившись, багатозначно дивився на Далтона, поки не переконався, що той розуміє, про кого йде мова.

— Люди бояться, що це не тільки правда, але і що згвалтували її ті ж, хто вбив Клодін. Побоюються, що одні й ті ж злочинці вже здійснили два злочину і на цьому не зупиняться.

Бертран сунув шматок свинини в рот. Стейн, повільно жуючи хрустку яловичину, уважно прислухався до розмови з усезростаючою відразою. Вже він би напевно швидко з усім розібрався з допомогою меча. Далтон би теж так поступив, будь все так просто.

— Саме тому злочин має бути розкритий. — Хільдемара знову присунулася ближче. — Люди повинні знати, хто винен.

Віддавши такий недвозначний наказ, вона випросталася на стільці.

— Я знаю тебе, Далтон, — стиснув Бертран плече помічника. — І знаю, що ти просто не хочеш завчасно заявляти про розкриття злочину з притаманною тобі скромності, але також знаю напевно, що ти його вже розкрив і незабаром оголосиш імена вбивць. Причому ще до того, як люди зацькують нещасну хакенську дівчинку і потягнуть її до судді. Після того, що їй цілком очевидно довелося пережити, було б несправедливо піддавати її ще більшим приниженням.

Ніхто не знав що Далтон вже умовив Несана зіштовхнути камінчик з гори. Однак тепер він ясно бачив, що доведеться йому самому пнути цей камінь, причому в зовсім іншому напрямку.

Сидячий поруч з Хільдемарою Стейн з огидою відштовхнув шматок хліба.

— Хліб горілий!

Далтон зітхнув. Цьому типу явно подобаються грубі витівки. Він терпіти не може, коли його не помічають, і як дитина викидає всякі фокуси, щоб привернути увагу. А вони виключили його з розмови.

— На кухні виникли деякі неприємності з печами, — повідомив Далтон. — Якщо вам не подобається підсмажений хліб, зріжте підгорілу скоринку.

— У вас неприємності з відьмами! — Гаркнув Стейн. — А ви рекомендуєте зрізати скоринку! Так ви вирішуєте всі складнощі?

— У нас неприємності з печами, — крізь зуби процідив Далтон, швидко оглядаючи зал, щоб перевірити, чи звертає хто-небудь увагу на імперця. Хіба кілька жінок, які сиділи занадто далеко, щоб щось розчути, пасли Стейна очима. — Можливо, щось з витяжкою. Завтра ми все виправимо.

— Відьми! — Повторив Стейн. — Це відьми своїм чаклунством спалили тут хліб. Всім відомо, що, якщо поблизу є відьма, вона не втримається, щоб не спалити хліб!

— Далтон, — прошепотіла Тереза, — він розбирається в магії. Може, йому відомо щось, чого не знаємо ми.

— Він просто забобонний, ось і все, — посміхнувся Далтон дружині. — Наскільки я знаю Стейна, він просто над нами знущається.

— Я можу допомогти вам їх виявити. — Стейн, відкинувшись на стільці, прийнявся чистити ножем нігті. — У відьмах я розбираюся. Швидше за все саме відьми допомогли вбити ту жінку і згвалтувати іншу. І я знайду їх для вас, раз вже ви самі не можете. Ще один скальп на плащі мені не завадить.

Жбурнувши серветку на стіл, Далтон вибачився перед дружиною, підвівся, обійшов міністра з Хільдемарой і, підійшовши до Стейну, нахилився до його вуха. Від імперця смерділо.

— У мене є особливі причини вести справу так, як я вважаю за потрібне, — прошепотів Далтон. — Слідуючи моїм планам, ми змусимо цю конячку орати наше поле, везти нашу карету і тягнути бочку з водою. Якби мені просто захотілося конини, мені не знадобилася б твоя допомога. Я б сам її зарізав. Оскільки я вже попереджав тебе, щоб ти думав, перш ніж говорити, а ти явно не послухав попередження, то дозволь мені пояснити так, щоб ти нарешті зрозумів.

Стейн посміхнувся, демонструючи жовті зуби, а Далтон нахилився до нього ще ближче.

— Ця неприємність частково виникла через тебе і завдяки твоєму невмінню витончено скористатися тим, що дається тобі добровільно. Ти силою взяв дівчину, яка зовсім себе не пропонувала. Я не можу змінити того, що відбулося, але якщо ти ще хоча б раз невчасно відкриєш рот з метою створити сенсацію, я особисто переріжу тобі горлянку і відішлю твою голову твоєму імператору в кошику. І попрошу прислати когось, у кого мізків побільше, ніж у хтивої свині.

Далтон притиснув кінчик затиснутого в руці кинджала до підборіддя Стейна.

— Ти тут сидиш у присутності людей, вище тебе рангом. Так що, будь люб'язний, роз'ясни сидячим за столом добрим людям, що це всього лише твій черговий грубий жарт. І, Стейн, краще тобі говорити дуже переконливо, або клянусь, що цієї ночі ти не переживеш.

Стейн люб'язно розсміявся.

— Ти мені подобаєшся, Кемпбелл. Ми схожі. Я знаю, що ми з тобою зваримо кашу. Вам з міністром Орден сподобається. Незважаючи на ваші пританцьовки, ми з вами схожі.

Далтон повернувся до Бертрана з Хільдемарою:

— Стейн хоче щось сказати. А як тільки він закінчить, я піду перевірю, чи немає нових відомостей. Не виключено, що я дізнаюся імена вбивць.

42

Несан квапливо крокував тьмяно освітленим коридором. Роулі сказав, що це важливо. Босі ноги Морлі шльопали по дерев'яній підлозі. Цей звук тепер здавався Несану дивним. Несану, який теж ніколи до отримання посади гінця не носив взуття, довелося досить довго звикати до стуку підборів. І ось тепер вже шльопання босих ніг здається йому незвичним. До того ж цей звук нагадував про той час, коли він сам був босоногим кухарчуком, а Несан терпіти не міг згадувати про це.

Те, що він тепер гонець, здавалося йому сном, що став дійсністю. У відкриті вікна лилися звуки музики з банкетного залу. Грала і співала арфістка. Несану подобався її чистий голос і звучання арфи.

— Знаєш, про що піде мова?

— Ні. Але сумніваюся, що в цю годину нас попросять доставити кудись послання, — відповів Несан. — Особливо під час бенкету.

— Сподіваюся, це не займе багато часу. — Несан знав, що має на увазі Морлі. Вони тільки-тільки зібралися випити. Морлі роздобув майже повну пляшку рому, і вони з Несаном намірилися напитися до нестями. І не тільки. У Морлі малася знайома посудниця, яка сказала, що з задоволенням вип'є з ними. Морлі попередив Несана, що вони повинні спершу підпоїти її як слід. Несан заздалегідь смакував подальше.

А ще він хотів скоріше забути свою розмову з Беатою. Приймальна виявилася порожньою, в ній панувала повна тиша. Роулі не став повертатися з ними, вони були тут удвох. Далтон Кемпбелл, який нетерпляче крокував по своєму кабінеті, заклавши руки за спину, побачив хлопців і жестом звелів заходити.

— А, ось і ви. Відмінно.

— Чим можемо бути корисні, майстер Кемпбелл? — Запитав Несан.

У кабінеті горіли лампи, висвітлюючи обстановку приємним теплим світлом. У відкрите вікно задував вітерець, колихаючи легкі фіранки. Бойові прапори трохи розвівалися.

Далтон Кемпбелл зітхнув.

— У нас неприємності. Пов'язані з убивством Клодін Уінтроп.

— Якого роду неприємності? — Поцікавився Несан. — І чи можемо ми як-небудь допомогти впоратися з ними? — Помічник міністра потер підборіддя.

— Вас бачили. — У Несана по спині пробіг холодок.

— Бачили? Тобто як?

— Ну, пам'ятаєш, ти розповідав, що ви чули, як зупинилася карета, а потім ви всі побігли до ставка, щоб у нього пірнути?

Несан сковтнув грудку.

— Так, пане.

Далтон Кемпбелл знову зітхнув. Він потарабанив пальцями по столу, як би підшукуючи слова.

— Ну так тіло знайшов якраз кучер цієї самої карети. І повернувся в місто, щоб покликати гвардійців.

— Ви нам про це вже говорили, майстер Кемпбелл, — нагадав Морлі.

— Так, але вся справа в тому, що, як я тільки що дізнався, він залишив біля тіла свого помічника. А той пройшов за вами серед хлібів. До самого ставка.

— Добрі духи! — Видихнув Неса. — Ви хочете сказати, він бачив, як ми плавали і відмивалися?

— Він бачив вас двох. І назвав ваші імена. Несан з Морлі, він сказав. З кухні маєтку.

Серце Несана шалено калатало. Він намагався зібратися з думками, але в паніці не міг вхопити жодної.

Чим би він не керувався, не важливо, що він діяв на благо, його все одно засудять до смерті.

— Але чому він не розказав відразу, раз він нас бачив?

— Що? А! Гадаю, він був в шоці від побаченого, тому… — Далтон Кемпбелл махнув рукою. — Послухай, у нас немає часу обговорювати що та чому. Тепер вже ми так чи інакше нічого не можемо вдіяти.

Високий андерець висунув шухляду.

— Мені дуже шкода. Я знаю, що ви обидва зробили для мене добру справу. Для всього Андера. Але факт залишається фактом: вас бачили.

Він дістав із шухляди туго набитий гаманець і кинув на стіл.

— Що з нами тепер буде? — Очі Морлі стали зовсім величезними. Несан знав, що зараз відчуває друг. У нього самого жижки затрусилися, коли він спробував уявити покарання.

І тут його облила нова хвиля жаху, і він мало не заволав. Він згадав розповідь Франки про те, як натовп накинув їй петлю на шию і повісив, розвівши під ногами багаття, а вона задихалася, бовтаючи ногами в повітрі. Тільки от Несан не володів магією, яка допомогла б йому втекти. Він майже відчував, як зашморг затягується на шиї.

Далтон Кемпбелл підштовхнув до них шкіряний капшук.

— Я хочу, щоб ви взяли ось це. — Несану довелося зосередитися, щоб зрозуміти сказане Кемпбеллом.

— Що це?

— Головним чином срібло. Втім, золото там теж є. Як я вже сказав, мені дуже шкода. Ви обидва надали велику допомогу і довели, що вам можна довіряти. Однак тепер, оскільки вас бачили і можуть впізнати як тих самих… Вас стратять за вбивство Клодін Уінтроп.

— Але ви можете сказати їм…

— Я нічого не можу їм сказати. Мої найперші зобов'язання — турбота про Бертрана Шанбора і майбутнє Андера. Суверен хворий. І Бертрана Шанбора можуть в будь-який момент закликати на пост Суверена. Я не можу кинути всю країну в хаос через Клодін Уінтроп. Ви обоє — все одно що солдати на війні. А на війні гине багато хороших людей. До того ж народ так сильно збуджений через цю справу, що мене ніхто й слухати не стане. І розлючений натовп схопить вас і…

Несан злякався, що зараз втратить свідомість. Він дихав так часто, що в голові каламутилося.

— Ви хочете сказати, що нас стратять? — Далтон Кемпбелл ніби прокинувся від задумливості.

— Що? Ні. — Він знову підштовхнув у хлопцям капшук. — Я ж сказав, тут сила-силенна грошей. Візьміть. І втікайте. Невже незрозуміло? Ви повинні зникнути, інакше помрете ще до заходу сонця.

— Але куди ми підемо? — Заскімлив Морлі. Далтон Кемпбелл махнув кудись у вікно.

— Геть. Подалі звідси. Туди, де вони вас ніколи не знайдуть.

— Але якщо можна якось усе пояснити, сказати людям, що ми лише зробили те, що необхідно…

— А згвалтування Беати? Тобі не слід було гвалтувати Беату.

— Що?! — Ледь не задихнувся Несан. — Але я ніколи… Клянуся, я ніколи б цього не зробив! Клянуся, майстер Кемпбелл!

— Не має значення, зробив би чи ні. Люди вважають, що це зробили ви. І не стануть слухати мої пояснення. Вони вважають, що Беату згвалтували ті ж, хто згвалтував і вбив Клодін Уінтроп. І вам вони не повірять, враховуючи, що та людина може пізнати вас як вбивць Клодін Уінтроп. Так що не має ніякого значення, гвалтували ви Беату чи ні. Чоловік, який бачив вас — андерець.

— Нас шукають? — Морлі провів тремтячою рукою по блідій до зелені фізіономії. — Ви говорите, що нас уже шукають? — Далтон Кемпбелл кивнув.

— Якщо залишитеся тут, вас стратять за обидва ці злочини. Ваш єдиний шанс — тікати. І як можна швидше. Оскільки ви обидва були для мене дуже корисними і відмінно послужили справі культури Андера, я хотів попередити вас, щоб у вас хоча б був шанс врятуватися. Я віддаю вам усі свої заощадження, щоб допомогти втекти.

— Ваші заощадження? — Несан похитав головою. — Ні, майстер Кемпбелл, ми їх не візьмемо. У вас є дружина і…

— Я наполягаю. А якщо знадобиться, то примушу. Тільки будучи впевненим, що хоч так зміг вам трохи допомогти, я буду спокійно спати по ночах. Я завжди роблю все, що в моїх силах, щоб допомогти вірним мені людям. Це останнє, що я можу зробити для вас обох. — Він вказав на шкіряний капшук. — Візьміть і поділіть між собою. Скористайтеся грошима, щоб виїхати подалі звідси. І почати нове життя.

— Нове життя?

— Цілком правильно, — кивнув майстер Кемпбелл. — Ви навіть зможете придбати собі мечі.

— Мечі? — Здивовано закліпав Морлі.

— Звичайно. Тут достатньо, щоб купити кожному по дюжині мечів. Якщо ви виїдете в іншу країну, там ви вже не будете хакенцямі, як тут. В інших країнах ви будете вільними людьми і зможете придбати собі мечі. Створіть собі нове життя. Знайдіть нову роботу, все нове. Маючи ці гроші, ви зможете познайомитися з хорошими жінками і доглядати за ними як годиться.

— Але ж ми ніколи не покидали Ферфілд! — Морлі мало не плакав.

Далтон Кемпбелл, спершись на стіл, нахилився до них.

— Якщо ви залишитесь, вас страчують. Гвардійці знають ваші імена і напевно шукають вас, поки ми тут з вами розмовляємо. Швидше за все вони вже наступають вам на п'яти. Я молю Творця, щоб вони не бачили, як ви йшли сюди. Якщо хочете жити, беріть гроші і змотуйтесь. Знайдіть собі нове місце.

Несан швидко озирнувся. Він нікого не бачив і не чув, але переслідувачі могли з'явитися в будь-який момент. Він не знав, що робити, але розумів, що вони повинні послідувати пораді Далтона Кемпбелла і бігти.

Несан схопив капшук.

— Майстер Кемпбелл, ви самий хороший чоловік, якого я коли-небудь знав. Мені дуже шкода, що я не зможу працювати на вас все життя. Спасибі вам за те, що сказали, що нас шукають, і за те, що даєте нам можливість почати все заново.

Далтон Кемпбелл простягнув руку. Несану ніколи раніше не доводилося обмінюватися рукостисканням з андерцем, і це виявилося приємним. Він відчув себе чоловіком. Далтон Кемпбелл потиснув руку і Морлі.

— Успіхів вам. Рекомендую роздобути коней. Купіть їх, а не крадіть, ні то наведете переслідувачів на слід. Я знаю, що це буде непросто, але постарайтеся поводитися природно, щоб не викликати підозр. Поакуратніше з грошима, не транжирте даремно на повій і випивку, інакше не встигнете озирнутися, як вони скінчаться. А якщо таке станеться, вас напевно схоплять, або ви не проживете достатньо довго, щоб померти від хвороби, якою вас нагородять повії. Якщо ви вдумливо скористаєтеся грошима, то зможете прожити на них кілька років, це дасть вам час влаштувати собі нове життя в будь-якому місці, яке вам сподобається. Несан знову потиснув Кемпбеллу руку.

— Дякую за поради, майстер Кемпбелл. Ми їм послідуємо. Купимо коней і поїдемо звідси. Не турбуйтеся про нас. Нам з Морлі доводилося жити на вулиці. І ми відмінно знаємо, як сховатися від ворожих нам тепер андерців.

Далтон Кемпбелл посміхнувся.

— Анітрохи не сумніваюся. Що ж, у такому випадку — щоб з вами перебував Творець!

Повернувшись на бенкет, Далтон виявив, що Тереза сидить на його місці і весело цвірінькає з міністром. Її сміх дзвіночком розносився по залу, супроводжуваний низьким сміхом Бертрана. Хільдемара, Стейн і торговці про щось тихо перемовлялися між собою.

Тереза з посмішкою взяла Далтона за руку.

— От і ти, милий! Тепер ти можеш з нами посидіти? Бертран, скажіть Далтон, що він занадто багато працює! Він повинен поїсти!

— Так-так, Далтон, ти трудишся набагато більше, ніж інші. Твоя дружина без тебе відчуває себе жахливо самотньою. Я тут намагався її трохи розважити, але її мої історії зовсім не цікавлять! Вона ввічлива жінка і робить вигляд, що їй весело, але насправді єдине, чого вона бажає, — це розповідати мені, який ти хороша людина, про що я знаю і так.

Тереза пересунулася на свій стілець, і вони з Бертраном звільнили для Далтона місце. Далтон жестом попросив дружину почекати. Зайшовши за спину міністра з Хільдемарою, він вклинився між ними, поклавши руки їм на плечі. Сановна пара схилила голови ближче.

— Я тільки що отримав нові відомості, які підтвердили інформацію, яка вже була у мене. Як з'ясувалося, перші звістки про цей злочин були вельми неточні. Насправді вбивць Клодін Уінтроп всього двоє. — Він простягнув міністрові запечатаний сувій. — Ось їх імена.

Бертран узяв папір, а по обличчю його дружини ковзнула посмішка.

— А тепер слухайте уважно, будьте ласкаві, — продовжив Далтон. — Я вже йшов у них по п'ятах, але, перш ніж ми встигли їх заарештувати, вони вкрали велику суму грошей з каси кухні та втекли. Зараз ведуться інтенсивні пошуки.

Він запитливо підняв брову, уважно дивлячись в обличчя обом слухачам, бажаючи переконатися, що вони зрозуміли: він сфабрикував цю історію не без причини. Вираз їхніх облич говорив, що вони чудово вловили прихований сенс слів.

— Завтра, в будь-який момент, коли захочете, оголосіть імена, зазначені в цьому папері. Вони обоє працювали на кухні. Вони вбили і згвалтували Клодін Уінтроп. Вони згвалтували ту хакенську дівчину, що працює в м'ясника Інгера. І ось тепер вони обчистили кухонну касу і втекли.

— А ця хакенка нічого не розповість? — Запитав Бертран, стурбований тим, що дівчина, якщо її притиснуть, стане заперечувати, що її згвалтували ці двоє, і вкаже на нього самого.

— На жаль, випробування, що випало на її долю, виявилося занадто важкими, і вона втекла. Ми не знаємо, куди вона попрямувала, можливо, до далеких родичів, що живуть далеко звідси, але в будь-якому випадку вона сюди не повернеться. Міській гвардії відомо її ім'я. Якщо вона раптом надумає повернутися в місто, я першим дізнаюся про це і особисто простежу за її допитом.

— Значить, її немає, і спростувати вона нічого не зможе? — Очі Хільдемари гнівно блиснули. — Тоді навіщо нам давати їм цілу ніч фори? Народ бажає страти злочинців. Публічної страти! І ми цілком могли б влаштувати для народу цей спектакль. Ніщо, окрім показової публічної страти, їх не задовольнить.

Далтон терпляче зітхнув:

— Народ хоче знати, хто це зробив. Бертран назве імена. І таким чином продемонструє, що служби міністра знайшли вбивць. Те, що вони втекли до того, як їх імена стали надбанням гласності, зайвий раз підтверджує їх провину. — Далтон насупився. — Будь-який інший варіант може накликати на нас неприємності у вигляді Матері-сповідниці. А з цією неприємністю нам ні за що не впоратися. Ця страта ніяк не послужить нашим цілям, а ось ризику піддасть чималому. Народ цілком задовольниться тим, що злочин розкрито і злочинці вже не бродять серед них. Будь-який зайвий рух поставить під загрозу всі наші плани в той момент, коли ми вже стоїмо на порозі покоїв Суверена.

Хільдемара почала було знову заперечувати.

— Він абсолютно правий! — Відрубав Бертран.

— Так, мабуть, — вона тут же пішла на відступну.

— Я зроблю повідомлення завтра, а поруч зі мною буде стояти Едвін Уінтроп, якщо буде себе досить добре почувати, — сказав Бертран. — Відмінно, Далтон. Просто здорово. За це ти заслуговуєш нагороди.

— О, це я теж запланував, пане міністр, — зволив нарешті посміхнутися Далтон.

— Не сумніваюся, Далтон, — посміхнувся Бертран. — Не сумніваюся.

Він заразливо засміявся, не залишивши байдужою навіть свою дружину.

Витираючи сльози, Несан з Морлі квапливо крокували по коридорах маєтку. Вони йшли швидко, але не бігли, пам'ятаючи слова Кемпбелла, що потрібно вести себе як можна природніше. Угледівши охоронців, вони звернули вбік, щоб їх не встигли розгледіти. Здалеку Несан здавався звичайним гінцем, а Морлі — працівником маєтку.

Але якщо їх помітить охорона і спробує зупинити, доведеться прориватися. На щастя, шум бенкету заглушував їх кроки.

У Несана виникла певна думка, яка могла допомогти їм втекти. Не витрачаючи часу на пояснення, він схопив Морлі за рукав і потягнув за собою до сходів.

На нижньому поверсі він швидко відшукав потрібну кімнату. Там нікого не було. Прихопивши лампу, Несан з Морлі ковзнули всередину і зачинили за собою двері.

— Несан, ти що, здурів? Навіщо ти замкнув нас тут? Ми вже могли бути на півшляху до Ферфілда! Несан облизав губи.

— Скажи-но, Морлі, кого вони шукають?

— Нас!

— Та ні, я маю на увазі, виходячи з їх образу думок, кого вони шукають? Гінця і кухарчука, вірно?

Морлі, не відводячи очей від дверей, почухав потилицю.

— Ну, напевно.

— Ну так це — складське приміщення, тут зберігається уніформа. Поки білошвейки шили мені форму, мені тут видали вже готову, щоб я її носив, доки не зробили мою.

— Ну, раз ти її отримав, то чого ми тут…

— Роздягайся.

— Навіщо це?

— Морлі! — Роздратовано гаркнув Несан. — Вони шукають гінця і кухарчука! Якщо ти одягнеш форму гінця, ми перетворимося в двох гінців!

— О! — Морлі широко розкрив очі. — Відмінна думка!

Він квапливо скинув обноски кухарчука, а Несан вже нишпорив по полицях в пошуках уніформи кольорів помічника міністра. Він жбурнув Морлі темні штани.

— Ці підійдуть?

Морлі натягнув їх і застебнув.

— Зійдуть.

Неса. витягнув білу сорочку з мереживним коміром.

— А ось ця?

Він спостерігав, як Морлі намагається застібнути її. Сорочка виявилася явно вузька і ледь не тріщала на масивних плечах Морлі.

— Згорни її, як було, — хмикнув Несан, шукаючи іншу.

— Чого ради старатися? — Жбурнув сорочку Морлі.

— Підніми і акуратно склади. Хочеш, щоб нас спіймали? Ніхто не повинен знати, що ми побували тут. Якщо вони не дізнаються, що звідси взяли одяг, то нам же буде краще.

— А! — Морлі підняв сорочку і почав її складати своїми величезними ручищами.

Несан простягнув йому іншу, яка виявилася трохи завеликою. Несан швиденько відшукав дублет з довгими рукавами, прикрашений вишитими переплетеними колосками. Дублет був облямований чорно-коричневим кантом, положеним гінцям Далтона Кемпбелла, і сидів на Морлі як влитий.

— Як я виглядаю? — Запитав кухарчук. Неса підняв лампу вище і присвиснув. Приятель був куди більш ставним, ніж Несан, і у формі гінця виглядав мало не аристократом. Неса і не підозрював, що Морлі такий красунчик. — Куди краще Роулі.

— Та ну? — Посміхнувся Морлі. І тут же посерйознішав. — Давай-но звалювати звідси.

— Чоботи, — нагадав неса. — Тобі потрібно взутися, інакше вигляд буде самий безглуздий. На, одягни шкарпетки, інакше мозолі натреш.

Морлі натягнув шкарпетки і почав перебирати чоботи, поки не знайшов відповідного розміру. Несан велів йому зібрати старі лахи і забрати з собою, щоб не залишати свідоцтв на той випадок, якщо раптом пропажа і виявиться (що було вельми сумнівним, оскільки одягу було багато і складений він був аж ніяк не акуратно).

Зачувши в коридорі кроки, Несан задув лампу. Вони з Морлі завмерли, стоячи в темряві. Від жаху вони навіть перестали дихати. Кроки наблизилися. Несану хотілося втекти, але якщо вони побіжать, то їм доведеться вискакувати в двері, а за дверима-то якраз і знаходилися люди.

Люди. Неса зміркував, що крокують двоє. Охорона. Варта, здійснююча звичайний обхід.

Несан затремтів, знову уявивши свою страту на очах прагнучого крові натовпу. По спині струмком тік піт.

Двері розчинилися.

Несан бачив всталого в дверях стражника, освітленого зі спини світлом, яке лилося з коридору. Бачив він і меч на його стегні.

Несан з Морлі сховалися в глибині кімнати між полицями. Довгий прямокутник світла від дверей зупинився буквально біля шкарпеток чобіт неса. Він затамував подих, побоюючись ворухнути хоч пальцем.

Можливо, стражник, який увійшов зі світлого коридора не помітить їх у темряві.

Стражник закрив двері і рушив далі коридором зі своїм напарником, по ходу відкриваючи двері слідуючих кімнат. Незабаром кроки стихли вдалині.

— Несан, — видихнув Морлі, — мені терміново треба полегшитися! Не могли б ми забратися звідси, а?

Несану знадобилося зусилля, щоб заговорити.

— Звичайно.

Він ступив до дверей. Як приємно опинитися в порожньому світлому коридорі. Друзі поспішили до найближчого виходу — чорного ходу неподалік від пивоварні. По дорозі вони викинули обноски Морлі в помийницю.

Вони чули старого пивовара, виспівуючого п'яні пісеньки. Морлі намірився було зупинитися і прихопити з собою якої-небудь випивки. Несан, облизнувшись, деякий час пограв з цією думкою. Взагалі-то непогано. Він би теж не відмовився випити прямо зараз.

— Ні, — нарешті прошепотів він. — Я не хочу опинитися на пласі через випивку. У нас повно грошей. Купимо пізніше. Я не бажаю затримуватися тут ні однієї зайвої секунди.

Морлі знехотя кивнув. Вони поспішили до чорного ходу. Несан йшов попереду. Вони злетіли вниз по сходинках — тих самих, де вперше зустріли Клодін Уінтроп і «поговорили» з нею. Якби вона тільки прислухалася до попередження і зробила так, як велів їй Несан!

— Ми будемо забирати наші речі? — Поцікавився Морлі.

Неса зупинився і глянув на стоячого під освітленим вікном приятеля.

— А ти вважаєш, вони варті того, щоб заради них померти?

— Ну, взагалі-то ні, — пошкріб вухо Морлі. — Просто там залишилася красива настільна гра, яку мені ще батько подарував. Більше нічого такого в мене немає, крім одягу, та й то лише лахміття. Одяг, що зараз на мені, куди краще навіть того, в якому я ходжу на покаяння.

Загальне покаяння. Несан раптом з гострою радістю усвідомив, що їм більше ніколи не доведеться ходити на ці покаяння.

— Ну, у мене теж нічого цінного немає. Пара мідяків у скриньці. Але це дурниця в порівнянні з тим, скільки у нас зараз. Вважаю, нам треба рухатися в Ферфілд і купити там коней.

— А ти вмієш їздити верхи? — Скривився Морлі. Несан озирнувся, щоб перевірити, чи немає поблизу стражників, і дружньо підштовхнув Морлі вперед.

— Ні, але підозрюю, що ми навчимося досить швидко.

— Треба думати, — кивнув Морлі. — Але давай все ж купимо конячок нполагідніше.

Крокуючи по дорозі, вони в останній раз озирнулися на маєток.

— Я радий, що ми звідти забралися, — заявив Морлі. — Особливо після того, що сьогодні сталося. І радий, що мені більше не доведеться гарувати на кухні.

— Про що це ти? — Насупився Несан.

— А ти що, не чув?

— Чого не чув? Я весь день був у Ферфілді, доставляв послання.

Морлі схопив Несана за руку і примусив зупинитися. Обидва важко дихали.

— Про пожежу! Ти нічого не чув про пожежу?

— Пожежу? — Здивувався Несан. — Та що ти несеш?!

— Та на кухні. Сьогодні вдень. Вогнища в пічках раптом немов показилися!

— Показилися? Як це?

Морлі широко змахнув руками і видав щось на зразок реву, намагаючись зобразити вогонь, який виривається з дверцят печі.

— Вогонь раптом жахливо спалахнув! Хліб згорів начисто. Вогонь був таким сильним, що один котел оплавився.

— Не може бути! — Здивувався неса. — Хто-небудь постраждав?

Морлі розплився в хижій усмішці.

— Джиллі здорово обгоріла. — Він пхнув Неса ліктем у бік. — Вона якраз робила підливу, коли вогонь сказився. І їй обпалило її потворну лілову пику. Волосся згоріло, і взагалі. — Морлі задоволено засміявся — як людина, яка роками чекала винагороди. — Сказали, що вона швидше за все не виживе. І поки жива, буде моторошно страждати від болю.

Несана охоплювали складні почуття. Він зовсім не відчував співчуття до Джиллі, але все ж…

— Морлі, тобі не слід радіти, що постраждала андерка. Це зайвий раз демонструє нашу мерзенну хакенську сутність.

Морлі скривився і пішов далі. Майже всю дорогу вони бігли, пірнаючи в поле всякий раз, як з'являлася карета. Вони ховалися в пшениці або сорго, залежно від того, з якого боку було зручніше ховатися в потрібний момент. Там вони опускалися на землю і, затамувавши подих, чекали, поки карета проїде.

Несан виявив, що сприймає їх втечу швидше як звільнення, ніж як панічну втечу. Чим далі вони йшли від маєтку, тим менше він боявся, що їх спіймають.

У всякому разі, вночі.

— Думаю, вдень нам краще ховатися, — сказав він Морлі. — По крайній мірі спочатку. Будемо вдень ховатися в якому-небудь надійному місці, звідки видно, наближається хтось чи ні. А вночі будемо їхати, і нас ніхто не побачить. А якщо і побачать, то не зможуть розгледіти.

— А якщо хтось наткнеться на нас вдень, поки ми будемо спати?

— Встановимо чергування. Як солдати. Один буде вартувати, поки інший спить.

Морлі, схоже, визнав логіку Неса просто приголомшливою.

— Я б в житті до цього не додумався! — В околицях Ферфілда вони перейшли на крок. Загубитися на його вулицях вони вміли не гірше, ніж ховалися в полях при наближенні карети.

— Ми можемо купити коней і забратися звідси ще нині вночі, — сказав Несан. Морлі хвилинку подумав.

— А як ми виберемося з Андера? Майстер Кемпбелл сказав, що є країни, де нікого не буде хвилювати, що ми хакенці. Але як ми обійдемо армійські загони на кордоні у Доміні Діртх?

Неса смикнув Морлі за рукав дублету.

— Ми ж гінці, не забув?

— І що?

— А те, що ми скажемо, що їдемо по справі.

— У гінців бувають справи за межами Андера? Несан ненадовго задумався.

— Ну а хто стане стверджувати протилежне? Якщо ми скажемо, що їдемо з терміновим дорученням, вони не стануть затримувати нас до з'ясування, так воно чи ні, тому що на це піде дуже багато часу.

— Вони можуть зажадати показати послання.

— Але ж ми не можемо показувати їм секретні послання, вірно? Ми просто скажемо, що їдемо з таємною місією в іншу країну, яку не можемо назвати, з важливим посланням, яке не маємо права їм показувати.

— Думаю, спрацює, — посміхнувся Морлі. — Мабуть, нам все-таки вдасться виїхати звідси.

— Готовий сперечатися, що так. Морлі ривком зупинив Несана.

— Несан, а куди ми поїдемо? У тебе є якісь міркування?

І тут настала черга посміхнутися Несану.

43

Беата, мружачись від яскравого сонця, поставила сумку на землю і відкинула з чола розкуйовджене вітром волосся. Оскільки читати вона не вміла, то не знала, про що свідчить табличка над воротами, але там була ще й цифра — двадцять три. У цифрах дівчина розбиралася і зрозуміла, що знайшла потрібне їй місце.

Вона дивилася на написане після цифр слово, намагаючись запам'ятати, як воно виглядає, щоб коли-небудь впізнати, коли знову побачить, але для неї це були лише абсолютно незрозумілі значки, вирізані на дерев'яній дощечці. Як курка лапою пише. А хто ж здатний розібрати курячі «написи»? Дівчина ніяк не могла зрозуміти, як це люди запам'ятовують здаються абсолютно незрозумілі значки, з яких будують слова, але люди якимсь чином це робили.

Вона знову підняла сумку, де лежали всі її пожитки. Сумку було досить незручно тягнути, вона весь час била по стегну, але вона була не занадто важкою, до того ж Беата, коли одна рука втомлювалася, перекладала сумку в іншу.

Не так вже й багато у неї речей: дещо з одягу, пара черевиків ручної роботи, що належали ще її матері — їх Беата взувала лише в особливих випадках, — Роговий гребінь, мило. Деякі подарунки від друзів, трохи води, мережива і швейні приналежності.

Інгер дав їй купу харчів. Ковбасу різних видів, зроблену з різних сортів м'яса. Деякі батони були завтовшки з руку, інші — тонкі й довгі, треті — кружком. Вони-то і складалили основну вагу в її багажі. Хоча по дорозі дівчина і віддала кілька батонів голодним і один круг фермеру з дружиною, який за це дозволив їй два дні їхати в їх фургоні, все одно здавалося, що ковбаси у неї стільки, що вистачить не менше ніж на рік.

Дав їй Інгер і листа, написаного на тонкому пергаменті, скрученому в подвійний сувій. Читати Беата не вміла, але Інгер прочитав його їй, так що вона знала, що в ньому написано.

Кожного разу, коли вона зупинялася перепочити, Беата діставала лист, акуратно розгортала і робила вигляд, що читає. Вона намагалася згадати в точності, що читав Інгер, щоб спробувати визначити, як виглядають ці слова в написаному вигляді. І не могла.

Одного разу Несан написав по пилу якісь значки і сказав, що це слово «Істина». Несан. Беата похитала головою.

Інгер не хотів, щоб вона звільнилася. Сказав, що вона йому потрібна. Беата заперечила, що повно охочих зайняти її місце і він зможе найняти будь-кого. Найняти чоловіка, який набагато сильніше її. Вона, Беата, йому зовсім не потрібна.

Інгер сказав, що вона відмінно справляється зі своєю роботою. Що він любить її майже як рідну дочку. Розповів, як її батько з матір'ю вперше прийшли до нього на роботу, коли Беата була ще зовсім малою. Очі Інгера були червоними, коли він просив дівчину залишитися.

Слухаючи його, Беата теж мало не плакала. Вона сказала Інгеру, що любить його, як рідного дядечка, і що саме тому-то вона і повинна піти. Якщо вона залишиться, будуть неприємності і він постраждає через неї. Інгер заперечив, що цілком з цим впорається. Беата сказала, що, якщо залишиться, її можуть навіть вбити і вона боїться. На це м'ясник нічого заперечити не зміг.

Інгер змушував її багато працювати, але він був чесним. Завжди дбав, щоб дівчина була сита. Ніколи не бив. Іноді він давав запотиличники хлопцям, якщо ті йому заперечували, але ніколи пальцем не чіпав дівчат. Втім, треба сказати, що дівчата з ним ніколи і не сперечалися. Пару раз він розсердився на неї, але жодного разу не вдарив. Якщо вона якимось чином примудрялася його розсердити, він просто змушував її до глибокої ночі обскубувати і потрошити курей. Та й це покарання випадало їй не надто часто.

Єдине, що Беата вважала найважливішим у житті, це виконувати накази і не доставляти неприємностей. Дівчина знала, що, будучи хакенкою, від народження володіє мерзенною хакенською сутністю, як і всі хакенці, і все життя хотіла бути краще своєї мерзенної натури.

Іноді Інгер, підморгнувши, говорив їй, що вона відмінно виконала роботу. І заради цих підморгувань Беата була готова на все.

На прощання Інгер міцно обійняв її і довго не випускав, а потім посадив і взявся писати для неї лист. Коли він його зачитував, Беаті здалося, що у нього сльози на очах. І єдине, що вона могла зробити, це не розревітися сама.

Батьки Беати завжди вчили її не плакати при сторонніх, інакше її вважатимуть дурною і слабкою. Беата, якщо і плакала, то лише по ночах, коли її ніхто не міг почути. Вона завжди могла дотерпіти до ночі, щоб потім наодинці з собою тихо виплакатися в темряві.

Інгер — хороша людина, вона буде сильно по ньому нудьгувати, хоч він і змушував її працювати до сьомого поту. Роботи Беата не боялася.

Утерши долонькою ніс, вона відійшла в сторону, щоб пропустити в'їжджаючий у ворота фургон. Місце здавалося величезним, але в той же час ізольованим, загубленим острівцем посеред порожнечі, яка обдувається всіма вітрами, і розташованим на вершині невисокої гори. Ворота у високому паркані були єдиною дорогою всередину, хіба що можна було спробувати піднятися на високі земляні вали.

Як тільки фургон проїхав, Беата пройшла за ним у ворота на двір. Там всюди снували люди. За воротами виявилося ціле місто. Дівчина з подивом побачила безліч будинків з вулицями та провулками.

Охоронець, закінчивши розмову з візником, жестом велів тому проїжджати і повернувся до Беати. Він окинув дівчину швидким байдужим поглядом.

— Добрий день.

Він говорив в точності так само, як розмовляв з візником, — ввічливо, але діловим тоном. За спиною Беати вишикувалися ще фургони, і охоронцеві було явно не до неї. Дівчина ввічливо відповіла на привітання.

Темне волосся андерця змокло від поту. Напевно, йому було досить жарко в важкому мундирі.

— Он туди, — вказав він. — Другий будинок праворуч. Удачі. — І підморгнув.

Вдячно кивнувши, Беата квапливо протиснулася між возами, щоб не обходити їх колом. І дивом не вляпалася босою ногою в свіжий кінський послід. Всюди снували юрби народу. По вулицях в обох напрямках рухалися коні і фургони. Пахло потом, кіньми, шкірою, пилом, гноєм і свіжою деревиною.

Раніше Беата не бувала ніде, крім Ферфілда. Зараз їй було страшно, але водночас вона відчувала і захоплення.

Другий будинок праворуч дівчина знайшла досить легко. У будівлі за столом сиділа андерка і щось писала на пошарпаному листку паперу. На столі перед нею лежала купа паперів — деякі геть пошарпані, а деякі зовсім свіжі. Жінка підняла голову, і Беата зробила кніксен.

— Добрий день, любонько. — Жінка, як і охоронець у воротах, оглянула Дівчину з ніг до голови. — Здалеку?

— З Ферфілда, мем. Жінка поклала перо.

— З Ферфілда! Не близький світ. Зрозуміло, чому ти в пилу по вуха.

— Шість днів шляху, мем, — кивнула Беата.

Жінка спохмурніла. Вона здавалася людиною, яка хмуриться досить часто.

— Ну і навіщо ти прийшла сюди, раз ти з Ферфілда? Є пости і ближче.

Це Беата і сама знала. Але вона не хотіла. На ближні пости. Їй хотілося забратися подалі від Ферфілда. Подалі від неприємностей. Це Інгер сказав їй їхати сюди, на двадцять третій.

— Я працювала у людини по імені Інгер, мем. Він м'ясник. Коли я розповіла йому, чого хочу, він сказав, що бував тут і знає, що тут хороші люди. Це за його порадою я приїхала сюди, мем.

Андерка посміхнулася краєчком губ.

— Не пам'ятаю жодного м'ясника Інгера, але, мабуть, він точно тут був, тому що абсолютно правий щодо тутешніх людей.

Беата поставила сумку і дістала лист.

— Як я сказала, це він порадив мені їхати сюди, мем. — Інгер порадив їй забратися подалі від Ферфілда, а двадцять третій форпост і був таким місцем. Побоюючись підійти ближче до столу, дівчина нахилилася і на витягнутій руці простягнула жінці лист.

— Він дав мені рекомендаційного листа.

Жінка розгорнула сувій і приступила до читання. Стежачи, як бігають по строчкам її очі, Беата намагалася згадати слова Інгера. І з жалем зрозуміла, що не може пригадати точно. Досить скоро вона буде пам'ятати лише загальний зміст.

Жінка відклала лист.

— Що ж, схоже, майстер Інгер дуже високої про тебе думки, молода леді. Чому ти захотіла покинути роботу, з якою так добре справлялася?

Беата не очікувала, що хтось стане її розпитувати про причини. Швидко прикинувши що до чого, вона вирішила бути чесною, але не до кінця.

— Це завжди було моєю мрією, мем. І я вважаю, що кожна людина повинна одного разу спробувати втілити свої мрії. Немає сенсу жити, якщо так ніколи і не зберешся втілити мрію.

— А чому це твоя мрія?

— Тому що я хочу бути хорошою. І тому що ми… міністр зробив так, що жінок тут поважають. Щоб вони стали рівноправними з чоловіками.

— Міністр — велика людина.

Беата придушила гордість. Від гордості ніякого толку, одні лише неприємності.

— Так, мем. Воістину велика. Міністра всі поважають. Він провів закон, який дозволяє хакенкам служити в армії так само, як андеркам. У законі також сказано, що до цих хакенок, які служать нашій країні, всі повинні ставитися шанобливо. Хакенки перед міністром у великому боргу. Міністр Шанбор — герой всіх хакенських жінок.

Жінка незворушно дивилася на неї.

— І в тебе неприємності з чоловіком. Я права? Якийсь чоловік не давав тобі проходу, і врешті-решт тобі це набридло і ти набралася сміливості виїхати.

Беата відкашлялася.

— Так, мем. Це правда. Але те, що я говорила про мою мрію, теж правда. Просто цей чоловік підштовхнув мене вирішити все якнайшвидше, ось і все. Це як і раніше моя мрія, якщо ви погодитеся мене прийняти.

— Дуже добре, — посміхнулася жінка. — Так як тебе звати?

— Беата, мем.

— Дуже добре, Беата. Ми тут намагаємося наслідувати приклад міністра і творити добро.

— За цим я і прийшла, мем. Щоб творити добро.

— Я лейтенант Ярроу. Звертайся до мене «лейтенант».

— Так, ме… лейтенант. Так… я можу вступити в армію?

— Візьми-но он той мішок, — тицьнула рукою лейтенант Ярроу.

Беата підняла мішок. Здавалося, він був набитий дровами.

Дівчина поклала мішок на руку і притиснула долоню до стегна.

— Так, лейтенант? Що ви хочете, щоб я з ним зробила?

— Поклади на плече.

Беата слухняно взяла мішок на плече, притримуючи обома руками, щоб поліна не тиснули на кістку, і стала чекати подальших вказівок.

— Добре, — кивнула лейтенант Ярроу. — Можеш опустити.

Беата поставила мішок на місце.

— Годишся, — вимовила андерка. — Вітаю. Твоя мрія стала дійсністю. Відтепер ти в армії Андера. Хакенці ніколи не зможуть повністю позбутися своєї мерзенної суті, але тут тебе будуть цінувати, і ти зможеш творити добро.

Беата раптом відчула прилив гордості і нічого не могла з цим вдіяти.

— Дякую вам, лейтенанте!

— Там, у кінці провулка, — вказала кудись за плече Беати лейтенант, — прямо біля бастіону, знайдеш купи гною. Забери звідси свою сумку і викинь її туди з усім вмістом.

Беата ошелешено мовчала. У сумці мамині черевики. Вони дорогі. Мати з батьком роками збирали гроші на їх покупку. І подарунки від друзів. Вона насилу стримувала сльози.

— Їжу, що дав мені з собою Інгер, теж викинути, лейтенант?

— Їжу теж.

Беата знала: раз андерка наказує, значить, так потрібно, і вона повинна підкоритися.

— Так, лейтенанте. Можу я йти, щоб виконати ваш наказ?

Жінка деякий час вивчаюче дивилася на дівчину.

— Це заради твого ж блага, Беата, — дещо м'якше сказала вона. — Всі ці речі — з твого колишньою життя. Тобі не піде на користь, якщо щось буде нагадувати тобі про нього. І чим швидше ти його забудеш, включаючи їжу, тим краще.

— Так, лейтенанте, я розумію. — Беата змусила себе говорити рішуче. — А лист, мем? Можу я зберегти лист, що прислав зі мною Інгер?

Лейтенант Ярроу подивилася на лежачий перед нею сувій. Потім згорнула його і простягнула дівчині.

— Оскільки це рекомендаційний лист, а не пам'ять про колишнє життя, можеш його залишити. Ти його заслужила роками бездоганної служби в цієї людини.

Беата торкнула шпильку, яка скріплювала воріт її сукні. Ту саму, з спіральною головкою, що їй повернув Несан. Батько подарував її, коли Беата була підлітком, перед тим як помер від лихоманки. Вона втратила її, коли міністр і та скотина, Стейн, зірвали її і кинули в коридорі, щоб розстебнути їй плаття.

— А шпилька, лейтенант? Її мені теж викинути? Оскільки Беата дивилася, як батько робить цю простеньку шпильку, він пояснив дочці, що ця шпилька показує, що все в світі взаємопов'язане, навіть якщо тобі цього не видно з того місця, де ти стоїш, але якщо ти підеш уперед, то в кінцевому підсумку доберешся до мети. Батько велів їй ніколи не відмовлятися від мрії, і якщо вона все зробить як слід, то мрії здійсняться, нехай навіть після смерті, де самі добрі духи виконають твої мрії. Беата знала, що це лише дитяча казка, але вона їй подобалася.

Лейтенант, примружившись, подивилася на шпильку.

— Так. Відтепер народ Андера забезпечить тебе всім необхідним.

— Так, лейтенант. Я з нетерпінням чекаю можливості добре послужити йому, щоб віддячити за ту можливість, яку він мені надав.

Жорсткі риси жінки пом'якшила посмішка.

— Ти кмітливіша багатьох рекрутів, що сюди приходять, Беата. І чоловіків, і жінок. Ти швидко схоплюєш і приймаєш те, що від тебе вимагають. Це відмінна якість. — Лейтенант встала з-за столу. — Думаю, що після належної підготовки з тебе вийде непоганий командир. Можливо, сержант. Підготовкатрохи складніша, ніж рядового складу, але якщо впораєшся, через пару тижнів будеш командувати відділенням.

— Командувати відділенням? Через пару тижнів?

— В армії це неважко, — знизала плечима лейтенант. — Упевнена, що це набагато простіше, ніж навчитися ремеслу м'ясника.

— Ми будемо вчитися воювати?

— Так. Але, хоча це і важливо як основа, вміння битися по більшій частині лише тривіальна і застаріла функція армії. Колись армія була притулком для екстремістів. Фанатизм вояк душить суспільство, яке вони повинні захищати. — Вона знову посміхнулася. — Тепер основною вимогою є наявність мізків, і жінки куди як краще відповідають цьому. За наявності Доміні Діртх в мускулах немає потреби. Ця зброя сама по собі сила, до того ж непереможна. Жінки мають вроджене співчуття, потрібне для офіцерів. Тому приклад те, що я пояснила тобі, чому тобі необхідно позбутися старих речей. Чоловіки не обтяжують себе поясненнями, коли вимагають від підлеглих виконання якогось наказу. Командування людьми вимагає делікатності у поводженні з підлеглими. Жінки привнесли з собою цілісність у ту структуру, що колись була лише диким братством руйнівників. Жінки, що захищають Андер, користуються тою повагою, якої гідні. Ми допомагаємо армії вносити посильну лепту в розвиток нашої культури, тоді як раніше армія, навпаки, загрожувала їй.

Беата подивилася на меч, що висів на стегні лейтенанта Ярроу.

— Я теж буду носити меч?

— І меч, і все інше, Беата. Мечі створені для того, щоб ранити супротивника, і тебе навчать з ним поводитися. Ти станеш цінним бійцем Двадцять третього полку. Ми пишаємося тим, що служимо під проводом Бертрана Шанбора, міністра культури.

Двадцять третій полк. Саме в нього, на думку Інгера, їй і треба було поступити на службу — в Двадцять третій полк. Саме це свідчив напис над воротами.

Двадцять третій полк був тим військовим підрозділом, який обслуговував Доміні Діртх. Інгер говорив, що солдати, які обслуговують Доміні Діртх, мають найкращу службу та їх поважають більше за всіх. Він назвав їх елітою.

Беата подумала про Інгера, але ці спогади вже здавалися далекими. Коли вона зібралася йти з Ферфілда, Інгер ласкаво взяв її за руку, змушуючи обернутися. Він сказав, що, на його думку, якийсь чоловік у маєтку образив її, і запитав, чи вірне його припущення. Беата лише кивнула. Тоді він запитав, хто цей чоловік. І Беата розповіла йому всю правду.

Відкашлявшись, Інгер сказав, що ось тепер-то нарешті зрозумів, чому їй так необхідно виїхати. Інгер, напевно, був єдиним андерцем, який повірив їй. І котрий її любив.

Інгер бажав їй добра.

— Ще раз, — наказав капітан.

Беата, будучи першою в строю, підняла меч і кинулася вперед. Вона встромила клинок в підвішений на мотузці солом'яний муляж людської фігури. На сей раз їй вдалося увігнати його прямо в стегно.

— Відмінно, Беата! — Вигукнув капітан Тольберт. Він завжди хвалив новобранців, якщо був задоволений їхніми досягненнями. Беаті як хакенці таке відношення здавалося дивним.

Вона мало не впала, намагаючись на бігу висмикнути меч з солом'яного стегна. Нарешті їй це вдалося, хай і не дуже витончено. Декому це іноді не вдавалося.

Беаті пощастило, що у неї був багаторічний досвід у поводженні з ножами. Нехай ті клинки були меншими, але вона все ж розбиралася, як з ними поводитися і як вганяти туди, куди націлився.

Незважаючи на те що вона була хакенкою і не мала права користуватися ножами, Беата працювала в м'ясника, тому на подібне порушення дивилися крізь пальці — адже м'ясники були андерцями і тримали своїх працівників в поті чола. М'ясники дозволяли тільки хакенським дівчатам і жінкам обробляти ножами туші, ну і, природно, андерцям. Працюючі ж у них хакенські юнаки та чоловіки використовувалися головним чином як вантажники.

Інші три дівчини, Карина, Еммелін і Аннетта, були хакенками але раніше ніколи не тримали в руці нічого гостріше тупого ножа для хліба. Четверо юнаків-андерцев — Тернер, Норріс, Карл і Брайс — були вихідцями з небагатих сімей і теж ніколи раніше не тримали в руці меча, але хлопчиськами фехтували палицями замість мечів.

Беата знала, що андерці у всьому краще хакенців, проте їй було важкувато втриматися, щоб не штовхнути чотирьох хлопців. Але вона обмежувалася лише єхидними усмішками. Нічого кращого вони, на її думку, не заслуговували, бо більшу частину часу займалися тим, що похвалялися один перед одним.

Андерські дівчата-новобранці — Естелла Руффіні і Марія Фовелем — теж не мали досвіду у фехтуванні. Але їм, як і іншим, подобалося крутити своїм новеньким мечем. І вони теж справлялися з ним куди краще, ніж четверо юнаків. Взагалі навіть хакенки Карина, Еммелін і Аннетта були куди кращими солдатами, ніж хлопці.

Можливо, хлопчиська могли обертати мечем довше, але дівчата точніше вражали ціль. Капітан Тольберт постійно це підкреслював, щоб дати юнакам зрозуміти, що вони анітрохи не кращі дівчат. Він говорив хлопцям, що не має ніякого значення, наскільки добре ти вмієш фехтувати мечем, якщо не здатен ні у що потрапити.

У найперший день Карл примудрився пропороти собі мечем ногу, і її довелося зашивати. Тепер він, посміхаючись, ходив накульгуючи, ніби заробив рану в бою.

Еммелін на бігу тицьнула солом'яне опудало в стегно, але промахнулася. Меч застряг в мотузці, що перетягував муляж на талії, і дівчина впала, прооравши землю своїм хакенським носом.

Андерци зареготали. Дівчата — і андерки, і хакенки — їх веселощів не підтримали. Хлопчаки напівголосно обізвали Еммелін неповороткою телицею і іншими образливими словами.

Капітан Тольберт, ричачи від злості, схопив за комір найближчого, яким виявився Брайс.

— Я вам уже казав, що ви могли сміятися над іншими в минулому житті, але не тут! Не сміти сміятись над своїм товаришем по службі, навіть якщо він і хакенець! Тут ви всі рівні!

Він відштовхнув Брайса.

— Такий недолік поваги заслуговує покарання. Нехай кожен з вас скаже, що, по-вашому, буде справедливим покаранням за цю провину.

Вказавши на Аннетт, капітан наказав їй відповідати. Трохи подумавши, дівчина відповіла, що, на її думку, юнаки повинні вибачитися. Інші дві хакенки, Карін і Еммелін, сказали, що з цим згодні. Капітан запитав Естеллу. Та, відкинувши назад темне волосся, заявила, що хлопців треба викинути з армії. Марія Фовелем погодилася, додавши, що на наступний рік їх можна прийняти назад. Всі четверо хлопців на питання, як вони собі уявляють справедливе покарання, висловилися, що буде достатнім наказати більше ніколи так не робити.

Капітан Тольберт повернувся до Беати:

— Ти сподіваєшся стати сержантом. Так яке б ти призначила покарання, якщо б була сержантом? — У Беати вже була готова відповідь.

— Раз ми всі рівні, то і ставлення має бути однаковим. Якщо ці четверо визнали те що сталося настільки смішним, то все відділення замість вечері повинно копати нову вигрібну яму. — Вона схрестила руки на грудях. — А якщо хто з нас зголодніє, копаючи її, то ми знаємо, кому за це подякувати.

Капітан Тольберт задоволено посміхнувся.

— Беата запропонувала справедливе покарання. Значить, бути по тому. Якщо хто незадоволений, може відправлятися додому до маминої спідниці, тому що йому не вистачає хоробрості бути солдатом і бути єдиним цілим зі своїми товаришами по службі.

Естелла з Марією обдарували хлопців убивчими поглядами. Хлопці, повісивши голови, дивилися в землю. Хакенські дівчата теж були незадоволені, але хлопців набагато більше турбували розлючені погляди обох андерок.

— А тепер давайте закінчувати вправу, щоб ви могли відправитися копати яму, коли пролунає сигнал до вечері, — підбив підсумок капітан Тольберт.

Ніхто не ризикнув заперечувати. Всі вже добре засвоїли, що скаржитися шкідливо.

Вони йшли колоною по двоє по вузькій дорозі. Спину Беати заливав піт. Це була навіть не дорога, а стежка з протиснутою фуражними фургонами колією. Вів їх капітан Тольберт. Беата крокувала на чолі лівої п'ятірки, поруч з нею йшла Марія Фовелем, яка очолювала другу п'ятірку.

Беата відчувала гордість, йдучи попереду свого відділення. Вона трудилася в поті чола всі два тижні навчання, і її призначили в сержанти, як і пророкувала лейтенант Ярроу. На плечах Беати красувалося по дві лички. Андерку Марію призначили в капрали, і вона була другою за званням у ввіреному Беаті відділенні. Решта вісім були призначені в дійсні рядові.

Беата, втім, вважала, що єдиний спосіб не стати рядовим — це вилетіти під час навчання. Хоча справедливості заради слід було зазначити, що з усієї їхньої групи новобранців не вигнали нікого.

Сонечко припікало, і в формі було жарко, хоча Беата вже почала звикати до мундиру. Їх усіх одягнули в зелені штани і довгі картаті туніки, перехоплені в поясі вузьким ремінцем. Поверх тунік виблискували кольчуги.

Через їхню вагу жінки носили укорочені кольчуги без рукавів. Чоловічі кольчуги були довшими і з довгим рукавом, кольчужні капюшони прикривали голову та шию. На марші капюшони відкидали назад. А поверх капюшонів надівалися шкіряні шоломи. Втім, шкіряні шоломи були у всіх.

Однак Беата була вдячна, що жінкам не доводиться надягати і все інше. Будучи сержантом, їй іноді доводилося брати в руки чоловічі кольчуги для інспекції. І вона уявити собі не могла, як можна весь день крокувати одягненими в такий важкий обладунок. Їй цілком вистачало і того, що на ній. Вся принадність новизни марширування з мечем біля стегна випарувалася. Тепер і меч перетворився на тягар.

У кожного був плащ, але в таку спеку їх застібали лише на правому плечі. Поверх кольчуг чіплялися пояси з мечами. Ще кожен ніс заплічний мішок і, природно, по два списи і кинджал, причеплений до поясу з іншого боку від меча.

Беата вважала, що відділення виглядає непогано. Але найкраще виглядали списники, яких вона бачила в полку. Ось вони виглядали просто чудово. В мундирах списників чоловіки були просто красенями. Їй навіть снилися приємні сни про них. Жінки, однак, чомусь виглядали в тій же формі якось понуро.

Беата побачила попереду щось темне, що виділялося на тлі високої зеленої трави. Коли вони підійшли ближче, вона подумала, що це якийсь древній камінь. Перед ним, ближче до відділення на марші, стояли три приземкуватих кам'яних будиночки.

При вигляді величезної похмурої кам'яної штуковини Беату пробрало тремтіння.

Це був Доміні Діртх.

Доміні Діртх — єдина хакенська річ, якою скористалися андерці. Беата пригадала уроки, на яких дізналася, як цією зброєю хакенці знищили незчисленну кількість андерцев. Вона було воістину жахливою. Вона виглядала настільки ж стародавньою, якою і була насправді. За століття обриси згладилися від вітру, негоди й дотиків численних рук.

Тепер, коли вона в руках андерців, принаймні вона служить лише в мирних цілях.

Біля будинків капітан Тольберт наказав зупинитися. Беата бачила солдатів, що стояли на постаменті величезного кам'яного Доміні Діртх, що мав форму дзвону. У будинках теж виднілися солдати. Відділення, якому прийшло на зміну відділення Беати, прослужило тут кілька місяців.

Капітан Тольберт повернувся до відділення.

— Це казарми. Одна жіноча, друга — чоловіча. Простежте, щоб так воно і було, сержант Беата. В інших будівлях кухня, їдальня, загальна зала, майстерні і все інше. А он там, — він вказав на найдальший будинок, — склад.

Наказавши слідувати за ним, капітан рушив далі. Вони йшли двома стрункими колонами мимо Доміні Діртх. Дзвін височів над ними, сповнений похмурої загрози.

Провівши їх за Доміні Діртх, капітан зупинився і наказав стати «Вільно». Вони встали «вільно» в одну лінію.

— Це межа. Кордон Андера, — вказав капітан в далину, що здавалася безкрайньою. — Он там — степи. Там лежать країни, де живуть інші люди. Ми не даємо цим іншим прийти і захопити нашу країну.

Беату переповнювало почуття гордості. Тепер вона захищає кордони Андера. І приносить користь.

— Протягом наступних двох днів ми з черговим відділенням навчимо вас того, що вам слід знати про охорону кордону і Доміні Діртх.

Капітан пройшов вздовж строю і зупинився перед Беатою. Він з гордістю посміхнувся.

— А потім ви залишитеся під командуванням сержанта Беати. Ви будете беззаперечно підкорятися її наказам. А в її відсутність — наказам капрала Марії Фовелем. Я зберу рапорти відділення, яке забираю з собою в розташування полку, і вельми суворо обійдуся з кожним солдатом, який хоча б раз не послухався наказу свого сержанта. — Він окинув суворим поглядом стрій. — Пам'ятайте про це. Але пам'ятайте також, що сержант зобов'язаний діяти в відповідності зі своїм званням. Якщо вона цього не зробить, я чекаю від вас, що ви про це повідомите, коли я приведу чергове відділення вам на зміну. Фуражні фургони будуть приходити раз на два тижні. Так що ведіть облік продовольства і пам'ятайте, на який термін вам повинно його вистачати. Ваша найперший обов'язок — обслуговувати Доміні Діртх. Ви з ним — захист нашої улюбленої батьківщини, Андера. Стоячи на варті там, нагорі, ви зможете бачити сусідні Доміні Діртх. Вони розташовані по всій протяжності кордону. Чергові відділення змінюється не одночасно, так що у сусідів завжди можна знайти досвідчених солдатів. Сержант Беата, це буде вашим обов'язком — як тільки відділення пройде навчання і ми відбудемо, організувати охорону Доміні Діртх, а потім зустрітися з кожним з сусідніх відділень, щоб скоординувати ваші дії з охорони кордону.

— Слухаю, капітане, — козирнула Беата.

— Я пишаюся вами всіма, — посміхнувся капітан. — Всі ви — хороші андерські солдати, і я знаю, що ви виконаєте ваш обов'язок.

Позаду неї височіла моторошна хакенська зброя знищення. І ось тепер вона, Беата, буде відповідати за неї, щоб принести користь своїй країні.

Беата сковтнула грудку. Вперше в житті вона знала, що приносить користь. Мрія стала дійсністю, і це було добре.

44

Здоровенний солдатів піддав їй чоботом. Вона спробувала забратися з його дороги перш, ніж стусан досягне мети, але виявилася недостатньо спритною. Від болю вона міцно стиснула губи.

Якби тільки магія діяла, вона б йому показала, де раки зимують. Вона прикинула, чи не скористатися костуром, але, пам'ятаючи про справу, вирішила поки що правосуддя відкласти.

Побрязкуючи трьома мідяками в кружці, Аннеліна Алдуррен, колишня аббатиса сестер Світла, наймогутніша жінка Стародавнього світу протягом трьох чвертей тисячоліття, рушила просити милостиню до наступного солдатського багаття.

Як і більшість солдатів, наступна група, до якої вона наблизилася, просуваючись по табору, спочатку пожвавилася, вирішивши, що йде повія, але їх спрага жіночого товариства швиденько зів'яла, коли вона вийшла в коло світла і посміхнулася широченною беззубою посмішкою. Або видимістю такої, створеної за допомогою жирної сажі, втертої в більшість зубів.

Втім, щербатий рот виглядав цілком відповідним лахміттю, яке вона напнула поверх сукні, жахливо брудній хустці на голові — на випадки якщо хтось вирішить проігнорувати беззубу пащу — і горба. Горб був гірше всього — від того, що Енн удавала скорчену, спина прямо-таки розламувалася.

Двічі солдатня вирішувала було через брак жінок наплювати на її зовнішність. Хоча вони були досить симпатичні як для грубих громил, Енн була змушена ввічливо відхилити їх пропозицію. Відмовлятися від настільки наполегливих шанувальників було важкувато. На щастя, в плутанині табірного життя ніхто не помічав смерті солдата, що наставала внаслідок перерізаного глорла. Такого роду смерть у солдатні Імперського Ордена не викликала питань.

Енн забирала у людей життя неохоче. Але, враховуючи цілі цих солдатів і те, чому вони піддали б її, перш ніж убити, вона все ж долала це почуття.

Як і інші солдати, що сиділи навколо інших багать, вечеряючи і травлячи байки, тут теж ніхто не звернув особливої уваги на її переміщення. Більшість піднімали на неї очі, але тут же поверталися до юшки і грубого хліба, запиваючи їжу великою кількістю елю і присмачуючи непристойними історіями. Жебрачка заслуговувала лише незадоволеного хмикання.

За армією такого розміру тягнулася величезна кількість людей. Маркітанти зі своїми фургонами, які пропонували всякі дрібниці, що не надавалися Імперським Орденом. Енн бачила навіть художника, який писав портрети гордих офіцерів, проводячих історичну кампанію. Як будь-який художник, який бажає мати постійну роботу і зберегти пальці в цілості, він використовував свій талант на благо замовникам, зображуючи їх у позах переможців з мудрим поглядом і приємними посмішками. Або суворим поглядом завойовника — за бажанням.

Лоточники продавали все — від м'яса з овочами до рідкісних фруктів з дому. Енн і сама не відмовилася б від цих соковитих нагадувань про Старий світ. Процвітала торгівля амулетами удачі. Якщо солдатові не подобалася їжа, якою його забезпечував Імперський Орден, і у нього водилися грошенята, то тут йому могли приготувати практично все, що він забажає. Біля такої величезної армії, як хмари мошкари, роїлися також гравці, шулери, шахраї і жебраки.

В облаченні жебрачки Енн легко пересувалася по імперському табору в пошуках того, що їй було потрібно. Це коштувало їй лише рідкісних стусанів під зад. Однак знайти шукане в такій величезній армії було нелегко. Вона була тут вже майже тиждень. Набридло їй це до смерті, і терпіння майже вичерпалося.

Весь цей тиждень вона могла б прожити досить стерпно на те подаяння, що вдавалося назбирати, — звичайно, якщо б не мала нічого проти кишачого хробаками тухлого м'яса та гнилих овочів. Такого роду подачки вона брала з належною вдячністю, а потім викидала, колии ніхто не бачить. Це був один з жорстоких солдатських жартів — віддавати їй помиї, які інакше просто викинули б. Однак серед жебраків були й такі, хто цю капость посолив би і поперчив, а потім з'їв.

Кожен день, коли для пошуків ставало надто пізно, вона поверталася в табір маркітантів і витрачала власні гроші на яку-небудь скромну, але цілком прийнятну їжу. Навколишні вважали, що вона живе на подаяння. По правді-то кажучи, вона досить паршиво справлялася з цією роллю, тому що жебрацтво — це сама справжня робота. Дехто з жебраків, бачачи її за справою, співчував їй і намагався допомогти порадами.

Енн терпляче зносила їх доброту, щоб не видати себе. Деякі жебраки жили дуже навіть непогано. Те, що вони ухитрялися випросити гроші у таких людей, як солдати армії Ордена, свідчило про найвищий талант.

Енн знала, що по волі долі люди іноді всупереч бажанню змушені були просити милостиню. Але їй було добре відомо з власного багатовікового досвіду спроб допомогти жебракам, що більшість цих людей обома руками чіплялися за свій спосіб життя.

У таборі Енн не довіряла нікому і вбогим — найменше. Вони були куди як небезпечніше солдатні. Солдати — люди прості. Якщо їх дратує твоя присутність, вони або велять забиратися, або дадуть стусана. Іноді у вигляді попередження можуть пригрозити ножем. А якщо збираються побити або вбити, то не приховують своїх намірів.

Жебраки ж будують все своє життя на брехні. Вони починають брехати з ранку, ледь протруть очі, і закінчують ввечері, коли брешуть в своїй вечірній молитві Творцеві.

З усіх нікчемних творінь Творця Енн найбільше ненавиділа брехунів. І тих, хто постійно наділяє цих брехунів довірою і віддає їм в руки свою безпеку. Брехуни — шакали Творця. Вдаватися до хитрощів в благородних цілях хоч і недобре, але все ж іноді необхідно заради благої справи. Брехня ж з суто меркантильних і егоїстичних міркувань — мерзенний прояв аморальності, з якої виростають щупальця зла.

Довіра до людини, яка виставляє себе брехуном, — не що інше, як доказ власної дурості, а для брехунів такі дурні лише бруд під ногами. По них можна сміливо йти.

Енн розуміла, що брехуни — такі ж чада Творця, як і вона, що вона зобов'язана ставитися до них з терпінням і милосердям, але ніяк не могла себе пересилити. Вона просто не виносила брехунів, і все тут. І примирилася з тим, що в загробному житті їй за це доведеться нести покладену кару.

Як з'ясувалося при найближчому розгляді, жебрацтво забирало силу-силенну часу, тому, щоб обійти якомога більше місць, Енн намагалася займатися жебрацтвом поменше. Щовечора табір розбивали заново, тому всі попередні пошуки йшли псу під хвіст, тому вона кожен раз намагалася охопити як можна більшу площу. На щастя, через величину війська табір розбивали хоча б у тому ж порядку, в якому армія йшла, — приблизно як зупиняється вздовж дороги караван на нічліг.

Вранці з моменту початку руху головних частин проходило більше години до того, як починав рухатися ар'єргард. А ввечері авангард вже готував вечерю задовго до того, як ар'єргард зупиниться на нічліг. За день армія проходила не дуже велику відстань, але рухалася невідворотно.

Крім цілей імперців, Енн турбував і напрямок їхнього просування. Орден вже досить давно почав зосередження військ біля затоки Графан в Старому світі. Коли військо нарешті рушило в путь, то пішло від берега в Новий світ, але потім повернуло вздовж берега на захід, де Енн абсолютно несподівано і зустрілася з ним.

Аббатиса погано розбиралася у військовій тактиці, але навіть вона миттєво оцінила всю незрозумілість їх поведінки. Вона передбачала, що Орден нападе на Новий світ з півдня. Те, що вони рухаються в настільки, на перший погляд, безперспективному напрямку, підказувало, що тому є якась вельми вагома причина. Джеган даремно нічого не робить. Нехай він жорстокий самовпевнений нахаба, але зовсім не дурень і не приймає поспішних рішень.

Джеган відмінно володів мистецтвом витримки.

Населення Старого світу ніколи не було однорідним. Зрештою, Енн спостерігала за ним протягом дев'яти століть. Вона вважала досить м'якою оцінкою, якщо назвати їх роз'єднаними, нісенітними і впертими. У Старому світі не знайшлося б і двох областей, які домовилися б, де верх, а де низ.

За ті двадцять років, що вона спостерігала за Джеганом, він методично об'єднав те, що здавалося абсолютно некерованою зграєю, в єдине співтовариство. Те, що це співтовариство жорстоке, корумповане і нерівноправне, — інша справа.

Він згуртував народи в єдине ціле і таким чином створив силу небаченої раніше потуги.

На відміну від батьків, які були незалежними і відданими тільки своїм крихітним пенатам, діти виростали зовсім іншими. Більша частина солдатів і офіцерів Імперського Ордена були ще немовлятами або дітьми, коли Орден захопив владу. Вони виросли за правління Джегана і, як і всякі діти, вірили тому, чому їх вчили ті, хто ними керував, переймаючи моральні цінності та погляди своїх вчителів.

Втім, сестри Світла служили більш високим цілям, ніж якісь там мирські справи, що стосуються правління. Енн бачила-перебачила, як приходили і йшли виборні уряди, королі та інші можновладці. А Палац Пророків і сестри Світла, що жили під захистом древньої магії, яка набагато затримувала їх старіння, продовжували існування. Енн з сестрами трудилися заради виявлення кращих властивостей людської натури, і їх праця лежала в області чарівного дару, а справи державного правління їх не стосувалися.

Але Енн постійно наглядала за володарями на випадок, якщо вони раптом полізуть в справи, пов'язані з Палацом. Джеган, який нещодавно поклав на себе місію знищити магію, переступив межі своєї влади як правителя. І його справи як правителя відтепер стали стосуватися Енн. І ось тепер він у своєму прагненні знищити магію рушив у Новий світ.

Енн протягом багатьох років спостерігала за діями Джегана. Бачила, що кожен раз, як тільки Джеган поглинав чергову країну або королівство, він там вкорінювався і негайно починав просочення в наступне, потім у наступне і так все далі і далі. Він знаходив добровільних помічників і спокусливими обіцянками підштовхував правителів цих країн до ослаблення оборони під слушним приводом збереження миру.

Внутрішній порядок і обороноздатність деяких країн опинялися настільки підірваними зсередини, що вони самі розстилали килим перед Джеганом, замість того щоб наважитися дати йому відсіч. Самі підвалини колись могутніх держав виявлялися настільки ослабленими різними удосконаленнями економіки і культури, що, навіть коли правителі бачили наближення ворога і чинили опір, Імперський Орден їх з легкістю змітав.

Виходячи з абсолютно несподіваного напрямку, в якому рухалися війська Імперського Ордену, Енн почала підозрювати, що Джеган зумів виконати неймовірне: він уже давно направляв посланців з таємними місіями морем навколо великого розділу. Задовго до того, як Річард зруйнував Башти Згуби. Такі подорожі були надзвичайно небезпечні. Енн це знала відмінно з власного досвіду. Якось раз вона сама зробила таку подорож.

Не виключено також, що у Джегана малися книги пророцтв або ж володіючі даром пророцтва чарівники, які дали йому привід вважати, що кордон впаде. Зрештою, адже Натан передбачив цю подію.

А коли так, то Джеган не просто рушив на захід з метою вивчення, обдурювання та захоплення. Виходячи з довгих спостережень за його маніпуляціями в Старому світі, Енн точно знала, що Джеган ні за що не рушить вперед, якщо попередньо не розширив і не утрамбував гарненько шлях.

Енн зупинилася в темряві між двома групами солдатів. Примружившись, озирнулась по сторонах. Як не важко в це повірити, але шатрів Джегана вона так за весь тиждень жодного разу і не бачила. Вона хотіла їх знайти в надії відшукати ключ до місцезнаходження сестер Світла — швидше за все імператор вважав за краще тримати їх ближче до себе. Аббатиса роздратовано зітхнула, не виявивши нічого, крім солдатських багать. Вона розуміла, що в темряві і плутанині табору може пройти поруч з наметами Джегана, просто не помітивши їх.

Але найгірше було те, що вона втратила чарівний дар. З його допомогою вона запросто почула б всі розмови на далекій відстані, та й взагалі могла б творити дрібні заклинання собі в допомогу. Втративши дар, Енн виявила, що пошуки — заняття важке і стомлююче. Вона уявити не могла, що, перебуваючи так близько від сестер Світла, ніяк не зможе їх виявити. Будь у неї дар, вона просто відчула би, де вони знаходяться.

Але відсутність чарівного дару позбавляло і ще дечого. Виявитися нездатною користуватися чарівним даром — все одно що втратити любов Творця. Справа усього її життя на благо Творця разом з радістю єднання з магією — зі своїм Хань, життєвою силою — завжди доставляла їй задоволення. Не те щоб вона ніколи не відчувала розчарувань, страху або не терпіла невдач — просто завжди було досить торкнутися свого Хань, щоб подолати будь-які негаразди. Більше дев'яти століть Хань був її постійним супутником. І нинішня нездатність торкнутися дару частенько викликала сльози на очах.

Велику частину часу вона не відчувала ніякої різниці — поки не думала про це. Але як тільки, забувшись, намагалася торкнутися Хань і не могла, їй починало здаватися, ніби у неї повільно згасає розум.

Поки Енн не намагалася звернутися до магії, здавалося, що вона тут, на місці, десь усередині, чекає, як добрий друг, якого бачиш краєм ока. Але коли аббатиса намагалася дотягнутися до неї, направляла в ту сторону думки, виникало таке відчуття, ніби під нею розверзлася земля і вона летить у бездонну чорну прірву. Позбавлена дару і захисту магії Палацу Пророків, Енн тепер нічим не відрізнялася від решти людей. Вона і насправді майже що жебрачка. Звичайна стара жінка, дряхліюча, як усі, яка має не більше сили, ніж будь-яка інша. Знання та — у всякому разі, вона сподівалася, — набута з роками мудрість були її єдиною перевагою. Поки Зедд не вижене шимів, вона буде практично безпорадною. Поки Зедд не вижене шимів. Якщо Зедд вижене шимів…

Енн помилилася напрямком — пішла між близько стоячими фургонами — і опинилася в глухому куті, з якого хтось йшов їй назустріч. Розсипавшись у вибаченнях, вона повернулась у зворотний бік. Жебраки завжди поклоняються, нехай і нещиро.

— Аббатиса? — Енн застигла.

— Абатиса, це ви?

Енн озирнулась і побачила ошелешене обличчя сестри Георгії Ціфаро. Вони були знайомі понад п'ятсот років. Жінка беззвучно відкривала рот, намагаючись вимовити хоч слово.

Енн поплескала її по руці, в якій та стискала казанок з димлячою кашею. Сестра Георгія здригнулася.

— Хвала Творцеві! Нарешті я вас відшукала, сестра Георгія!

Сестра Георгія боязко простягла руку й торкнулася щоки Енн, немов перевіряючи, не бачення чи перед нею.

— Ти ж мертва, — пробелькотіла сестра Георгія. — Я була на твоїх похоронах. Я бачила як… ти і Натан… Ваші тіла пішли до Світла на поховальному багатті. Я своїми очима бачила. Ми молилися всю ніч, дивлячись, як горить ваше з Натаном похоронне багаття.

— Правда? Дуже мило з твого боку. Ти завжди була така дбайлива, сестра Георгія. Дуже схоже на тебе — стояти в темряві і молитися всю ніч безперервно за мене. Душевно вдячна. Тільки от мене там не було.

Сестра Георгія знову здригнулася.

— Але… Але… Адже аббатисою обрали Верну!

— Так, знаю. Я власноручно написала наказ, не забула? — Жінка кивнула, і Енн продовжила: — У мене були на те причини. Але, як би там не було, я цілком жива-здорова, як ти і сама відмінно бачиш.

Аж нарешті сестра Георгія поставила казанок і обняла Енн.

— Ой, аббатиса! Аббатиса! — Тільки й змогла видавити сестра Георгія, після чого розплакалася, як дитина. Енн примудрилася досить швидко її заспокоїти кількома словами. Не можна було допустити, щоб їх застали в такому вигляді. На кону стояли їхні життя, і Енн не могла ризикувати, вислуховуючи істерично ридаючу бабу.

— Аббатиса, що з вами сталося? Від вас тхне лайном, і виглядаєте ви жахливо! Енн хихикнула.

— Я не наважилася демонструвати мою красу цим чоловікам, інакше не встигала б відмовлятися від пропозицій руки і серця!

Сестра Георгія розсміялася, але тут же знову заплакала.

— Вони сущі тварини! Всі вони!

— Знаю, сестра Георгія. Знаю, — заспокоїла її Енн. Вона підвела співбесідниці підборіддя. — Ти сестра Світла. Ану випрямися. Те, що зробили з твоїм тілом, не має значення. Важливі тільки наші безсмертні душі. Бидло в цьому житті може творити що завгодно з твоїм тлінним тілом, але вони не можуть торкнутися твоєї чистої душі. Так що поводься як личить тій, хто ти є, — сестрі Світла.

Сестра Георгія посміхнулася крізь сльози.

— Спасибі, аббатиса. Мені необхідна була ваша прочуханка, щоб згадати моє призначення. Іноді так просто про все забути.

— Де інші? — Енн йшла напролом до своєї мети. Сестра Георгія вказала вправо за спиною Енн.

— Он там.

— Ви всі разом?

— Ні. Аббатиса, деякі з сестер віддалися Безіменному. — Закусивши губу, вона ламала руки. — У нашому ордені є сестри Тьми.

— Так, знаю.

— Знаєте? Ну, так їх Джеган тримає в іншому місці. Сестри Світла живуть усі разом, але де знаходяться сестри Тьми, не знаю. Та й знати не хочу.

— Хвала Творцеві, — зітхнула Енн. — На це я і розраховувала — що їх з вами не виявиться. Сестра Георгія озирнулася.

— Абатиса, вам треба терміново йти, інакше вас уб'ють або схоплять.

Вона почала відштовхувати Енн, намагаючись обійти її і піти геть.

Енн схопила її за рукав, щоб змусити дослухати.

— Я прийшла врятувати сестер. Сталося щось таке, що надало нам виняткову можливість допомогти вам втекти.

— Немає ніякого…

— Цить! — Пошепки рикнула Енн. — Слухай мене! Шими вирвалися на свободу.

— Це неможливо! — Ахнула сестра Георгія.

— Та ну? А я тобі кажу, що так воно і є. Якщо ти мені не віриш, то чому, як ти думаєш, твоя чарівна сила зникла?

Сестра Георгія мовчала. До Енн доносився грубий сміх гравців, що розташувалися неподалік. Сестра обмацувала очима по території за фургонами, побоюючись, що їх помітять.

— Ну то як? — Поцікавилася Енн. — Які в тебе міркування щодо причин, по яких зникло твоє могутність?

Сестра Георгія облизнула пересохлі губи.

— Нам заборонено торкатися нашого Хань. Джеган дозволяє нам це, тільки якщо йому щось потрібно. Він сидить у наших розумах, аббатиса. Він — соноходець. І може визначити, що Хань торкалися без його дозволу. І потім тобі вже більше не захочеться порушувати наказ. Він може керувати чужим Хань. Може змусити тебе сильно пошкодувати, що ти зробила щось, що йому не сподобалося. — Вона знову, заплакала. — Ах, аббатиса…

Енн притиснула голову Георгія пліч.

— Тихо, тихо. Заспокойся. Все тепер буде добре, Георгія. Заспокойся. Я прийшла, щоб вирвати вас у цього чудовиська.

— Вирвати? — Підняла голову сестра Георгія. — Ви не зможете! Соноходець сидить в наших розумах. Не виключено, що він зараз за нами спостерігає. Він це може, знаєте.

— Ні, тепер не може, — похитала головою Енн. — Про шимів не забула? Твоя магія зникла, отже і його — теж. Його більше немає в твоїй голові. Ти вільна.

Сестра Георгія взялася заперечувати, але Енн схопила її за руку і потягла вперед.

— Відведи мене до решти сестер. І не смій зі мною сперечатися, чуєш? Ми повинні втекти, поки у нас є шанс.

— Але, аббатиса, ми не можемо…

Енн схопила протягнуте в губу сестри Георгії кільце.

— Хочеш і далі залишатися рабинею цієї худобини? Хочеш, щоб тебе й далі гуляли його солдати і він сам? — Вона смикнула кільце. — Хочеш?!

На очах Георгії навернулися сльози.

— Ні, аббатиса…

— Тоді відведи мене в намет до решти сестер Світла. Я маю намір відвести вас усіх від Джегана цієї ж ночі.

— Але, аббатиса…

— Давай швидко! Поки нас тут не спіймали! Сестра Георгія підхопила казанок з кашею і поспішила вперед. Енн йшла за нею по п'ятах. Георгія озиралася через кожну пару кроків. Вона квапливо йшла, обходячи багаття і групи солдатів як можна далі. Але навіть при цьому солдати іноді помічали її і намагалися схопити за поділ, вибухаючи реготом, коли вона з криком відскакувала.

Коли черговий солдат схопив Георгію за руку, Енн негайно вклинилася між ними і посміхнулася мужику. Той так здивувався, що випустив руку Георгії. Енн з Георгією поспішно відійшли.

— Через вас нас вб'ють, — прошепотіла сестра Георгія, просочуючись між фургонами.

— Ну, мені здалося, що в тебе немає настрою на те, чого бажав цей малий.

— Якщо солдат наполягає, ми зобов'язані підкоритися. Якщо ж відмовляємося… Джеган дає нам урок, якщо ми відмовляємося…

Енн підштовхнула її вперед.

— Знаю. Але я маю намір забрати вас звідси. До ранку ми будемо далеко, і Джеган не дізнається, де нас шукати.

Сестра відкрила було рот, щоб заперечити, але Енн підштовхнула її в спину.

— Творець тому свідок, за останні десять хвилин я наслухалася від тебе більше дурниць, ніж за всі попередні п'ятсот років. А тепер веди мене до сестер Світла, ні то я примушу тебе пошкодувати, що ти в моїх руках, а не в лапах Джегана.

45

Енн швиденько озирнулась, поки сестра Георгія відкидала полог намету. Упевнившись, що ніхто не звертає на них уваги, аббатиса миттєво ковзнула всередину.

Усередині тьмяно освітленого намету виявилося багато жінок. Деякі лежали, деякі сиділи на підлозі, уткнувшись у коліна. Дехто сидів, обнявшись за плечі і притиснувшись один до одного, як перелякані діти. Жодна навіть не зволила підняти погляд на прибулих. Енн не пригадувала, коли ще їй доводилося бачити таке стадо безпомічних телиць.

Вона тут же осмикнула себе. Ці жінки піддавалися жахливій нарузі.

— Киш! — Не підводячи очей, гаркнула сидяча біля входу в намет сестра Рошель. — Забирайся геть, жебрачка!

— Молодець, дитя, — відповіла Енн. — Молодчина, сестра Рошель, що женеш жебраків геть від твого скромного порогу.

Почувши голос Енн, сестри підняли голови. При світлі свічок на неї втупилися десятки приголомшених очей.

На деяких були такі шати, що Енн очам не повірила. Одяг закривав їх від шиї до кісточок, але був настільки прозорим, що жінки здавалися просто оголеними. Дехто, як і раніше носив свої старі сукні, але в такому стані, що ними навіть підлогу гріх мити. На декількох і зовсім бовталися жалюгідні лахміття.

Енн посміхнулася.

— Фіонола, ти добре виглядаєш, враховуючи випробування, які тобі довелося пройти. Сестра Керена. Сестра Обрі. Сестра Черна, схоже, у тебе з'явилася сивина. Це відбувається з усіма, але тобі сивина до лиця.

Сестри здивовано дивилися на неї, не вірячи своїм очам.

— Це і правда вона, — повідомила сестра Георгія. — Вона жива. Вона зовсім не померла, як ми всі думали. Абатиса Аннеліна Алдуррен як і раніше жива.

— Ну, взагалі тепер Верна аббатиса, — зауважила Енн, — але…

Сестри посхоплювалися на ноги. На погляд Енн, це було більше схоже на поведінку стада овець, що побачили вовка. Вони виглядали так, ніби готові от-от помчати кудись у степ.

Сестри Світу були сильними особистостями, впевненими в собі і високоосвіченими. Енн навіть думати боялася про те, що ж могло довести їх до такого ось жалюгідного стану.

Вона ласкаво погладила по голові найближчу сестру.

— Сестра Люсі. Ти просто насолода для моїх втомлених очей. — Енн посміхнулася з щирою радістю. — Всі ви. — Вона відчула, як по щоці стікає сльоза. — Дорогі, любі мої сестри, я так рада вас бачити! Дякую Творцеві, що він привів мене до вас.

І тут вони всі впали на коліна, щоб поклонитися їй, пошепки підносячи вдячні молитви Творцеві за її порятунок і плачучи.

— Тихо, тихо! Не потрібно. — Енн витерла сльози зі щоки сестри Люсі. — Не потрібно. Нам належить важлива справа, і у нас ще буде час гарненько виплакатися, хоча я і не кажу, що у вас немає на це права. Але пізніше для цього буде більше відповідний час, а зараз не до того.

Сестри цілували поділ її сукні. Інші підповзали на колінах, щоб виконати те ж саме. Вони загубилися, а тепер знайшлися. У Енн серце розривалося.

Посміхаючись своєю найкращою посмішкою аббатиси, вона заспокоювала їх, торкалася голови кожної з них, називаючи кожну по імені, голосно завдячуючи Творцеві за збереження кожного життя і заощадження кожної душі. Це була неформальна формальна аудієнція, надана аббатисою сестрам Світла.

Енн вважала, що зараз не найкращий час нагадувати їм, що вона більше не аббатиса, що вона таємничості заради віддала владу Берні. У настільки щасливий момент це попросту не мало значення. Вона дозволила церемонії протривати кілька хвилин, потім рішуче поклала йому край.

— А тепер слухайте мене всі. Тихо! Ще встигнемо потім всі разом порадіти. Тепер же я повинна розповісти вам, навіщо я тут. Сталося щось жахливе. Всі ви добре знаєте, що у всьому завжди повинна зберігатися рівновага. Саме згідноно встановленого Творцем закону рівноваги ця жахлива подія і дозволить вам втекти.

— Аббатиса говорить, що шими на свободі, — пояснила сестра Георгія. Всі дружно ахнули. — Вона так вважає. Остання репліка явно свідчила про те, що сама сестра Георгія словами Енн зовсім не вірить, що цього не може бути, бо не може бути ніколи, і повірити цьому може тільки дурень.

— Ану послухайте мене, ви всі! — Енн, насупившись, обвела поглядом присутніх. Сестри відмінно знали, що означає цей похмурий погляд, і вкрилися потом. — Ви всі пам'ятаєте Річарда? — Жінки закивали. — Ну, це довга історія, але Джеган влаштував чуму, що погубила тисячі людей. Прирік на жахливу смерть незліченну кількість безневинних. Померло небачене число дітей. І не менше залишилися сиротами. Сестра Амелія…

— Вона віддалася Володарю! — Пролунали голоси з далеких рядів.

— Знаю, — кивнула Енн. — Вона відправилася в Підземний світ і принесла звідти для Джегана чуму. Вона вбила безліч безневинних людей… Річард зміг скористатися своєю могутністю, щоб зупинити чуму.

Сестри почали здивовано перешіптуватися. Енн подумала, що, можливо, вихлюпує на них надто багато новин відразу, але їй потрібно було все пояснити, щоб вони зрозуміли, що саме поставлено на карту.

— Річард заразився чумою, і, щоб врятувати йому життя, Мати-сповідниця вдалася до магії. — Енн жестом закликала до тиші. — Натан утік. — По намету знову пронеслося дружне ахання. Енн цикнула на них, щоб не верещали. — Натан повідомив Матері-сповідниці імена шимів, щоб врятувати Річарду життя. Це був жахливий вибір, але повірте, що він пішов на це лише заради порятунку життя Річарда. Мати-сповідниця вимовила вголос імена трьох шимів, щоб довести до кінця заклинання, яке і врятувало життя Річарду. Шими тут. Вона закликала їх в цей світ. Я особисто в цьому переконалася. Я бачила їх і бачила, як вони вбивають.

Цього разу заперечень не було. Навіть сестру Георгію слова Енн, здається, переконали. Енн відчувала себе винуватою, що змушена їм все це говорити.

— Як вам всім відомо, поява шимів в цьому світі може спричинити за собою небувалі небезпеки і катастрофи. І це вже почалося. Магія зникає. Всі наші чарівні здібності зменшилися до такої міри, що майже зникли. Однак і магія Джегана теж стала слабою. І поки справи ідуть таким чином, ми можемо витягнути всіх вас звідси.

— Але при чому тут шими? — Запитав хтось.

Енн терпляче зітхнула.

— Поки шими в цьому світі, магія зникає. Це означає, що магія Джегана, його здатності соноходця, теж зникають, як і ваш чарівний дар. Ваш розум зараз вільний від присутності соноходця.

Сестра Георгія деякий час недовірливо поглядала на неї.

— А що буде, якщо шими повернуться в Підземний світ? Адже це може статися абсолютно несподівано в будь-який момент! І Джеган знову повернеться в наші голови. Неможливо визначити, там він чи ні, аббатиса. Неможливо. Дуже може бути, що шими вже повернулися у світ мертвих. Може, їм не вдалося опанувати потрібною їм душею, і вони втекли під захист Безіменного. Може, соноходець прямо зараз повернувся в мою голову і слухає нас.

Енн схопила її за руку.

— Ні, не повернувся! Слухай мене! Моя магія зникла. І твоя теж. Всі ми позбулися чарівного дару. Я можу визначати, коли дар повернеться. Будь-яка з нас зможе. А зараз він зник, і соноходець разом з ним.

— Але нам заборонено користуватися нашим даром без дозволу, — сказала стояла праворуч сестра. — Ми не зможемо дізнатися, що наш дар до нас повернувся, коли шими покинуть цей світ.

— Я впізнаю миттєво, — відповіла Енн, — Джеган не зможе перешкодити мені торкнутися мого Хань, коли я зможу це зробити.

Сестра Керена вийшла вперед.

— Але якщо шими підуть, то Його Високоповажність повернеться…

— Ні! Послухайте. Є спосіб перешкодити сноходцю знову проникнути в ваш розум.

— Це неможливо. — Сестра Черна швидко озирнулась, ніби Джеган міг ховатися десь у тіні і спостерігати за ними. — Аббатиса, ви повинні піти звідси. Вас спіймають. Вас напевно хтось бачив. І поки ми розмовляємо, він повідомить про це Джегану.

— Будь ласка, втікайте! — Заблагала сестра Фіонола. — З нами все скінчено. Забудьте про нас і йдіть. Ваша присутність тут може погано скінчитися.

— Та послухайте ж! — Знову гаркнула Енн. — Є спосіб перешкодити соноходцю впроваджуватися в ваш розум! Ми всі можемо вирватися з його мерзенних лап!

Сестра Георгія недовірливо хмикнула.

— Але я не розумію, як…

— А що, по-твоєму, не дає йому захопити мій розум? Думаєш, йому цього не хочеться? Заволодіти самою аббатисою? Хіба він не захопив би мене, коли б міг?

Всі замовкли, замислившись.

— Ну, думаю, що захопив би, — насупилася сестра Обрі. — Так чому він не захопив і вас теж?

— Тому що я захищена. Саме це я і намагаюся вам втовкмачити. Річард — бойовий чарівник. Ви всі знаєте, що це означає. Він володіє обома сторонами магії.

Сестри здивовано закліпали очима, потім взялися жваво перешіптуватися.

— Більше того, — продовжила Енн, змушуючи сестер замовкнути, — він до того ж ще й Рал.

— Ну і що? — Запитала сестра Фіонола.

— Соноходців створили під час великої війни. Один чарівник тих часів, теж бойовий чарівник на прізвище Рал, предок Річарда, створив чарівні узи, щоб захистити свій народ від соноходців. Наділені даром нащадки Будинку Ралів від народження зв'язані цими захищаючими від соноходців узами зі своїм народом. Народ країни Річарда пов'язаний з ним узами як з їх Магістром. Завдяки цьому і завдяки успадкованій ним магії всі його піддані захищені від соноходця. Узи не дозволяють Джегану проникнути в їх розум. Соноходець не може проникнути в розум людей, пов'язаних узами з Магістром Ралом.

— Але ми не його піддані! — Загомоніли сестри.

— Це не має значення, — жестом зупинила їх Енн. — Ви повинні лише заприсягтися у вірності Річарду, присягнути йому всім серцем — і опинитеся в безпеці від соноходця.

Вона повела пальцем у них перед носом.

— Я вже давним-давно присягнула Річарду. Він веде нас у боротьбі проти цього чудовиська, Джегана, бажаючого знищити магію в нашому світі. Моя віра в Річарда, мої узи з ним, дана мною від усього серця клятва захищає мене і не дає Джегану оволодіти моїм розумом.

— Але якщо те, що ви сказали про шимів, — правда, — сумно промовила сестра, що стояла позаду всіх, — то чарівні пута теж зникли і ніякого захисту у нас не буде!

Енн, зітхнувши, постаралася зберегти терпіння, розуміючи, що ці жінки залякані і зломлені. Вона нагадала собі, що вони вже давно в жорстоких лабетах ворога.

— Але одне виключає інше, як ви не розумієте! — Вона зобразила руками шальки терезів, у яких одна чаша внизу, інша вгорі. — Поки шими тут, магія Джегана не діє і він не може проникнути в ваш розум. — Вона поміняла руки місцями. — Коли шими зникнуть, а ви встигнете до цього принести клятву Річарду, чарівні пута не дозволять Джегану знову оволодіти вашим розумом. Або те, або інше захистить вас від нього. Зрозуміло вам? Вам потрібно лише принести клятву. Річарду, який б'ється з Джеганом, бореться за нашу справу — справу Світла, — і вам більше ніколи не доведеться боятися, що соноходець добереться до вас. Сестри, ми можемо втекти. Сьогодні. Прямо зараз. Зрозуміли нарешті? Ви можете отримати свободу!

Сестри мовчали, не рухаючись з місця. Нарешті заговорила сестра Рошель:

— Але ми не всі тут.

— А де решта? — Енн оглянула-палатку. — Заберемо їх і підемо. Де вони?

Сестри знову злякано замовкли. Енн клацнула пальцями, наказуючи сестрі Рошелі відповідати. Та насилу промовила:

— У наметах.

Всі опустили очі. У просмикнутих в губи золотих кільцях відбивалося світло.

— Що значить в наметах?

Сестра Рошель відкашлялася, намагаючись стримати сльози.

— Джеган, коли хтось із нас чимось йому не догодить, коли він на нас сердиться або просто хоче нас покарати або дати урок, або просто з жорстокості, відправляє нас у намети. Солдати гуляють нас. Пускають по колу.

Сестра Черна, ридаючи, опустилася на підлогу.

— Ми — повії для його солдатів!

Енн зібрала в кулак вію свою рішучість.

— Слухайте всі. Цьому прийшов кінець. Прямо зараз ви вже вільні. Ви знову сестри Світла. Чуєте? Ви більше не його рабині!

— А як бути з іншими? — Запитала сестра Рошель.

— Ви можете їх привести? — Сестра Георгія випросталась.

— Почекайте тут, аббатиса. Сестра Рошель, Обрі і Керена підуть зі мною. Подивимося, що можна зробити. — Вона багатозначно подивилас навсіх трьох. — Чи не так? Ми знаємо, що треба робити. Всі троє закивали. Сестра Керена взяла Енн під руку.

— Чекайте тут, добре? Дочекайтеся нашого повернення.

— Добре, — кивнула Енн. — Але покваптеся. Ми повинні зникнути до настання ночі, інакше викличемо підозру, пробираючись по сплячому табору. Ми не можемо чекати, поки…

— Просто почекайте, — спокійно сказала сестра Рошель. — Ми про все подбаємо. Все буде зроблено як треба.

Сестра Георгія повернулася до решти сестер в наметі:

— Подбайте, щоб вона почекала, добре? Вона повинна чекати тут, в наметі.

Сестри закивали. Енн взялася в боки.

— Якщо затримаєтеся, ми підемо без вас. Зрозуміло? Ми не можемо…

Сестра Рошель поклала руку Енн на плече.

— Ми скоро повернемося. Почекайте.

— Хай буде з вами Творець, — зітхнула Енн.

Енн сиділа серед сестер, які, здавалося, знову занурилися в темниці своїх думок. Їх радість, настільки очевидна, коли вони побачили її, зникла. Вони знову стали відстороненими і мовчазними.

Вони тупо дивилися в простір, не слухаючи веселі історії про пережиті Енн пригоди, якими вона намагалася їх розважити. Вона сміялася, оповідаючи про деякі забавних моменти, сподіваючись, що хоча б хтось виявить цікавість і посміхнеться. Даремно.

Ніхто ні про що не питав, навіть не слухав. Вони намагалися не зустрічатися з нею поглядом. Як спіймані в пастку тварини, вони лише хотіли втекти від жаху.

З кожною миттю Енн ставало все більше і більше не по собі. Сидячи серед цих жінок, вона раптом замислилася, а чи так вже добре вона їх знає.

Іноді у загнаних у пастку тварин не вистачає розуму вискочити у відкриті двері.

Коли полог намету відкинувся, сестри відсунулися від аббатиси. Енн встала.

В намет ввалилися четверо здоровенних чоловіків у шкіряних обладунках і плащах, із зброєю на поясах. За ними слідом увійшли сестри Георгія, Рошель, Обрі і Керена. По владній поведінці чоловіків Енн зрозуміла, що це не прості солдати.

— Ось вона, — вказала сестра Рошель. — Аббатиса сестер Світла.

— Рошель, що все це значить? — Гаркнула Енн. — Що, по-твоєму…

Головний з увійшлих чоловіків схопив її за підборіддя і повернув їй голову вправо-вліво, уважно оглядаючи.

— Ти впевнена — Його похмурий погляд переметнувся на сестру Рошель. — По мені, так вона нічим не відрізняється від інших жебрачок.

— Кажу вам, це вона, — вказала на Енн сестра Георгія. Імперець перевів погляд на Георгію, і вона продовжила: — Вона просто переодяглася, щоб проникнути сюди.

Імперець жестом наказав решті солдатам підійти. Ті несли кайдани та ланцюги. Енн спробувала чинити опір, але солдат, який схопив її, не звертаючи найменшої уваги на її спротив, схопив її зап'ястя і простягнув іншому, а той миттєво почепив на неї кайдани.

Вони удвох змусили Енн опуститися на коліна, а третій солдат встановив ковадло. Утримуючи її руки, вони вбили клинці і розплющили капелюшки, намертво скріпивши кайдани. Вони стягнули їх так туго, що метал вп'явся в тіло, але ніхто не звернув уваги на мимовільний зойк болю, що вирвався у Енн.

Енн знала, що нерозумно чинити опір, коли він марний, тому змусила себе заспокоїтися. Втративши Хань, вона перед цими громилами безпорадна, як дитина. Сестри стовпилися подалі від них. Жодна не дивилася на те, що відбувається.

Солдати скріпили ланки ланцюга. Енн охнула, коли її кинули на підлогу обличчям вниз. На щиколотки теж прикріпили кайдани. Приробили ще один ланцюг. Здоровенні ручища підняли її на ноги. Навколо талії обмотали третій ланцюг і скріпили з ручним і ножним.

У Енн тепер не було ніяких шансів звільнитися самостійно.

Один із солдатів пошкріб бороду.

— І з нею більше нікого не було?

Сестри Рошель та Георгія замотали головами.

— Як це їй вдалося стати аббатисою, якщо вона така дурна? — Заіржав він.

Сестра Георгія зробила кніксен, не підводячи очей.

— Ми не знаємо, пане. Але вона аббатиса. — Знизавши плечима, він попрямував до виходу, але тут його погляд упав на тремтячих на підлозі жінок. Він тицьнув товстим пальцем в одну з одягнених у прозорі одягу сестер.

— Ти!

Сестра Фіола здригнулася і прикрила очі. Енн бачила, як її губи ворушаться в марній молитві Творцеві.

— Пішли, — наказав солдатів.

Тремтяча сестра Фіола встала. Інші троє посміхалися, задоволені вибором командира, і підштовхували Фіолу вперед.

— Ви ж сказали, що не будете цього робити! — Мляво запротестувала сестра Георгія.

— Так? — Імперец мерзенно посміхнувся. — Ну так я передумав.

— Дозвольте мені піти замість неї, — заблагала сестра Георгія, коли імперец зібрався вийти з намету. Той обернувся:

— Бач, які ми благородні! — Схопивши сестру Георгію за руку, він поволік її за собою. — Раз вже ти так рвешся, можеш скласти їй компанію.

Коли солдати з обома жінками пішли, в наметі повисло моторошне мовчання. Жодна з сестер не наважувалася дивитися на Енн, яка ухитрилася нарешті сісти в своїх ланцюгах.

— Чому? — Тихо запитала Енн, і це єдине слово громом прогриміло по всьому наметові, як дзвони Палацу Пророків. Одне лише це слово змусило декого з сестер жахнутися. Решта заплакали.

— Ми знаємо, у що обійдеться спроба втекти, — нарешті відповіла сестра Рошель. — Спочатку ми всі намагалися. Правда намагалися, аббатиса. Деякі з нас загинули. І смерть була довгою і болісною. Його превосходительство гарненько переконав нас у марності таких спроб. Допомагати комусь втекти — теж серйозний проступок. Жодна з нас не хоче, щоб їй знову виклали подібний урок.

— Але ви могли стати вільними!

— Нам краще знати, — повторила сестра Рошель. — Ми не можемо звільнитися. Ми належимо його превосходительству.

— Спочатку як жертви, — вимовила Енн, — а тепер за власним вибором. Я добровільно ризикувала життям, щоб ви могли звільнитися. Вам дали шанс, а ви вирішили за краще залишитися рабинями, замість того щоб вирватися на свободу, Однак найгірше те, що ви всі мені брехали. Брехали у зловмисних цілях. — Енн обвела всіх гнівним поглядом. Сестри ховали обличчя… — Але ж кожна з вас знає, як я ставлюся до брехунів. Як Творець ставиться до тих, хто бреше заради його ворогів.

— Але, аббатиса… — Занила сестра Черна.

— Мовчати! Не бажаю вас слухати! Відтепер у вас немає ніякого права говорити зі мною! Якщо я коли-небудь позбудуся цих ланцюгів, то за допомогою тих, хто щиро служить Світлу. Ви ж нічим не краще сестер Тьми. У тих хоча б вистачає мужності чесно і відкрито визнавати свого мерзенного пана.

В намет увійшов чоловік, і Енн замовкла. Увійшлий був середнього зросту і могутньої статури, з масивними руками і широкою грудною кліткою. Під розхристаною хутряною безрукавкою на грудях виднілися півдюжини золотих ланцюжків, що висіли на бичачій шиї. Кожен палець прикрашав перстень, гідний королів.

Гладко поголений череп відбивав тьмяне полум'я свічок. Тоненький золотий ланцюжок біг від протягнутого в ліву ніздрю золотого кільця до такого ж, протягнутого в ліве вухо. Кінці довгих, заплетених в кіски вусів звисали до підборіддя симетрично маленькій борідці під нижньою губою.

А ось очі виявляли всю жахливу сутність соноходця.

Очних білків не було взагалі. Замість зіниць було щось сіре, фасеточне на чорнильно-чорному тлі. І все ж Енн аніскільки не сумнівалася, що він дивиться прямо на неї.

Навряд чи погляд Володаря міг виявитися гірше.

— Відвідувач, як я бачу. — Глибокий низький голос відповідав мускулатурі.

— Говорячий кабан, — хмикнула Енн. — Невже! — Джеган розсміявся. Сміх його був вельми неприємним.

— Ах; миленька, так ти з породи нахаб! Георгія каже, що ти сама аббатиса. Це так, дорогенька?

Енн краєм ока помітила, що всі жінки в наметі опустилися на коліна і ткнулися лобом в землю. Енн не могла стверджувати, що не розуміє їх прагнення не зустрічатися з, м'яко кажучи, неприємним поглядом цієї людини.

Вона обдарувала його люб'язною посмішкою.

— Аннеліна Алдурен, колишня аббатиса сестер Світла, до ваших послуг.

Западина між могутніми м'язами грудей поглибилася, коли він склав руки в молитовному жесті і відважив їй уклін з знущальним повагою до титулу.

— Імператор Джеган, до ваших. — Енн роздратовано зітхнула.

— Ну і що далі, Джеган? Будеш катувати? Згвалтуєш? Повісиш, відрубаєш голову, спалиш на багатті? — На його фізіономії знову з'явилася мерзенна усмішка.

— Ні, дорогенька, та ти дійсно знаєш, як привернути увагу чоловіка!

Він схопив сестру Черну за волосся і ривком підняв на ноги.

— Бачиш, штука в тому, що в мене повно цих ось сестер, та й іншого роду сестер теж. Тих, що віддалися Володарю. Чесно кажучи, другі мені подобаються більше. — І застережно підніс брову над моторошним оком. — Вони як і раніше можуть користуватися своєю магією.

Очі Черни наповнилися сльозами від болю, коли він схопив її за шию.

— Але ось аббатиса у мене одна-єдина. Ноги сестри Черни відірвалися від підлоги на кілька дюймів. Вона не могла дихати, але не робила ні найменшої спроби чинити опір. Жахливі мускули Джегана горбилися і блищали у світлі канделябрів.

М'язи на його руці напружилися, хватка стала сильнішою. Очі сестри Черни полізли на лоб. Рот безмовно розкривався.

— Значить, вона підтвердила думку щодо шимів? — Запитав Джеган решту. — І все вам про них розповіла?

— Так! — Відповіли кілька голосів в явній надії, що він відпустить сестру Черну.

Не зовсім, подумала Енн. Якщо Зедду вдасться хоч щось, то вона сподівалася, що ця удача прийде до нього з шимами.

— Відмінно. — Джеган випустив жінку. Сестра Черна звалилася на підлогу, розриваючи руками горло в спробі вдихнути. Вона не могла дихати. Джеган роздробив їй гортань. Покручені пальці хапали повітря. Лежача біля ніг Джегана жінка почала синіти.

У відчайдушному зусиллі вона доповзла до колін Енн. Енн ласкаво гладила їй волосся з безпорадним співчуттям і пошепки проговорила сестрі Черні слова любові і прощення, а потім подумки промовила молитву Творцеві і добрим духам.

Скорчені в агонії руки сестри Черни вдячно обвили талію Енн. Енн могла лише молити Творця простити своє чадо, вмираюче в муках на колінах аббатиси. Нарешті до Черни прийшла милосердна смерть, і вона затихла.

Джеган стусаном відкинув тіло сестри Черни в сторону. Схопивши Енн за обмотаний навколо шиї ланцюг, він легко однією рукою підняв її на ноги. Сірі фасеточні фрагменти в його чорнильно-чорних очах рухалися так, що у Енн мимоволі підвело шлунок.

— Думаю, що знайду тобі яке-небудь застосування. Може, вирву тобі руки і відішлю їх Річарду Ралу, просто щоб йому спалося покраще. Може, обміняю тебе на що-небудь цінне. Але не бійсь, я напевно придумаю, як тебе використати, аббатиса. Відтепер ти — моя власність.

— Ти можеш забрати моє життя в цьому світі, — з похмурою приреченістю заявила Енн. — Але тобі не дістати мою душу. Цей дар Творця належить мені, і тільки мені.

— Прекрасний вступ! — Розсміявся він і підтяг її обличчя ближче. — Я таких вже наслухався. — Він захоплено підняв брови. — Знаєш, по-моєму, кожна з баб в цьому наметі говорила мені це слово в слово. Тільки знаєш що, аббатиса? Сьогодні вони підтвердили брехливість своїх заяв, вірно? Вони здали тебе, хоча могли втекти. Або вже хоча б врятувати тобі життя, раз не побажали ризикнути власними. Але вони вважали за краще залишитися рабинями, коли ти запропонувала їм свободу. Так що я сказав би, що їх душі належать мені, аббатиса.

— Сестра Черна перед смертю шукала мене, а не тебе, Джеган. Вона шукала доброти і любові, хоч вона і зрадила мене. Це і є щирий порив душі, імператор.

— Що ж, будемо вважати, що не зійшлися в думках, — знизав плечима Джеган. — А що, якщо нам вбивати решту по одній і подивитися, чия душа до кого потягнеться? А потім підрахуємо, у кого більше? А щоб було все по-чесному, станемо з тобою вбивати їх по черзі. Я свою убив. Твоя черга. — Енн могла лише спопелити його поглядом.

Імператор утробно засміявся:

— Ні? От бачиш, ти не така вже й впевнена у виграші! — Він повернувся до сестер, що стояли на колінах:

— Пощастило вам сьогодні, дорогенькі. Схоже, аббатиса поступилася вашими душами мені.

Його чорні очі знову звернулися на Енн.

— До речі, ти напевно сподіваєшся, що шимів виженуть. Я теж. У мене є застосування для магії, але якщо і не вийде, то я здобуду перемогу і без її допомоги. Але якщо шимів і виженуть, тобі від цього ніякого пуття. Бачиш, на ці окови і ланцюги накладені закляття, створені моїми іншими сестрами. Ти знаєш якими. Сестрами Тьми. Як тобі відомо, вони користуються Магією Збитку, а ось вона-то, люба моя аббатиса, діє, як і раніше. Я просто не хочу, щоб ти плекала нездійсненні надії.

— Треба ж, який дбайливий!

— Але не бійся. Я подумаю, як тебе використати для користі справи.

Він зігнув руку. Масивні голі плечі стирчали з безрукавки. Його біцепси були товщі, ніж талії більшості жінок, що знаходилися в наметі.

— А поки що, дорогенька, я, мабуть, краще тебе відключу.

Енн спробувала скористатися своєю могутністю. Але дар мовчав.

Вона бачила як летить кулак, але нічим не могла його зупинити.

46

Зедд, озирнувшись по сторонах, почухав підборіддя. Ні душі. Він стояв у вузькому і темному провулку. Зедд придивився до збудованого в кінці провулка маленького будиночка. Похмурий будинок здавався порожнім.

Хороша ознака.

— Чекай тут! — Погладив Зедд морду Павучихи. — Зрозуміла? Чекай мене тут!

Кобила труснула гривою і добродушно пирхнула. Зедд, посміхнувшись, почухав їй за вухом. Конячка тут же вперлася чолом йому в груди, всім своїм виглядом даючи зрозуміти, що буде дуже навіть задоволена, якщо він зволить чесати їй вухо весь залишок дня.

Павучиха, що отримала свою кличку завдяки схожим на павучі лапки смужкам на світлих боках, виявилася відмінним придбанням, хоча і обійшлася Зедду в чималу суму. Молода сильна кобилка, повна життєрадісного ентузіазму, просто обожнювала стрибати. Вона доставила Зедда в Тоскну в найкоротший термін.

Після прибуття Зедд з'ясував, що Тоскна тепер іменується Андером. І взагалі — його мало не зірвав з коня чоловік, обурений тим, що Зедд згадав стару назву. На щастя, Павучиха не мала уявлення про властивість деяких людей ображатися всього лише на слова і радісно рвонула галопом.

Зедд, позбувшись чарівного дару, зробився уразливим та ще до того ж в результаті зникнення магії почав відчувати свій вік, тому був приречений на довгу і небезпечну пішу подорож по степу. Але з волі випадку буквально на третій день після того, як він покинув Плем'я Тіни, старий чарівник натрапив на торговця. Той, оскільки частенько роз'їжджав між клієнтами, подорожував з декількома кіньми. І цілком міг пожертвувати одним, особливо якщо взяти до уваги ту ціну, що запропонував за коня Зедд. Так що подальший шлях старий чарівник виконав верхи на Павучисі.

Чудова подорож, яку тепер смакував Зедд, виявилася вельми короткою і цілком приємною, особливо якщо не думати про мету цієї самої поїздки.

Кордон Зедд перетнув, затесавшись серед караванів, торговців і численних фургонів. Одягнений в свій оздоблений золотом і сріблом темно-бордовий з чорним наряд, перетягнутий червоним атласним поясом із золотою пряжкою, Зедд і сам легко зійшов за торговця. Офіцерам на кордоні він повідомив, що володіє фруктовими садами на півночі і направляється в Ферфілд для укладення торговельних угод.

Судячи з охороняючих кордон солдатів, жителі Андера явно занадто вже покладалися на Доміні Діртх. Минуло багато років з тих пір, як Зедд в останній раз бував в країні, але в ті часи, коли вона ще звалася Тоскною, кордон тут охороняли чудово навчені справжні війська. Те, що місцева армія перебувала в такому занепаді, свідчило про неосвічену самовпевненість місцевих правителів.

Зедд помітив, що вуха Павучихи повернулися до будиночка наприкінці провулка, який здавався порожнім. Кінь насторожено напружився. Зедд подумав, що кінські інстинкти цілком здатні з дечим справлятися не гірше, ніж деякі його магічні трюки. І ця думка йому чомусь не сподобалася. Він дуже хотів, щоб магія до нього повернулася.

Заспокійливо погладивши Павучиху і знову попросивши її чекати тут, Зедд рушив по вузькому провулку. Високі оштукатурені стіни по обидва боки провулка закривали майже все світло, але, незважаючи на це, вздовж вузької пішохідної доріжки росло безліч різних трав. Багато які з цихх рослин і зовсім не потребували сонячного світла. Деякі взагалі належали до числа надзвичайно рідкісних. Ці трави на сонці росли бурхливо, але тут, в затіненому провулку, здавалися хирлявими і хворими.

Зедд акуратно потупав по всіх трьох сходинках, що вели до дверей, не пропустивши жодної. Якщо цей будинок саме той, що йому потрібно, спроба перескочити через сходинку була би грубою помилкою. Заглянувши в щілину між фіранками, він побачив, що всередині темно. Зедд не помітив нічиїх спостерігаючих очей, але сильно підозрював — нехай це йому підказувала і не магія, а лише здоровий глузд, — що хтось в будинку є.

Він в останній раз оглянувся на Павучиху, що стояла з настороженими вухами. Кобилка махнула головою і заіржала. Зедд підняв руку і постукав.

Двері зі скрипом відчинилися. За ними не було нікого.

— Заходь і говори своє прохання, — пролунав голос з глибини будинку.

Зедд увійшов в темну вузьку кімнату. У щілину між зсунутими фіранками на вікнах світло майже не проникало, а світло, яке лилося в двері теж висвітлювало лише трохи далі порогу. Ніяких меблів Зедд не виявив, лише скрипнули мостини в глибині кімнати, де стояла жінка.

Він обернувся і подивився на двері.

— Непогана задумка — відкривати двері на відстані за допомогою мотузки, — ткнув він худим пальцем у верхівку дверей. — Дуже ефектно.

— Хто ти такий, щоб випробовувати моє терпіння?

— Випробовувати терпіння? Та ні, люба, ти помиляєшся. Я шукаю чаклунку.

— Будь обережнішим у своїх бажаннях, чужинець. У них є неприємна властивість іноді збуватися. Назви себе.

— Зеддікус З'ул Зорандер, — театрально вклонився Зедд і одним оком покосився на жінку, що стояла в тіні. — Зеддікус З'ул Зорандер моє ім'я. А якщо бути зовсім точним, Чарівник першого рангу Зеддікус З'ул Зорандер.

Жінка зробила крок на світло. Обличчя її виражало крайнє здивування.

— Чарівник першого рангу… — Зедд обеззброююче посміхнувся.

— Франка Ховенлок, я сподіваюся? — Жінка змогла лише кивнути.

— Ого, та як же ти виросла! Коли я бачив тебе востаннє, ти була ось такою. — Він підняв руку на рівень талії і посміхнувся з щирим замилуванням. — З тебе вийшла дуже гарна жінка!

Спалахнувши, вона пригладила волосся.

— Ой, та я вже сива!

— Сивина тобі до лиця. Правда-правда!

Зедд аніскільки не кривив душею. Франка дійсно була дуже приваблива. Темне волосся до плечей обрамляло тонке витонченої ліпки обличчя. І наліт сивини на скронях лише вигідно підкреслював її зрілу красу.

— А ви…

— Так, — зітхнув він. — Знаю. Не можу точно сказати, коли це сталося, але став дідом.

Розплившись в усмішці, вона зробила реверанс, витончено притримуючи пальчиками своє просте коричневе плаття.

— Для мене велика честь бачити вас в моєму скромному житлі, Великий Чарівник.

— Та облиш ти! — Відмахнувся Зедд. — Ми старі знайомі. Клич мене просто Зеддом. — Жінка встала.

— Що ж, тоді нехай буде Зедд. Повірити не можу, що Творець відповів на мої молитви ось таким чином. Ах, як би мені хотілося, щоб моя мама була ще жива і змогла знову з вами зустрітися!

— Вона теж була красунею. Хай подбають добрі духи про її душу.

Просяявши, Франка притиснула долоні до щік.

— А ви такий же красивий, яким я вас пам'ятаю!

— Правда? — Набрав поважного Зедд. — Ну спасибі тобі, Франка! Намагаюся тримати себе у формі. Регулярно вмиваюся спеціальними травами і маслами, які додаю у воду. Думаю, почасти тому моя шкіра все ще гладка.

— Ах, Зедд, ти і уявити не можеш, як я тобі рада! Хвала Творцеві! — Вона все ще притискала долоні до щік. На очі її навернулися сльози, — Мені потрібна допомога. Ох, Великий Чарівник, як же мені потрібна твоя допомога!

— Дивно чути таке від тебе. — Він узяв її долоні в свої.

— Зедд, ти допоміг моїй матері. А тепер повинен допомогти мені. Будь ласка! Моя могутність зникла. Я перепробувала все, що могла. Рилася в книгах чар, заклинань і чаклунства. Нічого не допомогло. Довелося прив'язати цю мотузку до дверей, щоб дурити людей і тримати їх у покорі. Я змучилася. Спати майже перестала. Я намагалася…

— Шіми на свободі.

— Ні! — Заперечила вона в подиві. — Не думаю, що справа в цьому. Я думаю, що це через те, що в мене температура, ймовірно через закляття, накладене на мене жінкою менших здібностей, але з великими амбіціями. Від заздрості, я вважаю, і мстивості. Я тепер намагаюся не зачіпати людей, але були часи…

Зедд схопив її за плечі.

— Франка, я приїхав сюди в надії на твою допомогу. Мати… Моя внучка, дружина мого онука… ненавмисно звільнила шимів, коли їй знадобилося терміново вдатися до допомоги магії як до останнього шансу врятувати життя моєму онукові.

Мені потрібна твоя допомога. За цим я і прийшов. Мій дар теж зник. Вся магія зникає. Світу живих загрожує величезна небезпека. Немає необхідності пояснювати жінці твоїх здібностей всі наслідки. Нам потрібно з'ясувати, що ми можемо зробити, щоб вигнати шимів. Як Великий Чарівник я прийшов вимагати твоєї допомоги.

— Твій онук? А… А він вижив? Одужав?

— Так. На щастя, за допомогою жінки, що стала тепер його дружиною, він вижив і тепер почувається добре.

Закусивши ніготь, вона деякий час обмірковувала його слова.

— Що ж, хоч якась користь від цього, раз він вижив. Але це означає, що в обмін на свою допомогу шими пройшли завісу… — Вона спохмурніла. — Твій внук, кажеш… А він має чарівний дар?

У цю мить в голові Зедда пронеслися тисячі думок, але він відповів лише:

— Так.

Франка ввічливо усміхнулася, показуючи цим, що рада за Зедда, і прийнялася за справу. Відкинувши драпірування, вона вхопила його за руку і потягла до столу. Відсунула важку фіранку на вікні біля столу, впустила світло. На темній поверхні столу красувалася викладена сріблом Благодать.

Витонченим жестом Франка запропонувала Зедду сісти. Коли він сів, вона дістала дві чашки, налила в них настояний на травах чай, подала чашку Зедду і влаштувалася на стілець навпроти нього.

Відпивши ковток, вона вимовила:

— Підозрюю, що за цим стоїть куди більше.

— Набагато більше, — зітхнув Зедд. — Тільки час у нас закінчуються.

— Може, все-таки поясниш головне?

— Ну гаразд. — Зедд сьорбнув чай. — Ти пам'ятаєш Д'хару?

Рука з чашкою завмерла.

— Хто ж може забути Д'хару?

— Ну, розумієш, справа в тому, що моя дочка доводиться Річарду матір'ю, Річард — це мій онук. Він був зачатий згвалтуванням.

— Мені дуже шкода. — У голосі Франки звучало щире співчуття. — Але яке це має відношення до Д'хари?

— Чоловіком, який зачав його, був Даркен Рал з Д'хари. Руки жінки затремтіли. Вона ніяк не могла піднести чашку до губ.

— Ти хочеш сказати, що цей твій онук — нащадок двох володіючих магією родів, і він же — той самий Магістр Рал, що вимагає капітуляції всіх Серединних Земель?

— Ну так, взагалі-то це він і є.

— Цей твій онук. Магістр Рал власною персоною — та людина, що збирається одружитися на матері-сповідниці?

— Дуже мила була церемонія, — посміхнувся Зедд. — Дуже мила. Не зовсім звичайна, але елегантна, я б сказав. — Франка вперлася чолом у долоні.

— Добрі духи, це непросто переварити!

— Ах так. Він до того ж ще й бойовий чарівник. Вибач, забув. Він від народження володіє обома сторонами магії.

— Що?! — Миттєво підняла вона голову.

— Ну ти ж знаєш, у магії дві сторони. Магія Збитку і Магія Приросту. Дві сторони.

— Я знаю, що означає «обома сторонами».

— О!

Франка сковтнула грудку.

— Стривай-но, шими… ти хочеш сказати, що це Мати-сповідниця закликала їх?

— Ну, вона…

Жінка схопилася так різко, що ледь не перекинула стілець.

— Магістр Рал, який… Добрі духи, Мати-сповідниця сама віддала душу Магістра Рала, що володіє обома сторонами магії, бойового мага, шимам?!

— Все йде не так погано. Вона не знає заклинань і зробила це ненавмисно. Вона хороша людина і ні за що свідомо не сотворила б подібне.

— Свідомо чи ні, але якщо шими дістануться до нього…

— Я відіслав їх обох в безпечне місце. Туди, де шими до нього не доберуться. Так що щодо цього можемо не турбуватися.

Франка полегшено зітхнула.

— Хвала Творцеві хоч за це! — Зедд сьорбнув ще ковток.

— Але ми все одно як і раніше позбавлені нашої могутності, а світ позбавляється магії і, цілком імовірно, стоїть на межі загибелі. Як я вже сказав, мені потрібна твоя допомога.

Франка нарешті плюхнулася назад на стілець, підкоряючись жесту Зедда. Посміхнувшись, він зауважив, що чай дуже смачний і їй самій не завадило б його випити.

— Зедд, мені здається, що тобі знадобиться допомога самого Творця. Що, по-твоєму, я можу зробити? Я всього лише темна дрібна чаклунка з далекої країни. Чому ти приїхав до мене?

— Що ти ховаєш під цією стрічкою на шиї? — Примружившись, тицьнув пальцем Зедд. Вона погладила шию.

— Шрам. Пам'ятаєш Захисників пастви? — Зедд кивнув. — Ну так майже скрізь є люди схожі на них. Люди, які ненавидять магію, які вважають, що у всіх їх нещастях винна магія.

— Так, фанатики є скрізь.

— Ну, так тут фанатизм носить ім'я Серін Раяк. Типовий зразок — заздрісний і злий. І володіє приголомшливим талантом висловлювати свої брехні так, що підстьобує інших і перетягує на свій бік.

— І в його уявленні, щоб позбавити світ від магії, йому потрібно було вбити тебе?

— Мене й мені подібних.

Вона швидко приспустила стрічку, оголивши шрам.

— Він підвісив мене за шию, а сам зі своїми послідовниками почав складати багаття у мене під ногами. Він просто обожнює багаття. Вважає, що вогонь очищає світ від чарівництва, яким володіє людина, не дає магії існувати після смерті чаклуна.

— Вічна історія, — зітхнув Зедд. — Отже, тобі, судячи з усього, вдалося переконати його залишити тебе у спокої?

— Те, що він зі мною зробив, коштувало йому ока, — посміхнулася вона.

— Не скажу, що можу тебе винуватити.

— Це було давно. — Зедд вирішив змінити тему.

— Гадаю, ти чула про війну з Імперським Орденом?

— Звичайно. До нас прибув представник Ордена, щоб обговорити цю справу з нашими правителями.

— Що? — Випростався Зедд. — У Ордена є тут люди?

— А про що я тобі тлумачу? Дехто в уряді уважно прислухається до слів посланця Імперського Ордена. Боюся, що Орден підкуповує чимось вище керівництво. І займається цим вже досить давно. — Спостерігаючи за Зеддом поверх чашки, вона надпила ковток. Потім зважилася розповісти більше. — Дехто подумував відправити таємне послання Матері-сповідниці попросити її приїхати і провести розслідування.

— Поки шими тут, вона точно так само позбавлена своєї могутності, як ми з тобою. Поки шимів не виженуть, вона нічим не зможе допомогти в цій справі.

— Так, я розумію, що ти маєш на увазі, — зітхнула Франка. — Найкраще нам спробувати вигнати шимів.

— А поки суд та діло, можливо, місцевим властям слід самим зайнятися розслідуванням.

— Хто стане допитувати співробітників кабінету міністра культури?! — Вона в серцях плюхнула чашку на стіл.

— Директори? — Запропонував Зедд.

— Можливо, — тільки й сказала вона і почала крутити чашку.

Оскільки Зедд мовчав, Франка вирішила порушити повислу паузу.

— У Андері, щоб вижити, доводиться робити те, що вимагають.

— Конформісти є скрізь. — Зедд влаштувався зручніше. — Гаразд, в будь-якому випадку все це в кінцевому рахунку не буде мати ніякого значення. Андеру доведеться здатися Річарду і новій Д'харіанській імперії, яку він встановлює, щоб протистояти навалі Імперського Ордена. — Зедд сьорбнув чаю. — Я згадував, що він ще і Шукач Істини?

— Ні, це ти якось упустив, — підняла очі Франка.

— Річард не дозволить Андеру далі жити так, як зараз тут, здається, дозволяють, — під владою корумпованих чиновників, які загравають з Імперським Орденом. Вони з Матір'ю-сповідницею швидко покладуть край таким небезпечним таємним планам. Це і є одна з причин, по яких він був змушений захопити владу. Він має намір зміцнити владу чесними і справедливими законами.

— Справедливі закони, — вимовила вона, як ніби це була дитяча мрія. — У нас процвітаюча країна, Зедд. Андерці живуть дуже добре. Якщо б до Імперського Ордену приєднувалися хакенці, я б ще могла це зрозуміти. У них хоча б є привід. Але це андерці слухають Орден, і при владі саме вони.

Зедд вивчав налитий в чашку чай.

— Ніщо так не дратує людей, як свобода інших. У точності як поплічники Серіна Раяка ненавидять тих, хто володіє магією, так і правляча еліта — або ті, хто нею є, — ненавидять свободу. Їх тішить лише вічне нещастя інших. — Зедд вирішив, що з цією малоприємною темою пора кінчати.

— Отже, Франка, у тебе є чоловік, або може у красивих чоловіків є ще можливість до тебе позалицятися?

Франка, перш ніж відповісти, посміхнулася якимсь своїм думкам.

— Моє серце належить одному чоловікові…

— Радий за тебе, — поплескав їй руку Зедд. Посмішка зникла, і вона похитала головою.

— Ні. Він одружений. Я не можу допустити, щоб він знав про мої почуття. Я б зненавиділа себе, якби хоч якось дала йому привід вирішити розлучитися зі своєю красивою дружиною заради старіючої синьої панчохи на зразок мене. Він і здогадуватися не повинен ні про що.

— Мені дуже шкода. Франка, — ласкаво поспівчував Зедд. — Життя — або, слід сказати, любов — іноді здається дуже несправедливою штукою. У всякому випадку, може здаватися такою зараз, але в один прекрасний день…

Франка жестом відмахнулася від теми (швидше для себе, ніж для нього, подумалося Зедду) і подивилася йому в очі.

— Зедд, я задоволена, що ти прийшов до мене — що ти взагалі згадав про моє існування, — але з чого ти взяв, що я зможу тобі допомогти? Ти набагато більш могутніший, ніж я. Принаймні був.

— Чесно кажучи, я прийшов просити тебе зовсім не про ту допомогу, що ти подумала. Я приїхав сюди тому, що, будучи ще молодим чарівником, дізнався, що тут були зв'язані шими. В Тоскні, яку нині називають Андером.

— Правда? Ніколи про це не чула. І де ж в Андері вони були зв'язані?

— Я сподівався, може, тобі відомо, — розвів руками Зедд. — Ти — єдина людина, яку я тут знаю, тому-то до тебе я і прийшов. Мені потрібна допомога.

— Вибач, Зедд, але я поняття не мала, що шими зв'язані тут. — Вона знову взяла чашку і надпила ковток. — Однак якщо, як ти кажеш, шими не можуть дістатися до душі твого онука, вони врешті-решт самі підуть назад, в світ мертвих. Можливо, нам і не потрібно нічого робити. Питання вирішиться сам собою.

— Так, така надія є, але слід пам'ятати про сутність Підземного світу.

— Тобто?

Зедд постукав по зовнішньому колу викладеної на столі Благодаті.

— Ось звідси починається Підземний світ, де життя Припиняється. — Він провів долонею уздовж столу, вказавши на край, — Далі простягається вічність. Оскільки Підземний світ вічний, час там значення не має. Можливо, він починається, коли ми переходимо межу, але кінця у нього немає, Тому концепція часу там відсутня як така. Тільки тут, у світі живих, де час визначено і простір має початок і кінець, виходячи з певних точок відліку, час має значення. Шими були викликані з безчасся і черпають свою міць звідти, тому часу для них не існує. Може, це й правда, що, не отримавши душу, на допомогу якої прийшли, вони підуть назад. Однак, будучи творіннями, які не відають поняття часу, вони вичікують, сподіваючись, що їм пощастить, або ж просто розважаються, сіючи смерть і руйнування, і час перебування тут здається їм лише миттю. Тільки от те, що для них мить, може виявитися мільйоном років за нашими мірками. Або десятьма мільйонами. А для них — це лише коротка мить. Особливо якщо врахувати, що душі у них немає і — по суті — по-справжньому жити вони не можуть.

Франка ловила кожне слово, явно зголоднівши за бесідами, доступними лише обраним.

— Так, я зрозуміла твою думку. Але, — підняла вона палець, — виходячи з цієї ж концепції, вони можуть піти і сьогодні, зникнути, поки ми розмовляємо, отримавши нескінченне розчарування в світі, де є час, як тільки виявлять, що повинні діяти в чужорідних їм рамках. Зрештою, душі, яку вони шукають, в цьому світі, дано лише обмежений час. Вони повинні переслідувати Річарда і заволодіти його душею, поки він живий.

— Добре сказано, і думка варта уваги, але скільки ж нам доведеться чекати? В якийсь момент для магії стане надто пізно, вона вже не в змозі буде відродитися. Деякі істоти вже зараз згасають разом з зникненням магії. І як скоро вони помруть зовсім? Я бачив, як біля твого будинку в'януть твої зірочки. — Зедд вигнув брову. — Але — що набагато гірше — як скоро зникне магія метеликів Ігрунів? Що, якщо зростаючі зараз злаки виявляться незабаром отруєними?

Франка відвернулася, щоб приховати заклопотаність. Оскільки Зедд не дуже добре знав чарівницю, він не став говорити, що за відсутності магії Джеган з Імперським Орденом лише виграє. Без допомоги магії у війні з ним загине набагато більше народу, і все це може виявитися марним кровопролиттям.

— Франка, як хранителі завіси, захисники безпорадних чарівних істот і провідники дарів магії для людства ми повинні діяти швидко. Ми не знаємо, де лежить та риса, після якої будь-яка допомога нікому не допоможе.

Вона задумливо кивнула:

— Так, так. Ти, безумовно, правий. Але навіщо тобі знати, де поховані шими? Що це дасть тобі?

— Коли їх вигнали минулого разу, для того, щоб урівноважити заклинання, яке викликало їх, необхідно було прорвати завісу. Подібного роду контрзаклинання, в свою чергу, повинно само врівноважуватися ще одним, допоміжним заклинанням, яке дозволяє шимам повернутися у світ живих. Заклинання повернення могло бути дуже жорстким — з одночасним виконанням трьох практично незбіжних умов, але це вже не важливо. Для рівноваги достатньо лише наявності схеми повернення як такої. — Зедд повільно обвів пальцем край чашки. — Наскільки мені відомо, сама природа магії вимагає, що, як тільки всі умови врівноважуючого заклинання будуть виконані, шими можуть повернутися у світ живих через ті врата, через які їх вигнали. Ось чому, мила, я тут.

Франка задумливо дивилася в простір.

— Що ж, в цьому є резон. Врата, де б вони не були, залишилися відкритими. Зедд кивнув:

— І хоч ти й не знаєш, де поховані шими, ти можеш стати моїм провідником.

Чарівниця запитливо глянула на нього:

— Де ми будемо шукати? Звідки ти думаєш почати пошуки? — Допивши чай, Зедд поставив чашку на стіл.

— Мій задум полягав у тому, що ти допоможеш мені потрапити в бібліотеку.

— Культурну Бібліотеку? У маєтку міністра культури?

— Саме. Там зберігаються древні тексти. У всякому разі, зберігалися. Оскільки минулого разу шимів вигнали тут, в Андері, в бібліотеці могли зберегтися відомості, які допоможуть мені відшукати врата.

— Які книги ти шукаєш? Можливо, вони мені відомі.

— Я не знаю, які книги можуть допомогти, не знаю, чи взагалі існують вони, не знаю, чи зберігаються вони тут. Просто почну переглянути книги в бібліотеці, може, що й виявлю.

— Зедд, там зберігаються тисячі томів! — Насупилася Франка.

— Знаю. Я їх вже бачив.

— А якщо ти знайдеш потрібну книгу, що будеш робити далі?

Зедд невизначено знизав плечима:

— Будемо вирішувати питання послідовно. — Якщо він не знайде ніяких відомостей про механізм вигнання шимів, то можливо здогадається, де знаходиться місце їх поховання. У будь-якому випадку без магії він все одно мало що може.

Не виключено, що доведеться зробити відчайдушний крок.

— То як на рахунок Культурної Бібліотеки? Я можу в неї потрапити?

— Ну, з цим я тобі, мабуть, в змозі допомогти. Я андерка, мене добре знають в маєтку, я маю туди доступ. А доступ, до речі, є далеко не у всіх. Нинішні власті так перекроїли історію, що навіть ті з нас, що жили в ті часи, не впізнають власне минуле, а вже тому, що нам говорять, і зовсім віри немає.

Вона трохи помовчала, а потім різко піднялася. Очі її заблищали.

— Коли ти хочеш туди піти? — Запитала Франка.

— Чим раніше, тим краще, — посміхнувся Зедд… — Ти зможеш удати з себе звичайного вченого відвідувача?

— Я зможу прикинутися ким завгодно, можу навіть зробити вигляд, що мені власне ім'я важко згадати.

47

— Ох, як люб'язно з вашого боку! — Вигукнув з удаваним захопленням Зедд, коли жінка поставила перед ним на столі грубезний том. — Тепер я повністю впевнений, що це саме те, що потрібно. Ніяких сумнівів! Ви не інакше як добрий дух, посланий мені в допомогу, пані Фіркин.

Жінка раптово збентежилася і, почервонівши, посміхнулася:

— Це моя робота, майстер Рибнік. Нахилившись ближче, він грайливо прошепотів:

— Волію, щоб красиві жінки кликали мене Рубеном.

Зедд, коли обставини вимагали діяти інкогніто, зазвичай називався Рубен Рибнік. На його думку, це було просто карколомне ім'я. Більшу частину часу Великий Чарівник вів вельми скромне життя, а тому вважав невинні розваги необхідними — для збереження рівноваги. Ім'я Рубен Рибнік цілком задовольняло цю необхідність.

Жінка закліпала — не зрозуміла, що з нею фліртують. «Дивно, — подумав Зедд, — адже вона досить мила, і за довге життя у неї неодмінно було чимало залицяльників». Довелося пояснити комплімент:

— Так що, пані Фіркин, я б вважав за краще, щоб ви звали мене Рубеном.

Жінка здивовано втупилася на Зедда, потім в темних очах блиснуло розуміння, і раптовий сміх луною рознісся по довгому залу. Рідко сидячі за іншими столами відвідувачі підняли голови. Зедд помітив, що очі одного з стражників теж повернулися в їхній бік. Пані Фіркин притиснула долоню до губ і стала зовсім пунцовою.

— Рубен. — Вона знову хихикнула, із задоволенням вимовивши його ім'я і оглянувшись, трохи нахилилася до нього. — Ведетта.

— Ведетта! — Промуркотів Зедд. — Дивне ім'я! — Хихикаючи, Ведетта віддалилася, її легкі кроки приглушено звучали у величезному приміщенні — нижньому з двох поверхів, зайнятих бібліотекою Андера. Сонце вже давно зайшло, довгий ряд ламп м'яко висвітлював медового кольору дубові панелі та давав цілком достатньо світла тим, хто був більше зацікавлений в поглинанні слів, ніж вечері. Зедд підтяг важенний том ближче, відкрив і зробив вигляд, що читає з істинним інтересом.

Насправді все було зовсім не так. Книга, яка найбільше цікавила Зедда, лежала трохи правіше і вище. Навіть опустивши голову, він міг спокійно читати її, однак ніхто, проходячи мимо, цього б не запідозрив. А цікаві тут вешталися.

Зедд вже і так влаштував сенсацію своєю урочистою появою. Увійшовши в бібліотеку, він гучно виголосив, що у нього є гіпотеза про існування закону, що стосується скасування відповідальності постачальників продовольства при форсмажорних обставинах у вигляді діянь Творця, які не застерігаються спеціально в текстах угоди, але використовуються в цивільному праві на підставі стародавніх торговельних принципів.

І що він повністю впевнений, що знайде підтвердження цьому на прикладах історичного розвитку законів Андера.

Ні в кого не вистачило сміливості оскаржувати подібну заяву. Всі в бібліотеці були щасливі надати йому можливість вести пошуки. Те, що з Зеддом прийшла Франка, також чимало тому сприяло, бо її в бібліотеці добре знали.

Було вже пізно, співробітники бібліотеки були б не проти піти по домівках, але боялися викликати гнів такого блискучого законознавця. А оскільки Зедд йти не поспішав, дехто з відвідувачів затримався теж. Чи то тому, що підвернулася можливість подовше посидіти в бібліотеці, чи то щоб простежити за приїжджим.

Франка сиділа за тим же столом, що і він, але трохи оддалік, і теж гортала книжки, іноді звертаючи увагу Зедда на ті рядки, які, за її думку, могли йому знадобитися. Франка була розумницею і вказувала те, що інші напевно пропустили б, але нічого корисного Зедд поки не виявив. Втім, він і сам не дуже добре собі уявляв, що шукає, але точно знав: це все не те.

Заглиблений в читання чарівник здригнувся, коли хтось торкнув його за плече.

— Пробачте, — прошепотіла бібліотекарка. Зедд посміхнувся.

— Все нормально, мила Ведетта! — Він запитально звів брови.

— Ой! — Вона полізла в кишеню фартуха і зашарілася. — Знайшла.

— Що знайшла? — Пошепки поцікавився Зедд. Нахилившись, Ведетта зашепотіла ще тихіше. Франка, не піднімаючи голови, спостерігала за ними.

— Взагалі-то ми нікому не повинні це показувати. Вона дуже цінна і рідкісна. — Ведетта почервоніла ще дужче. — Але ви така особлива людина, Рубен! Такий блискучий оратор… Ось я і витягла її з сховища, щоб ви могли швиденько на неї поглянути.

— Правда, Ведетта? Надзвичайно люб'язно з вашого боку! І що ж це?

— Точно не знаю. Але це належало самому Йозефу Андеру.

— Ну! — Здивувався Зедд.

— Горі, — закивала вона.

— Що?

— Горі. Так його називали в ті часи. Коли мені нічим зайнятися, я читаю стародавні тексти, щоб побільше дізнатися про нашого глибоко шанованого предка Йозефа Андера. І наскільки Я зрозуміла, тоді його прозивали Горою.

Зедд дуже уважно дивився, як вона витягує з кишені щось… щось невелике… щось дуже маленьке для книжки. Серце завмерло — і тут же забилось з подвоєною силою. Маленький чорний щоденник. Дорожній щоденник! Навіть стилос до корінця прикріплений.

Ведетта простягнула книжечку обома руками. Зедд облизнув враз пересохлі губи, запитально подивився на бібліотекарку, але та явно не мала наміру випускати книжечку з рук. Стоячі біля дверей сховища стражники оглядали приміщення, але особливої уваги Зедду не приділяли.

— Можу я заглянути всередину, Ведетта? — Стриманим пошепки запитав Зедд.

— Ну… Ну, шкоди від цього, напевно, не буде.

Вона обережно перевернула обкладинку. Щоденник виявився у відмінному стані. Втім, щоденник, що тягала з собою Енн, був таким же давнім і теж виглядав як новенький. Дорожні щоденники чарівні. Мабуть, тому й не розсипаються за багато тисяч років.

Зедд завмер, не дихаючи.

Гора.

Так ось воно що! «Близнюк Гори» — двійник цього Дорожнього щоденника. І все одразу встало на місце. «Близнюк Гори» знищений, а разом з ним — цілком ймовірно — і таємниця місцезнаходження шимів.

Але в ось цій книжечці, дорожньому щоденнику Йозефа Андера, написано абсолютно те ж саме. Якщо, звичайно, відомості не стерті стилосом.

Чарівник зачаровано дивився, як Ведетта перевертає першу порожню сторінку. Померла три тисячі років тому людина ось-ось заговорить.

Зедд втупився на написані на наступній сторінці слова. Дивився довго і пильно. І нічого не розумів. Може, якесь заклинання не дозволяє стороннім прочитати вміст?

Ні, не те. Та й магія зникла. Таке заклинання зараз все одно не спрацює. Якась невідома мова. Ну звичайно! Древнєд'харіанська!

Зедд одразу впав у відчай. Древнєд'харіанську зараз ніхто не знає. Хоча Річард сказав, що вивчив цю мову, але Річард зараз на шляху в Ейдіндріл. Зедду його не знайти, не наздогнати.

Та й як, втративши магію, він зможе забрати звідси цю книгу?

— Яка чудова річ, — прошепотів Зедд, дивлячись, як жінка повільно гортає сторінки.

— Так, вірно! — Відповіла вона з глибокою повагою. — Іноді я йду в сховище і просто сиджу там і дивлюся на цю книжку, написану Йозефом Андером, і уявляю, як його пальці гортають сторінки. Мене від цього тремтіння проймає, — Зізналася вона.

— Мене теж, — кивнув Зедд.

Судячи з усього, їй сподобалися його слова.

— Як шкода, що ніхто так і не зміг її перевести. Ми навіть не знаємо, на якій це мові. Деякі з наших вчених вважають, що це стародавній шифр, яким користувалися чарівники. Йозеф Андер був чарівником, — довірливо повідомила вона. — Ніхто про це не знає, але це так. Він був великою людиною.

Цікаво, подумав Зедд, звідки вони можуть знати, великий він чи ні, якщо поняття не мають, що він понаписував. Ах, ну так, саме тому-то вони і вважають Андера великим.

— Чарівник, — повторив Зедд. — А мені завжди здавалося, що чарівники хочуть, щоб їх слова всі знали.

— Ах, ну правда ж, ви нічого не розумієте в чарівниках, Рубен! — Посміхнулася Ведетта. — Всі вони такі таємничі… І взагалі…

— Може бути, — неуважно кивнув Зедд, намагаючись відшукати хоч одне знайоме слово в миготячому перед очима тексті. Нічого.

— Але я знаю, що це. Ось це ось, — шепнула Ведетта, швидко стрельнувши очима по сторонах. І тицьнула в сторінку мало не в кінці книжки. — Ці ось слова мені чисто випадково. вдалося розшифрувати. Тільки ці два слова.

— Правда? — Зедд подивився на вказані слова. — «Фуер Обвенс». — Він глянув у сяючі очі співрозмовниці. — Ведетта, вам дійсно відомо, що означає «Фуер Обвенс», чи це лише ваша здогадка?

Вона суворо насупилася.

— Дійсно відомо. Абсолютно випадково в інший книжці, «Влада Трутнів», я натрапила на ці ж слова. Там дається значення. У цій книжці написано про…

— Значить, ви розшифрували ці два слова? І що ж вони означають? — Вона кивнула:

— Гаряча піч.

— Ви здогадуєтеся, про що йде мова? — Швидко запитав Зедд.

— Вибачте, ні. — Вона випросталася. — Вже пізно, Рубен. Стражники сказали, що після того, як ви подивитеся ось це, вони хочуть закрити бібліотеку.

Зедд навіть не намагався приховати розчарування.

— Звичайно-звичайно! Всі хочуть піти додому, поїсти і лягти спати.

— Але ви можете прийти завтра, Рубен. Я охоче допоможу вам і завтра.

Зедд потеребив губу. Думки мчали галопом, переварююючи все, що вдалося вивудити, намагаючись знайти йому застосування. Нічого не витанцьовувалося.

— Що? — Підняв він очі. — Що ви сказали?

— Я сподіваюся, що ви приїдете сюди завтра. Я охоче допоможу вам знову. — Вона соромливо посміхнулася. — З вами набагато цікавіше працювати, ніж з іншими. Рідко хто хоче копатися в стародавніх книгах, як ви. По-моєму, це сором і ганьба. Нинішнє покоління зовсім не поважає знання минулих років.

— Та вже, це точно, — погодився Зедд. — Я із задоволенням прийду завтра, Ведетта. — Вона знову почервоніла.

— Можливо… Можливо ви погодитеся піти в мої покої і повечеряти зі мною?

— Я б охоче, Ведетта, — посміхнувся Зедд, — ви дійсно дуже славна, але, на жаль, це неможливо. Я прийшов з Франкою. Я її гість, і нам потрібно повернутися в Ферфілд і обговорити результати наших пошуків. За моїм проектом, ви ж знаєте. На рахунок закону.

Ведетта відразу посмутніла, зморшки на її обличчі зробилися глибше.

— Я розумію. Що ж, сподіваюся побачити вас завтра. Вона зібралася піти, але Зедд вхопив її за рукав.

— Ведетта, може бути, ви дозволите прийняти вашу пропозицію завтра? Якщо вона залишається в силі?

Жінка прояснилася.

— Ах, ну звичайно! Взагалі-то завтра навіть краще! У мене буде можливість… Коротше, завтра цілком підійде. Моєї доньки напевно завтра ввечері не буде, і ми чудово повечеряємо удвох. Мій чоловік помер десять років тому, — додала вона, мнучи комір сукні. — Він був хорошою людиною.

— Упевнений, що хорошою. — Зедд встав і відважив жінці низький уклін. — Отже, до завтра. І спасибі, що показали мені цю рідкісну книжку зі сховища. Для мене це велика честь.

— На добраніч, Рубен! — Жінка відкланялася і віддалилася, сяючи посмішкою.

Зедд помахав їй рукою, обдарувавши відповідь усмішкою. Як тільки Ведетта зникла в сховище, чарівник повернувся до Франки:

— Йдемо.

Франка акуратно закрила книги, встала з-за столу. Зедд запропонував їй руку, і вони разом попрямували вгору по сходах. Світло ламп відбивався від широких різьблених дубових поручнів.

— Є що-небудь? — Пошепки запитала Франка, коли вони достатньо віддалилися від цікавих вух.

Зедд озирнувся, щоб пересвідчитися, чи немає поблизу когось із тих, хто виявляв до них зайвий інтерес в бібліотеці. Підозру викликали як мінімум троє, але всі вони сиділи занадто далеко, колупаючись в своїх паперах і книжках. Вони нічого не чули… якщо тільки не володіли магічним даром.

Втім, магія тепер не діяла, а значить, цього можна було не побоюватися. Хоч якась користь від шимів.

— Ні, — приречено відповів Зедд. — Нічого вартого.

— А що це за книжечку вона приносила зі сховища?

Ту, що не дала тобі в руки?

— Нічого корисного, — відмахнувся Зедд. — Книга написана древнєд'харіанською мовою. — Тут він покосився на Франку. — Хіба що ти знаєш древнед'харіанську?

— Ні. Я взагалі бачила древнєд'харіанські написи рази два в житті.

Зедд зітхнув:

— Ця жінка знає у всій книжці значення лише двох слів. І означають вони в перекладі «гаряча піч». — Франка, зупинилася.

— Гаряча піч?

— Ти знаєш, що це може означати? — Насупився Зедд.

Чарівниця примружилася, риючись у спогадах.

— Ну… Є одне аномально гаряче місце з назвою Піч. Печера. Там відчувається сила — магія, — В цій гарячій печері. Але там більше нічого немає.

— Не розумію.

— Я теж, — знизала плечима Франка. — Там нічого немає, але це дуже дивне місце, дивину якого можуть оцінити тільки володіючі чарівним даром. Там виникає таке відчуття… Ну, я не знаю… Просто, коли ти там стоїш, в Печі, здається, ніби крізь тебе тече сила. Але ті, у кого дару немає, не відчувають нічого.

Вона озирнулась, перевіряючи, чи не слухає хто.

— Про це місце ми нікому не розповідаємо. Це таємне місце. Тільки для обдарованих. Оскільки ми не знаємо, що там таке, то тримаємо печеру в таємниці.

— Мені необхідно туди потрапити. Ми можемо відправитися туди негайно?

— Це високо в горах. Кілька днів шляху. Якщо хочеш, можемо виїхати завтра вранці. Зедд задумався і похитав головою.

— Ні, я волію поїхати один. — Було видно, що Франка не змогла приховати образи. Правда, якщо це те, що він думає, їй не слід там знаходитися. До того ж Зедд погано знав чарівницю. Чи можна їй довіряти до кінця?

— Послухай, Франка, не виключено, що це дуже небезпечно. Я в житті собі не прощу, якщо з тобою щось трапиться. Ти вже й так пожертвувала заради мене своїм часом, і я доставив тобі чимало клопоту. Ти і так досить ризикувала.

Схоже, ці слова її дещо втішили.

— Здається, комусь доведеться завтра сказати Ведетті, що ти не зможеш прийти на вечерю. Вона засмутиться. — Франка посміхнулася. — У всякому разі, я б на її місці точно засмутилася.

48

Стягуючи сідло з Павучихи, Зедд крякнув від тягаря. Старий він вже для такого роду вправ, ось що. Зедд посміхнувся.

Він опустив сідло на колоду — не хотілося класти на землю. Павучиха з радістю розлучилася з рештою упряжі, яку Зедд прилаштував на колоді поверх сідла і прикрив попоною.

Колода з поклажею лежала під старою ялиною — хоч якесь, але укриття від негоди. Поверх укритого попоною сідла чарівник накидав побільше гілок, щоб укрити упряжвід дощу — а в тому, що дрібний дощик скоро перетвориться у зливу, Зедд ні хвилини не сумнівався.

Павучиха мирно щипала траву, косячи на господаря одним оком і пасучи вухами. Триденна подорож вздовж Драні і в гори виявилася непростою. Причому Зедду доводилося куди гірше, ніж коню. Кобилка-то не стара. Переконавшись, що Павучиха цілком задоволена життям, Зедд зайнявся справою.

Невеликий смерековий гайок закривав від огляду потрібне місце. Чарівник швидко обійшов лісок і відразу за ним виявив плоский виступ скелі.

Зедд піднявся на виступ і, взявшись у боки, оглянув озеро.

Чарівне видовище. Від озера густий ліс починався досить далеко, немовби побоюючись присунутися занадто близько до води, і на березі стояли лише кілька хоробрих ялиночок. На півострові подекуди виднілися кущі, але велика частина його була покрита травою, в якій виблискували маленькі блакитні і рожеві квіточки.

Далі по берегах глибокого озера височіли суворі стіни гір. Якщо у озера і цього місця малася назва, Зедд її не знав. Дістатися сюди можна було тільки по цьому березі.

Зліва височіли сірі гірські громади, на яких росло кілька впертих дерев, що чіплялися корінням за кам'янисті схили. Праворуч горизонт закривали чорні скелі, але Зедд знав, що за ними й далі тягнуться гори.

На протилежному боці озера з високого уступу біг водоспад. А прямо під ногами в спокійних водах відбивався мирний пейзаж.

З високогір'я, з величезного озера, розташованого в похмурому пустищі, де жили лише птахи варфи, сюди стікав крижаний потік. Тут були витоки Драмменара, який, у свою чергу, впадав в Драні. Ця крижана вода, що тече з мертвого місця, потім спуститься в долину Наріф і дасть життя всьому, що є там.

За водоспадом знаходилася Піч.

Три тисячі років тому там, в кам'яній скелі за водною стіною, були запечатані шими і разом з шимами — врата в Підземний світ.

Тепер шими на свободі.

Чатують на належну їм душу.

При одній лише думці про це Зедда пробрало тремтіння.

Він спробував знову — як безліч разів раніше — закликати свій чарівний дар. Він щосили намагався переконати себе, що цього разу магія відгукнеться. Він простяг руки, розкрив долоні вгору, підняв їх до неба в спробі закликати магію.

Ледачі води озера так і не побачили ніякого чарівництва. Гори мовчки зустріли його невдачу.

Відчуваючи себе дуже старим і самотнім, Зедд випустив глибокий подих. Він безліч разів намагався уявити собі втрату магії, але ніколи не думав, що у нього виникне відчуття, ніби він помер.

Ось тому-то він і не міг допустити, щоб Річард дізнався, що в світ завітали шими. Річард нізащо б не погодився, не дозволив би Зедду зробити те, що він зробити повинен.

Зедд мовчки дивився на озеро, намагаючись віднайти душевний спокій. Він повинен виразно розуміти, що робить, інакше його жертва виявиться абсолютно марною. Раз вже зважився, треба зробити все як треба. Добре пророблена робота завжди приносить задоволення.

Уважно оглядаючи спокійну водну гладь, Зедд почав розрізняти дещо незвичне. В воді кипіло життя, роїлися невидимі істоти, ковзали в підводних течіях, з чорними намірами спостерігаючи за оточуючим.

У воді роїлися шими смерті.

Зедд знову подивився на водоспад. Навіть звідси він міг розрізнити за водною стіною темний провал печери. Йому потрібно добратися туди, добратися по воді, яка кишить шимами.

— Сентраші! — Звів руки Зедд. — Я прийшов добровільно запропонувати тобі душу! Мою душу! Те, що належить мені, я віддаю тобі!

Крізь стіну водоспаду з ревом вирвався стовп вогню, вискочивши з місця, званого Піч. Води озера зробилися помаранчевими. На якусь мить водоспад перетворився на пару. Чорнильно-чорний дим вознісся вгору, сплітаючись з білою парою в моторошний стовп.

Ясний дзвін дзвіночка пролунав над горами.

Сентраші відповів.

І відповідь була «так».

— Реехані! — Крикнув Зедд до простертої перед ним води. — Вазі! — крикнув він в повітря над головою. — Дайте мені пройти, бо я прийшов віддати мою душу всім вам.

Вода закрутилася у вирі, ніби там гуляла грайлива риба. Сама вода раптом здалася живою, такою що вдивлялася в жертву, голодною. Втім, подумав Зедд, так воно і є.

Повітря згустилося навколо нього, підштовхнуло, змушуючи рухатися вперед.

Вода здибилася і ніби долонькою запропонувала йти до неї. У повітрі дзвеніли кришталевим дзвоном незліченні дзвіночки.

Зедд ступив у воду. Однак плисти йому не довелося. Поверхня води виявилася твердою, як лід, тільки більш рухомою. Під ногами розбігалися в бокуи кола, наче він йде по калюжі. З кожним кроком Зедд відчував підтримку.

Шим Реехані допомагав йому йти назустріч долі, до королеви Шимів. Вазі, шим повітря, теж супроводжував Зедда, оточивши прозорим саваном.

Зедд відчував дотик смерті в повітрі. Відчував вологу смерть під ногами. І розумів, що кожен наступний крок може виявитися останнім.

Він згадав Юні, що потонув, мисливця Племені Тіни. Чи одержавав Юні перед смертю відчуття миру і спокою, якого так жадав, спокою, який йому пропонували.

Знаючи про призначення шимів, Зедд сильно підозрював, що, заманивши обіцянками спокою, перед тим як висмоктати життя, ці створіння напевно обрушують на жертву весь жах розуміння того, що відбувається.

Перш ніж він досяг водоспаду, щось невидиме пронизало водяну колону. Невидимі руки розсунули водоспад, відкриваючи прохід у печеру. Треба думати, Сентраші, шим вогню, воліє дістати його сухим.

Ступивши на майданчик перед печерою, Зедд почув застережливе іржання Павучихи. Він обернувся.

Кобилка стояла на березі, вся напружинившись, вуха сторчма, в очах вогонь, хвіст б'є по боках.

— Все в порядку, Павучиха, — заспокоїв її Зедд. — Я дарую тобі свободу. — Він посміхнувся: — Якщо не повернуся… то насолоджуйся життям, подружка. Насолоджуйся життям.

Павучиха сердито заіржала. Зедд помахав їй наостанок, і іржання перейшло в низький рев.

Старий чарівник повернувся і ступив у темряву позаду водоспаду. Водяна завіса опустилася за ним.

Він не вагався. Він твердо вирішив дати шимам те, що вони жадають, — душу. Якщо вдасться при цьому зберегти життя, він так і зробить, але без магії у нього мало надії здійснити задумане і вціліти.

Зедд був Великим Чарівником і мав деяке уявлення про те, з чим має справу. Шимам, щоб залишитися в світі живих, потрібна душа — саме такою ціною їх закликали. Більш того, їм потрібна не просто душа, а обіцяна.

Будучи породженнями світу смерті і, отже, позбавленими душі, шими вельми смутно уявляють собі, що таке душа і які властивості тієї душі, що їм обіцяна. Звичайно, у них є певні інстинкти, але зараз шими перебувають у повністю чужому для них світі.

І це їх невігластво — єдина надія Зедда.

Зедд — близький родич Річарда, Річард деяким чином отримав життя від Зедда, і тому їх душі мають багато спільного — вони споріднені, як і тіла.

Але при всій їх схожості є, зрозуміло, і відмінності. І тут-то і криється небезпека.

Зедд розраховував на те, що шими візьмуть його душу за обіцяну, заберуть і, оскільки душа все ж не та, фігурально висловлюючись, подавляться нею.

Це — єдина надія. Іншого способу зупинити шимів він не знає. З кожним днем загроза світові все сильніша. Щодня гинуть люди. З кожним днем магія слабшає.

На жаль, він не бачить іншого способу зупинити Шимів, крім як пожертвувавши життям. Можливо, його душа зруйнує заклинання, за допомогою якого шими проникли у світ живих.

Зедд — чарівник, і думка не така вже дурна. Цілком розумний підхід. Сумнівний по результату, але розумний.

Зедд знав — те, що він запланував, на худий кінець, хоча б частково послабить заклинання. Як пущена не зовсім точно стріла не вбиває тварину, але ранить.

Чого він не знав — так це що буде з ним самим.

Зедд не мав ілюзій. Він не без підстав вважав, що, якщо задумане і не витрусить з нього душу, а отже, не вб'є, то напевно розсердить шимів, і вже ті не упустять можливості помститися.

Зедд посміхнувся. У всьому існує рівновага, і зараз всі біди врівноважуються тим, що він знову зустрінеться в світі духів зі своєю коханої Ерілін. Там її душа давно вже чекає його.

Всередині печери жар був майже нестерпний.

Стіни являли собою рідкий вогонь, що повільно крутиться, перекочується і переливається.

Зедд знаходився всередині істоти.

У центрі пульсуючої печери шім Сентраші, королева вогню, повернула на нього свій смертоносний погляд.

Зедд в останній раз спробував закликати магію.

Сентраші кинулася до нього з лякаючою швидкістю і лякаючою спрагою.

Жахлива біль скрутила кожен його нерв, нестерпна агонія охопила душу. Світ спалахнув. Крик Зедда потонув у оглушливому дзвоні.

Річард скрикнув. Біль від жахливого дзвону мало не розколола череп.

Нічого не тямлячи, він зісковзнув з коня. Біль від удару здалася мало не приємною у порівнянні з диким дзвоном, що позбавляв самовладання, змушував кричати.

Затиснувши голову руками, Річард, згорнувшись у клубок, качався по землі, виючи від болю.

Світ зник, залишилася лише біль.

Навколо, вигукуючи накази, зіскакували з коней вершники. Річард розрізняв лише смутні тіні. Він не розумів ні слова. Нікого не впізнавав. Єдине, що він міг, це намагатися зберегти свідомість, чіпляючись за життя в смертельній агонії.

Лише те, що він пройшов випробування болем, через яке повинні пройти всі чарівники, і вижив, досі дозволяло йому чіплятися за життя. Не пройди він цієї школи, був би вже мертвий.

Він був один у своєму пеклі. І не знав, як довго ще зможе чіплятися за життя.

Здавалося, весь світ разом сказився. Беата з усіх ніг мчала по траві. Від жаху її колотило.

Крики Тернера замовкли. Кричав він дико, але лише якусь мить.

— Припинити! — Заволала Беата у всю силу легенів. — Припинити! Ви що, з'їхали з глузду?! Припинити!

Повітря ще тремтіло від гулу Доміні Діртх. Зметнулися стовпи пилу, і від цього здавалося, ніби земля навколо димить. Грунт трясся, посаджене попереднім відділенням самотнє деревце звалилося.

Здавалося, бридко вібрує весь світ.

По щоках Беати струмували сльози.

Тернер здійснював звичайний патрульний обхід, перевіряючи територію перед Доміні Діртх.

Його крик стих в лічені миті після того, як Доміні Діртх задзвонив, але втілений в цьому крику біль і жах досі дзвеніли в її вухах. Беата знала — цього крику вона не забуде ніколи.

— Припинити! — Репетувала вона, злітаючи по сходинках. — Припинити!

Беата влетіла на платформу, стиснувши кулаки, готова тут же убити ідіота, хто вдарив в Доміні Діртх.

І зупинилася, важко дихаючи, обводячи платформу шаленим поглядом. Еммелін стояла, завмерши в повному шоці. Брайс теж явно був не в собі. Він в паніці дивився на Беату.

Довгий кий, яким зазвичай дзвонили в Доміні Діртх, як і раніше висів на місці. Чергові стояли дуже далеко від нього.

— Що ви зробили?! — Заволала Беата. — Яким чином ви його задіяли? Ви що, здуріли?!

Вона подивилася на купку кісток і фаршу, яка мить тому була Тернером.

— Ви вбили його! — Тицьнула вона рукою. — Чому ви це зробили? Що вам спало на думку? — Еммелін повільно похитала головою:

— Я з цього місця й кроку не робила.

— Я теж. — Брайса почало колотити. — Сержант, ми в цю штуку не били. Клянуся. Ми до неї і близько не підходили. Ми цього не робили.

Мовчки дивлячись на них, Беата раптом почула, що десь здалеку долинають крики. Вона перевела погляд на сусідній Доміні Діртх — і виявила, що там теж люди носяться так, наче весь світ збожеволів.

Вона обернулася, подивилася в іншу сторону, де виднівся ще один Доміні Діртх. Там творилося те ж саме: люди волали і бігали, як божевільні. Беата придивилася уважніше. Перед тим Доміні Діртх виднілися рештки двох солдатів.

Естелла Руффіні і капрал Марія Фовелем підійшли до того, що залишилося від Тернера. Естелла, схопившись за голову, дико закричала. Марія відвернулася, і її вивернуло.

Відділення, що охороняли кожен Доміні Діртх, одночасно посилали патрулі на огляд території, згадала Беата. Щоб ніхто і ніщо не прослизнуло непоміченим.

І тут вона зрозуміла. Задзвонив не тільки їх Доміні Діртх. Всі Доміні Діртх раптом задзвонили самі по собі.

Келен тримала Річарда за сорочку. Від болю він нічого не розумів, і Келен ніяк не вдавалося змусити його розігнутися. Келен не знала, що сталося, але боялася, що здогадується.

Річард був у смертельній небезпеці. В якій?

Вона чула його крик, бачила, як він впав з коня і вдарився об землю. І не розуміла, що сталося.

Перша думка була — Річарда вразила стріла. Келен прийшла в жах, що його можливо вразив стрілою найманий вбивця. Але чому тоді немає крові?

Вона окинула поглядом оточуючих їх тисячу д'харіанських солдатів. З першої ж миті, як тільки Річард закричав і впав з коня, воїни, не чекаючи наказу, почали діяти. Мечі немов самі собою вискочили з піхов, бойові сокири моментально опинилися в руках, списи були взяті напоготів.

По всьому периметру солдати зіскочили з коней, готові до битви. Інші, зімкнувши ряди, утворили друге коло оборони, готові кинутися в атаку. Окремі групи розсіялися в різні боки на пошуки нападників, готові миттєво очистити територію.

Келен знала толк в бойових підрозділах. І по реакції солдатів зрозуміла, що ці — одні з кращих. Не було необхідності віддавати накази: воїни самі миттєво проробили всі необхідні маневри, причому швидше, ніж вона встигла б вимовити команду.

Безпосередньо навколо Келен з Річардом утворили тісне коло мечоносці бака-тау-мана з мечами напоготові. З чого б не стріляли нападники — з лука, арбалета або чогось ще, — навряд чи їх захисники допустять повторний напад на Магістра Рала.

Келен раптом чомусь — зовсім не до місця — подумала, що Кара буде в сказі, адже Келен обіцяла Морд-Сіт, що не допустить, щоб з Річардом відбулося щось погане.

Дю Шайю проштовхнулася між мечниками і присіла біля Річарда. Вона принесла з собою бурдюк води і ганчірку — перев'язати рану. — Ти виявила рану?

— Ні, — відповіла Келен, далі оглядаючи Річарда. Вона притиснула руку до його щоки. Ось таким самим було його обличчя, коли він заразився чумою й марив. Але зараз це явно не хвороба — адже він закричав та упав з коня, а на дотик у нього жар.

Дю Шайю протерла вологою ганчіркою лице Річарда.

Келен продовжила оглядати його, намагаючись виявити рану від арбалетного болта або дротика. Річарда трясло, він майже бився в конвульсіях. Келен шукала відчайдушно, перевертаючи його з боку на бік, зосередившись тільки на тому, що робить, намагаючись не думати ні про що інше, щоб не втратити самовладання.

Вони акуратно перевернули Річарда на спину, і Дю Шайю погладила його по щоці. Мудра жінка бака-тау-мана, нахилившись, заспівала якийсь наспів, слів якого Келен не розуміла.

— Нічого не знаходжу! — У відчаї вигукнула Келен.

— І не знайдеш, — неуважно відповіла Дю Шайю.

— Це чому?

Мудра жінка шепотіла Річарду ніжні слова. Хоч Келен і не розуміла її мови, але почуття-то вона вловлювала.

— Це не тілесна рана, — сказала Дю Шайю.

Кален глянула на окружаючих їх солдатів і оберігаючим жестом поклала руки Річарду на груди.

— Що ти хочеш сказати?

Дю Шайю ласкаво прибрала руки Келен.

— Це рана душевна. Пошкоджена його душа. Дозволь, я займуся ним.

Келен дбайливо торкнулася його щоки.

— Звідки ти знаєш? — Швидко спитала вона Дю Шайю. — Ти не можеш цього знати.

— Я — мудра жінка. І вмію розпізнавати такі речі.

— Лише тому…

— Ти знайшла рану?

Келен на мить замовкла, оцінюючи власні відчуття.

— Чим ми можемо йому допомогти?

— Ти допомогти не зможеш нічим. — Нахиливши темноволосу голову, Дю Шайю притиснула долоні до грудей Річарда. — Не мішай, — пробурмотіла вона, — інакше наш чоловік помре.

Келен відкинулася на п'яти і взялася спостерігати, як мудра жінка бака-тау-мана, нахиливши голову і притиснувши руки до грудей Річарда, впала в подобу трансу. Вона щось тихо бурмотіла собі під ніс, її трясло тремтіння, а руки ходили ходором.

Дю Шайю скривилася від болю.

І раптом перекинулась на спину, розірвавши контакт. Келен ледве встигла її підхопити.

— Що з тобою?

— Моя могутність, — прошепотіла Дю Шайю. — Вона спрацювала. Вона повернулася.

Келен перевела погляд з Дю Шайю на Річарда. Він начебто став спокійнішим.

— Що ти зробила? Що трапилося?

— Щось намагалося забрати його душу. Я вдалася до своєї життєвої сили, щоб відвести руку смерті.

— Твоя могутність повернулося? — У голосі Келен проскакував сумнів. — Але як це може бути? — Дю Шайю похитала головою:

— Не знаю. Вона повернулося, коли Кахарін закричав і впав з коня. Я це зрозуміла, тому що знову відчула пов'язуючі мене з ним узи.

— Може, шими вже забралися в Підземний світ? — Дю Шайю знову похитала головою.

— Що б це не було, воно пройшло. Моя могутність знову зникає. — Вона подивилася в порожнечу і тихо додала: — Зникла. Вистачило лише на те, щоб допомогти Кахаріну.

Дю Шайю спокійно наказала своїм мечоносцям розслабитися, повідомивши, що все закінчилося добре.

Келен зовсім не була в цьому переконана. Вона ще раз глянула на Річарда. Він начебто затих і почав спокійно дихати.

Раптово його очі відкрилися, і він примружився від світла.

Дю Шайю, схилившись над Річардом, промокнула вологою ганчіркою піт у нього на лобі.

— Тепер з тобою все добре, чоловік мій.

— Дю Шайю, — прохрипів він, — скільки разів тобі повторювати, що я тобі не чоловік! Ти неправильно тлумачиш древні закони.

— Бачиш? — Посміхнулася Дю Шайю, звертаючись до Келен. — Йому вже краще.

— Хвала добрим духам, що ти опинилася з нами, Дю Шайю, — прошепотіла Келен.

— От і скажи йому про це, коли він почне в наступний раз нудити, що я повинна залишити його.

Келен мимоволі посміхнулася, перехопивши сердитий погляд, кинутий Річардом на Дю Шайю. На очі навернулися сльози, але вона впоралася з собою.

— Річард, ти як? Що трапилося? Чому ти упав з коня?

Річард спробував сісти, Келен з Дю Шайю, не змовляючись, штовхнули його назад.

— Обидві твої дружини велять тобі трохи відпочити, — повідомила Дю Шайю.

Річард опустився на землю. Сірі очі повернулися до Келен. Вона вчепилася в його руку, подумки підносячи подяку добрим духам.

— Не знаю в точності, — почав він. — Просто цей звук — немов приголомшуючий дзвін — раптово вибухнув в моїй голові. Біль була… — Він злегка зблід. — Не можу пояснити. Нічого подібного я в житті не відчував.

Річард сів, м'яко відштовхнувши руки Келен і Дю Шайю.

— Тепер все в порядку. Що б це не було, воно зникло. Все пройшло.

— Не впевнена, — похитала головою Келен.

— Та не бійся ж! — Річард розгублено похитав головою. — Було таке відчуття, ніби щось буквально рвало мені душу.

— Але не вирвало, — сказала Дю Шайю. — Спробувало, але не змогло.

Вона говорила цілком серйозно. І Келен повірила їй.

Помахуючи гривою, кобилка стояла, впечатавши копита в порослу травою землю. Всі її інстинкти волали, що треба тікати. Хвилі паніки прокочувалися по ній, але вона не рухалася. Людина пішла за водоспад, в чорну діру. Кобилка не любила діри. Жоден кінь їх не любить. Людина закричала. Земля здригнулася. Це було давно. І з того часу вона стоїть нерухомо. Тепер все тихо. Однак конячка знала, що її друг живий. Вона видала низьке протяжне іржання. Конячці було самотньо. Для коня немає нічого гіршого самотності.

49

Енн відкрила очі. І з подивом розгледіла в тьмяному світлі лице, яке не бачила ось вже багато місяців. З тих пір, як була ще аббатисою Палацу Пророків у Танімурі, що в Старому світі.

Середніх років сестра дивилася на неї. Середніх років, якщо вважати п'ятсот з чимось років середнім віком, нагадала собі Енн.

— Сестра Алессандра.

Говорити було боляче. Губи гоїлися погано. Щелепа досі насилу рухалася. Енн не знала, зламана вона чи ні. Навіть якщо і зламана, все одно нічого не поробиш. Буде гоїтися, як у всіх звичайних людей. Магії-то немає.

— Аббатиса, — холодно кивнула жінка. Енн згадала, що у Алессандри була коса. Довга коса, яку вона завжди клала короною. Тепер її сивіюче волосся були обкромсаним і звисало трохи вище плечей. Енн прийшло в голову, що така зачіска куди більше підходить Алессандро при її досить-таки видатному носі.

— Я принесла вам поїсти, аббатиса, якщо хочете.

— Чому? Навіщо ти принесла мені поїсти?

— Його Високоповажність бажає, щоб вас годували.

— Чому ти?

— Ви мене не любите, аббатиса, — злегка всміхнулася жінка.

Енн постаралася зобразити як можна більш сердитий погляд. Але сильно сумнівалася, що з такою опухлою фізіономією їй це вдасться.

— Взагалі-то кажучи, сестра Алессандра, я люблю тебе так само, як люблю всіх чад Творця. Мені просто неприємні твої дії. Ти продала душу Безіменному.

— Володарю Підземного світу. — Посмішка сестри Алессандри стала трохи ширше. — Значить, ви можете любити жінку, що стала сестрою Тьми?

Енн відвернулася, хоча від миски з бульйоном йшов божественний аромат. Розмовляти далі з пропащою сестрою вона не бажала.

Будучи закованою, Енн не могла їсти самостійно. Вона беззастережно відмовилася приймати їжу з рук сестер, які зрадили її замість того, щоб стати вільними. І до цього моменту її годували солдати. Цей обов'язок не викликав у них захоплення. Судячи з усього, результатом їх відрази до обов'язку годувати стару і була поява сестри Алессандри.

Сестра Алессандра піднесла ложку до рота Енн.

— Ось, поїжте. Я сама приготувала.

— Чому?

— Тому що подумала, що вам сподобається.

— Набридло відривати ніжки мурашкам, сестра?

— Яка ж у вас відмінна пам'ять, аббатиса! Я не роблю цього з дитинства, з тих пір, як вперше з'явилася в Палаці Пророків. Якщо мені не зраджує пам'ять, саме ви переконали мене розлучитися з цією звичкою, зрозумівши, що я просто нещасна, опинившись далеко від дому. Ну а тепер спробуйте ложечку. Будь ласка!

Енн щиро здивувалася, почувши з вуст Алессандри слово «будь ласка». І відкрила рот. Їсти було боляче, а якщо не їсти — ослабнеш. Енн могла відмовитися від їжі або знайти якийсь інший спосіб померти, але у неї було не виконане завдання і, отже, був привід жити.

— Непогано, сестра Алессандра. Зовсім навіть непогано. — Сестра Алессандра посміхнулася майже що з гордістю.

— Я ж вам казала! Ось, з'їжте ще.

Енн їла повільно, акуратно пережовуючи м'які овочі, намагаючись не травмувати зайвий раз пошкоджену щелепу. Шматки м'яса вона заковтувала не жуючи.

— На губі у вас, схоже, залишиться шрам, — зауважила Алессандра.

— Мої коханці будуть дуже засмучені. — Сестра Алессандра засміялася. Не грубим цинічним сміхом, а щирим дзвінким веселим сміхом.

— Ви завжди вміли мене розсмішити, аббатиса.

— Так, — отруйно відповіла Енн. — Тому-то й не розуміла так довго, що і ти перейшла на сторону зла. Я думала, що моє малятко Алессандра, моя щаслива веселунка Алессандра ніколи не буде втягнута в злі гри. Я так вірила, що ти любиш Світло.

Посмішка сестри Алессандри зникла.

— А я й любила, аббатиса.

— Пфе! — Фиркнула Енн. — Ти любила тільки себе! Сестра деякий час помішувала суп, потім простягнула наступну ложку.

— А може, ви й маєте рацію, аббатиса. Зазвичай ви завжди були праві.

Енн жувала овочі, поглядом вивчаючи похмурий крихітний намет. Аббатиса влаштувала такий скандал, коли її спробували залишити з сестрами Світла, що Джеган, схоже, звелів помістити її в персональний маленький намет. Кожну ніч в землю вганяли довгий сталевий штир, до якого привязували Енн. А намет ставили вже потім.

Вдень же, коли армія готувалася рухатися далі, Енн засовували в дерев'яну скриня, який замикали чи то на замок, чи то за допомогою простого штиря. Потім скриню вантажили в закритий фургон без вікон: це Енн знала, оскільки примудрилася проколупати щілинку між погано підігнаними дошками скрині.

Вечорами Енн витягали зі скрині, і якась сестра супроводжувала її в убиральню, потім процедура з наметом повторювалася. Якщо їй раптом захотілося протягом дня, вибір був небагатий: або терпіти, або ні.

Іноді імперці не трудилися ставити намет, і Енн залишалася прикутою на очах у всіх, як собака.

З часом аббатиса полюбила свою маленьку палатку і раділа, коли її ставили. Намет стала її притулком, місцем, де можна витягнути затерплі ноги і руки, прилягти або помолитися.

Енн проковтнула ще ложку супу.

— Ну, наказав тобі Джеган ще що-небудь, окрім того щоб годувати мене? Може, відлупцювати мене заради його задоволення або твого?

— Ні. — Сестра Алессандра зітхнула. — Просто годувати вас. Наскільки я розумію, він ще не вирішив, що з вами робити, але поки суд та діло хоче, щоб ви залишалися в живих. Раптом ще станете в нагоді?

Енн поспостерігала, як сестра помішує суп.

— Знаєш, він же не може проникнути у твій розум. Зараз не може.

— Чому ви так думаєте? — Підняла очі Алессандра.

— Шими вирвалися на свободу. Ложка на мить зупинилася. Алессандра подивилася на Енн.

— Я чула про це. — Ложка знову почала круговий рух. — Чутки, не більше.

Енн посовався, намагаючись влаштуватися зручніше на жорсткій землі. А вона-то завжди думала, що при її габаритах сидіти на землі їй буде цілком зручно!

— Хотілося б мені, щоб це були лише чутки. Чому ж, по-твоєму, магія не діє?

— Але вона діє!

— Я говорю про Магію Приросту. Алессандра опустила очі.

— Ну, напевно, я просто не дуже-то хотіла нею користуватися, тільки й всього. А якщо надумаю, вона спрацює, я впевнена.

— Ну так спробуй! Побачиш, що я права. Сестра Алессандра похитала головою:

— Його Високоповажність забороняє користуватися магією без його особистого розпорядження. Дуже… нерозумно порушувати накази Його Високоповажності.

Енн нахилилася до сестри.

— Алессандра, шими на свободі! Магія зникла майже зовсім. Інакше, в ім'я Творця, якого рожна я, по-твоєму, сиджу в цих залізяках? Невже, будь в моєму розпорядженні магія, я не учинила б який-неякий концерт, коли мене схопили? Поворуши мізками, Алессандра! Ти ж не дурна, сама знаєш!

Вже ким-ким, а дурепою Алессандра не була. Незрозуміло, як така розумна жінка могла піддатися обіцянкам Володаря. Напевно, брехня здатна спокусити навіть мудреців.

— Алессандра, Джеган не в змозі проникнути у твій розум. Його могутність соноходця зникла, як і мої магічні здібності.

Сестра Алессандра дивилася на аббатису, не виявляючи жодних емоцій.

— Можливо, його могутність діє у зв'язці або навіть через нашу, і він як і раніше здатний проникати в розум сестер Тьми.

— Нісенітниця! Тепер ти міркуєш, як рабиня. Забирайся геть, раз маєш намір і далі міркувати, як рабиня. Як сестри Світла, із соромом змушена зізнатися.

Алессандра явно не хотіла ні йти, ні припиняти розмову.

— Я вам не вірю. Джеган всемогутній. І напевно зараз спостерігає за нами моїми очима, а я просто-напросто не знаю про це.

І Алессандра несподівано різко піднесла до губ Енн ложку супу. Довелося проковтнути. Повільно жуючи, аббатиса вивчала обличчя сидячої перед нею жінки.

— Ти можеш повернутися. До Світла, Алессандра.

— Що?! — Миттєва лють в очах Алессандри тут же змінилася веселощами. — Аббатиса, та ви зовсім з глузду з'їхали!

— Невже?

Сестра Алессандра піднесла чергову ложку до губ Енн.

— Так. Я дала обітницю владиці з Підземного світу. Я служу Володарю. А тепер їжте.

Не встигла Енн проковтнути, як пішла чергова порція. Вона з'їла добрих п'ять ложок, перш ніж їй вдалося вимовити хоч слово.

— Алессандра, Творець простить тебе. Творець — всемилостивий і усепрощаючий. Він візьме тебе назад. Ти зможеш повернутися до Світла. Хіба тобі не хочеться повернутися в люблячі обійми Творця?

Сестра Алессандра несподівано відважила їй ляпас. Енн перекинулася на бік. Алессандра піднялася, гнівно блискаючи очима.

— Мій пан — Володар! Не смій кощунствувати! У цьому світі мій пан — Його Високоповажність! А в загробному — Володар! Не бажаю слухати, як ти ганьбиш мою обітницю Володарю. Ясно?!

Енн гірко подумала, що загоєння щелепи пішло нанівець. На очах виступили сльози. Сестра Алессандра схопила аббатису за брудний рукав і ривком посадила.

— Я не дозволю тобі говорити такі слова. Зрозуміла? — Енн мовчала, не бажаючи спровокувати ще один спалах люті. Судячи з усього, ця тема болюча, не менше, ніж щелепа Енн.

Сестра Алессандра сіла і підняла миску з супом.

— Залишилося зовсім небагато, але ви повинні доїсти. — Алессандра дивилася в миску, ніби спостерігаючи за ложкою, яка оберталася там. Вона відкашлялася. — Пробачте, що вдарила вас.

— Я тебе прощаю, Алессандра, — кивнула Енн. Сестра підняла очі — в них вже не було гніву.

— Правда прощаю, Алессандра, — щиро прошепотіла Енн, розмірковуючи, які моторошні пристрасті киплять зараз в душі її колишньої учениці.

Алессандра знову опустила погляд.

— Тут нема чого прощати. Я — те, що я є, і ніщо не може змінити цього. Ви і уявлення не маєте, які речі мені довелося зробити, щоб стати сестрою Тьми. — На її обличчі з'явився відчужений вираз. — І навіть не можете уявити, яку могутність я отримала натомість.

«Ну і до чого доброго це привело?» — Ледь не запитала Енн, але притримала мову і мовчки доїла суп. З кожним ковтком вона кривився від болю. Ложка дзенькнула — Алессандра кинула її в порожню миску.

— Було дуже смачно, Алессандра. Найкраща їжа, що я їла за… за той час, що я тут. За багато тижнів, напевно.

Сестра Алессандра кивнула і піднялася на ноги.

— Якщо буду вільна, принесу вам і завтра теж.

— Алессандра! — Сестра обернулася, і Енн подивилася їй в очі. — Ти не могла б побути зі мною трохи?

— Навіщо?

Енн гірко розсміялася:

— Я кожен день лежу в скрині. Щоночі мене прив'язують до штиря. Просто було б непогано, якби хтось зі мною хоч трішки посидів, тільки й всього.

— Я — сестра Тьми.

— А я сестра Світла, — знизала плечима Енн. — Тим не менше ти принесла мені суп.

— Мені наказали.

— А! Набагато більш чесна відповідь, ніж я отримала від сестер Світла, з жалем змушена констатувати. — Енн відсунула ланцюг і прилягла на бік, відвернувшись від сестри Алессандри. — Вибач, що тобі довелося відірватися від справ, щоб подбати про мене. Напевно, Джеган хоче, щоб ти мерщій поверталася до обов'язків солдатської повії.

У наметі запала тиша. Зовні сміялися солдати, пили ель, грали в якісь ігри. Доносився запах смаженого м'яса. Цього разу шлунок Енн нарешті не бурчав від голоду. Супчик був дуже навіть смачним.

Звідкись здалеку долетів жіночий крик, тут же перетворився на дзвенячий сміх. Маркітантка, треба думати. Іноді крики були дійсно криками жаху, і Енн покривалася потом, уявляючи, що там відбувається.

Сестра Алессандра нарешті знову опустилася на землю.

— Я можу трохи з вами посидіти. — Енн повернулася.

— Мені б дуже цього хотілося, Алессандра. Правда-правда.

Сестра Алессандра допомогла Енн сісти, і обидві деякий час мовчали, слухаючи табірний шум.

— Шатер Джегана, — порушила мовчання Енн. — Я чула, це щось. Розкішне видовище.

— Так, так і є. Щовечора йому розбивають щось подібне палацу. Хоча не можу сказати, що входжу туди з радістю.

— Та вже, після зустрічі з цим типом охоче цьому вірю. Ти знаєш, куди ми прямуємо? — Алессандра похитала головою.

— Яка різниця куди? Всі ми раби Його Високоповажності.

У цій відповіді виразно звучали нотки безнадії, і Енн вирішила тихенько перевести розмову в потрібне русло.

— А знаєш, Алессандра, у мій розум Джеган проникнути не може.

Сестра Алессандра нерозуміюче насупилася, і Енн розповіла їй про чарівні узах Магістра Рала, що захищають всіх, хто приніс йому присягу. Енн ретельно підбирала слова, намагаючись, щоб її розповідь не виглядала як пропозиція. Алессандра слухала, не перебиваючи.

— Зараз, звичайно, чари уз Річарда як Магістра Рала теж не діють, — підбила підсумок Енн, — але і могутність Джегана зведено нанівець, так що я як і раніше захищена від соноходця. — Вона розсміялася. — Хіба що він сам ввійде сюди в цей намет.

Сестра Алессандра розсміялася разом з нею. Енн влаштувала зручніше скуті руки і, підтягнувши ланцюг, схрестила ноги.

— Коли шими заберуться нарешті до твого пана в Підземний світ, узи Річарда знову почнуть діяти, і я знову ж таки буду захищена від магії Джегана, коли вона до нього повернеться. У всій цій історії є одна розрада — як не крути, а Джеган не здатний увійти в мою свідомість.

Сестра Алессандра сиділа тихо як миша.

— Звичайно, — додала Енн, — для тебе теж велике полегшення хоч ненадовго позбутися присутності Джегана в мізках.

— Неможливо дізнатися, там він чи ні. Ніякої різниці не відчуваєш. Якщо тільки… він не хоче, щоб ти дізнався.

Енн промовчала, і Алессандра, пригладивши поділ сукні, продовжила.

— Але мені здається, ви не дуже розумієте, що говорите, аббатиса. Соноходець знаходиться в моєму розумі прямо зараз і спостерігає за нами.

Вона підняла погляд, очікуючи заперечень.

Але Енн заперечувати не стала.

— Ти просто подумай над цим, Алессандра, — тихенько сказала вона — Просто поміркуй. Сестра Алессандра взяла миску.

— Мені пора.

— Спасибі, що прийшла, Алессандра. І спасибі за суп. І за те, що посиділа зі мною. Дуже приємно було знову побачити тебе.

Сестра Алессандра кивнула і вислизнула з намету.

50

Травопілля, що простягалася до обрію перед охоронюваним відділенням Беати Доміні Діртх лежало трохи вище місця, де стояла гігантська кам'яна зброя, і грунт там був більш твердий, більш прохідний для коней. Після недавніх дощів невелике глинисте піднесення праворуч розмило зовсім. Та й зліва не краще. Ось тому-то, через цю особливість ландшафту, люди, які під'їжджали до кордону, втоптали шлях через блокпост Беати.

Мандрівників було небагато, але Беата насолоджувалася деякою різноманітністю, яку вони вносили в розмірену службу. Їй подобалося вирішувати, кого впустити в країну, а кого — ні. Якщо з якоїсь причини Беата вважала гостей негідними високої честі відвідати Андер, вона відсилала їх на прикордонний пост, де ті могли просити про в'їзд прикордонників.

Приємно відчувати себе людиною, що приймає відповідальні рішення, а не безпорадним дівчиськом. Тепер Беата володіла владою.

А ще — було цікаво дивитися на чужинців, розмовляти з ними, роздивлятися їх одяг. Як правило, подорожні під'їжджали по двоє-троє. Беату це цілком влаштовувало. Вона сама займалася ними.

Однак в цей теплий сонячний ранок серце Беати мало не рвалося з грудей. Цього разу до її блокпосту наближалися зовсім незвичайні люди. І їх було куди більше, ніж двоє. Цього разу це було схоже на реальну загрозу.

— Карина, — наказала Беата, — встань на напоготів з києм.

Хакенка, примружившись, глянула на неї.

— Ви впевнені, сержант?

Карина була жахливо короткозорою і практично нічого не бачила буквально в три кроки, а ця група людей виднілася ще на горизонті.

За весь час служби Беата ще жодного разу не наказувала дістати кий. У всякому разі, коли під'їжджали люди. Звичайно, солдати тренувалися з билом, але вона ніколи не наказувала взяти його напоготів. Не виявися Беати на місці, чергова пара сама повинна була ухвалити рішення, якби визнала, що насувається якась загроза. Але Беата була на місці, а значить — вирішувати їй. Вона — командир. Вона віддає накази солдатам.

Після того жахливого випадку вони додали ще одну решітку на загороду перед киємм, хоча й знали, що нимм ніхто в дзвін не дзвонив. Ніхто такого наказу не віддавав. Просто додаткова обережність створювала у солдатів відчуття того, що вони хоч щось зробили, щоб надалі уберегтися від подібних випадковостей. Звичайно, це була не більш ніж розрада. Ніхто так і не знав, чому раптом разом задзвонили всі Доміні Діртх.

Беата витерла спітнілі долоні об штани.

— Впевнена. Виконуй.

Зазвичай, коли люди під'їжджали, було досить просто визначити, чи становлять вони якусь загрозу. Торговці з возами, степові кочівники, бажаючі поторгувати з солдатами, охороняючими кордон (їх Беата ніколи не пропускала), купці, що по тих чи інших причинах вирішили їхати не звичайним шляхом, а одного разу — навіть особливі андерські частини, що поверталися з патрулювання.

Андерські гвардійські частини складалися з одних чоловіків, і Беаті здалося, що всі вони звикли без особливих зусиль справлятися з будь-якими труднощами. Вони не звернули жодної уваги на звичайних солдатів, таких як Беата.

Як тільки гвардійці підійшли, Беата наказала їм зупинитися. Вона знала, хто вони такі: капітан Тольберт повідомив їй і всьому відділенню про особливі андерські частини і наказав пропустити їх без затримки. Беата всього лише хотіла запитати, як солдат солдата, чи не потрібно їм чого.

Але вони й не подумали зупинятися. Їх командир лише хмикнув, проїжджаючи повз Беату на чолі колони здорованів.

Однак люди, що наближалися зараз, не були андерськими гвардійцями. Беата не могла визначити, хто це, але виглядали вони досить загрозливо. Сотні одягнених у чорну форму вершників, розосереджені по полю. Група зупинилася.

Навіть здалеку видовище було грізне.

Беата скосила очі і побачила, як Карина заносить било. Аннетта теж взялася за руків'я, щоб допомогти вдарити в Доміні Діртх.

Кинувшись вперед, Беата перехопила било в останній момент.

— Наказу ніхто не віддавав! Що це з вами? Ану відставити!

— Але, сержант, це ж солдати! — Занила Аннетта. — Багато солдатів. І вони не наші. Це-то я можу розгледіти! Беата відштовхнула дівчину.

— Вони подають сигнал. Ти що, не бачиш?

— Але, сержант Беата, — пхикала Аннетта, — це ж не наші люди! У них немає ніяких прав сюди наближатися…

— Ти навіть не знаєш ще, навіщо вони приїхали! — Беата була налякана і розсерджена, і не дарма: Карина із Аннетт ледве не вдарили у дзвін без наказу. — Спите ви, чи що? Ви навіть не знаєте, хто вони такі! Ви могли вбити ні в чому не винних людей! Обом — наряд поза чергою на сьогоднішню ніч і на весь наступний тиждень за непокору. Ясно?

Аннетта похнюпила голову. Карина відсалютувала, не знаючи, як реагувати на стягнення. Беата розлютилася б на всякого в своєму відділенні, хто без наказу спробував би дзвонити в Доміні Діртх, але в глибині душі вона раділа, що проштрафилися хакенки, а не андерки.

На горизонті вершник розмахував білим прапором, прив'язаним до палиці або списа. Беата не знала, на яку відстань вражає ворогів Доміні Діртх. Може, якби Карина з Аннетт вдарили у дзвін, ті люди і не загинули б, але після події з Тернером Беата сподівалася, що ніколи більше не побачить цю зброю в дії. Хіба що ворог сам піде в атаку.

Беата дивилася, як дивне військо чекає на місці, а кілька вершників направляються до блокпоста. Такі правила, як пояснили Беаті і солдатам довіреного їй відділення. Люди повинні розмахувати якимсь прапором, а якщо їх багато, то лише декільком з них дозволяється наблизитися до блокпоста, пояснити, з якою справою вони прибули, і попросити дозволу на проїзд. Ніякого ризику в тому, щоб дозволити під'їхати парі-трійці людей, не було, Доміні Діртх міг вбити ворога, навіть якщо він був усього лише в кроці від дзвону. Не важливо, наскільки близько під'їдуть чужинці. Та й скільки їх, якщо вже на те пішло.

Четверо чужинців, двоє піших і двоє верхових, наближалися, залишивши всіх решту позаду. Беата розгледіла, що це двоє чоловіків і дві жінки. Чоловік з жінкою верхи і чоловік з жінкою пішки.

На вершниці було щось таке…

Коли до Беати дійшло, хто ця жінка, у неї мало серце не вистрибнуло.

— Бачите? — Накинулася вона на Карину з Аннетт. — Розумієте, що могло статися, вдар ви в цю штуку? Ви тільки уявіть собі, що б тоді було!

Обидві дівчини в повній розгубленості дивилися на під'їжджаючих. У Беати коліна затремтіли при одній тільки думці про те, що ледве не сталося.

— Покладіть цю штуку на місце! — Гаркнула вона, потрясаючи кулаком. — І не смійте навіть наближатися до Доміні Діртх! Ясно вам?!

Карина з Аннетт відсалютували. Розвернувшись, Беата побігла вниз, перестрибуючи через дві сходинки. Вона і помислити не могла, що з нею трапиться таке.

Що вона зустрінеться з самою Матір'ю-сповідницею!

Жінка в довгому білому платті гордо сиділа в сідлі. Поруч з нею їхав чоловік. Ще одна жінка йшла пішки. Вона була вагітна. Зліва від Матері-сповідниці крокував чоловік у вільній одежі незрозумілого крою. При ньому був меч, але в піхвах.

Вершник, що їхав справа від Матері-сповідниці, був якимсь особливим. Беата ніколи ще таких не бачила. Весь у чорному, а за спиною розвівався золотий плащ. — Чи не той це чоловік, за якого збиралася заміж Мати-сповідниця? Лорд Рал? Вже виглядає-то він точно як справжній лорд. У Беати перехопило подих.

— Спускайтеся сюди! — Гаркнула Беата Аннетті з Кариною.

Дівчата збігли вниз, і Беата поставила їх в стрій. Капрал Марія Фовелем, Естелла Руффіні і Еммелін стояли праворуч від Беати. Парочка з платформи приєдналася до трьох андерців зліва — Норріса, Карла і Брайса. Вишикувавшись у лінійку, вони не зводили очей з під'їзджаючих чужоземців.

Коли Мати-сповідниця наблизилася, все відділення разом з Беатою, не чекаючи наказу, звалилося на коліна і схилилося в глибокому поклоні. Беата бачила прекрасне біле плаття Матері-сповідниці, її розкішне довге каштанове волосся. Ніколи ще Беата не бачила такого гарного і довгого волосся. Вона звикла бачити темні шевелюри андерців і руді голови хакенцев, але це каштанове, відливаюче на сонці темно-медовим відтінком волосся здавалося таким чудесними, немов їх власниця — якась неземна істота.

Беата раділа, що стоїть, опустивши голову, — вона до смерті боялася зустрітися поглядом з Матір'ю-сповідницею. І страх був куди сильніший цікавості.

Все життя вона чула розповіді про могутність Матері-сповідниці, про вплив її магії, про те, що одним поглядом вона здатна перетворити того, хто не припаде їй до вподоби, в камінь, або створити ще що-небудь жахливе.

Важко дихаючи, Беата ловила ротом повітря. Хто вона така? Жалюгідне хакенське дівчисько. Як може вона стати перед Матір'ю-сповідницею?

— Встаньте, діти мої, — пролунав голос. І цей голос — ласкавий, чистий і беззастережно добрий — заспокоїв страхи Беати. Вона ніколи не думала, що у Матері-сповідниці може виявитися такий… такий жіночний голос. Швидше її голос мав бути подібний до гласу духу, здатного віщати з вищого світу.

Беата разом з усім відділенням піднялася з колін, але голову не піднімала, як і раніше побоюючись дивитися на Матір-сповідницю. Беаті ніхто не говорив, як треба себе вести в таких випадках, адже нікому і в голову не прийшло, що таке може статися з нею, звичайною хакенською дівчиною. Але ось вона, Мати-сповідниця, перед нею, наяву.

— Хто тут головний? — Запитала так само ласкаво Мати-сповідниця, але не розрізнити владні нотки було просто неможливо. Ну що ж, у всякому разі — вона явно не збирається обрушувати блискавку комусь на голову. Беата не піднімаючи очей, зробила крок вперед.

— Я, Мати-сповідниця.

— І ти?..

Серце Беати як і раніше шалено калатало, і вона не змогла змусити себе угамувати тремтіння.

— Ваша покірна слуга, Мати-сповідниця. Сержант Беата.

Беата вся стиснулася, коли ласкаві пальці підняли її підборіддя. А потім вона подивилася прямо в зелені очі Матері-сповідниці. Це було все одно що дивитися на високого, красивого, усміхненого доброго духа.

Добрий дух чи ні, але Беата застигла, охоплена жахом.

— Рада з тобою познайомитися, сержант Беата. Це Дю Шайю, друг, — вказала вона. — І Джіан, теж друг. — Мати-сповідниця поклала руку на плече стоячого поряд з нею високого чоловіка. — А це — Магістр Рал, — представила вона, широко посміхаючись. — Мій чоловік.

Беата нарешті перевела погляд на Магістра Рала. Він теж люб'язно посміхався. Ніколи настільки знатні персони не посміхалися Беаті такою ось посмішкою. І все це відбувається зараз з нею тому, що вона вступила в армію Андера і стала нарешті хакенкою, що робить зараз добру справу всупереч своїй мерзенній хакенській сутності.

— Не заперечуєте, якщо я піднімуся і подивлюся на Доміні Діртх, сержант Беата? — Запитав Магістр Рал. Беате довелося спочатку відкашлятися.

— Ну… е-е… ні, пане. Тобто так, пане, будь ласка, я з задоволенням покажу вам Доміні Діртх. Тобто буду мати за честь. Тобто для мене це велика честь — показати вам Доміні Діртх.

— А наші люди? — Запитала Мати-сповідниця, милостиво поклавши край жалюгідному бурмотінню Беати. — Їм можна під'їхати, сержант?

— Вибачте мені, — вклонилася Беата. — Прошу вибачення. Звичайно, можна, Мати-сповідниця. Звичайно. Вибачте. Якщо дозволите, я про це подбаю.

Дочекавшись кивка Матері-сповідниці, Беата риссю злетіла вгору попереду Магістра Рала, відчуваючи себе повною дурепою через те, що не сказала Матері-сповідниці «ласкаво просимо в Андер». Схопивши ріг, вона протрубила для сусідів сигнал «все в порядку». Потім повернулася до чекаючих на чималій відстані солдатів і програла довгу ноту — дала знати, що їм дано дозвіл спокійно наблизитися до Доміні Діртх.

Магістр Рал вже піднімався сходами. Беата опустила ріг і притиснулася спиною до поручнів. У цій людині було щось таке, від чого у неї перехоплювало подих. Навіть сам міністр культури, до того, як він зробив з нею те, що зробив, не викликав у неї такого благоговіння, як цей чоловік, Магістр Рал.

І справа не тільки в його високому зрості, широченних плечах, сірих пронизливих очах, чорно-золотому вбранні з широким шкіряним поясом зі дивними символами і обробленими золотом шкіряними кошелями. Вся справа в його владному вигляді.

Він не виглядав таким лощеним і благопристойним, як високопоставлені андерці на зразок Далтона Кемпбелла або міністра культури. Ні, скоріше — шляхетним, рішучим і в той же час… небезпечним.

Смертельно небезпечним.

Він був красивим і ввічливим, але Беата нутром чула, що, якщо Магістр Рал раптом гнівно подивиться на неї своїми сірими очима, вона цілком може померти на місці від цього погляду.

Якщо хто і міг бути гідним чоловіком Матері-сповідниці, так це тільки він.

Вагітна жінка теж піднялася вгору, уважно вивчаючи все навколо. У цієї темноволосої жінки теж відчувалося щось шляхетне. Вона і той, другий чоловік, обидва чорняві, виглядали майже як андерці. Такої дивної сукні, як на цій жінці, Беата зроду не бачила: по всій довжині рукавів і на плечах були прикріплені різнокольорові смужки тканини.

— Ось Доміні Діртх, Магістр Рал, — вказала Беата. Вона хотіла назвати по імені також жінку, але її ім'я вилетіло у неї з голови, і вона ніяк не могла його згадати.

Лорд Рал оббіг поглядом величезний кам'яний дзвін.

— Його створили хакенці тисячі років тому, — повідомила Беата, — спеціально щоб знищувати андерців, але тепер це зброя слугує для збереження миру.

Заклавши руки за спину. Магістр Рал дивився на гігантську кам'яну споруду. Його уважні очі примічали всі дрібниці. Дівчина не пригадувала, щоб хтось ще так дивився на Доміні Діртх. Здавалося, Магістр Рал ось-ось заговорить з ним, а Доміні Діртх відповість.

— І як це могло бути, сержант? — Запитав він, не дивлячись на неї.

— Пробачте, пане?

Коли він нарешті повернувся, від погляду його сірих очей у Беати обірвався подих.

— Ну адже хакенці завоювали Андер, вірно? — Під пильним поглядом цих очей їй довелося докласти зусиль, щоб заговорити.

— Так, пане. — Голос Беати швидше був схожий на писк.

— Значить, по-вашому, завойовники волокли ці Доміні Діртх, — вказав він пальцем, — у себе на спині, сержант?

У Беати затремтіли коліна. Найбільше їй хотілося, щоб Магістр Рал не ставив запитань. Щоб він залишив її в спокої, відправився в Ферфілд і розмовляв там зі знатними розумними людьми, які вміють відповідати на запитання.

— Пане?

Лорд Рал повернувся і вказав на важкий дзвін.

— Цілком очевидно, що ці штуки сюди ніхто не приносив, сержант. Вони занадто великі. І їх дуже багато. Їх створили прямо тут, де вони стоять, і створили, безумовно, за допомогою магії.

— Але хакенські вбивці, коли захопили…

— Доміні Діртх спрямовані назовні, назустріч завойовникам, а не всередину, в сторону жителів-Андера, сержант. Абсолютно ясно, що це чисто оборонна споруда.

Беата судорожно проковтнув.

— Але нам говорили…

— Вам брехали. — Йому явно не подобалося те, що він бачить. — Це чисто оборонна споруда. — Він критичним поглядом окинув сусідні Доміні Діртх. — І спрацьовують вони одночасно. Вони стоять тут як оборонний рубіж. Вони ніколи не були зброєю загарбників.

Те, як він це сказав, мало не з жалем, підказувало Беаті, що Магістр Рал нікого не хоче образити. Швидше він просто говорив те, що прийшло йому на розум.

— Але хакенці… — Ледь чутно пробелькотіла Беата. Магістр Рал ввічливо чекав подальших заперечень. Думки Беати переплуталися остаточно.

— Я неосвічена людина, Магістр Рал. Я всього лише злобна по натурі хакенка. Пробачте, що я недостатньо освічена, щоб як слід відповісти на ваші запитання.

— Щоб побачити те, що прямо у вас перед очима, зовсім не потрібно особливої освіти, сержант Беата, — зітхнув він. — Потрібно лише поворушити мізками.

Беата мовчала як риба, нездатна продовжувати бесіду. Ця людина — дуже знатна. Вона дещо чула про Магістра Рала, про те, який він могутній, про те, що він чарівник, здатний перетворити день на ніч і поміняти місцями небо і землю. І правив він не однією лише країною, як міністр культури і Суверен, а цілою таємничою Д'харіанською імперією. А тепер ось ще забирає під свою владу і всі Серединні Землі.

Але він же і чоловік Матері-сповідниці. Беата бачила, з яким виразом Мати-сповідниця дивиться на Магістра Рала. І з цього погляду зрозуміла, що Мати-сповідниця любить і поважає його. Це було ясно як день.

— Ти слухай, що він говорить, — зауважила вагітна жінка. — Адже він ще й Шукач Істини.

Беата широко відкрила рот, а потім швидко заторохтіла, поки страх не встиг повністю оволодіти нею.

— Значить, це у вас Меч Істини, пане? — А Беаті здавалося, що біля його стегна висить нічим не примітний меч, такий же, як усі інші. Чорні піхви, обернуте шкірою руків'я.

Магістр Рал дістав меч з піхов і тут же сунув назад.

Погляд його потьмянів.

— Це? Ні… Це не Меч Істини. Його у мене з собою немає… в даний момент.

Беата не наважилася запитати чому. Шкода, що їй не вдалося побачити меч. Адже він чарівний. От було б здорово, якщо б вона на власні очі побачила Меч Істини, про який Несан так багато розповідав. Вона, а не Несан. Опинившись на службі в армії і відповідаючи за Доміні Діртх, Беата робить набагато більше, ніж коли-небудь вдасться Несану.

Магістр Рал знову обернувся до величезної кам'яної споруді. Здавалося, він забув про оточуючих, зосередившись на поточеному дощами і вітрами камені. Він стояв нерухомо, як статуя, і здавався єдиним цілим з кам'яним колосом.

Магістр Рал простягнув руку, щоб торкнутися Доміні Діртх.

Жінка перехопила його зап'ясті.

— Ні, мій чоловік. Не чіпай це. Це…

Магістр Рал подивився їй в очі і закінчив:

— Зло.

— Значить, ти теж це відчуваєш?

Він кивнув.

«Звичайно, це зло, — хотіла сказати Беата. — Його ж зробили хакенці».

Але тут вона усвідомила почуте. Ця жінка назвала Магістра Рала чоловіком. Але ж Мати-сповідниця сказала, що він її чоловік!

Магістр Рал, помітивши, що його військо на підході, заквапився вниз через дві сходинки. Жінка, ще раз глянувши наостанок на Доміні Діртх, рушила за ним слідом.

— Чоловік? — Не втрималася Беата від питання. Звівши підборіддя, вагітна жінка повернулася до Беате:

— Так. Я дружина Магістра Рала, Шукача, Кахаріна, Річарда.

— Але… Але ж Мати-сповідниця сказала…

— Так, ми обидві — його дружини, — знизала плечима жінка.

— Обидві? Дві…

Жінка почала спускатися по сходах.

— Він — знатний пан. І може мати не одну дружину. — Зупинившись на секунду, жінка озирнулася на Беату. — Колись у мене було п'ятеро чоловіків.

Беата, витріщивши очі, дивилася, як жінка спускається вниз. Стукіт копит сповіщав про наближення вершників, Беата і уявити собі не могла, що можуть бути такі люті воїни. І пораділа, що її добре навчили. Капітан Тольберт сказав, що з її виучкою вона зможе захистити Андер від кого завгодно, навіть від таких от солдатів.

— Сержант Беата, — окликнув її знизу Магістр Рал. Беата підійшла до поручнів. Магістр Рал стояв біля свого коня. Мати-сповідниця, підібравши поводи, вже вставила ногу в стремено.

— Слухаю, пане?

— Гадаю, ви дзвонили в цю штуку приблизно тиждень тому?

— Ні, пане, не дзвонили.

— Дякую, сержанте. — Він повернувся до коня.

— Він тоді сам задзвонив.

Магістр Рал застиг. Вагітна жінка різко обернулася. Мати-сповідниця, яка вже майже залізла на коня, зістрибнула на землю.

Беата побігла вниз, щоб не кричати на всю околицю про подробиці тої події. Солдати її відділення відійшли в сторону, побоюючись плутатися під ногами таких знатних осіб. Побоюючись, як підозрювала Беата, що Мати-сповідниця може спопелити їх поглядом. Беата як і раніше побоювалася цієї жінки, але вже не так сильно.

Магістр Рал свиснув своїм солдатам і жестом велів поспішати і проїзджати швидше мимо Доміні Діртх на той випадок, якщо раптом дзвін надумає знову задзвонити сам по собі. Сотні вершників галопом понеслися по обидвох сторонах гігантської споруди, а Магістр Рал тим часом повів Мати-сповідницю, вагітну жінку і другого чоловіка за кам'яний фундамент.

Як тільки жінки опинилися в безпеці, він згріб Беату за комір і швидко відволік геть від зони дії Доміні Діртх. Беата застигла перед Магістром Ралом по стійці «струнко». Більше від страху.

Магістр насупився, і у Беати жижки затрусилися.

— Що сталося? — Тихо запитав він таким голосом, від якого Доміні Діртх цілком міг задзвонити знову.

Мати-сповідниця підійшла і стала поруч з ним. Вагітна жінка зайняла місце по іншу руку Магістра Рала.

— Ну, ми й самі не знаємо, пане. — Беата облизнула пересохлі губи. — Один з моїх солдатів… Тернер його звали… — Вона вказала за спину лорда Рала. — Він якраз був у патрулі, коли ця штука задзвонила. Моторошний був звук. Просто жахливий. А Тернер…

Беата відчула, як по щоці потекла сльоза. Вона зовсім не хотіла показувати свою слабкість перед цією людиною і Матір'ю-сповідницею, але не могла впоратися з собою.

— Вдень, ближче до вечора? — Уточнив Магістр Рал. Беата кивнула.

— А звідки ви знаєте? — Магістр Рал не відповів.

— Всі вони задзвонили? Не тільки цей, а по всьому кордоні, так?

— Так, пане. І причини тому ніхто не знає. Офіцери потім все перевірили, але нічого не змогли нам сказати.

— Людей багато загинуло? — Беата опустила очі.

— Так, пане. Мій підлеглий і багато інших, як мені сказали. Фургони з торговцями біля кордону, люди, які поверталися в Андер. Всі, хто опинився по той сторону Доміні Діртх, коли вони задзвонили… Це було жахливо. Загинути ось так…

— Ми все розуміємо, — зі співчуттям сказала Мати-сповідниця. — І шкодуємо про ваші втрати.

— Отже, ніхто не має уявлення, чому вони задзвонили? — Продовжував розпитування Магістр Рал.

— Ні, пане В усякому разі, нам ніхто причини не називав. Я розмовляла з сусідніми відділеннями, і у них те ж саме. У них теж Доміні Діртх задзвонили самі по собі, і ніхто не знає чому. Приїхали потім офіцери, вони теж не знають причини, тому що розпитували в нас, як це сталося.

Магістр Рал кивнув, явно про щось глибоко задумавшись. Вітер розвівав його золотий плащ. Мати-сповідниця прибрала з обличчя пасмо волосся. Те ж зробила і вагітна дружина Магістра Рала.

— І це всі, хто охороняє кордон? — Вказав лорд Рал на стояче в сторонці відділення. — Тільки ось ці ось кілька солдатів?

Беата глянула на нависаючу над ними зброю.

— Ну, взагалі-то достатньо і однієї людини, щоб задзвонити в Доміні Діртх, пане.

Магістр Рал знову оцінююче подивився на відділення.

— Припустимо. Дякую за допомогу, сержант. Магістр Рал і Мати-сповідниця швидко сіли на коней. Мати-сповідниця і двоє піших рушили вперед, а Магістр Рал повернувся до Беати:

— Скажіть, сержант Беата, як по-вашому, я і Мати-сповідниця — ми не такі хороші, як андерці? Нас ви теж вважаєте злими по натурі?

— О ні, пане! Тільки хакенці народжуються з мерзенною душею. Ми ніколи не зможемо стати такими ж хорошими, як андерці. Наші душі розбещені і не можуть очиститися. Їх же душі чисті і не можуть бути розбещеними. Ми ж навіть не зможемо ніколи очиститися повністю. Можемо лише сподіватися стримувати нашу мерзенну природу.

Сумно посміхнувшись, він м'яко вимовив:

— Беата, Творець не творить зла. Він не може створювати злі душі і наділяти ними вас. У вас закладено стільки ж добра, скільки і у всіх інших. І у андерців схильність до зла така ж, як і у всіх.

— Нас вчили інакше, пане.

Його кінь загарцював, бажаючи іти вперед. Поплескавши його по гладкій гнідій шиї, Магістр Рал заспокоїв коня.

— Як я вже казав, вас вчили неправильно. Ти така ж сама, як і всі інші люди, Беата, — андерці чи, хакенці або хто інший. У цьому і полягає мета нашої боротьби — забезпечити, щоб у всіх людей були рівні можливості. Будьте обережніше з цією штукою, сержант Беата. З цим Доміні Діртх.

Беата козирнула:

— Слухаю, пане. Я неодмінно так і зроблю. — Пильно дивлячись їй в очі, Магістр Рал у відповідаючому салюті притиснув кулак до серця. А потім його кінь рвонув з місця в галоп і понісся навздогін за рештою.

Дивлячись йому вслід, Беата раптом зрозуміла, що з нею тільки що відбулася найбільш неймовірна в житті річ — вона розмовляла з Матір'ю-сповідницею і Магістром Ралом.

51

Коли Далтон увійшов до кімнати, Бертран Шанбор підняв погляд. Дружина Бертрана стояла біля різьбленого столу. Далтон швидко обмінявся з нею поглядом. Він трохи здивувався, побачивши її тут, але подумав, що справа здалася їй достатньо серйозною, щоб обговорити його з чоловіком.

— Ну? — Прорік Бертран.

— Вони підтвердили наявні у нас відомості, — повідомив Далтон. — Вони бачили це своїми власними очима.

— А солдати з ними є? — Поцікавилася Хільдемара. — Ці відомості теж відповідають істині?

— Так. Близько тисячі.

Тихо вилаявшись, вона потарабанила пальцями по столу.

— І ці придурки на кордоні їх пропустили не моргнувши оком!

— Ми самі виростили таку армію, — нагадав їй Бертран, встаючи з-за столу. — Зрештою, наші «особливі андерські частини» вони пропустили теж.

— Людей на кордоні звинувачувати не можна, — похитав головою Далтон. — Не могли ж вони, справді, відмовити у в'їзді Матері-сповідниці! А чоловік, треба думати, не хто інший, як сам Магістр Рал.

У припадку люті міністр жбурнув кришталеву ручку. Вдарившись в стіну, вона покотилася по підлозі. Підійшовши до вікна, Бертран сперся на підвіконня і втупився в небо.

— В ім'я Творця, Бертран, візьми себе в руки! — Роздратовано вигукнула Хільдемара.

Бурий від люті, він повернувся і погрозив їй пальцем.

— Це може зруйнувати все! Ми роками трудилися над цим, налагоджували зв'язки, засівали зерно, дбайливо обробляли сходи — і ось тепер, коли ми нарешті вже майже готові зібрати безцінний урожай, приїжджає вона з цим… цим д'харіанським негідником лордом Ралом!

— Ну так, і погроза кулаком — кращий спосіб вирішити задачу! — Схрестила руки на грудях Хільдемара. — Клянуся Творцем, Бертран, деколи в тебе здорового сенсу не більше, ніж у п'яного рибалки!

— І пихата дружина, яка доводить до цього стану! — Скрегочучи зубами, він відкинув убік стілець, явно готуючись вибухнути довжелезною тирадою. Далтон вже майже бачив, як у Хільдемари вигинається спина, настовбурчується шерсть і виростають кігті.

Зазвичай, коли ця парочка приймалася скандалити, на Далтона звертали уваги не більше, ніж на меблі. Але цього разу йому було чим зайнятися крім очікування, коли ця лайка закінчиться. В залежності від того, яке рішення буде прийнято, йому треба буде видати відповідні накази. І розставити людей по місцях.

Він подумав про Франку, розмірковуючи, чи не повернулися до неї її здібності. Останнім часом Далтон її рідко бачив, а коли бачив, Франка здавалася зайнятою. І досить багато часу проводила в бібліотеці. У такий час, як зараз, її допомога була б дуже цінною. Справжня допомога.

— Мати-сповідниця з Магістром Ралом скачуть швидко, мої люди випередили їх лише на один перегін, — сказав Далтон перш, ніж Бертран встиг обрушитися на дружину. — Вони будуть тут через годину, щонайбільше — дві. Ми повинні бути готові.

Бертран спробував спопелити його поглядом, потім присунув стілець і сів, склавши руки на столі.

— Так, Далтон, ти правий. Абсолютно правий. В першу чергу слід прибрати Стейна з його людьми з очей геть. Буде дуже недоречно, якщо…

— Я вже дозволив собі подбати про це, міністр. Частину з них відправив інспектувати хлібосховища, а інші побажали вивчити стратегічні підходи до Андера.

— Відмінно! — Підняв голову Бертран.

— Ми занадто багато років трудилися над цим, щоб тепер, коли ми вже так близько до мети, втратити все! — Заявила Хільдемара. — Однак якщо ми будемо зберігати холоднокровність, я не бачу підстав і далі не діяти так, як ми планували.

Її чоловік кивнув, явно охолонувши, як з ним зазвичай бувало, коли він починав думати над серйозними речами. У міністра малася дивна здатність спалахувати як порох, а буквально в наступну мить уже посміхатися як ні в чому не бувало.

— Можливо. Як близько Орден? — Звернувся він до Далтона.

— Далеченько поки, міністр. «Особливі андерські частини» Стейна, які прибули позавчора, повідомили мені, що основним силам ще тижнів чотири шляху. Може, трохи більше.

Бертран, вигнувши брову, знизав плечима. На його губах промайнула хитра посмішка.

— Значить, нам потрібно просто-напросто пограти в кішки-мишки з Матір'ю-сповідницею і Магістром Ралом.

Упершись кулаками в стіл, Хільдемара нависла над чоловіком.

— Ці двоє, Мати-сповідниця і Магістр Рал, будуть вимагати від нас відповіді. Вони вже давно роз'яснили нашим представникам в Ейдіндрілі, який вибір перед нами стоїть. І відправили їх додому з пропозицією або приєднатися до Д'харіанської імперії, або зіткнутися з ймовірністю захоплення, в результаті якого ми втрачаємо всю владу у власній країні.

Далтон був з нею повністю згоден.

— Саме на нашу країну вони обрушаться в першу чергу, якщо ми відмовимося здатися на їх умовах. Будь ми якою-небудь маленькою незначною країною, вони б просто-напросто залишили нас у спокої, але оскільки ми — те, що ми є, у разі відмови капітулювати ми опинимося найпершою мішенню.

— І у них, як я чула, є армія десь на півночі, — добила чоловіка Хільдемара. — Магістр Рал — не та людина, з якою можна не рахуватися або приймати за дурника. Деякі інші країни — в тому числі Яру, Галея, Хергборг, Греннідон і Кельтон — вже повалені або приєдналися добровільно. У Магістра Рала є вельми значні власні війська в Д'харі, але в сукупності з арміями цих країн його сила буде просто приголомшлива.

— Але не всі вони тут поблизу. — З якоїсь причини Бертран раптом повністю заспокоївся. — Орден цілком здатний їх знищити. А Доміні Діртх змете з лиця землі будь-які сили Д'харіанської імперії.

Далтон визнав таку впевненість необгрунтованою.

— З моїх джерел мені відомо, що цей самий Магістр Рал — чародій якихось рідкісних здібностей. До того ж він Шукач Істини. Боюся, така людина відшукає спосіб справитися з Доміні Діртх.

— До того ж, — гнівно блиснула очима Хільдемара, — Мати-сповідниця, Магістр Рал і близько тисячі їх солдат уже всередині країни, за лінією Доміні Діртх. Вони вимагатимуть нашої капітуляції. І якщо таке станеться, нашій влади кінець. А Орден з'явиться сюди через кілька тижнів. До шапкового розбору. — Вона погрозила чоловікові пальцем. — Ми працювали занадто багато років, щоб тепер все разом втратити!

Бертран, посміхнувшись, потарабанив по столу. — Значить, як я вже сказав, нам доведеться пограти з ними в кішки-мишки, чи не так, моя мила?

Річард з Келен рухалися до маєтку міністра культури. За ними по дорозі чорної змійкою летіли д'харіанські солдати. Чорної змійкою, що вилискувала сталлю. До заходу сонця залишалося близько години, але вони нарешті таки добралися до місця.

Річард, спостерігаючи за кружляючим над ними цікавим вороном, відліпив від змоклий грудей вологу д'харіанську туніку. Хриплим карканням птах сповіщав про свою царствену присутність, як це люблять робити всі ворони.

Деньок видався теплим і вологим. Вони з Келен переодяглися в запасний одяг, наданий їм солдатами, щоб їх власні одежі залишалися чистими і в них можна було б іти на майбутню зустріч. А що зустріч буде, вони знали точно.

Озирнувшись, Річард наткнувся на убивчий погляд Дю Шайю. Щоб не затягувати поїздку ще на день і швидше дістатися до місця, він змусив її їхати верхи. Їх подорож і так тяглася дуже довго.

Бака-тау-мана терпіти не могли їздити верхи. І як правило, Дю Шайю просто не звертала уваги на його слова, коли він наказував їй сісти на коня. Але цього разу вона зрозуміла, що, якщо не послухає, її чекати ніхто не стане.

Судячи з усього. Карі знадобилося досить багато часу, щоб знайти армію генерала Райбаха і відправити Річарду ескорт. Річард з Келен і бака-тау-мана занадто довго йшли пішки по весняних калюжах. І не дуже далеко відішли, коли їх нарешті наздогнав д `харіанський кінний ескорт з вільними кіньми.

Та ще Дю Шайю протестувала без кінця, що їзда верхи зашкодить її дитині, тому самому, що Річард попросив її виносити. Саме через її вагітність Річард і не дуже наполягав, щоб вона їхала верхи.

Почати з того, що він взагалі не хотів, щоб Дю Шайю їхала з ними. Коли прибули д'харіанці із запасними кіньми і провіантом, вона навідріз відмовилася повертатися додому, як обіцяла раніше.

Треба віддати їй належне, під час подорожі Дю Шайю жодного разу не поскаржилася на труднощі. Але коли Річард змусив її сісти на коня, Дю Шайю прийшла в лють.

Келен, яка спочатку досить прохолодно сприймала присутність мудрої жінки бака-тау-мана, змінила своє ставлення з того дня, як Річард впав з коня, адже Дю Шайю врятувала йому життя. Так, у всякому разі, вважала Келен. Річард же сильно сумнівався, що його порятунок — заслуга Дю Шайю.

Він ніяк не міг до кінця зрозуміти, що ж насправді тоді відбулося. Побачивши Доміні Діртх і довідавшись, що вони задзвонили самі по собі якраз тоді, коли він ледь не помер від дикого болю, Річард зрозумів, що все це взаємопов'язане, і не вірив, що Дю Шайю має до цього якесь відношення. Сталося щось набагато більш важливе, ніж думала мудра жінка. Більш важливе — більш складне, хоча Річард і не знав поки що.

З того самого моменту, як Річард побачив Доміні Діртх, він відмовився зупинятися заради чого б то не було. І Дю Шайю, відчувши те, що відчув і він біля цих кам'яних дзвонів, стала куди поступливішою. Тепер вона не заперечувала проти поспіху.

Запримітивши вдалині курний шлейф вершника, Річард підняв руку. Він чув, як наказ зупинитися передавали далі по рядах. Колона встала. І коли військо зупинилося, Річард раптом зрозумів, скільки ж від них було шуму.

— Мабуть, це нас вітати збираються, — повідомила Келен.

— Далеко ще до маєтку міністра? — Поцікавився Річард.

— Не дуже. Ми вже далі ніж на півдорозі від Ферфілда. Може, близько милі.

Річард з Келен спішилися, щоб зустріти під'їзжаючого вершника. Один з солдатів прийняв у Келен поводи. Річард віддав йому і свою вуздечку, а потім відійшов від колони. За ним рушила одна лише Келен. Річарду довелося дати сигнал, щоб солдати не утворювали навколо них захисний коло.

Молодий чоловік зістрибнув з коня, не встиг той толком зупинитися. Тримаючи в одній руці вуздечку, він шанобливо схилив коліно. Келен привітала гінця як годиться Матері-сповідники, і юнак встав. Він був одягнений в темні штани, чорні чоботи, білу сорочку з химерним мереживним коміром та манжетами, дублет в чорно-коричневу клітку на бежевому фоні.

— Магістр Рал? — Схилив він руду голову.

— Цілком вірно. — Юнак випростався.

— Я — Роулі. Міністр культури послав мене, щоб я вітав вас від його імені. Він щасливий, що ви з Матір'ю-сповідницею вшанували своєю присутністю Андер.

— Не сумніваюся, — хмикнув Річард. Келен тицьнула його в бік.

— Спасибі, Роулі. Нам потрібно місце, де наші люди можуть розбити табір.

— Так, Мати-сповідниця. Міністр наказав мені передати вам, що ви можете вибирати будь-яке місце на ваш розсуд. Якщо вас це влаштує, можете розташуватися в маєтку.

Річарда це зовсім не влаштовувало. Він не хотів, щоб його люди опинилися в замкнутому просторі. Він хотів, щоб воїни були поблизу, але могли при цьому зайняти гарну оборонну позицію. Що б там не думали інші, він зобов'язаний вважати це місце потенційно ворожою територією.

— Як щодо того, щоб зупинитися тут? — Вказав він на поле. — Землевласникові ми, зрозуміло, весь збиток відшкодуємо.

— Якщо вам так завгодно, лорд Рал, — вклонився Роулі. — Міністр бажає, щоб вибір був за вами. Земля тут громадська, а хлібів надлишок, так що ніякого відшкодування не буде потрібно. Коли ви розмістите ваш ескорт, то, якщо вам буде завгодно, міністр хотів би запросити вас на вечерю. Він попросив мене передати, що з нетерпінням чекає зустрічі з вами і жадає знову бачити Мати-сповідницю.

— Ми не…

Келен знову тицьнула його ліктем.

— Ми з радістю приймаємо запрошення міністра Шанбора. Однак попросіть його поставитися з розумінням до того, що ми приїхали здалеку і втомилися. І будемо вдячні, якщо вечеря буде недовгою, не більше трьох змін.

Роулі був явно не готовий до подібного прохання, але пообіцяв негайно його передати.

Як тільки юнак відбув, біля Річарда з'явилася Дю Шайю.

— Тобі треба помитися! — Оголосила вона. — Джіан говорить, що тут неподалік, за пагорбом, є ставок. Пішли викупаємося.

Брови Келен сповзли до перенісся. Дю Шайю нудотно посміхнулася.

— Я завжди повинна це пропонувати сама, — повідомила вона. — Він вічно соромиться, коли ми миємося разом. Його обличчя червоніє. — Вона вказала на фізіономію Річарда. — Ось прямо як зараз, коли ми роздягаємося перед купанням. Він ось так червоніє кожен раз, як велить мені роздягнутися.

— Та ну? — Схрестила руки Келен. Дю Шайю закивала.

— Тобі теж подобається з ним купатися? Здається, він це любить. Купатися з жінками.

Тільки тепер Річард зрозумів, наскільки незадоволена Дю Шайю прогулянкою верхи і як вона жадає зрівняти рахунок.

Зелені очі Келен звернулися на Річарда.

— Що в тебе за вічні історії з жінками і водою? Річард знизав печами, не маючи нічого проти цієї гри.

— Хочеш скласти нам компанію? Це може виявитися весело. — Підморгнувши Келен, він схопив Дю Шайю за руку. — Ну, пішли, дружина. Ми з тобою підемо перші. А Келен, можливо, приєднається до нас пізніше.

Дю Шайю вирвала руку. Для неї жарт зайшла занадто далеко.

— Ні! Я не бажаю підходити до води!

В її очах промайнув неприкритий жах. Вона зовсім не хотіла, щоб шими знову спробували її втопити.

52

Річард нетерпляче зітхнув, спостерігаючи за людьми, які насолоджуватися вечерею. Вечеря у вузькому колі, як назвав це дійство Бертран Шанбор. Кален шепнула Річарду, що по андерських мірках вечеря на п'ятдесят — шістдесят персон дійсно вважається вечерею у вузькому колі.

Коли Річард дивився на гостей, багато з них, особливо чоловіки, відводили погляд. А ось жінки — ні. Велика удача — судячи з того, як вони грали йому оченятами, — що Келен не ревнива. До Дю Шайю вона насправді не ревнувала зовсім, відмінно знаючи, що та лише кепкує над ним. Однак Річард знав, що йому ще належить пояснюватися з приводу того абсолютно невинного давнього купання з Дю Шайю.

Виявилося досить скрутним пояснювати що б то не було Келен, коли навколо практично постійно юрмилися люди. Навіть коли вони спали, їх охороняли мечники, а тепер ще й д'харіанські солдати. Не надто інтимна обстановка, а про романтику і говорити не доводиться. Річард вже почав забувати, що вони з Келен одружені, настільки давно їм не доводилося побути наодинці.

Однак у порівнянні з тим, що ще належить, ці незручності здавалися незначними. Думки про те, що через розгулюючих на свободі шимів гинуть люди, не надто сприяли близькості.

Сидячи зараз поруч з Келен і дивлячись, як світло ламп відбивається в її зелених очах і грає в волоссі, як густі каштанові пасма струмують по її шиї, Річард раптом згадав про те, як кілька тижнів тому в останній раз займався з Келен любов'ю в будинку духів. Згадував її ніжне голе тіло. Ця картина постала перед його уявним поглядом як наяву.

Келен кашлянула.

— Він задав тобі питання, Річард, — шепнула вона.

— Що? — Моргнув Річард.

— Міністр Шанбор задав тобі питання. Річард повернувся до міністра:

— Прошу вибачення, задумався. Про одну важливу справу.

— Нічого страшного, — усміхнувся міністр Шанбор. — Я просто поцікавився, де ви виросли.

Раптово Річард згадав те, що, здавалося, давно забув: як він боровся зі своїм старшим братом. Зведеним братом Майклом. Він тоді так насолоджувався їх спільними іграми. Веселий був час.

— О, ну як вам сказати… Там, де бували гарні бійки.

— Гадаю… Вважаю, у вас був хороший вчитель. — Міністр явно підбирав слова.

Пізніше, коли вони виросли, зведений брат здав Річарда Даркену Ралу. Майкл зрадив багатьох. Через зраду Майкла загинуло чимало невинних людей.

— Так, — кивнув Річард. Спогади стали стіною між ним і міністром. — У мене дійсно був хороший вчитель. Минулої зими я наказав відрубати йому голову.

Міністр зблід.

Річард знову обернувся до Келен.

— Відмінна відповідь, — прошепотіла вона, ховаючи усмішку і прикриваючись серветкою, щоб її не можна було почути за грою розташованої перед столом арфянки.

Пані Шанбор, яка сиділа по іншу руку від Келен, навіть якщо і чула слова Річарда, то не подала виду. Далтон Кемпбелл поруч з міністром вигнув брову. Дружина Кемпбелла, Тереза — мила жінка, на думку Річарда, — не чула нічого. Коли Далтон пошепки передав їй слова Річарда, її очі розширилися, але скоріше від захвату, ніж від жаху.

Келен попередила його, що ці люди визнають силу, і порадила, якщо він хоче домогтися співробітництва, налякати, а не пропонувати вигоди.

Міністр, тримаючи в руці шматок м'ясного рулету в червоному соусі, який стікав йому на пальці, явно бажав перевести розмову в більш безпечне русло.

— Чи не бажаєте покуштувати м'яса, лорд Рал? — Запропонував він.

Річарду здавалося, що м'ясна зміна триває уже биту годину. І він вирішив сказати міністру чисту правду.

— Я бойовий чародій, міністр Шанбор. І як і мій батько, Даркен Рал, не їм м'яса. — Річард зробив паузу, щоб переконатися, що його слухають всі сидячі за столом. — Бачте, чарівники повинні у своєму житті дотримуватися рівноваги. І відмова від м'яса врівноважує вчинені мною вбивства.

Арфістка взяла фальшиву ноту. Всі інші затамували подих.

— Я впевнений, — порушив мертву тишу Річард, — що вам вже відома зроблена мною для Серединних Земель пропозиція приєднатися до нас. Умови висунуті чесні і рівні для всіх. Ваші представники напевно вже повідомили вам про них. Якщо ви приєднаєтеся добровільно, ваш народ буде прийнятий з радістю. Якщо ви виступите проти нас… Що ж, якщо ви відмовитеся, то ми прийдемо і завоюємо вас, і тоді умови будуть жорсткими.

— Мені так і сказали, — кивнув міністр.

— І вам повідомили, що я повністю підтримую Магістра Рала? — Вступила в розмову Келен. — Вам відомо, що я раджу всім країнам приєднатися до нас?

— Так, Мати-сповідниця, — злегка нахилив голову міністр. — І будь ласка, не сумнівайтеся, що ми високо цінуємо вашу мудру пораду.

— Чи треба це розуміти так, що ви маєте намір приєднатися до нас в нашій боротьби за свободу, міністр?

— Ну… Бачте, Мати-сповідниця, все не так просто.

— Чудово, — вимовив Річард, почавши підніматися. — Значить, я зустрінуся з Сувереном.

— Ви не можете, — сказав Далтон Кемпбелл. Річард, закипаючи, опустився на місце. — Це чому ж?

Міністр облизав губи.

— Справа в тому, що Суверен, хай благословить Творець його душу, дуже хворий. Він прикутий до ліжка. Навіть я не можу побачити його. Він не в змозі говорити, як мені повідомили лікарі і його дружина. Спробувати поговорити з ним — даремне заняття, тому що він практично весь час без свідомості.

— Мені дуже шкода! — Вимовила Келен. — Ми не знали.

— Ми охоче відведемо вас до Суверена, Мати-сповідниця, Магістр Рал, — щиро запевнив Далтон Кемпбелл, — але він настільки хворий, що не зможе нічого вам відповісти.

Арфістка заграла більш гучну і складну мелодію, перебираючи мало не всі струни.

— Значить, вам доведеться вирішувати без нього, — відрізав Річард. — Імперський Орден уже в Новому світі. І нам потрібні всі сили, які ми зможемо залучити, щоб протистояти його натиску, інакше чорна тінь накриє всіх нас.

— Що ж, — відповів міністр, зосереджено збираючи щось невидиме зі скатертини. — Я хочу, щоб Андер приєднався до вас у вашій благородній боротьбі. Дійсно хочу. Як, я переконаний, і більшість жителів Андера…

— Відмінно. Значить, питання вирішене.

— Не зовсім. — Міністр Шанбор підняв погляд. — Хоча я цього хочу, як і моя дружина, а Далтон Кемпбелл нам це вельми настійно радить, ми не можемо самі вирішувати таке важливе питання.

— Директори? — Уточнила Келен. — Так з ними ми можемо поговорити прямо зараз.

— І вони теж, — погодився міністр, — але справа не тільки в них. Є й інші, хто повинен взяти участь у вирішенні такого доленосного питання.

— І хто ж? — Спантеличено запитав Річард. Міністр відкинувся на стільці і деякий час оглядав зал, перш ніж спрямувати свої темні очі на Річарда.

— Народ Андера.

— Ви — міністр культури! — Вигукнула Келен. — Ви говорите від їхнього імені. Вам достатньо сказати, що буде так, і все.

— Мати-сповідниця, Магістр Рал, — розвів руками андерець, — ви ж просите нас відмовитися від нашого суверенітету. Вимагаєте капітуляції. Я не можу одноосібно вирішувати таке питання.

— Саме тому це і зветься капітуляцією! — Рішуче промовив Річард.

— Але ви хочете, щоб наш народ перестав бути тим, що він є, і стати єдиним з вами та вашим народом. Мені здається, ви не розумієте, що це значить. Ви просите нас відмовитися не тільки від нашої самостійності, але і від нашої культури. Хіба ви не бачите? Ми можемо перестати бути тим, що ми є. Нашій культурі тисячі років. І ось тепер з'явилися ви, одна людина, і вимагаєте, щоб цілий народ відмовився від своєї історії? Невже ви думаєте, що нам так легко відмовитися від нашої спадщини, наших звичаїв, нашої культури?

Річард потарабанив пальцями по столу. Він оглянув гостей, які насолоджуватися вечерею, не маючи ні найменшого уявлення про ті серйозні речі, що обговорюються зараз за верхнім столом.

— Ви неправильно це трактуєте, міністр. Ми зовсім не маємо наміру знищувати вашу культуру. — Річард нахилився ближче до андерця. — Хоча з того, що мені доводилося чути, в ній є деякі несправедливі аспекти, яких ми не допустимо. За нашим законом всі рівні. І якщо ви будете дотримуватися загальних законів, ви можете зберігати вашу культуру скільки завгодно.

— Так, але…

— У першу чергу це необхідно для збереження свободи сотень тисяч жителів Нового світу. Ми не можемо ставити під загрозу так багато людей. Якщо ви до нас не приєднаєтеся, ми вас захопимо. А коли це станеться, ви будете позбавлені права голосу при прийнятті загальних законів і виплатите контрибуцію, яка виб'є з колії вашу країну на кілька поколінь. — Очі Річарда горіли так, що міністр навіть злегка відсунувся. — Але буде куди гірше, якщо Імперський Орден добереться до вас першим. Вони не будуть вимагати контрибуції. Вони вас знищать. Переб'ють і поневолять вас.

— Імперський Орден зажадав капітуляції Ебініса, — стримано повідомила Келен. — Я була там. І бачила, що сотворили імперці з жителями, коли ті відмовилися здаватися і ставати рабами. Солдати Імперського Ордена піддали тортурам і вирізали всіх чоловіків, жінок і дітей в місті. Всіх до єдиного. Ніхто не залишився в живих.

— Ну, кожен, хто…

— У різанині брали участь понад п'ятдесят тисяч імперців, — крижаним тоном продовжила Келен. — Я командувала військами, які перебили їх. Ми вбили всіх до останнього тих солдатів і офіцерів Ордена, які брали участь у різанині в Ебінісі. — Келен нахилилася до міністра. — Багато з них молили про милосердя. Але я проголосила моєю владою Матері-сповідники, що Ордену не буде ніякої пощади! І сюди входять і ті, хто виступає на його стороні. Ми знищили цих людей всіх до єдиного, міністр. Всіх до єдиного.

Після цих слів за столом повисло загальне мовчання. Тереза, дружина Далтона Кемпбелла, виглядала так, ніби готова тікати звідси світ за очі.

— Ваше єдиний порятунок — приєднатися до нас, — нарешті сказав Річард. — Разом ми утворимо величезну силу, здатну перевернути Орден і зберегти мир і свободу в Новому світі.

— Як я вже сказав, — заговорив міністр Шанбор, — будь вибір за мною, я б погодився приєднатися до вас. І моя дружина теж. І Далтон. Тільки справа в тому, що імператор Джеган зробив щедру пропозицію, запропонував мир і…

— Що?! — Келен схопилася. — Ви ведете переговори з цими вбивцями?!

Деякі гості в залі перервали свої бесіди і глянули на верхній стіл. А деякі, як зауважив Річард, взагалі весь час не відривали очей від міністра і його гостей.

Міністр вперше не розгубився.

— Коли твоїй країні загрожують дві протистоячі одна одній сили, ні одну з яких ми не запрошували, наш обов'язок вождів і радників вислухати обидві сторони. Ми не хочемо воювати, але війна сама прийшла до нас. І ми зобов'язані з'ясувати, який вибір нам пропонують. Ви не можете звинувачувати нас в тому, що ми бажаємо ретельно зважити наші можливості.

— Свобода або рабство, — відрізав Річард, вставши поруч з дружиною.

Міністр теж піднявся.

— У нас, в Андері, не вважається образою вислухати те, що люди хочуть сказати. Ми не нападаємо на людей, якщо вони нам не загрожують. Імперський Орден просив нас не слухати вас, але ви тим не менш тут. Ми надаємо всім можливість висловитися.

Рука Річарда напружилася на ефесі меча. Він був готовий відчути викладені золотим дротом літери слова «Істина» і на мить здивувався, коли не виявив їх.

— І яку ж брехню вам видав Орден, міністр?

— Як я вже сказав, ваша пропозиція нам подобається більше, — знизав плечима андерець.

Він жестом запропонував гостям сісти. Річард з Келен неохоче повернулися на свої місця.

— Кажу вам прямо в обличчя, міністр, — заявив Річард. — Чого б ви там не домагалися, від нас ви цього не отримаєте. Навіть не утруднюйтесь виставляти ваші умови. Як ми вже пояснили вашим представникам у Ейдіндріле, ми висунули рівні вимоги для всіх країн. І щоб усе було по справедливості, ніяких винятків не буде. Ні для кого. Ні виключень, ні особливих привілеїв.

— А ми нічого й не просимо, — відповів міністр Шанбор.

Келен легенько торкнулася його спини, і Річард сприйняв це як сигнал заспокоїтися і стримати гнів. Глибоко вдихнувши, він нагадав собі про мету їх перебування. Келен права. Спочатку думати, потім діяти.

— Гаразд, міністр, так що ж не дозволяє вам прийняти наші умови?

— Ну, як я вже сказав, будь на те моя воля…

— Що саме? — Убивчим тоном перепитав Річард. Схоже, заспокоїтися не вийшло.

Він уже подумував про свої війська, розташовані в милі від маєтку. Для д'харіанських елітних військ змести охорону маєтку — що раз плюнути. Це не те рішення, до якого хотілося б вдаватися, але у нього може просто не виявитися вибору. Не можна дати міністру — вільно чи мимоволі — перешкодити їм зупинити Джегана.

Міністр відкашлявся. Гості за столом застигли, боячись поворухнутися, ніби могли прочитати в очах Річарда його думки.

— Це стосується всіх жителів нашої країни. Ви хочете, щоб ми відмовилися від нашої культури, як і Імперський Орден, хоча, можливо, ви внесете і менше змін в наш уклад, ніж Орден, і ми зможемо зберегти дещо з наших звичаїв. Таку зміну я нав'язати своєму народу не маю права. Вони самі повинні вирішувати.

— Що? — Насупився Річард. — Що ви маєте на увазі?

— Я не можу диктувати в цьому питанні. Населення саме повинно вирішити, що робити далі.

Річард підняв долоню і опустив на стіл.

— Але як вони можуть це зробити? — Міністр облизав губи.

— Вони самі вирішать свою долю голосуванням.

— Чим-чим? — Запитала Келен.

— Голосуванням. У цій справі кожному повинна бути надана можливість висловити свою думку.

— Ні, — спокійно відрізала Келен.

— Але, Мати-сповідниця, — розвів руками міністр, — ви ж сказали, що мова йде про свободу нашого народу. Як ви можете наполягати на тому, щоб я брав одноосібно рішення з такого важливого питання, не вислухавши думку народу?

— Ні, — повторила Келен.

Сидячі за столом були в шоці. У пані Шанбор очі мало не вилізли з орбіт. Далтон Кемпбелл різко випростався, злегка відкривши рот. У Терези від подиву брови встали будиночком. Ясно, що ніхто з них не знав про наміри міністра і, судячи з усього, не вважав його рішення таким вже мудрим. Але все ж ніхто не зронив ні слова.

— Ні, — знову сказала Келен.

— Тоді як ви можете розраховувати на те, що наш народ повірить, що ви щиро боретеся за свободу, якщо ви відмовляєте їм у праві самим вирішити свою долю? Якщо ви пропонуєте справжню свободу, то чому ви тоді боїтеся вільного волевиявлення народу у вирішенні його ж долі? Якщо ви — за справедливість і рівність, а Імперський Орден — жорстокий і брехливий, то чому ви не хочете дозволити нашому народу вільно прийняти вашу сторону? Хіба є щось погане в тому, щоб дати людям можливість самим вирішити свою долю і зробити вільний вибір?

Річард подивився на Келен.

— А він правду…

— Ні! — Прошипіла вона.

Ніхто за столом так і не ворухнувся. Майбутнє країни висіло на волосині.

Річард взяв Келен під руку.

— Прошу вибачення, нам потрібно дещо обговорити, — сказав він і кинув на міністра швидкий погляд.

Річард повів Келен до фіранок біля сервірувального столу і подивився в вікно, щоб переконатися, що поблизу нікого немає і їх ніхто не підслуховує. Люди за верхнім столом не дивилися на них, а тихо сиділи, дивлячись на артистів, випиваючих і жуючих гостей в залі, які навіть не підозрювали про драму, яка розгорталася за верхнім столом.

— Келен, я не бачу підстав не…

— Ні, Річард. Ні! Що в цьому слові для тебе не ясно?

— Причина.

Вона нетерпляче зітхнула.

— Послухай, Річард. Просто, по-моєму, це не найкращий спосіб. Ні, не так. По-моєму, це жахлива витівка.

— Ясно. Келен, ти прекрасно знаєш, що в таких речах я покладаюся на твоє судження…

— Ну так прийми його. Ні.

Річард роздратовано скуйовдив волосся. Він знову озирнувся по сторонах. На них ніхто не звертав уваги.

— Я збирався сказати, що хочу знати причину твого рішення. Цей малий не так вже й неправий. Якщо ми надаємо людям шанс приєднатися до нас в боротьбі за загальну свободу, то чому ми відмовляємо їм у праві вільно прийняти рішення? Свобода — не така річ, яку можна нав'язувати.

— Я не можу пояснити причину, Річард, — стиснула йому руку Келен. — Так, звучить це добре. Так, я розумію обгрунтованість цього кроку. Так, таке рішення буде справедливим. — Вона стиснула його руку ще сильніше. — Але все моє нутро волає «ні». У таких справах я повинна довіряти своїй інтуїції, Річард. І ти теж. А внутрішній голос протестує дуже голосно і наполегливо. Не роби цього.

Річард провів долонею по обличчю. Він намагався знайти причину, по якій вони можуть заперечувати проти рішення міністра. Але знайшов лише додаткові причини в підтримку — і не тільки тому, що їм потрібен Андер в боротьбі проти Ордену.

— Келен, я тобі довіряю. Правда довіряю. Ти — Мати-сповідниця і маєш величезний досвід правління. Я ж всього лише лісовий провідник. Але мені хотілося б почути щось більш вагоме, ніж «моє нутро кричить — ні».

— Не можу я тобі більше нічого сказати! Немає у мене пояснень! Але я знаю цих людей і знаю, що вони нахабні і хитрі. І не вірю, що Бертрана Шанбора хоч на йоту хвилює бажання народу. Наскільки мені відомо, вони з дружиною піклуються лише про себе. Щось у всій цій затії криється…

Річард погладив її по скроні.

— Келен, я тебе люблю. І вірю тобі. Але мова йде про життя цих людей. Основна суть в тому, що вирішувати буде не один Бертран Шанбор. Якщо те, що ми пропонуємо, є благо, чому б не надати населенню Андера можливість сказати «так»? Чи не здається тобі, що в цьому випадку вони охочіше нададуть підтримку нашій справі, ніж якщо за них ухвалять рішення їх вожді? Ти вважаєш справедливим, що ми вимагаємо від них відмовитися від їх культури, кажучи, що це необхідно і правильно, але при цьому відмовляємо їм у свободі приєднатися до нас добровільно? Чому тільки правитель може вирішувати за весь народ? Що, якщо міністр захотів би приєднатися до Джегана? Хіба в цьому випадку ти не захотіла б надати народу шанс скинути міністра і вибрати свободу?

Вона смикала волосся, явно не знаючи, як висловити свої сумніви і почуття.

— Річард, в твоїх устах це звучить… правильним, але я просто… ну, не знаю… Я просто відчуваю, що це помилка. А якщо вони збрешуть? Залякають людей? Як ми про це дізнаємося? Хто простежить за тим, щоб голосування було чесним? Хто простежить за правильністю підрахунку голосів?

Річард провів пальцем по шовковому рукаву її сукні.

— Ну а якщо ми виставимо умови? Умови, що забезпечують контроль нам, а не їм?

— Наприклад?

— У нас тут тисяча солдатів. Ми можемо розіслати їх по всіх містах і селах Андера — стежити, як проходить голосування. Кожен може поставити значок на аркуші паперу. Ну, скажімо, кружок, якщо за нас, і хрест, якщо за Орден. Тоді наші люди зможуть простежити за підрахунком голосів. І забезпечать чесне голосування.

— А як люди дізнаються, який значок за що ставити?

— Нам доведеться їм сказати. Андер не такий вже великий. Ми можемо побувати всюди і роз'яснити людям, чому їм потрібно приєднатися до нас, чому для них це так важливо, і розповісти, як їм доведеться страждати, якщо замість нас буде Орден. Правда дійсно на нашому боці, і не так вже важко буде допомогти більшості народу це побачити. — Келен, розмірковуючи, пожувала губу.

— І скільки часу це займе? Розвідники доносять, що Орден буде на відстані переходу менше ніж через шість тижнів.

— Значить, встановимо термін в чотири тижні. Чотири тижні на підготовку і голосування. Це надасть нам більш ніж достатньо часу, щоб об'їхати країну і поговорити з людьми, пояснити, наскільки це для них важливо. А потім, коли вони проголосують за приєднання до нас, у нас залишиться ще повно часу, щоб підтягти сюди армію і скористатися проти Джегана Доміні Діртх.

Келен провела рукою по животу.

— Мені це не подобається, Річард.

— Ну що ж, — знизав він плечима. — Сюди рухається генерал Райбах. Він буде тут до того, як Джеган підійде до Андера. Ми наказали йому триматися північніше і не показуватися, але ми можемо взяти наших людей, захопити Доміні Діртх і скинути місцеву владу. Судячи з їх армії, що я бачив, це не займе багато часу.

— Знаю, — насупилася Келен. — І не розумію цього. Я була тут раніше. Їх армія була дуже сильною. А ті солдати, що ми бачили… Вони майже діти.

Річард глянув у вікно. Світло, яке лилося з численних вікон відмінно висвітлювало територію. Гарне місце. І дуже мирне.

— Погано навчені діти, — сказав він. — Я теж цього не розумію. Хіба що, як сказала та дівчинка на кордоні, сержант Беата: достатньо однієї людини, щоб задзвонити в Доміні Діртх. Може, їм не потрібно витрачати величезні кошти на утримання великої армії, коли все, що потрібно, — це кілька солдатів на кордоні, які орудують з Доміні Діртх. Зрештою, тобі не гірше за інших відомо, які кошти потрібні на утримання значної армії. Військо потрібно кожен день годувати. Саме тому Джеган сюди і направляється. Може, Андеру просто немає необхідності витрачати кошти на військо.

— Може, — кивнула Келен. — Я знаю, що у міністра культури є давня традиція мати особисту годівницю — від лихварів, торговців та інших, які таким чином проштовхують потрібні їм рішення. Утримання великої армії обходиться дорого навіть для багатої країни. Але я думаю, за настільки швидким скороченням і розкладанням місцевої армії стоїть щось більше.

— Ну так що ти вирішила? Голосування або захоплення? Вона подивилася йому в очі:

— Я як і раніше проти голосування.

— Ти ж знаєш, що постраждають люди. Загинуть. Безкровно це не обійдеться. Можливо, нам доведеться вбивати їх солдат — таких, як та сержант Беата біля Доміні Діртх. Хоч вони ще майже діти, але вони напевно спробують перешкодити нам захопити Доміні Діртх і загинуть. Ми не можемо дозволити їм утримувати контроль над Доміні Діртх. Ми повинні заволодіти цією зброєю, якщо хочемо, щоб наша армія увійшла сюди. І не можемо ставити наше військо під удар цих штуковин.

— Але магія зникає.

— Вони задзвонили тиждень тому. І люди, що знаходилися перед ними, загинули. Вони як і раніше діють. Ми не можемо розраховувати на те, що вони не спрацюють. Так що або ми атакуємо, або дозволяємо їм робити те, що пропонує міністр: даємо можливість їх народу самому вирішити свою долю. Але навіть якщо щось піде не так, ми як і раніше зможемо вдатися до допомоги наявних в нашому розпорядженні військ. Коли настільки багато поставлено на карту, я, якщо потрібно, не вагаючись ні секунди дам команду атакувати. Занадто багато життів перебуває під загрозою.

— Вірно. У нас завжди залишається в запасі цей варіант.

— Але є дещо не менш важливе, що ми не повинні випустити з уваги. Можливо, найважливіше.

— Що саме? — Запитала Келен.

— Шими. Саме через них ми тут, не забула? І ця затія з голосуванням цілком зможе спрацювати на нашу користь в проблемі з шимами.

— Це яким чином? — Скептично поцікавилася Келен.

— Нам потрібно перетрусити бібліотеку. Якщо ми зможемо знайти відомості, як зупинити шимів — наприклад, з'ясувати, як це зробив у свій час Йозеф Андер, — то зможемо вигнати їх до того, як стане занадто пізно для магії. Ти ж не забула про метеликів-Ігрунів і все інше, а?

— Ну звичайно ж, ні!

— А ще твоя могутність сповідниці, магія Дю Шайю, чарівні узи… В відсутність магії Джеган може легко здобути перемогу. Без неї небезпека Ордена зростає в багато разів. Без магії ми з тобою такі ж люди, як і всі інші, практично безпорадні. Немає місця небезпечніше, ніж світ, де немає магії. За ці чотири тижні ми, можливо, знайдемо потрібні відомості про шимів. А поїздки по країні для розмов з народом про майбутнє голосування — відмінне прикриття для нашої основної справи. Мені здається ризикованим повідомляти цим людям, що магія зникає. Краще тримати їх в напрузі. — Річард присунувся ближче. — Келен, шими, напевно, найважливіша частина в цій справі. А затія міністра дасть нам час на пошуки. Я вважаю, нам потрібно погодитися на всенародне голосування.

— Я як і раніше не згодна, але раз ти хочеш спробувати… — Вона стиснула пальцями перенісся. — Повірити не можу, що погоджуюся на це! Що ж… я довіряюся твоїй думці, Річард. Адже ти, врешті-решт, Магістр Рал.

— Але моє рішення залежить від твоєї поради.

— Ти ще й Шукач.

— У мене немає з собою меча, — посміхнувся він.

— Ти вже завів нас занадто далеко, — посміхнулася Келен. — Раз ти кажеш, що треба спробувати, то так тому і бути, але мені як і раніше це не подобається. Однак щодо шимів ти правий. Вони — наша найперша проблема. І ця безглузда затія можливо допоможе нам знайти і вирішити завдання з шимами.

Річард зрадів згоді Келен, але мотиви її серйозного опору насторожували. Взявшись за руки вони повернулися до столу. Міністр з дружиною і Далтон Кемпбелл встали.

— У нас є умови, — повідомив Річард.

— Які? — Запитав міністр.

— Наші люди будуть стежити за всією процедурою від початку і до кінця, щоб не було шахрайства. Голосування пройде скрізь одночасно, щоб ніхто не міг встигнути поїхати в інше місце і проголосувати ще раз. Народ збереться в містах і селищах, і кожен проставить на папері знак: кружок, якщо хочуть об'єднання з нами, і хрест, який залишає їх в жорстоких іклах долі. Наші люди будуть також стежити за підрахунком голосів, щоб ми знали, що все пройшло чесно.

— Відмінні пропозиції! — Посміхнувся міністр. — Готовий підписатися під кожною з них.

— І ще одне, — нахилився Річард до андерця.

— Що саме?

— У голосуванні візьмуть участь усі. Не тільки андерці, але і хакенці. Вони теж жителі цієї країни, як і андерці. І їх доля теж залежить від результатів голосування. Раз вже буде голосування, то участь у ньому візьмуть всі жителі Андера.

Пані Шанбор і Далтон Кзмпбелл перезирнулися. Міністр розвів руками, і посмішка його стала ще ширше.

— Ну звичайно! Голосувати будуть всі. Значить, питання вирішене!

53

Хільдемара була попелясто-сірою.

— Бертран, люди Джегана з тебе живцем шкуру здеруть, а я буду насолоджуватися цим видовищем! І єдине, про що буду шкодувати, — що ти й мене прирік на ту ж долю!

— Дурниці, люба! — Відмахнувся Бертран. — Навпаки, мені вдалося перехитрити і затримати Магістра Рала і Мати-сповідницю до підходу армії Джегана.

Далтон — розмаїтості заради — був схильний цього разу погодитися з Хільдемарою. Крім усього іншого, дружина міністра була чудовим стратегом. І по здоровому міркуванню здавалося очевидним, що якщо надати людям вибір, то вони — а хакенці безумовно — віддадуть перевагу вільному життю в імперії Магістра Рала, ніж добровільно віддадуть себе у владу тиранії Імперського Ордена.

Але Далтон знав: за самовдоволеною усмішкою Бертрана щось ховається. Ця людина в своєму прагненні досягти своїх цілей керувався одними лише холоднокровними тактичними розрахунками і була начисто позбавлена емоцій, здатних перешкодити йому зробити бажане. Бертран стрибав лише тоді, коли точно знав: він зможе перестрибнути яр. І ніколи не стрибав лише тому, що хотів би його перестрибнути.

З досвіду у сфері юриспруденції Далтон знав — мало що так знекровлює супротивника, як стара добра тактика зволікань. І сподівався, що Бертранова затія вийде боком противнику, а не їм самим.

— Боюся, це може виявитися досить складно, міністр. Звичайно, водити за ніс Магістра Рала — думка хороша, але навряд чи вона виявиться настільки хороша, якщо Магістр скористається цим, щоб налаштувати людей проти Імперського Ордену і залучити їх на свою сторону. А якщо таке станеться, ми не зможемо виконати домовленості. І опинимося в горнилі війни.

— І Джеган на нашому прикладі покаже іншим, що буває з тими, хто не виконує своїх зобов'язань, — додала Хільдемара.

Бертран сьорбнув з принесеного з собою в кабінет срібного кубка, поставив посудину на маленький мармуровий столик і, перш ніж проковтнути, потримав ром у роті, насолоджуючись смаком.

— Моя кохана дружина і вірний помічник! Невже ви справді не бачите всієї геніальної простоти цієї затії? Ми затримаємо їх тут до тих пір, поки не прийде Орден. До тих пір, поки для них не стане занадто пізно приймати які-небудь заходи. А крім усього іншого, можете ви собі уявити, наскільки буде вдячний Джеган, якщо ми вручимо йому на блюдечку з блакитною смужкою його найлютіших ворогів?

— А це-то ми як зробимо? — Поцікавилася Хільдемара.

— За місяць, поки триватиме вся ця волинка з голосуванням, Орден встигне підтягти сюди частину свого авангарду, що залишилася. І спокійненько захопить Доміні Діртх. І тоді армія Магістра Рала, навіть якщо вона десь і поблизу, не зможе прийти на виручку Магістрові Ралу і Матері-сповідниці, які до того часу благополучно програють голосування. Джеган стане непереможний. Імператор, як і домовлялися, отримає країну і робочу силу, а ми — відмінну винагороду за те, що вручили йому все це. Ми одержимо безмежну владу. І ніякі Директори більше не будуть отруювати нам життя. Ніколи. Ми станемо довічно правити Андером, як нам заманеться, не турбуючись з приводу опозиції.

Далтон знав, що життя населення Андера буде продовжуватися. Для більшості практично нічого не зміниться, хіба що вони стануть біднішими. Люди будуть трудитися в ім'я великих цілей Ордена. Звичайно, неминучі переміщення та смерті. Деяких заберуть на імператорську службу. Але більшість будуть вдячні лише за те, що просто залишилися в живих.

Далтон подумав про те, як склалася б його власна доля, не будь він довіреним помічником міністра, волею-неволею пов'язаний угодою з Джеганом, — І здригнувся при думці, що стало б тоді з Терезою.

— Якщо Джеган дійсно має намір дотримуватися домовленості, — буркнула Хільдемара.

— Імператор, діставши для своєї армії абсолютно захищений від нападу притулок, буде більш ніж щасливий виконати всі умови, — заявив Бертран. — Нагорода, що він пообіцяв, якщо ми подбаємо, щоб населення Андера продовжувало працювати, як раніше, набагато перевищує те, що ми в стані витратити за все життя. Але для імператора це лише крапля в морі в порівнянні з тим, що він придбає. Нам достатньо лише піклуватися про постачання Ордена продовольством, поки він буде захоплювати Серединні Землі. Джеган з радістю заплатить так, як домовлялися.

— Коли Магістр Рал переконає людей проголосувати за нього, всі ці домовленості не будуть коштувати і виїденого яйця! — Роздратовано пирхнула пані Шанбор.

— Та ти, мабуть, жартуєш! — Розреготався Бертран. — Це-то якраз найпростіше.

Пані Хільдемара схрестила руки на грудях, запитально дивлячись на чоловіка.

Далтона цей момент турбував теж.

— Так, значить, насправді ти не маєш наміру допускати голосування? — поцікавилася Хільдемара.

Бертран подивився на дружину, потім — на Далтона.

— Хіба ви не бачите? Ми з легкістю виграємо цю гру.

— Голоси андерців, ми, можливо, і отримаємо, — заперечила Хільдемара. — А як щодо хакенців? Ти вручив нашу долю в руки хакенців, які у багато разів перевершують нас за чисельністю! Вони ж віддадуть перевагу свободі!

— Навряд чи. Хакенців тримають в невігластві. Вони не здатні розібратися взагалі ні в чому. Вони вірять, що отримати що-небудь — роботу, їжу, навіть право вступити в армію — можуть виключно з наших рук. Вони вірять, що всі свободи, які у них є або які вони сподіваються отримати, їм можуть дарувати лише андерці. Свобода тягне за собою відповідальність — не самий легкий шлях, щоб хакенці захотіли його.

Хільдемару його слова явно не переконали.

— Ти впевнений? — Скептично поцікавилася вона.

— Відправимо ораторів, які, заламуючи руки і ридаючи гіркими сльозами, будуть усіляким чином демонструвати глибокий жах перед тим, яка доля уготована народу в лапах жорстокої Д'харіанської імперії і Магістра Рала, який не має ні найменшого уявлення про нестатки хакенців і якого хвилює лише його чорна магія. Хакенці перелякані до смерті від перспективи втратити ті крихти, що ми їм даруємо, і самі побіжать стрімголов геть від манни небесної, якщо ми просто-напросто змусимо їх повірити, що ця манна — отрута.

Далтон тут же почав зважувати варіанти. Так, цей план цілком можна здійснити.

— Ми повинні ретельно продумати, як все це належним чином обставити, — кивнув він. — Найкраще, якщо самі ми залишимося осторонь.

— Саме це я й думаю, — посміхнувся Шанбор.

— Та-ак… — Протягнула Хільдемара, подумки уявивши собі схему. — Ми повинні вести себе так, ніби звертаємося до народу за порадою, а діяти повинні інші.

— Озвучувати складені нами тексти будемо не ми, — кивнув Бертран. — Ми повинні за всяку ціну залишатися вище цього, ніби у нас зв'язані руки благородною прихильністю честі і ми довіряємо нашу долю мудрості народу, ставлячи його бажання понад усе.

— У мене є люди, які зможуть відмінно знайти вірний тон. — Далтон потеребив губу. — Куди б не вирушив Магістр Рал, наші люди повинні з'являтися за ним слідом і розповсюджувати підготовлені нами промови.

— Вірно, — знову кивнув Бертран. — Промови різкі, лякаючі і полум'яні.

Далтон глибоко задумався, прикидаючи, що знадобиться для втілення цього плану.

— Магістр Рал з Матір'ю-сповідницею, — сказав він нарешті, — здійснять дуже швидкі і вельми неприємні дії, якщо хоча б запідозрять щось подібне. Взагалі буде куди краще, якщо вони ніколи не дізнаються про те, що наші посланці говорять людям. У всякому разі, спочатку. Наші послання повинні надходити на місця лише після того, як Магістр Рал виїде звідти. Нехай Магістр Рал говорить що хоче. А ми прийдемо слідом і розпишемо у всій красі, що ті свободи, які він пропонує, — брехня. Залякаємо народ до божевілля.

Далтон знав, наскільки легко за допомогою вірних слів маніпулювати свідомістю людей, особливо якщо вони заплуталися в протиріччях і зайняті іншими турботами.

— Якщо все проробити як слід, народ рішуче підтримає нас, а ми якраз в цей час цей самий народ і зрадимо, — посміхнувся Далтон. — Коли я проверну цю операцію, вони самі радісно благословлять нас на це!

Бертран сьорбнув рому.

— Ось тепер ти знову міркуєш, як той чоловік, якого я взяв на роботу!

— Але коли народ відкине його, Магістр Рал, поза сумнівом, вельми бурхливо сприйме свою поразку. Він вдасться до сили, — не здавалася Хільдемара.

— Можливо. — Бертран поставив кубок на стіл. — Але до того часу Імперський Орден уже заволодіє Доміні Діртх, Магістр Рал вже нічого не зможе зробити. Вони з Матір'ю-сповідницею опиняться в ізоляції і без всякої надії на підкріплення.

— Магістр Рал з Матір'ю-сповідницею опиняться в Андері в пастці… — Хільдемара нарешті посміхнулася, стиснувши кулаки. — І Джеган отримає їх!

— І винагородить нас! — Посміхнувся Бертран. Він повернувся до Далтона, — Де розташований д'харіанський загін?

— Між маєтком і Ферфілдом.

— Відмінно! Надай дозвіл Магістрові Ралу з Матір'ю-сповідницею на все, що вони захочуть. Нехай їздять, де їм заманеться. Ми повинні бути бездоганні.

Далтон кивнув:

— Вони сказали, що бажають відвідати і бібліотеку. Бертран знову сьорбнув рому.

— Чудово. Нехай собі відвідують і дивляться що хочуть. У бібліотеці немає нічого, що допоможе їм.

Річард озирнувся на шум.

— Киш? — Закричала Ведетта Фіркин, розмахуючи руками. — Киш, злодюга!

Ворон, що сидів на прибитій до верху віконниці дошці, відскочив, змахнувши крилами і голосно висловлюючи своє невдоволення. Ведетта, оглянувшись, схопила палицю, що стояла поблизу, якою відкривали вікна. Розмахуючи нею, як мечем, бібліотекарка спробувала прогнати ворона. Розчепіривши крила і наїжачивши пір'я, що встало ріжками на голові, птиця відстрибнула, голосно каркнувши на Ведетту.

Ведетта ж знову шугонула величезну чорну птицю. Цього разу ворон зробив стратегічний відступ на найближчу гілку і з безпечної позиції вибухнув сварливою промовою.

Ведетта Фіркин зачинила вікно, поставила палицю і, переможно обтрусивши руки, повернулася до відвідувачів.

Щоб заспокоїти Ведетту, Річард і Келен переговорили з нею, як тільки прийшли в бібліотеку. Річард хотів домогтися її прихильності, щоб бібліотекарка раптом не згадала, що, можливо, їй варто ховати від них книги, і повністю зачарував її.

— Вибачте, — тихо промовила Ведетта і поспішила до Річарда з Келен. — Я прибила цю дошку, щоб годувати птахів, але мерзенні ворони весь час крадуть корм.

— Ворони теж птиці, — зауважив Річард. Бібліотекарка випросталася, злегка спантеличена.

— Так, але… Це ж ворони! Шкідливі птахи! Вони крадуть насіння, і тоді ці милі співучі пташки не прилітають. А я так люблю співучих птахів!

— Зрозуміло, — посміхнувся Річард і знову зайнявся книгою.

— Але, як би там не було, вибачте за турботу, Магістр Рал, Мати-сповідниця. Я просто не хотіла, щоб ці крикливі ворони заважали вам за своїм звичаєм. Найкраще прогнати їх відразу. Тепер я постараюся, щоб він більше не відволікав вас.

— Спасибі, пані Фіркин! — Посміхнулася літній жінці Келен.

Та вже збиралася піти, але зупинилася.

— Пробачте, що кажу вам це, Магістр Рал, але у вас така чудесна посмішка! Коли ви посміхаєтеся, ви дуже схожі на одного мого друга.

— Правда? І на кого ж? — Неуважно поцікавився Річард.

— На Рубена. — Бібліотекарка почервоніла. — Дуже благородний чоловік.

Річард продемонстрував посмішку, яка настільки полонила її.

— Упевнений, він охоче вам посміхався, пані Фіркин.

— Рубен… — Пробурмотіла Келен, коли бібліотекарка пішла геть. — Нагадує мені Зедда. Він іноді любив називатися цим ім'ям.

Річард зітхнув, нудьгуючи по дідові.

— Хотів би я, щоб старий зараз був з нами! — Шепнув він Келен.

— Якщо вам щось знадобиться, — сказала через плече пані Фіркин, — будь ласка, без вагань питайте мене. Я досить непогано знаю культуру Андера і його історію.

— Так, звичайно. Дякую вам, — відгукнувся Річард і, користуючись тим, що літня дама повернулася до них спиною, під столом ласкаво погладив Келен по стегну.

— Річард! — Підвищила голос Келен. — Займайся справою!

Річард похитав головою. Було б куди простіше зосередитися на читанні, не відчувай він біля себе її тепла. Зачинивши книгу, він узяв наступну — книгу актів цивільного стану — і переглянув на предмет чого-небудь більш-менш корисного.

Втім, нічого корисного вони поки що не знайшли, зате Річард зумів виявити достатньо відомостей, щоб скласти в єдине ціле факти, які могли придатися. Без сумніву, бібліотека коштувала витраченого на неї часу. Це була дійсно бібліотека культури. Річард сумнівався, що більшість відвідувачів мали хоча б найменше уявлення про похмурої історії їхньої країни, захованої на видноті. На жаль, їм заважали упередження.

Річард зрозумів, наскільки сильно древні андерці до приходу хакенців залежали від керівництва, під яким в ті часи розвивалася країна. Їх захищала чиясь рука.

Судячи з записаних пісень і молитов і більш пізніх звітів про те, які почесті віддавалися цьому пастирю-захиснику, Річард сильно підозрював, що рука ця належала не кому іншому, як Йозефу Андеру. Подібне обожнювання цій людині сподобалося б, судячи з того, як характеризував його Коло. Річард упізнав багато чудес як ймовірну роботу чарівника. Коли він зник, жителі країни стали немов сироти, розгублені і пригнічені втратою, без допомоги ідола, якому поклонялися, але який більше не відповідав їм. Стародавні андерці залишилися одні й на милість сил, яких не розуміли.

Річард, потягнувшись, позіхнув. Від старовинних книг в бібліотеці тхнуло цвіллю. Цей аромат інтригував, наводячи на думки про давно приховані таємниці, але назвати його приємним було не можна. Річарду хотілося вирватися на сонце, на повітря.

Дю Шайю сиділа поблизу, ніжно погладжуючи живіт, і з великим інтересом розглядала книжку з картинками. Там були зображені дрібні тварини: тхори, ласки, куниці, лисиці. Читати мудра жінка бака-тау-мана не вміла, але картинки доставляли їй величезне задоволення. Вона в житті нічого подібного не бачила. Вперше на пам'яті Річарда її очі горіли таким захопленням. Вона була щаслива як дитя.

Тут же нудився Джіан. Точніше, досить непогано зображував, ніби нудиться. Річард знав, що воїн просто намагається здаватися непомітним, щоб спокійно спостерігати за оточуючими. Півдюжини д'харіанців патрулювали приміщення. А в дверях стояли андерські гвардійці.

Деякі з відвідувачів тут же покинули бібліотеку, побоюючись, що можуть заважати Магістрові Ралу і Матері-сповідниці. Залишилися дуже небагато. Шпигуни, надіслані стежити за ними, як припустила Келен. Річард і сам вже прийшов до такого ж висновку.

Він довіряв міністру не більше Келен. Із самих перших розмов про Андер її неприхована ворожість до цієї країни відбилася і на сприйнятті Річарда. І міністр культури не зробив нічого, щоб поліпшити первісне враження, але лише додав вагомості безсторонній інформації Келен.

— Ось, — постукав по сторінці Річард. — Ось воно знову.

Келен заглянула на сторінку. І гірко зітхнула, побачивши назву: Вестбрук.

— Написане тут підтверджує те, що ми знайшли раніше, — сказав Річард.

— Я знаю це місце. Маленьке містечко. Вельми непримітне, наскільки я пам'ятаю.

Річард підняв руку і жестом покликав літню бібліотекарку. Та негайно заквапилася до них.

— Так, Магістр Рал? Чим можу допомогти?

— Пані Фіркин, ви сказали, що добре знаєте історію Андера.

— О так! Це моя улюблена тема.

— Бачте, я виявив в декількох місцях згадку про містечко, іменоване Вестбрук. Написано, що там мешкав Йозеф Андер.

— Так, це так. Це біля підніжжя гір. Над долиною Наріф.

Келен вже про це говорила, але було приємно дізнатися, що бібліотекарка не намагається надурити їх або щось приховати.

— А там що-небудь залишилося після нього? Що-небудь, що йому належало?

Андерка радісно заусміхалася, задоволена, що сам Магістр Рал хоче дізнатися про Йозефа Андера, чиє ім'я носить її країна.

— Ах, ну звичайно! Маленька капличка Йозефа Андера. Там можна побачити навіть стіл, за яким він колись сидів, і ще ряд дрібних предметів. Будинок, в якому він жив, згорів буквально днями. Моторошна була пожежа! Але деякі речі вдалося врятувати, тому що їх на час ремонту перенесли в інше місце. Бачте, там протік дах, і вода руйнувала речі. Вітер зірвав місцями черепицю. А гілки дерева — вважають, що гілки, — вибили вікно. Був шквальний вітер і сильна злива, і вода залилася всередину. Постраждали дуже багато безцінних речей, що належали Андеру. А потім почалася пожежа — народ вважає, що від блискавки, — і будинок згорів дотла. Але деякі речі вдалося врятувати, як я вже сказала, тому що їх на час ремонту перенесли в інше місце. Ще до пожежі. І тепер ці речі виставлені на загальний огляд. Можна побачити навіть той самий стілець, на якому він сидів. — Бібліотекарка нахилилася поближче. — Але, по-моєму, цікавіше всього кілька його уцілілих рукописів.

— Рукописи? — Стрепенувся Річард. Ведетта закивала сивою головою.

— Я їх всі читала. Нічого особливо важливого. Просто замітки про гори, біля яких він жив, про місто і про деяких знайомих йому людей. Нічого важливого, але все одно цікаво.

— Зрозуміло.

— У всякому разі, не таке важливе, як те, що зберігається у нас тут.

Тепер Річард був весь увага.

— І що-ж це?

— У нас в сховищі є кілька його рукописів, — махнула вона рукою. — Його листування, договори, книги, де він записував свої думки. Хочете подивитися?

Річард постарався не видати своєї зацікавленості. Він не хотів, щоб хто-небудь здогадався, що він шукає. Саме тому він і не став відразу просити нічого певного.

— Так, це було б цікаво… Мене завжди цікавила… Історія. Я охоче подивився б його рукописи.

Тут він одночасно з Ведеттой Фіркин помітив, як хтось піднімається по сходинках. Гонець. Річард вже бачив безліч гінців, одягнених абсолютно однаково. Рудоволосий чоловік побачив, що пані Фіркин розмовляє з Річардом і Келен, і почав чекати, тримаючись осторонь, заклавши руки за спину.

Річард не хотів при гінцеві продовжувати бесіду про рукописах Йозефа Андера.

— Чому б вам не поговорити з ним? — Запитав він пані Фіркин, кивнувши на гінця.

Бібліотекарка вклонилася, віддаючи належне його терпінню.

— Тоді прошу вибачити, я ненадовго. Келен закрила книгу і поклала на ті, з якими вже ознайомилася.

— Річард, нам пора йти. У нас зустріч з Директорами і деякими іншими особами. Якщо хочеш, повернемося потім.

— Вірно, — зітхнув Річард. — Принаймні нам не потрібно знову зустрічатися з міністром. Ще одного бенкету я не витримаю.

— Упевнена, міністр теж буде вельми радий, що ми відхилили запрошення. Вже не знаю чому, але ми з тобою, схоже, весь час якимось чином псуємо такого роду зборища.

Річард погодився і пішов кликати Дю Шайю. Пані Фіркин повернулася в той момент, коли Дю Шайю встала.

— Я із задоволенням знайду книги і принесу зі сховища, Магістр Рал, але мені потрібно ненадовго відлучитися. Не могли б ви трохи почекати? Я скоро. Впевнена, рукописи Йозефа Андер вам сподобаються. Дуже небагатьом надається можливість їх побачити, але для таких знатних осіб, як ви і Мати-сповідниця, я…

— Відверто кажучи, пані Фіркин, я охоче подивився б ці книги. Однак зараз нас чекають переговори з Директорами. Чи можу я повернутися сюди пізніше?

— Звичайно, — посміхнулася жінка похилого бібліотекарка, склавши руки. — За цей час я якраз відшукаю і дістану їх. До вашого повернення книги будуть вас чекати.

— Велике вам спасибі. Мати-сповідниця і я, ми дуже хочемо побачити настільки рідкісні книги. — Річард помовчав і додав: — І, пані Фіркин, я б порадив вам насипати цьому ворону трошки насіння. Нещасне створіння виглядає досить жалюгідно.

— Як вам завгодно. Магістр Рал, — кивнула вона.

Далтон встав, коли літня жінка, тримаючи під руку гінця, увійшла в кабінет.

— Спасибі, що прийшли, пані Фіркин.

— Ах, майстер Кемпбелл, який у вас чудовий кабінет! — Вигукнула вона, оглядаючи приміщення так, ніби збиралася його купити. — Так, просто чудовий!

— Дякую вам, пані Фіркин. Рухом голови Далтон велів гінцеві забиратися. Той вийшов, зачинивши за собою двері.

— Ах, ви тільки подивіться! — Вона сплеснула руками. — Які тут розкішні книги! А я і не підозрювала, що тут так багато чудових книг!

— Здебільшого — юридична література. Мене, бачте, цікавить законотворчість.

Ведетта Фіркин подивилася на господаря кабінету.

— Відмінне покликання, майстер Кемпбелл. Відмінне покликання. Рада за вас. Тепер ви цим і займаєтесь.

— Так, саме такі мої наміри. До речі про закони, пані Фіркин, саме з цієї причини я вас і запросив.

Бібліотекарка зиркнула на стілець. Кемпбелл свідомо не запропонував їй сісти, змушуючи стояти.

— Мені повідомили, що бібліотеку відвідав якийсь пан, який теж цікавиться законотворчістю. Схоже, великий фахівець. — Далтон уперся кулаками в стіл і втупив у гостю суворий погляд. — І також повідомили, що ви без дозволу дістали зі сховища заборонену книгу і показали йому.

Пані Фіркин миттєво перетворилася з щебечучої літньої жінки в до смерті перелякану стару.

Хоча те, що вона зробила, не було настільки вже екстраординарним, це все ж було порушенням правил, а отже, закону. Здебільшого закони застосовувалися вибірково, і за їх порушення карали досить м'яко, якщо карали взагалі. Але бувало, що за їх порушення карали досить відчутно. Як юрист Далтон відмінно розумів цінність законів, порушуваних практично повсюдно, — це давало владу над людьми. Проступок бібліотекарки був серйозним, майже як крадіжка культурних цінностей.

Ведетта смикала гудзик на комірі.

— Але я не давала йому книгу в руки, майстер Кемпбелл! Клянуся вам! Я її з рук не випускала. Навіть сама перегортала сторінки. Я просто хотіла, щоб він глянув на рукопис нашого великого батька-засновника! Я не хотіла…

— Однак подібні речі заборонені, а оскільки мені про це доповіли, я зобов'язаний вжити відповідні дії.

— Так, пане. — Далтон випростався.

— Принесіть мені цю книгу. — Він ляснув долонею по столу. — Негайно принесіть мені книгу! Негайно, ви мене зрозуміли?

— Так, пане. Цю секунду.

— Принесете і покладіть мені на стіл, щоб я її переглянув. Якщо там немає ніякої цінної інформації, що представляє інтерес для шпигуна, я не стану рекомендувати дисциплінарного стягнення. На цей раз. Але краще вам більше правил не порушувати, пані Фіркин! Ви мене зрозуміли?

— Так, пане. Дякую вам! — Літня пані ледь не плакала. — Майстер Кемпбелл, бібліотеку відвідали Магістр Рал з Матір'ю-сповідницею.

— Так, знаю.

— Магістр Рал попросив показати йому рукописи і книги Йозефа Андера. Що мені робити?

Далтон повірити не міг, що Магістр Рал витрачає час на перегляд настільки непотрібних книжок. І майже пошкодував його за невідання. Майже.

— Мати-сповідниця і Магістр Рал — не тільки почесні гості, але й високопоставлені персони. Вони можуть дивитися будь-які книги в нашій бібліотеці. Для них немає ніяких обмежень. Даю вам дозвіл показати їм все, що у нас мається. — Він знову поплескав по столу. — Але книгу, що ви показали тій людині, цьому Рубену, я бажаю бачити на моєму столі, і зараз же.

Бібліотекарку била дрібна дрож.

— Так, пане. Цю хвилину, майстер Кемпбелл. — Вона поспішно вибігла з кабінету.

По суті, Далтона книжка аніскільки не цікавила, але він не бажав, щоб співробітники в бібліотеці дозволяли собі порушувати правила, і не міг допустити, щоб за цінні речі відповідали люди, яким він не довіряє.

Павутина Далтона сигналила про куди більш важливі речі, ніж стара і нікому не потрібна книжка Йозефа Андера, однак доводилося враховувати все, навіть дрібниці. У книжку він, звичайно, загляне, але насправді важливо змусити жінку її принести.

Необхідно час від часу злегка страхати людей, щоб не забували, хто тут головний і в чиїх руках їх життя. Чутка про сьогоднішню подію блискавкою рознесеться по всьому маєтку і змусить всіх підтягнутися. А ні, так наступного разу він виставить порушника з маєтку.

Далтон плюхнувся на стілець і зайнявся повідомленнями. У самому тривожному говорилося, що Суверен одужує. Він знову почав їсти. Погана ознака, але не може ж цей старий жити вічно! Рано чи пізно Сувереном стане Бертран Шанбор.

Крім того, безліч доповідей і повідомлень про загибель людей. Народ по всій країні був наляканий низкою таємничих смертей. Пожежі, утоплення, падіння з висоти. Сільські жителі, налякані якимись нічними тваринами, стікалися в пошуках порятунку в міста.

Городяни, втім, гинули при таких же обставинах і були налякані не менше. У пошуках порятунку вони залишали міста і їхали в села.

Далтон лише головою похитав, дивуючись людської дурості. Він склав паперу в стос і вже підніс їх до полум'я свічки, як раптом йому прийшла в голову думка. Далтон завмер. А потім прибрав папери від вогню.

Дещо зі сказаного колись Франкою навело його на одну думку.

Ці папірці можуть ще стати в нагоді. Далтон прибрав їх у стіл.

— Милий, ти ще працюєш?

Зачувши знайомий голос, Далтон підняв голову. Тереза в приголомшливій рожевій сукні, якої Далтон раніше не бачив, впливла в кабінет.

— Тесс, сонечко! — Посміхнувся він. — Що привело тебе сюди?

— Я прийшла, щоб застукати тебе з коханкою. Я…. Що?!

Вона пройшла повз стіл і втупилася у вікно. Зелений оксамитовий пояс стягував талію, підкреслюючи округлості фігури. Далтон уявив на місці поясу свої руки.

— Минулої ночі мені було так самотньо, — поскаржилася Тереза, дивлячись на людей на галявинах.

— Знаю. Пробач, але мені потрібно було ознайомитися з повідомленнями…

— Я подумала, що ти був з іншою жінкою.

— Що?! Тесс, але ж я послав тобі записку, пояснюючи, що мені потрібно попрацювати.

Вона повернулася до нього:

— Коли ти прислав записку, що затримаєшся допізна, я ні про що таке не подумала. Ти кожен день працюєш допізна. Але коли я прокинулася майже вдосвіта, а тебе поруч не було… Ну, я була впевнена, що ти в ліжку іншої жінки.

— Тесс, я ні за що…

— Я подумала піти і запропонувати себе Магістрові Ралу, просто в помсту, але у нього є Мати-сповідниця, а вона куди красивіше мене. І зрозуміла, що він лише посміється наді мною і відішле геть. Так що я одяглася і прийшла сюди тільки лише для того, щоб потім сказати тобі, що знаю, що ти зовсім не працюєш, що ти збрехав мені, а насправді тебе тут немає. Але виявила тут натовп твоїх гінців, ніби вони на війну зібрались. І побачила тебе, що віддає накази і вручає документи. Ти і правда працював. Я спостерігала за тобою деякий час.

— Чому ж ти не ввійшла?

Тереза нарешті ковзнула до чоловіка і примостилася у нього на колінах. Обвивши руками його шию, вона заглянула Далтону в очі.

— Не хотіла заважати тобі, поки ти був зайнятий.

— Ти мені не заважаєш. Ти — єдина в моєму житті, що мені ніколи не може перешкодити.

— Мені було соромно признатися тобі, що я подумала, ніби ти мене обманюєш. — Вона кокетливо повела плечима.

— Тоді навіщо ж ти зараз в цьому зізналася? — Тереза поцілувала його так, як уміла цілувати тільки вона: гаряче і палко. А потім відсунулася і посміхнулася, помітивши, що Далтон заглядає їй за декольте.

— Тому що я люблю тебе! — Шепнула вона. — І нудьгую без тебе. Мені тільки що принесли нове плаття. І я подумала, що воно, можливо, допоможе мені заманити тебе до мене в ліжко.

— По-моєму, ти набагато красивіша Матері-сповідниці! Розплившись в усмішці, Тереза цмокнула його в лоб.

— Як щодо того, щоб ненадовго піднятися додому? Вона піднялася, і Далтон поплескав її по спині.

— Я скоро прийду.

Енн глянула нишком і побачила, що Алессандра спостерігає, як вона молиться. Попередньо Енн поцікавилася у сестри Тьми, чи не стане та заперечувати, якщо вона помолиться перед тим, як почати їсти.

Алессандра здивувалася, але відповіла:

— Та ні, з чого б?

Сидячи на голій землі в своєму похмурому наметі, Енн ревно молилася. Вона заглибилася у світ Творця майже так само, як зазвичай відкривала себе своєму Хань. Світло наповнило її радістю. Вона відчула в серці спокій і подякувала Творцеві, за все, що в неї є, тоді як іншим доводиться куди гірше.

Вона молилася, щоб Алессандра відчула хоча б промінчик теплого Світла і відкрила йому своє серце.

Закінчивши, Енн потягнулася, наскільки дозволяли ланцюги, і поцілувала перстень в знак відданості Творцеві, з яким вона була символічно повінчана.

Енн знала, що Алессандра напевно пригадає те почуття, яке не піддається опису, коли принести молитву Творцеві, коли ти від усього серця дякуєш тому, хто дав тобі душу. У житті кожної сестри бували моменти, коли вона потай тихенько плакала від щастя від спілкування з Творцем.

Енн побачила відблиск цього почуття, коли Алессандра чисто рефлекторно ледь не піднесла палець до губ.

Для сестри Тьми такий жест — зрада Володаря.

Алессандра присвятила даровану їй Творцем душу служінню Володареві Підземного світу. Сиріч злу. Енн не могла собі уявити, що б такого міг запропонувати Володар, заради чого варто було пожертвувати радістю подячної молитви Отцю всього сущого.

— Спасибі, Алессандра. Дуже люб'язно з твого боку дозволити мені помолитися перед їжею.

— Люб'язність тут ні при чому, — хмикнула та. — Просто від цього ви швидше поїсте, і я зможу піти зайнятися іншими справами.

Енн кивнула, радіючи з того, що відчула Творця в своєму серці.

54

Що будемо робити? — Пошепки поцікавився Морлі. — Цить! Я над цим думаю! — Несан почухав за вухом.

Несан уявлення не мав, що робити, але не хотів признаватися в цьому Морлі. Те, що Несан привів їх туди, куди вони хотіли, справило на Морлі велике враження. І тепер він вважав, що Несан завжди все знає.

Хоча нічого особливого Несан і не зробив. Весь цей час вони головним чином швидко їхали. Маючи ту величезну суму, що видав їм Далтон Кемпбелл, вони не зустрічали ніяких труднощів в дорозі. Заробляти собі на прожиття їм не довелося — Їжу вони купували. І майструвати нічого не було потрібно — все необхідне вони теж могли купити.

Несан давно засвоїв, що гроші сильно полегшують існування. Вирісши на вулицях Ферфілда, він знав, як заховати гроші так, щоб їх не вкрали, не виманили і не випросили. Він обходився з грошима дуже акуратно, не витрачав їх ні на помітний одяг, ні на що-небудь інше, через що їх з Морлі могли порахувати людьми багатими і оглушити ударом по голові, а то й убити.

Єдиним сюрпризом виявилося те, що всім було наплювати, що вони хакенці. Більш того, ніхто про це й не підозрював. Люди поводилися з ними як з рівними, вважаючи їх ввічливими юнаками.

Несан не піддавався вмовлянням Морлі напиватися в трактирах, бо це — кращий спосіб показати розбійникам, що у них є гроші. Тому Несан зазвичай просто купував пляшку, яку вони з Морлі забирали з собою і, влаштовуючись на ніч у якомусь прихованому місці, розпивали на двох. На початку своєї подорожі вони так поступали частенько. Випивка допомагала Несану забути, що всі вважають, ніби він згвалтував Беату.

В одному містечку, яке вони проїздили, Морлі захотів витратити трохи грошей на повій, але Несан вчинив опір. Правда, в кінці кінців він здався і відпустив Морлі: все ж гроші належали і Морлі теж. Несан же зволів почекати приятеля за містом, охороняючи коней і пожитки. Він знав, що іноді траплялося в Ферфілді з приїжджими, що відправилися до повій.

Повернувшись Морлі, посміхаючись, сказав, що тепер його черга постерегти, а Несан нехай теж піде нанесе візит небудь дамі. Спокуса була досить великою, але сама думка про це приводила Несана в тремтіння. У той самий момент, як Несан подумав, що набрався хоробрості, він раптом уявив, як жінка його висміє, і у нього знову затремтіли жижки і спітніли долоні. Так, звичайно, вона напевно його висміє.

Морлі-то он який здоровий, сильний і мужній. Над Морлі жінки сміятися не стануть. А над ним, Несаном, Беата вічно сміялася. Несану не хотілося, щоб якась зовсім чужа жінка сміялася, коли він роздягнеться, над його худою фігурою.

Подумавши, Несан вирішив, що заради повій не варто ризикувати свободою і витрачати гроші. Він не знав, скільки піде грошей, поки вони з Морлі доберуться до потрібного місця, і боявся, що занадто рано залишиться без гроша. Морлі, сказавши, що даремно він упускає свій шанс, обізвав його дурнем. І тільки про це і говорив весь наступний тиждень. Несан вже почав шкодувати, що не пішов тоді до повії — хоча б заради того, щоб Морлі заткнувся.

Як виявилося, через гроші він турбувався даремно. Друзі витратили зовсім трохи в порівнянні з тим, що у них було. Гроші допомогли прискорити подорож. Гроші дозволяли міняти коней і їхати далі, не піклуючись про те, щоб дати коню відпочити.

Морлі похитав головою:

— Проробити такий шлях, щоб застрягти буквально в двох кроках від мети!

— Цить, я сказав! Хочеш, щоб нас спіймали?

Морлі заткнувся, чухаючи щетину. Несан пошкодував, що у нього на підборідді росте всього пара волосків. У Морлі вже майже борода виросла. Іноді Несан відчував себе мало не дитиною в порівнянні з широкоплечим, зарослим щетиною Морлі.

Несан спостерігав за патрулюючими стражниками. Іншої дороги, крім як через міст, не було. Про це йому ще Франка розповідала, і ось тепер він переконався на свої очі. Їм необхідно якимось чином проїхати по мосту, інакше шляху кінець.

Дивний шепочучий вітерець скуйовдив Несану волосся. Юнак здригнувся.

— Що він, по-твоєму, робить? — Прошепотів Морлі. Несан примружився, намагаючись розгледіти краще. Схоже, один із охоронців забирався на кам'яний парапет моста. У Неса відвисла щелепа.

— Добрі духи! Ти бачив?!

— З чого це він?! — Ахнув Морлі.

Навіть на відстані Несан почув крики солдатів, які рвонули до парапету і заглядали вниз.

— Очам не вірю! — Видихнув Морлі. — Чому він стрибнув?

Несан похитав головою. Він уже зібрався заговорити, коли інший солдат заліз на парапет на протилежній стороні мосту.

— Дивись! — Вказав Несан. — Он ще один!

Солдат розкинув руки, ніби обіймаючи повітря, і кинувся в безодню.

Коли солдати метнулися на іншу сторону, вже третій солдат стрибнув в обійми смерті. Божевілля якесь! Несан, лежачи на животі, дивився — і не вірив своїм очам.

Коли черговий солдат стрибав з мосту, крики решти походили на дзвін. Вони хапалися за зброю лише для того, щоб покидати її на землю і самим піднятися на парапет.

Несану здалося, ніби щось підштовхує його в спину, ніби його власна уява велить хапатися, поки не пізно, за шанс, що підвернувся. Волосся в нього стали дибки. Він схопився на ноги:

— Давай, Морлі! Вперед!

Неса з Морлі кинулися до укритих за деревами коней. Сунувши ногу в стремено, Несан скочив у сідло і, пришпоривши коня, помчав по дорозі. Морлі — за ним.

Вони знаходилися в низині, і за деревами Несан не бачив, що проробляють солдати. Не знав він і того, наскільки солдати приголомшені тим, що відбувається і чи вдасться йому з Морлі безперешкодно промчати мимо них. Однак іншого шансу проїхати міст навряд чи трапиться. Несан сильно сумнівався, що солдати ось так шугали з мосту кожен день. А значить, або зараз, або ніколи. Вискочивши з останнього повороту, вони понеслися як вітер. На мосту було порожньо. Жодного солдата. Несан пустив коня кроком. При згадці про людей, які ще кілька хвилин назад знаходилися на мосту, його пробрала дрож. Тепер міст охороняв один тільки вітер.

— Несан, ти впевнений, що хочеш їхати туди? Голос Морлі тремтів. Несан простежив за поглядом приятеля і теж побачив його. Він височів, приліпившись до кам'яного схилу гори, ніби й сам був висічений в горі, і був її частиною. Він був темним і страшним. Нічого настільки мерзенного Несан не тільки в житті не бачив, але і уявити собі не міг. Вежі, бастіони і стіни основної будови височіли за височенною зовнішньою стіною з амбразурами.

Несан порадів, що сидить у сідлі: він не був упевнений, що у нього не підкосилися б ноги при вигляді цього місця. Ніколи він не бачив нічого настільки величезного і зловісного, як замок Чарівника.

— Поїхали, — сказав Несан, — поки вони не виявили, що тут сталося, і не надіслали інших стражників, Морлі оглянув пустельний міст.

— А що це було?

— Це чарівне місце. Тут всяке може статися.

Несан всівся щільніше в сідло і пришпорив коня. Коневі міст не подобався, і він поспішив якнайшвидше минути це страшне місце. Несан з Морлі пронеслися галопом всю відстань до замку і зупинилися, лише проскочивши зовнішні ворота з піднятою залізною решіткою.

Усередині виявився загін для коней. Неса велів Морлі не розсідлувати коней, щоб у разі необхідності пошвидше забратися звідси. Морлі не більше Несана хотілося залишатися тут. Юнаки побігли по дюжині широких ступенів, затертих і витоптаних протягом століть ногами незліченних чарівників.

Всередині замку все виявилося таким, як описувала Франка; тільки от вона так і не змогла передати словами істинні розміри. Крізь скляний дах у сотні футів над головою світило сонце. У центрі викладеного різнобарвними плитами підлоги височів фонтан у формі пелюстки конюшини. З верхньої чаші на п'ятнадцять футів вгору била вода, стікаючи каскадом в нижню, оточену стінкою з білого мармуру, на якій можна було сидіти.

Колони червоного мармуру виявилися саме такими здоровенними, як говорила Франка. Між ними по всьому периметру овального приміщення йшли балкони. Морлі присвиснув. З дальнього кінця відповіла луна.

— Пішли! — Несан скинув з себе заціпеніння.

Вони пробігли по коридору, про який розповідала Франка, минули кілька сходових прольотів і влетіли у двері нагорі. Потім пройшли по дорозі навколо якихось квадратних будов без вікон, піднялися по гвинтових сходах до середини вежі, пройшли по галереї під чимось, що скидалося на перехід, і перейшли маленький місток над невеликим зеленим двориком далеко внизу.

І вийшли нарешті на широкий, як дорога, бастіон. Несан виглянув назовні в амбразуру, досить велику для того, щоб в ній спокійно міг встати чоловік. Звідси було видно лежачий внизу Ейдіндріл. Для хлопчини, який виріс в рівнинному Андері, видовище було просто приголомшливе. По дорозі сюди Несан побачив багато чого, але ніщо не могло зрівнятися з цим місцем.

В іншому кінці бастіону височіла дюжина величезних червоних колон, підтримуючих виступаючий антаблемент з темного каменю. Колони розташовувалися по шість з кожного боку оббитих золотом дверей. Різьблений камінь над ними прикрашали мідні пластинки і круглі металеві диски, всі поцятковані дивними символами.

Коли вони пройшли по довгому бастіону, Несан зрозумів, що двері ці не менше десяти-дванадцяти футів у висоту і добрих чотири в ширину.

Несан штовхнув двері, і вони тихенько відчинилися.

— Сюди! — Шепнув Несан. Він не знав, чому раптом став говорити пошепки, хіба що з побоювання зустріти привиди чарівників, які жили колись тут.

Він не хотів, щоб духи змусили його стрибнути з бастіону вниз, як тих солдатів на мосту. Схоже, до дна тут летіти багато тисяч футів.

— Ти впевнений? — Запитав Морлі.

— Я йду туди. А ти можеш чекати тут або йти зі мною. Вирішуй сам.

Морлі роззирнувся, явно не знаючи, що краще.

— Мабуть, я все ж піду з тобою.

Усередині величезного приміщення, прикрашеного різьбленим каменем, по обидва боки стояли зелені мармурові постаменти з кришталевими сферами розміром з голову, схожі на якісь безрукі статуї, які вітають гостей. У середині височіли чотири колони полірованого чорного мармуру, в діаметрі — з доброго коня від голови до хвоста. Вони утворювали квадрат, що підтримував арки, які йшли до краю центрального купола.

По всьому залу стояли канделябри зі свічами, але у врізані по колу в верхній частині купола вікна надходило достатньо світла, так що запалювати свічки не було необхідності. У Несана з'явилося таке відчуття, ніби він перебуває в місці, яке могло б належати самому Творцеві. Йому захотілося впасти на коліна і почати молитися.

Підлогу вистилала червона килимова доріжка. По обидві сторони доріжки стояли білі мармурові постаменти шестифутової висоти. І кожен був товстіший черева майстра Драммонда. На постаментах лежали різні предмети — красиві чаші, золоті ланцюга, чорна пляшка і багато-багато іншого.

Втім, Несан не став роздивлятися те, що лежало на постаментах. Замість цього він спрямував погляд у дальній кінець залу, за центральний звід. Там він побачив столик з безліччю різних предметів. Там же, притулений до столу, знаходився той предмет, який він шукав. Між кожною парою чорних колон із золотими верхівками з головного приміщення йшли відгалуження. Те, що зліва, походило на безладну бібліотеку зі стосами книг по всій підлозі. Те, що праворуч, було темним.

Несан рушив по червоному килиму. В кінці приблизно дюжина широких ступенів йшла вниз, в серце анклаву Великого Чарівника. Стрибаючи через дві сходинки, Несан підбіг до столу, розташованому під величезним вікном.

На столі лежала всяка всячина: чаші, свічки, свитки, книги, глечики, сфери, металеві квадратики і трикутники. Навіть череп. Більш великі предмети стояли на підлозі.

Морлі потягнувся до черепа. Неса ляснув його по руці.

— Нічого не чіпай! Це може виявитися черепом чарівника. І якщо ти до нього доторкнешся, він може ожити. Чарівники уміють робити такі штуки, знаєш сам.

Морлі різко відсмикнув руку.

Тремтячими пальцями Несан потягнувся і узяв предмет, заради якого прийшов сюди. Він виглядав саме так, як Неса собі і уявляв. Подібної чудової роботи Несан не бачив зроду, а вже в маєтку міністра культури прекрасних золотих і срібних речей він бачив достатньо. У жодного андерця не було нічого, що хоч віддалено наближалося по своїй красі до ось цього меча.

— Це він? — Запитав Морлі.

Несан провів пальцями по опуклих буквах на руків'ї. Єдине слово, яке він умів читати.

— Він. Меч Істини.

Тримаючи в руках зброю, Несан застиг на місці, погладжуючи вите руків'я, хрестоподібну гарду і найтоншої роботи піхви з золота та срібла. Навіть перев'язь з м'якої шкіри викликала в нього захоплення.

— Ну, раз ти береш цю штуку, то що б узяти мені? — Поцікавився Морлі.

— Нічого! — Пролунав голос позаду них, Морлі і Несан з криком підскочили. І дружно розвернулися.

І заморгали, не вірячи очам своїм. Перед ними стояла приголомшлива синьоока блондинка в червоному одязі, що обтягував її, як друга шкіра. Одяг так облягав її жіночні форми, що у Несана відвисла щелепа. Плаття андерських жінок із глибоким декольте дозволяли споглядати верхню частину бюста, але це облачення, хоча і закривало незнайомку з голови до п'ят, якимось чином виглядало куди більш відвертим. Блондинка попрямувала до них, і Несан замилувався, як працюють її довгі, відмінно розвинені м'язи.

— Це не твоє, — заявила жінка. — Давайте-но це сюди, поки вам, хлопчики, обом не стало кисло.

Морлі не подобалося, коли його називають хлопчиком, і вже тим більше якась баба. Несан помітив, як напружилися м'язи приятеля.

Жінка взялася в боки. Для самотньої жінки, що зустріла двох хлопців, один з яких здоровенний амбал, хоробрості їй було не позичати. Несан не пам'ятав, щоб хто-небудь так грізно на нього дивився, але він не злякався. Тепер він — самостійний чоловік і не зобов'язаний звітувати ні перед ким.

Несан згадав, якою безпорадною була Клодін Уінтроп. І як легко було утримувати її в безпорадному стані. І ця от точно така ж баба, як Клодін, нітрохи не краще.

— Що ви тут робите? — Запитала блондинка.

— Ми можемо запитати те ж саме, — відрізав Морлі. Метнувши на нього грізний погляд, блондинка простягла руку до Несана.

— Це не твоє, — погрозила вона пальцем. — Давай сюди, поки я не розлютилася і не звернула тобі шию.

І в цей момент Несан з Морлі рвонули в різні боки. Жінка погналася за Несаном. Несан перекинув меч Морлі. Морлі, регочучи, зловив меч і, насміхаючись, помахав їм жінці.

Неса забіг їй за спину і кинувся до дверей. Жінка стрибнула до Морлі. Той перекинув меч над її головою.

Вони втрьох бігли до центрального залу. Жінка стрибнула до Несана і спіймала його за ногу, перекинувши на підлогу. Падаючи, він жбурнув меч Морлі.

Жінка схопилася і понеслася вперед перш, ніж Несан встиг перекотитися і встати. Морлі плечем перекинув одну з білих мармурових колон на червоний килим прямо під ноги незнайомці. Чаша, що стояла на колоні, впала і розлетілася на тисячі дрібних уламків, з тихим дзвоном розсипалися по килиму і підлозі.

— Ви навіть не уявляєте собі, що творите! — Скрикнула жінка. — Негайно припиніть! Це не ваше! І це не гра! Ви не маєте права тут ні до чого торкатися! Ви можете накоїти безліч бід! Припиніть! На карту поставлені людські життя!

Вони з Морлі описували кола навколо іншої колони. Коли жінка кинулася на Морлі, він штовхнув колону на неї. Важка золота ваза, що стояла на колоні, перекинувшись, вдарила жінку в плече. Жінка скрикнула. Тільки Несан не зрозумів — від болю чи від люті.

Три людини носилися змійкою навколо колон по боках килимової доріжки, просуваючись до дверей. Несан з Морлі перекидалися мечем, збиваючи жінку з пантелику. Щоб перешкодити переслідувачці, Несан штовхнув одну з колон і здивувався її тяжкості. По тому, з якою легкістю перекидав колони Морлі, Несан було вирішив, що це нескладно. Виявилося, що це не так. Тому повторити трюк він більше не намагався.

Жінка кричала, щоб вони припинили знищувати безцінні чарівні речі, але коли Морлі перекинув колону з чорною пляшкою, жінка буквально завила. Колона звалилася. Пляшка підскочила в повітря.

Жінка рибкою пірнула вперед, довга світла коса розвівалася, як хвостик. Пляшка шльопнулася їй в долоні, зісковзнула на килим і покотилася. Але вціліла.

У жінки був такий вираз обличчя, ніби від цілості пляшки залежить її життя.

Схопившись, вона понеслася за Несаном з Морлі, котрі вже встигли вибігти за двері. На бастіоні Морлі, сміючись, на бігу кинув меч Несану.

— Ви, хлопчики, поняття не маєте, що поставлено на карту. Мені потрібен цей меч. Це дуже важливо. Він не ваш. Будь ласка, віддайте його мені, і я вас відпущу.

В очах Морлі з'явився вираз, який означав, що йому хочеться дати цій бабі по морді. Відлупцювати як слід. Такий же вираз очей був в нього і тоді, з Клодін Уінтроп.

Несану ж потрібен був лише меч, але він бачив, що їм доведеться зробити щось досить серйозне, щоб зупинити цю бабу, інакше не відчепиться. Віддавати меч Несан не збирався. Ні за що — після всього, що їм довелося пережити.

— Гей, Несан! — Окликнув його Морлі. — По-моєму, настала твоя черга гуляти бабу. Ця ось навіть дістанеться задаром. Хочеш, я її для тебе потримаю?

Баба дійсно була хоч куди. І вона сама до них причепилася. Так що сама винна. Вона так просто не відчепиться. Сама напрошується.

Несан знав — раз він взяв Меч Істини в ім'я справедливості, заради праведного справи, він заслуговує того, щоб стати Шукачем. І ця жінка не має права втручатися.

На яскравому сонці червоне вбрання жінки здавалося страшним. А вже обличчя її — просто маскою люті. Ніби хтось підняв її за косу і вмочив у кров.

— Я спробувала зробити так, як він хотів, — пробурмотіла жінка собі під ніс. — Спробувала йому догодити. — Несан подумав, що вона, мабуть, з'їхала з глузду — стоїть, підбоченившись, і розмовляє з небесами. — І до чого це мене привело? Ось до цього! Вистачить. З мене досить!

Сердито видихнувши, вона дістала з-за пояса, який туго стягував талію, пару червоних рукавичок. І з страхітливою рішучістю натягнула їх на руки.

— Я більше не буду вас попереджати, хлопчики, — сказала вона таким голосом, від якого у Несана волосся стало дибки. — Давайте меч сюди, і негайно.

Поки жінка похмуро поглядала на Несана, Морлі кинувся на неї і спробував вдарити кулаком в щелепу. Неса подумав, що Морлі вб'є її одним ударом.

Але жінка навіть не глянула на Морлі. Перехопивши його руку, вона в мить ока завернула її Морлі за спину і, зціпивши зуби, заламувала руку все сильніше. Неса в жаху почув, як вилетів із клацанням плечовий суглоб. Морлі завив і від болю впав на коліна.

Таких жінок, як ця, Несан ніколи не бачив. І ось тепер вона прямувала до нього. Не бігла, а розмірено йшла з рішучістю, від якої у Несан зупинилося дихання.

Він завмер, не знаючи, що робити. Він не хотів кидати приятеля, але ноги самі прагнули втекти. І меч він теж віддавати не хотів. Сліпо чіпляючись за амбразуру, Несан позадкував уздовж стіни.

Морлі ж встав і кинувся на жінку. А та спокійно насувалася на Несана — за мечем. Несан вирішив, що потрібно дістати меч і вдарити її. У ногу або ще куди. Він цілком здатний її поранити.

Але, схоже, цього робити не доведеться. Морлі нісся на неї, як розлючений бик. Цього разу його ніщо не зупинить.

Навіть не обертаючись, не зводячи очей з Несана, жінка ковзнула в бік і впечатала лікоть прямо Морлі в обличчя.

Голова Морлі закинулася. Бризнула кров.

Жінка легко повернулась і схопила Морлі за здорову руку. Затиснувши пальцями його долоню, вона зігнула зап'ястя так, що у Морлі підігнулися коліна, і почала відтісняти його до стіни.

Морлі ридав, як дитя, благаючи її перестати. Друга рука безпорадно висіла. Ніс перетворився на корж. Лице заливала кров. Напевно, на жінку кров бризнула теж, але на червоному одязі нічого не було видно.

Вона рівномірно і безжально тіснила Морлі до стіни. Не кажучи ні слова, вона схопила його за горло і спокійно і байдуже викинула спиною вперед в амбразуру. В безодню.

У Несана відвисла щелепа. Йому і в голову не приходило, що ця баба зайде так далеко.

Морлі нестямно кричав, летячи спиною вниз до підніжжя гори. Несан застиг, не в силах зрушитися з місця. Крик Морлі різко обірвався.

Жінка більше не вимовляла ні слова, нічого не вимагала. Вона просто насувалася на Несана, не зводячи з нього блакитних очей. І Несан перестав сумнівався, що якщо вона його піймає, то теж уб'є.

Ця жінка — зовсім не Клодін Уінтроп. Ця жінка ніколи не стане називати його «пан».

Ноги Несана нарешті віднайшли здатність ворушитися.

Якщо Несан і вмів щось робити краще, ніж м'язистий Морлі, так це бігати швидше вітру. Тепер же він понісся як ураган.

Озирнувшись на ходу, він мало не спіткнувся — ця жінка бігала швидше за нього. Висока, і ноги в неї довгі. Вона його доганяє! А якщо спіймає, то розіб'є йому обличчя з такою ж легкістю, як рознесла фізіономію Морлі. І теж викине його в безодню. Або відніме меч і переріже йому горлянку.

Несан відчував, як по щоках течуть сльози. Ніколи в житті він не бігав ще так швидко. Але жінка бігла швидше.

Він скотився по сходах мало не полетівши шкереберть. Стрибнув з майданчика вниз, на наступний поверх. Перед очима пливло. Кам'яні стіни, вікна, перила, сходи — все проносилося мимо змазаними світлими і темними плямами.

Несан, притискаючи до грудей Меч Істини, вилетів у двері і вільною рукою зачинив їх за собою. Двері ще не встигла закритися, як він перекинув під двері здоровенний кам'яний постамент — жах додав Несану сил.

Ледь гранітний постамент торкнувся підлоги, як жінка обрушилася на двері. Від удару важкі дубові двері прочинилися на кілька дюймів. Зметнувся пил. Деякий час було тихо, потім жінка здавлено охнула, і Несан зрозумів, що вона забилася.

Не витрачаючи часу, він понісся по замку Чарівника, закриваючи за собою двері і підпираючи їх, якщо щось підверталося під руку, чим-небудь важким. Він навіть не знав, чи туди біжить. Легенй горіли. Несан біг щодуху, оплакуючи свого друга. Він не міг у це повірити, в голові не вкладалося, що Морлі мертвий. Перед очима знову і знову прокручувалася остання сцена. Він майже вірив, що здоровенний тупий дурник підніметься і, посміхаючись, скаже, що це був жарт.

Меч в руках Несана коштував Морлі життя. Несану довелося витерти очі, щоб бачити, куди він біжить. Озирнувшись, він побачив довгий звивистий порожній коридор.

Позаду з гуркотом відчинялися двері. Вона наближалася.

Вона ні за що не відстане. Ця жінка — дух помсти, що з'явився за його життям в помсту за те, що він забрав Меч Істини з того місця, де він лежав у замку Чарівника. Несан помчав ще швидше.

Він вилетів на світло і в перший момент не зміг зрозуміти, де знаходиться. Покрутивши головою, він побачив коней. Трьох. Його, Морлі і цієї жінки. Сідельні сумки з її речами висіли на паркані.

Щоб вивільнити руки, несан надів перев'язь через праве плече, щоб меч, як і належить, висів біля лівого стегна, а потім підхопив вудила всіх трьох коней і скочив на того, що був ближче всього.

Несан закричав і пришпорив коня. Він виявився на коні жінки. Стремена були занадто довгими, і він до них не діставав, а тому просто-напросто стиснув кінські боки ногами і вчепився в гриву щосили. Кінь галопом помчав вперед. Двоє інших побігли слідом.

Коли коні на повному скаку вилетіли на міст, із замку вискочила жінка в червоному. Все її обличчя було в крові. У руці вона стискала чорну пляшку. Ту саму пляшку з анклаву Великого Чарівника. Ту, що впала і не розбилася.

Пригнувшись до шиї коня, Несан мчав по дорозі. Він озирнувся. Жінка бігла за ним. Він забрав її коня. Вона біжить на своїх двох, а до найближчого місця, де можна дістати коня, досить далеко.

Несан постарався не думати про Морлі. Він роздобув Меч Істини. Тепер можна повернутися додому і довести, що не він згвалтував Беату, а те, що він зробив з Клодін Уінтроп, — так це тільки щоб захистити міністра від її брехні. Несан знову озирнувся. Жінка залишилася далеко позаду, але продовжувала бігти. Він знав, що ні за що не наважиться зупинитися. Вона йде. Йде за ним і не залишить його в спокої ні за що.

Вона не відмовиться від переслідування. Буде гнатися за ним без сну і відпочинку. І ні за що не зупиниться. А якщо спіймає, вирве йому серце.

Несан ударив коня п'ятами в боки, змушуючи скакати ще швидше.

55

Річард сидів за невеликим столом. Масажуючи йому спину, Келен заглянула через плече:

— Щось знайшов?

— Поки не впевнений. — Він відкинув волосся з лоба і постукав по свитку. — Але тут є дещо… Тут більше конкретної інформації, ніж в рукописах Андера, що зберігаються в бібліотеці.

— Сподіваюся, — посміхнулася Келен. — Піду пройдуся, перевірю, як там решта. — Річард, знову поринувши у вивчення сувою, щось невиразно промукав.

Вони провели в бібліотеці ще два дні, вивчивши вздовж і впоперек усе, що належало перу Йозефа Андера або ж так чи інакше стосувалося його. В основному це були записи чарівника про себе самого і про те, що він вважав не відомими йому раніше проявами людської поведінки. Андер досить багато міркував про те, наскільки його особисті спостереження за людською природою вірніші і глибші, ніж чиї б то не було.

По більшій частині його записи викликали лише здивування. Все одно що слухати міркування підлітка, який вважає, що він знає все на світі, і не здатного усвідомити, наскільки глибоке його істинне неуцтво. Але Андер давно вже помер, і залишалося лише мовчки читати його записи — бо як тепер оспорити подібні одкровення, які будь-яка нормальна доросла людина повинен була давно перерости.

Йозеф Андер вважав, що знайшов ідеальне місце, де можна без перешкод вести людей до прекрасного життя і де ніякі сили ззовні не зіпсують його «Збалансовану спільноту», як він це називав. Він пояснював, як зрозумів, що не потребує більше підтримки або допомоги інших (Річард вважав, що малися на увазі чарівники з замку в Ейдіндрілі) і що будь-яке втручання ззовні надзвичайно шкідливе, бо вводить людей «колективного співтовариства» в гріх егоїзму.

Жодного разу Йозеф Андер не згадував жодного імені, крім свого власного. Про людей він писав «чоловік», «жінка» або «народ побудував», «Народ посадив», «народ зібрав», «народ поклоняється». Схоже, Йозеф Андер дійсно знайшов ідеальне місце-для самого себе. Країну, де йому не було рівних в чарівному дарі і де всі жителі обожнювали його. Річард вважав, що Йозеф Андер трохи обманювався і приймав звичайний страх за обожнювання. Але як би там не було, становище дозволило Андеру стати шанованим і всіма хваленим вождем — справжнім королем, які користуються абсолютним і беззастережним авторитетом в суспільстві, де більше нікому не дозволялось проявляти індивідуалізм або перевагу. Йозеф Андер не сумнівався, що заснував благословенну країну, де зникли страждання, заздрість і жадібність, де взаємна підтримка замінила собою жадібність. Зачистка культури — тобто публічні страти — привела цей гармонійний стан в рівновагу. Андер називав це «Випалити бур'яни».

Так, Йозеф Андер виявився тираном. Людям залишалося або вірити в нього і жити, як він вказував, або вмирати.

Перш ніж Келен відійшла, Річард стиснув їй руку. Будиночок був занадто малий, щоб в ньому помістилися всі. Майже всі приміщення займали столик і стілець, який належав ще Андеру, на який — задля більшого жаху охороняючого безцінні реліквії старого сторожа — зручно вмостився Річард. Дід не наважився відмовити в цьому проханні могутньому чарівникові.

Річарду ж хотілося посидіти на стільці Андера, щоб трохи краще відчути цю людину. Що стосується Келен, то вона була сита по горло цим деспотом з замашками тирана.

Трохи нижче по дорозі товпилися мешканці Вестбрука. Вони з побожним страхом поглядали на підняту у вітанні руку Матері-сповідниці. Багато людей опустилися на коліна від одного лише її погляду.

Солдати вже сповістили всіх у місті про прийдешнє голосування, і оскільки сюди прибули і Річард з Келен, жителі сподівалися почути з їхніх вуст про те, що чекає країни, які приєднаються до Д'харіанської імперії. До цієї імперії приєдналися вже багато королівств Серединних Земель, але для місцевих жителів Серединні Землі, хоча Андер і входив до їх складу, були країнами далекими і незрозумілими. Люди тут жили своїм життям в маленькому містечку, куди про зовнішній світ, окрім чуток, не доходило практично нічого.

Поки Річард вивчав реліквії засновника країни, д'харіанці тримали натовп на відстані. Мечники бака-тау-мана прикривали тили. Річард велів д'харіанцям вести себе дружелюбно і «бути люб'язними».

Спускаючись вниз по стежці, Келен вгледіла сидячу на майстерно вирізаній зі стовбура дерева лавочці, схованій в тіні під кедром, Дю Шайю. Келен навчилася поважати тверду рішучість мудрої жінки. Дю Шайю наполягла на тому, що теж поїде, керуючись в якості аргументу лише рішучістю допомогти Річарду — її «чоловікові», Кахаріну її народу. Після того, як Дю Шайю допомогла Річарду, коли він звалився з коня, Келен стала набагато більш терпимо ставитися до її присутності.

Хоча Дю Шайю не раз нагадувала Річарду, що вона, його дружина, завжди в його розпорядженні, захочи він її, але сама ні на чому не наполягала. Схоже, з її боку ці нагадування були всього лише проявом ввічливості, почуття обов'язку та поваги до законів свого народу.

Дю Шайю поклонялася тому, що символізував Річард, але самого по собі цінувала його куди менше. І якщо самого Річарда це не дуже тішило, то Келен була вельми і вельми задоволена.

І поки все залишатиметься так, Келен з Дю Шайю і далі будуть дотримуватися перемир'я. Але Келен все одно не довіряла до кінця цій жінці. Ні за що, поки Річард залишається об'єктом її уваги, чим б та не керувалася — почуттям обов'язку або чим іншим.

Дю Шайю ж, зі свого боку, незважаючи на те що Келен — вождь свого народу, Мати-сповідниця, наділена чарівним даром і ще й дружина Річарда, не вважала її головною. Всього лише рівнею. І Келен з соромом визнавалася собі, що саме це її найбільше дратує.

— Не заперечуєш, якщо я з тобою посиджу? — Дю Шайю відкинулася назад, спершись об дерево, і поплескала рукою по лавці поряд з собою. Келен розправила біле плаття і всілася.

Сховавшись за деревами на маленькій галявині в стороні від стежки, вони залишалися невидимі для перехожих. Дуже затишний куточок, куди більш підходящий для закоханої парочки, ніж для двох дружин при одному чоловікові.

— Як ти себе почуваєш, Дю Шайю? Ти виглядаєш трохи… втомленою.

Проявлена Келен турбота спантеличила Дю Шайю. Нарешті, зрозумівши причину, вона посміхнулася, взяла руку Келен і притиснула до свого тугого круглого живота. Дю Шайю з кожним днем роздувалася прямо на очах.

Кален відчула рух, відчула, як ворушиться немовля.

Дю Шайю гордо посміхнулася. Кален прибрала руку. Вона поклала руки на коліна і втупилася на хмари, що згущуються. Це виявилося зовсім не так, як вона чекала. Вона-то думала, що відчуття буде радісним.

— Тобі не сподобалося?

— Що? Ні-ні, що ти! Це чудово! — Дю Шайю взяла Келен за підборіддя і повернула до себе обличчям.

— Ти плачеш?

— Ні. Нісенітниця.

— Ти нещасна, тому що в мене дитина?

— Ні, Дю Шайю, що ти! Я зовсім не нещасна…

— Ти нещасна, тому що в мене дитина, а в тебе — ні? — Келен прикусила губу.

— Не варто сумувати, Келен. У тебе ще буде дитина. Коли-небудь. Обов'язково буде.

— Дю Шайю… Я вагітна.

Дю Шайю вперлася рукою в поперек і потягнулася.

— Правда? Я здивована. Джіан не говорив мені, що ти зі своїм чоловіком була разом.

Келен несказанно здивувалася, почувши, що Дю Шайю отримує такого роду доповіді. З одного боку, вона відчула полегшення від того, що і повідомляти-то не було про що, але з іншого боку — шкодувала.

— Наш чоловік, мабуть, дуже щасливий. Схоже, він любить діточок. Він буде хорошим…

— Річард нічого не знає І ти, Дю Шайю, пообіцяй, що нічого йому не розповіси!

— З чого це я повинна таке обіцяти? — Насупилася жінка.

— Тому що це я змусила Річарда дозволити тобі їхати з нами, — нахилилася до неї Келен. — Тому що це я сказала, що ти можеш залишитися з нами після того, як приїхали наші солдати. Ти обіцяла Річарду, що поїдеш, як тільки прибудуть д'харіанці, але потім побажала залишитися з нами, і я змусила його дозволити тобі не виїжджати. Забула?

— Раз ти так наполягаєш, я йому не скажу, — знизала плечима Дю Шайю. — У всякому випадку тобі варто тримати це в таємниці і піднести йому сюрприз, коли сама порахуєш за потрібне. — Вона обдарувала Келен посмішкою. — Дружини Кахаріна повинні триматися одна одної.

— Спасибі, — прошепотіла Келен.

— Але коли?..

— У шлюбну ніч. Коли ми були у Племені Тіни, буквально перед твоїм приходом.

— А! Так ось чому я про це не чула! — Келен воліла не відповідати.

— Але чому ти не хочеш, щоб Річард знав? Він зрадіє.

— Ні, не зрадіє, — похитала головою Келен. — Це обернеться великими неприємностями. Ось це, — Келен підвела висячий на шиї камінчик, — нам дала відьма, щоб ми не могли зачати дитя. Це довга історія, але суть в тому, що поки ми не повинні заводити дитину, інакше нас чекають чималі біди.

— Тоді чому в тебе дитина?

— Через шимів. Магія зникла. Але до того, як ми про це дізналися… Коротше, в шлюбну ніч ми не знали, що амулет не подіє. Його магія повинна була перешкодити нам зачати дитину, але магія зникла. А цього ніхто не передбачав.

Келен знову закусила губу, щоб не розплакатись.

— Річард все одно зрадіє, — пошепки втішила її Дю Шайю.

Келен похитала головою:

— Ти не розумієш всього кошмару того, що сталося. Відьма присягнулася вбити дитину, але я її знаю, вона на цьому не зупиниться. Вона вирішить, що для уникнення подальших неприємностей вона повинна вбити і мене. Або Річарда.

Дю Шайю задумалася.

— Ну, скоро відбудеться це безглузде голосування, на якому люди скажуть нашому чоловікові те, що він і так вже знає, — що він Кахарін. А після того все буде добре. Тоді ти зможеш сховатися де-небудь і народити дитину. — Мудра жінка поклала руку Келен на плече. — Ти поїдеш зі мною, до бака-тау-мана. Ми будемо захищати тебе, поки не з'явиться на світ дитя Кахаріна. Ми захистимо і тебе, і твоє дитя.

Келен повільно видихнула.

— Спасибі тобі, Дю Шайю. Ти дуже добра. Але це не допоможе. Я повинна щось зробити, позбутися дитини. Знайти травницю або повитуху. Я повинна позбавитися від цієї дитини, поки не пізно.

Дю Шайю знову взяла руку Келен — і знову поклала собі на живіт. Келен закрила очі, відчуваючи, як немовля ворушиться.

— Ти не можеш створити таке з життям, що зародилася в тобі, Келен. З плодом твоєї любові. Ти не повинна. Буде тільки гірше.

З маленького будиночка вийшов Річард з сувоєм в руці.

— Келен? — Покликав він.

Вона бачила його за дерев, а він її — ні.

— Ти обіцяла мені зберігати таємницю, — повернулася Келен до Дю Шайю.

Дю Шайю з посмішкою торкнулася щоки Кален — як добра бабуся. Келен зрозуміла, що це — дотик не суперниці, але мудрої жінки бака-тау-мана.

Келен встала з незворушним виглядом. На обличчі її знову була маска Сповідниці. Річард нарешті помітив дружину і поспішив до неї.

Підійшовши, він спантеличено оглянув обох жінок, але зволів питань не задавати, а простягнув Келен сувій.

— Я знав, що це має якесь відношення до слова муштра.

— Що? — Запитала Келен.

— Доміні Діртх. Подивися, — постукав він по свитку. — Андер пише, що не боїться втручання заздрісних ворогів, оскільки його, — Річард зачитав вголос, ведучи пальцем по рядку, — «захищають демони». Келен поняття не мала, про що це він тлумачить. — А чому це так важливо?.. Річард вже знову занурився в сувій.

— Що? Ах так. Ну, коли ти вперше вимовила слова Доміні Діртх, я подумав, що це древнєд'харіанська, але ніяк не міг підібрати потрібне значення. Це один з тих багатозначних виразів, про які я тобі розповідав. Коротше, «Доміні» — слово, що означає муштру в сенсі вчення або військову підготовку. Або — що набагато важливіше — загнуздання, управління. Тепер, коли я побачив значення другого слова, до мене дійшов сенс всього поєднання. «Доміні Діртх» перекладається як «Загнуздання демонів». Келен як і раніше нерозуміюче дивилася на чоловіка.

— Але… що це значить?

— Не знаю, — розвів руками Річард. — Але скоро все стане на свої місця, я впевнений.

— Що ж, дуже добре, — відповіла Келен. — Що сталося? — Спохмурнів він. — У тебе обличчя…. Ну, не знаю… Якесь дивне.

— Дуже вдячна.

— Я зовсім не хотів сказати, що-ти погано виглядаєш! — Річард почервонів як помідор.

— Та добре, — відмахнулася Келен. — Просто втомилася. Ми так багато роз'їжджали і з такою кількістю людей розмовляли…

— Тобі відомо місце під назвою Гаряча Піч?

— Піч, — задумливо насупилася Келен. — Так, я пам'ятаю це місце. Взагалі-то це недалеко звідси. Трохи вище, над долиною Наріф.

— Наскільки недалеко?

— Ми можемо дістатися туди через пару годин — якщо це так уже важливо. — Келен знизала плечима.

— Андер у всіх цих свитках постійно про нього тлумачить. І особливо згадує у зв'язку з демонами — з Доміні Діртх. Саме завдяки цьому абзацу я зміг зрозуміти значення цих слів. — Річард подивився на людей, які товпилися внизу, і терпляче чекали їх з Келен. — Я б хотів з'їздити туди подивитися, після того як поговоримо з народом.

Келен взяла його під руку.

— Там красиво. Я не проти побувати там ще раз. А тепер підемо пояснимо цим людям, чому їм краще проголосувати за приєднання до нас.

Велика частина тих, хто їх чекав, були хакенці, в основному — працівники ферм в околицях містечка. Як і всі, кого Річард і Келен бачили за час своєї поїздки по країні, ці люди виглядали стурбованими і заклопотаними. Вони знали, що настають зміни. А людям властиво боятися змін.

Замість того щоб звернутися до них з офіційною промовою, Річард пішов у юрбу, питаючи імена, посміхаючись дітям і погладжуючи по щічках найменших. І оскільки Річард діяв за велінням серця, щиро, не лицедіяв, навколо нього в лічені хвилини скупчилася зграйка дітлахів. Матері розцвітали в усмішках, коли він гладив темні й руді голівки. Розгладжувалися заклопотані зморшки на лобах отців.

— Добрі люди Андера, — почав Річард, стоячи в натовпі, — ми з Матір'ю-сповідницею приїхали поговорити з вами не як владики, а як захисники. Ми приїхали не для того, щоб диктувати, а щоб допомогти вам розібратися в положенні справ, зрозуміти, який вибір стоїть перед усіма нами, а ваше право — самим вирішувати, яким буде ваше майбутнє.

Він поманив Келен. Мати-сповідниця обережно протиснулася серед оточуючих Річарда дітей і встала поряд з ним. Вона-то думала, що дітлахи злякаються такого великого чоловіка, одягненого до того ж в чорно-золоте вбрання, що надавало йому ще більш суворого вигляду, але дітлахи, навпаки, притискалися до нього, як до улюбленого дядечка.

А ось білої сукні Матері-сповідниці вони боялися, адже їм, як і всім жителям Серединних Земель, з пелюшок розповідали історії про те, хто така Мати-сповідниця і яка її могутність. Вони розступалися перед нею, всіляко намагаючись не торкнутися її білої сукні, і тулилися ближче до Річарда. Келен до смерті хотілося, щоб до неї ставилися інакше, але вона все розуміла. Вона все життя розуміла це.

— Ми з Матір'ю-сповідницею одружилися, бо любимо один одного. А ще ми любимо народи Серединних Земель і Д'хари. І в точності як ми хотіли з'єднати наші долі в подружжі, щоб йти по життю разом, ми хочемо, щоб народ Андера приєднався до нас і інших народів Серединних Земель і рухався разом з нами в безпечне і надійне майбутнє, яке забезпечить вам і вашим дітям надію на краще життя.

З Старого світу на нас насувається тиранія. Імперський Орден поневолить вас. Вони не залишать вам іншого вибору — або підкоритися, або загинути. Тільки якщо ви приєднаєтеся до нас, у вас буде шанс уціліти.

Ми з Матір'ю-сповідницею переконані, що якщо ми об'єднаємо народи Серединних Земель і Д'хари і виступимо всі разом за нашу свободу, то зможемо відігнати цю загрозу від наших осель, зберігши незалежність… І майбутнє наших дітей. Якщо ж ми покірно підкоримося тиранії, у нас більше ніколи не буде можливості розправити крила. Ніколи більше наші душі не обвіє вітер надії. Ні в кого з нас не буде можливості мирно ростити дітей і мріяти про кращу долю для них. Якщо ми не виступимо проти Імперського Ордена, ми будемо жити в мороці рабства. І як тільки це відбудеться, ми навіки поринемо в пучину безвиході.

Саме тому ми і приїхали, щоб поговорити з вами. Нам потрібно, щоб ви виступили на нашому боці, на боці мирних людей, що знають, що майбутнє може бути світлим і сповненим надії.

Нам необхідно, щоб ви приєдналися до нас і проставили при голосуванні кружок — на знак того, що хочете приєднатися до нашого союзу борців за свободу.

Келен слухала, як слухала вже кілька тижнів, гарячу промову Річарда.

Спочатку народ сприймав його слова напружено й насторожено. Але незабаром чарівність Річарда підкорила майже всіх. Він примушував їх сміятися, а в наступну мить викликав сльози, пояснював, які блага обіцяє свобода, показував на простих прикладах, які перед ними відкриються можливості, якщо їм та їхнім дітям дозволять вчитися писати і читати.

Ця заява була зустрінута спочатку з деяким переляком, але Річард тут же пояснив у доступній формі, що тоді вони зможуть написати лист живучим в іншому місці батькам або дитині, яка відправилася кудись на пошуки кращої долі. Він змушував їх зрозуміти цінність знань, оцінити можливість знайти кращу роботу або досягти більш високого рівня на тій, яку вони вже мають.

— Але Імперський Орден не дозволить вам вчитися, тому що знання для поневолювачів небезпечні. Ті, хто буде правити вами, знищать знання, бо знаючі і розуміючі люди несуть загрозу правлячій еліті. Люди, які все розуміють, — це люди, які неодмінно виступлять проти безчинства влади.

Я ж надам можливість вчитися всім, щоб люди самі могли потім вирішувати, що вони хочуть. Ось в цьому різниця: я довіряю вам, хочу, щоб ви вчилися, домагалися своєї мети, йшли до своєї мрії, простої або великої. А Орден довіряти не буде. Він стане все насаджувати силою.

У нас всіх разом буде одна країна, з єдиним законодавством, рівним для всіх, де ніхто, будь то магістрат, міністр або імператор, — ніхто не буде вище за закон. Тільки тоді, коли всі однаково рівні перед законом, кожна людина справді вільна.

Я вступив у боротьбу не заради влади, а заради збереження принципів свободи. Мій рідний батько, Даркен Рал, був диктатором, що правив методом залякувань, жорстокості і катувань. Він ніколи не ввів би тих законів, згідно з якими, я сподіваюся, всі ми будемо жити. Я відняв у нього владу, щоб він не міг більше пригнічувати свій народ. Я вождь вільних людей — я не правлю рабами.

Я не хочу вказувати вам, як жити, я всього лише хочу, щоб ви всі жили в мирі і безпеці так, як ви самі того захочете. Сам би я найбільше хочу, щоб ми з Матір'ю-сповідницею — моєю дружиною, могли спокійно в мирі і безпеці жити сім'єю, не страждаючи питаннями правління.

Я прошу вас проставити кружок і приєднатися до нас заради вас самих і заради прийдешніх поколінь.

Далтон, підпираючи плечем кут будівлі, слухав, схрестивши руки на грудях. З балкону до величезного натовпу на одній з площ міста віщав Директор Прево з Комітету Культурної Згоди. Говорив він уже досить давно.

Натовп, по більшій частині хакенці, зібралася послухати про майбутні події. По місту вирували чутки. Народ був наляканий. І більшість прийшли з'ясувати, чи вірні чутки.

Далтон ретельно прорахував ситуацію.

— Чи повинні ми страждати, коли винагороджуються лише обрані? — Питався натовп Директор Прево.

У відповідь пролунало дружне «ні!».

— Чи повинні ви трудитися в поті чола, щоб лише обрані в Д'харі багатіли? — Натовп знову заревів «ні!».

— Чи повинні ми дозволяти цій людині пустити нанівець всі наші зусилля допомогти всім хакенцям стати вище їх сутності? Чи повинні ми дозволити знову втягнути наш народ в жорстоку спокусу освіти?

Натовп викрикував схвалення словам Директора Прево, деякі — як і велів їм Далтон — розмахували шапками. У натовпі загубилися приблизно п'ятдесят його гінців, одягнених у старі ганчірки і всіляко намагались підігріти народ.

Звичайно, деяких гарячий виступ Директора Прево надихав, але більшість мовчки слухали, розмірковуючи, чи покращиться їхнє власне життя від того, що вони чують.

Багато ретельно все зважували, причому на одній чаші ваг стояло їх благополуччя, а на іншому — прийдешні події. Більшість були цілком задоволені нинішнім станом речей і тільки в тому випадку починали хвилюватися, якщо прийдешні події погрожували погромами або зміною їх життя.

Далтон зрозумів, що все не так просто.

Послання донесли як годиться, але почули його люди байдужі.

— Він вказує на багато правильних речей, — зауважила Тереза.

— Так, — обійняв її за плечі Далтон.

— Мені здається, ця людина права. Нещасним хакенцям буде тільки гірше, якщо ми перестанемо піклуватися про них. Вони не готові самі зіткнутися з жорстокостями життя.

Погляд Далтона спрямувався на групу стоячих як статуї людей, що слухали гарячу промову Директора Прево.

— Так, сонечко, ти права. Ми повинні докласти ще зусиль, щоб допомогти людям.

І тут Далтон зрозумів, чого не вистачає і що йому робити.

56

Ні, — заявив Річард Дю Шайю. Та сердито схрестила руки. У цій позі зі своїм виступаючим вперед величезним животом вона виглядала майже комічно.

Нахилившись до неї, Річард знизив голос.

— Дю Шайю, як ти не розумієш, що я хочу побути наодинці з моєю… з Келен хоч трохи? Гаразд? — Гнів Дю Шайю затих.

— А, зрозуміла! Ти хочеш зайнятися коханням зі своєю іншого дружиною. Це добре. А то вже багато часу пройшло.

— Це не… — Річард взявся в боки. — І звідки, цікаво, ти знаєш, а?

Дю Шайю посміхнулась у відповідь:

— Гаразд, так тому і бути. Якщо обіцяєш, що це не займе багато часу.

Річард зібрався було заявити, що це займе стільки часу, скільки займе, але побоявся почути відповідь репліку, тому обмежився простим:

— Обіцяю.

Капітан Мейферт, здоровенний блондин-д'харіанець, командир ескорту, який супроводжував Келен з Річардом в Андер, зрадів тому, що вони мають намір без супроводу кудись їхати, не більше Дю Шайю, але був більш ввічливий, висловлюючи свої заперечення. Схоже, генерал Райбах повідомив йому, що, якщо мова йде про серйозні речі, він може сміливо висловлювати свої думки Магістрові Ралу, не побоюючись покарання.

— Лорд Рал, ми опинимося дуже далеко, якщо раптом вам знадобиться допомога… для захисту Матері-сповідниці, — після деякої заминки додав капітан, подумавши, що це, можливо, вплине на рішення Річарда.

— Дякую, капітане. Туди веде лише ось ця стежка. Оскільки ніхто не знає, куди ми прямуємо, то і засідки там бути не може. Це недалеко, і відсутні ми будемо недовго. Ви з вашими людьми будете патрулювати тут, поки ми з Келен туди з'їздимо.

— Слухаю, Магістре, — вельми неохоче кивнув капітан Мейферт. І негайно почав віддавати накази, розсилаючи солдатів в розвідку і виставляючи застави.

Річард повернувся до двох гінців, які прибули від генерала Райбаха.

— Передайте генералові, що я задоволений швидкістю, з якою він просувається, і тим, що він вважає, що зможе прибути сюди раніше військ Джегана. Передайте йому, що всі колишні накази залишаються в силі. Я хочу, щоб він в Андер не входив.

Гінці приїжджали і від'їжджали майже щодня, проскакуючи через блокпости біля різних Доміні Діртх, щоб їх роз'їзди були не так помітні. Річард наказав Райбаху триматися північніше, поза межами досяжності розвідників, патрулів і шпигунів Джегана. Якщо справа дійде до битви, то найважливіша перевага армії Д'хари — несподіванка. З цією частиною наказу генерал погодився, але був дуже незадоволений тим, що Річард знаходиться на потенційно ворожій території, маючи при собі всього лише тисячу солдатів.

У посланнях генералу Річард пояснював, що чудово розуміє його занепокоєння, однак тим не менше їм потрібно тримати армію в укритті, поки не настане час її використати. Річард роз'яснив у леденіючих подробицях, яка моторошна і безглузда смерть чекає солдат на кордоні, якщо армія спробує пробитися через Доміні Діртх. Поки вони не отримають згоди народу Андера, вони не можуть ризикувати брати їх кордон штурмом.

Але, що набагато істотніше, Річард ні на йоту не довіряв міністру Шанбору. Аж надто той солоденький. Правда рідко буває солодкою. А ось брехня — завжди.

Доміні Діртх — павутина, яка очікувала необережну жертву. Видимість легкої перемоги може виявитися пасткою, щоб заманити д'харіанську армію на погибель. Найбільше Річард боявся, що всі ці молоді хоробрі воїни поляжуть перед Доміні Діртх. Особливо знаючи, що жертва буде абсолютно марною. Вони загинуть, а Доміні Діртх як стояли, так і будуть стояти.

Генерал Райбах у повторній депеші пообіцяв, що як тільки вони передислокуються на північ, то будуть готові, у разі якщо Річард їх викличе, негайно кинутися на південь, але в очікуванні виклику будуть сидіти тихо, як миші.

— Слухаю, Магістр Рал, — відповів гонець, притиснувши кулак до серця. — Я передам генералу ваші слова.

Гінці розгорнули коней і поскакали, по дорозі.

Перш ніж сісти в сідло, Річард перевірив, чи добре закріплені лук і сагайдак. Коли вони рушили вгору по стежці, Келен блиснула своєю особливою посмішкою. Річард знав, що вона теж рада можливості нарешті побути з ним наодинці, нехай і на короткий час поїздки в гори.

Постійне перебування в оточенні людей стомлювало. Варто було їм узятися за руки, як це відразу помічали. Якщо вони робили це, розмовляючи з мешканцями Андера, то за виразом очей Річард бачив, що новина в лічені дні досягне тисяч вух. І по немигаючих поглядах розумів — це послужить темою для розмов на багато років. Гаразд, не найгірша тема для пліток. Хай вже краще базікають про те, як одружені Магістр Рал з Матір'ю-сповідницею тримаються за руки, ніж говорять якісь гидоти.

Річард дивився на сидячу в сідлі Келен і думав, що у неї сама спокуслива у світі фігура. Часом йому здавалося неймовірним, що така жінка змогла полюбити його, людину, що виросла в крихітному Хартленді.

Річард затужив за домом. Напевно, тому, що стежка, яка вилася під гору нагадувала настільки добре знайомі йому місця. На захід від тих місць, де він виріс, височіли пагорби і гори, дуже схожі на ті, в яких вони перебували зараз.

Річарду дуже хотілося, щоб вони з Келен з'їздили навідати його будинок в Хартленді. З тих пір, як він минулої осені покинув Хартленд, Річард побачив багато чудес, але, напевно, ніщо так не радує серце, як місце, де ти виріс.

Стежка побігла вздовж пологого схилу, звідки відкривався вид на гори. Річард подивився на північний захід, між вершинами. Схоже, вони зараз ближче до його батьківщині, ніж були за весь той час, що він залишив її. Коли вони їхали в Серединні Землі, то, пройшовши кордон, який тоді ще стояв, перейшли ось ці самі гори в містечку під назвою Королівський Порт. Це неподалік звідси на північний захід.

І все одно, як близько не був зараз Хартленд, але через покладену на Річарда колосальну відповідальності будинок тепер дуже далекий.

Крім обов'язків Магістра Рала, від якого залежить усе і вся, є ще і Джеган — дай йому можливість, і він поневолить Новий світ так само, як поневолив Старий. Люди залежали від Річарда у всьому, починаючи з чарівних уз, що захищали їх від соноходця, до стягання всіх в єдину силу, здатну протистояти величезним ордам Джегана.

Часом, коли Річард про все це розмірковував, йому здавалося, що він живе чиїмось чужим життям. Часом він здавався собі самозванцем і думав, що люди в один прекрасний момент прокинуться і скажуть: «Почекайте-но хвилиночку! Цей самий Магістр Рал — всього лише звичайний лісовий провідник по імені Річард. І його ми всі тут слухаємо? І слідуємо за ним на війну?»

А тут ще й шими. У їх появі якраз безпосередньо винні вони з Келен. Це вони, Річард і Келен, закликали шимів у світ живих. Нехай і ненавмисно, але закликали.

Подорожуючи по Андеру, Річард з Келен вдосталь наслухалися історій про дивні смерті. Шими досить бурхливо насолоджувалися своїм перебуванням в світі живих. Славненько проводили час, вбиваючи людей.

Захищаючись від небезпек, люди згадали давні забобони. У деяких містах народ збирався, щоб вшанувати злих духів, що обрушилися на світ. На лісових галявинах або на перелогових землях залишали приношення у вигляді їжі і вина. Деякі вважали, що людство порушило норми моралі, погрузло в розпусті, і Творець прислав духів помсти, щоб покарати світ.

Інші залишали приношення у вигляді камінчиків посеред дороги, а на перехрестях з таких камінчиків виростали цілі піраміди. Але ніхто не зміг відповісти Річарду, чому вони це роблять, лише дратувалися, що він не розуміє стародавні звичаї. Деякі клали опівночі на поріг будинку зів'ялі квіти. Приносячі щастя амулети користувалися величезним попитом.

Але шими вбивали все одно.

Єдиним, що допомагало нести весь цей немислимий тягар, — була Келен. Це завдяки Келен він зносив всі тяготи боротьби. Заради неї Річард виніс би все що завгодно.

— Он там, нагорі, — підняла руку Келен.

Річард спішився одночасно з нею. Тут росли в основному сосни і ялини. Річард озирнувся і помітив молодий сріблястий клен, до якого і прив'язав коней. Якщо прив'язати коней до сосни або ялини або, ще гірше, до ялиці, то справа може закінчитися не тільки липкими поводами. Почувши хропіння, Річард підняв голову. Неподалік, насторчивши вуха, стояла конячка і дивилася на них. З рота кобилки стирчала трава, але жувати вона перестала.

— Ей, привіт, дівчинко! — Вигукнув Річард. Кобила обережно відійшла на кілька кроків, мотнувши головою. Річард спробував наблизитися, але кобилка позадкувала ще, і він не став наполягати. Золотисто-горіхова кобилка з незвичною, схожою на павучка з ніжками чорною плямою на крупі. Річард покликав її знову, намагаючись підманити, але конячка розвернулася і побігла.

— Цікаво, що б це значило? — Обернувся він до Келен.

Келен простягла руку. Річард стиснув їй долоню.

— Поняття не маю. Може, чиясь коняка втекла. Втім, схоже, з нами вона справи мати не бажає.

— Схоже на те, — відповів Річард, покірно дозволяючи вести себе за руку.

— Це єдиний шлях, — повідомила Келен, поки вони йшли уздовж берега озера по маленькому сосновому гайочку.

Весь день збиралися хмари, віщуючи грозу. А зараз, коли вони пробиралися між скель в кінці невеликого рівного п'ятачка землі, з-за хмар виглянуло сонце.

Дуже гарне видовище — теплі сонячні промені, що торкаються поверхні тихого озера, пробиваючись крізь бурштинові хмари. На тій стороні озера стікав водоспад. У повітря летіли міріади крапель, виблискуючи на сонці над золотистою водою. Річард набрав у груди побільше повітря, насолоджуючись ароматом дерев і води. Тут майже як вдома.

— Ось це місце, — вказала Келен. — А нагорі, ще вище, знаходиться пустище, де росте пака і живуть метелики Ігруни. Цей чистий водопад падає з отруйної зони.

Повітря виблискувало у післяполудневому світлі.

— Красиво. Я міг би простояти тут вічність. У мене майже таке відчуття, ніби я вдома.

Деякий час вони стояли рука об руку, насолоджуючись краєвидом.

— Річард, я давно хотіла тобі сказати, що останні два тижні, що ми зустрічаємося з народом… я дійсно тобою пишалася. Гордилася тим, як ти показував людям шлях у майбутнє. Що б не сталося, я хочу, щоб ти це знав. Що я пишаюся тим, як ти впорався з цим завданням.

— Ти говориш так, ніби сумніваєшся в нашій перемозі, — Спохмурнів Річард.

— Це не важливо, — знизала вона плечима. — Що буде, то буде. Люди далеко не завжди чинять правильно. Іноді вони не здатні розпізнати зла. А іноді вибирають зло тому, що воно їх влаштовує або від страху. Чи тому, що сподіваються знайти в цьому якусь вигоду для себе. Головне те, що ми зробили все можливе і показали людям правду. Ти ставиш вище всього їх благополуччя, їх безпеку, отже якщо ми переможемо, то переможемо чесно. Ти дав їм шанс перевірити самих себе на міцність.

— Ми переможемо. — Річард дивився на тихі води. — Люди врешті побачать правду.

— Сподіваюся.

Він обійняв Келен і поцілував у лоб. І з насолодою зітхнув, насолоджуючись гірським озером і тишею.

— Там, де я виріс, далеко на заході, в горах є місця, де навряд чи хто побував, крім мене. Де вода падає зі скель високо над головою, куди вище, ніж тут, і грає веселка. І поплававши в прозорій воді, можна влаштуватися на камінчику за стіною водоспаду і дивитися на світ крізь падаючу воду. Я часто мріяв відвести тебе туди.

Келен намотала на палець пасмо волосся.

— Колись ми з тобою обов'язково туди поїдемо, Річард.

.

Вони стояли, притулившись один до одного, і дивилися на водоспад. Річарду не хотілося порушувати зачарування моменту і говорити про справи насущні, але все-таки довелося.

— Так чому ж це місце називається Гаряча Піч? Келен підвела голову.

— Там, в стіні під водопадом, є печера, в якій дуже тепло. Навіть гаряче іноді, як мені казали.

— Цікаво, чому Йозеф Андер згадав це місце?

— Може, навіть Йозеф Андер цінував красиві місця, — Келен поклала руку йому на плече.

— Можливо, — пробурмотів Річард, оглядаючи місце і намагаючись зміркувати, з Чого б це раптом стародавнього чарівника тут щось зацікавило. Річард сильно сумнівався, що Йозеф Андер страждав надлишком сентиментальності або володів справжнім почуттям прекрасного: цей тип міркував про красу природи лише в світлі побудови упорядкованого суспільства.

Річард відмітив, що всі схили гір довкола них особливого сіро-зеленого кольору, крім тієї скелі на іншій стороні озера, з якої стікав водоспад. Та була темнішою. Ненабагато, але цілком очевидно. У ній було більше сірого, ніж зеленого, можливо, тому що там в граніті малися чорні вкраплення, хоча звідси важко було сказати.

Річард вказав на стіну, з якої падав водоспад, утворюючи величну дугу.

— Подивися на цю скелю і скажи, що ти про неї думаєш. Келен в сяючій на сонці білій сукні Матері-сповідниці здавалася втіленим добрим духом. Вона закліпала, дивлячись на Річарда.

— Тобто? Скеля як скеля.

— Знаю, але придивись до неї. І скажи, що тебе в ній дивує.

Келен подивилася на скелю, потім знову на нього.

— Здоровенна скеля.

— Та досить тобі, давай серйозно!

Келен, зітхнувши, взялася вивчати скелю. Потім подивилася на навколишні гори, особливо на найближчу, трохи зліва, ту, що гордо виступала з води.

— Ну, — нарешті вимовила Келен, — вона темніша, ніж навколишні гори.

— Відмінно. А що ще?

Келен повивчати скелю трохи довше.

— Досить незвичний колір. Я вже такий бачила. — Вона здригнулася і подивилася Річарду прямо в очі. — Доміні Діртх!

— От і я про те ж подумав, — посміхнувся Річард. — Доміні Діртх точно такого ж відтінку, як ця скеля, а скеля — зовсім не така, як всі інші навколишні гори.

Келен недовірливо глянула на нього.

— Чи не хочеш ти сказати, що Доміні Діртх вирізані з цієї ось скелі — тут, нагорі, — а потім волоком доставлені туди, де зараз стоять?

— Цілком можливо, — знизав плечима Річард, — хоча я погано розумію, як можна перетягнути такі каменюки на таку відстань. Я вивчив Доміні Діртх. Вони здаються вирізаними з цільного каменю. Їх не збирали зі шматочків. У всякому випадку, той, який ми бачили.

— Тоді… як?

— Йозеф Андер — чарівник. А чарівники тих часів уміли таке, що вражає навіть Зедда. Можливо, Йозеф просто використав цю скелю як стартовий майданчик.

— Що ти маєш на увазі? Яким чином?

— Поняття не маю. Я розбираюся в магії куди менше тебе, так що, може, ти мені скажеш? Але що, якщо він просто-напросто взяв звідси по маленькому камінчику на кожен Доміні Діртх, а потім, коли прийшов туди, де вони стоять зараз, просто збільшив камінчики в розмірах?

— Збільшив в розмірах?

— Не знаю, — безпорадно розвів руками Річард. — За допомогою магії збільшив або навіть використовував структуру зерна в камені як свого роду направляючу і відтворив її з допомогою магії Приросту у вигляді Доміні Діртх.

— Я було подумала, що ти несеш повну нісенітницю, — зауважила Келен. — Але, наскільки я розбираюся в магії, в твоїх словах є резон.

Річард зрадів.

— Думаю, треба мені сплавати до печери і подивитися, що там є.

— Нічого, наскільки мені відомо. Просто гаряча печера. І не дуже глибока до того ж. Футів двадцять.

— Ну не те щоб я дуже вже обожнював печери, але, думаю, не зашкодить, якщо заглянути туди.

Річард стягнув сорочку і повернувся до води.

— А штани ти знімати не маєш наміру? Обернувшись, Річард побачив лукаву посмішку.

— Я подумав змити з них кінський піт.

— О-о! — З перебільшеним розчаруванням простягнула Келен.

Посміхаючись, Річард зібрався пірнути. І тут на нього з криком налетів ворон. Річарду довелося відскочити, щоб величезний птах не клюнув його.

Відступаючи, він прийнявся спиною відтісняти Келен з уступу.

Ворон хрипко каркнув. Гучний крик луною рознісся по горах. Ворон знову налетів на них, трохи не зачепивши крилом Річарда. Набравши висоту, птах описала коло і, розпушивши пір'я, знову кинувся на них, відтісняючи від води.

— Цей птах збожеволів? — Спитала Келен. — Або захищає своє гніздо? Або взагалі всі ворони так поводяться? Схопивши Келен за руку, Річард поволік її за дерева.

— Ворони — мудрі птахи і завжди захищають своє гніздо. Але можуть бути і вельми дивними. Боюся, що цей — не просто ворон.

— Не просто ворон? А що ж?

Птах вмостився на гілці і став чепуритися, явно задоволений собою.

Річард взяв простягнуту сорочку.

— Я б сказав, що це шим.

Навіть на відстані птах, здавалося, почув його слова. Він забив крилами і застрибав по гілці, явно виявляючи занепокоєння.

— Пам'ятаєш тоді, в бібліотеці? Ворон за вікном, який влаштував скандал?

— Добрі духи! — Стривожено видихнула Келен. — Думаєш, це той же самий? Думаєш, він слідував за нами всю дорогу?

— А що, якщо це шим, і він нас тоді чув, а потім просто прилетів сюди і чекав нас? — Подивився на неї Річард.

Ось тепер Келен насправді перелякалася.

— І що ж нам робити?

Вони пішли до коней. Річард зірвав з сідла приторочений лук і дістав з сагайдака стрілу зі сталевим наконечником.

— Думаю, треба його вбити.

Як тільки Річард вийшов з-за коня, ворон вгледів лук і з голосним криком підскочив, ніби не чекав від Річарда подібної підлості.

Річард натягнув тятиву. Ворон миттєво злетів і зник, образливо верещачи.

— Ну просто чудеса, — пробурмотів Річард.

— Принаймні ми тепер знаємо, що це не ворон. Напевно, той шим, якого ти підстрелив в Племені Тіни — курка-що-не-курка, — повідомив про це іншим.

— Можливо, — спантеличено похитав головою Річард.

— Річард, я не хочу, щоб ти ліз у озеро! У ньому запросто можуть чекати шими. Це нерозумно — плавати, коли шими бродять на волі.

— Але вони, схоже, мене бояться. Надавивши йому на потилицю, Келен змусила його подивитися їй в очі.

— А раптом вони просто спеціально заманюють тебе, щоб захопити на глибині? Може бути таке? Зедд велів нам триматися від води подалі. — Вона мерзлякувато повела плечима. — Будь ласка, Річард, поїхали звідси, а? Щось у цьому місці таке…

Річард натягнув сорочку і привернув Келен до себе.

— Схоже, ти права. Не варто смикати удачу за хвіст, особливо після зустрічі з цим вороном-що-не-ворон. До того ж, якщо ми дозволимо себе втопити, Дю Шайю так розсердиться, що розродиться завчасно!

Келен вчепилася йому в сорочку. В очах її раптом з'явився дивний блиск.

— Річард… як ти думаєш, чи не могли б ми…

— Не могли б що?

Вона випустила його сорочку і поплескала по щоці.

— Забратися звідси пошвидше, ось що.

— Дуже навіть запросто.

І вони заквапилися, поспішаючи виїхати подалі від озера. Річард підсадив Келен в сідло.

— Думаю, ми з'ясували те, навіщо приїхали. Знайшли скелю, з якої зроблені Доміні Діртх. Здається, нам треба міняти плани.

— Тобто?

— Гадаю, нам слід повернутися в Ферфілд і в світлі отриманих відомостей заново прогледіти стародавні книги.

— А як же голосування? Адже ми ще не скрізь побували!

— Нам все одно доведеться розсилати людей стежити за ходом голосування і підрахунком голосів, а результати вони доставлять в Ферфілд. Можемо відправити їх зараз, і нехай вони у кожному місці першим ділом говорять з народом. Серед наших є багато людей, кому я цілком можу довірити говорити від мого імені. До того ж вони багато разів чули, що треба говорити. Так що ми з тим же успіхом можемо розбити їх на групи прямо тут і відправити далі, а самі тим часом повернемося в маєток. До того ж шкоди не буде, якщо ми зайвий раз подбаємо про те, щоб переконати жителів Ферфілда голосувати за нас.

Келен кивнула:

— Наша головна турбота — шими. Не буде ніякого толку від перемоги, якщо шими усіх повбивають.

Річард краєм ока помітив щось. Зістрибнувши з коня, він сунув Келен поводи і попрямував по траві до соснового гаю.

— У чому справа? — Запитала Келен, якій не терпілося забратися звідси.

Річард підняв засихаючий сук.

— Сідло. Хтось залишив тут речі і прикрив, щоб не намокли.

— Напевно, це з тієї конячки, що ми бачили, — припустила Келен.

— Може, це належить мисливцю або кому-небудь ще, — сказав Річард. — Але судячи з вигляду, речі лежать тут досить давно.

— Що ж, якщо ти не збираєшся потягти їх, давай швидше поїдемо звідси.

Пролунав крик ворона, і Річард поспішив до коня.

— Просто дивно це якось, от і все.

Вони рушили вниз по стежці. Річард озирнувся. І побачив кількох ворон, що кружляли в небі. Він не знав, який з них ворон-що-не-ворон. Може, вони всі такі.

Річард зняв лук з сідла і повісив на плече.

57

Далтон, дивлячись у вікно свого кабінету, слухав доповідь Стейна про кількість і дислокацію солдатів Імперського Ордена, що знаходилися на території Андера під видом «особливих андерських частин». Тепер можна вважати, що Доміні Діртх в руках Джегана. Виклич сюди Магістр Рал свою армію — якщо така у нього де-небудь поблизу є, — він швидко виявиться полководцем без війська.

— Імператор також надіслав повідомлення, де висловлює побажання, щоб я особисто висловив від його імені захоплення настільки ефективним співробітництвом. Судячи з рапортів моїх людей, міністр виконав відмінну роботу, щоб вирвати зуби у армії Андера. Вона виявиться ще меншою перешкодою, ніж ми очікували.

Далтон озирнувся, але не помітив і тіні глузування на обличчі імперця. Виклавши ноги на стіл, той зручно відкинувся на стільці і чистив кинджалом нігті. Виглядав Стейн цілком задоволеним.

Далтон взяв непотрібну, але цінну книжечку, що принесла та жінка з бібліотеки, — книжечку, яка належала колись Йозефу Андеру… І переклав на інший край столу, щоб чоботи Стейна її не забруднили.

Виходячи з того, про що розповіла Тереза, у Стейна є всі підстави бути задоволеним, враховуючи кількість жінок, що розповідають всім бажаючим про те, яке задоволення отримали в ліжку чужоземного варвара. Чим жахливіше він з ними поводився, тим радісніше вони про це пліткували.

Далтон знаходив дивним, що, маючи таку кількість бажаючих, цей солдафон так часто задовольняє свою хіть з тими, хто зовсім цього не жадає. Треба думати, Стейн знаходить більше задоволення в насильстві.

— Так, армія Андера виглядає просто чудово, вартуючи Доміні Діртх, — знову вишкірився Стейн. — Але від їх помилкової гордині їм буде мало користі при зіткненні зі справжніми воїнами.

— Ми виконали нашу частину угоди.

— Повір мені, Кемпбелл, я знаю ціну тобі і міністру. Може, землеробство і прозаїчніше заняття, ніж завоювання, але без їжі будь-яка армія зупиниться. Ніхто з нас не хоче витрачати час на обробіток землі, проте всі ми хочемо їсти. Ми розуміємо і цінуємо ваше уміння підтримувати систему в робочому стані. Ви станете незамінними помічниками в нашій справі. І імператор Джеган бажає, щоб я вас запевнив: він негайно після прибуття сюди винагородить вас за настільки прекрасно виконану роботу.

Далтон свої думки тримав при собі.

— І коли можна чекати його прибуття?

— Скоро, — відповів Стейн, відкидаючи подробиці потиском плечей. — Але його непокоїть ситуація з Магістром Ралом. Його дуже цікавить, чому ви раптом поклалися на щось настільки нікчемне, як голос бидла.

Повинен зізнатися, мене це теж турбує, — зітхнув Далтон. Він як і раніше шкодував, що Бертран не обрав менш ризикований шлях, але, як уже давно з'ясував Далтон Кемпбелл, міністр Шанбор обожнює ризиковані підприємства не менше, ніж Стейн — партнерок, які відбиваються.

— Як я вже пояснював, така тактика допоможе нам впіймати в пастку Магістра Рала з Матір'ю-сповідницею, — продовжив Далтон. — Без них війна швидко закінчиться, і Серединні Землі впадуть в руку Джегана, як дозріла слива.

— І імператора це цілком влаштовує, так що він не заперечує проти вашого загравання з Магістром.

— Так, але тут є певний ризик.

— Ризик? Можу я чимось допомогти? — Далтон сіл, присунувшись до столу.

— Я вважаю, що ми повинні докласти ще зусиль, щоб підірвати справу Магістра Рала. Ось тут-то і криється небезпека. Зрештою, Матері-сповідниці правлять Серединними землями упродовж тисячоліть, і обирали їх на це пост зовсім не за красиві очі. Ці жінки кусаються, та ще як. Про магістра Рала теж кажуть, що він чарівник. Ми повинні діяти вкрай обережно, щоб вони не проігнорували це саме голосування і не почали активні військові дії. Тому що, якщо таке станеться, всі наші настільки дбайливо виплекані плани підуть псу під хвіст.

— Я ж кажу, що у нас тут війська. Навіть якщо у них десь, поблизу бовтається армія, вона не пройде в Андер. Не зможе минути Доміні Діртх. — Стейн похмуро розреготався. — Але я був би щасливий, якби вони спробували!

— Я теж. Річ в тому, що Магістр Рал з Матір'ю-сповідницею вже тут, а вони самі по собі — задача не з легких.

— Я ж вже казав тобі, Кемпбелл, не варто турбуватися з приводу магії. Імператор обрубав магії кігті. — Далтон повільно переплів пальці.

— Ти досить часто це повторюєш, Стейн, але, як би мені не хотілося цьому повірити, твої слова мене мало заспокоюють. Я теж можу наобіцяти багато чого, але ти ж напевно захочеш одержати підтвердження моїм словам.

— Я ж вже казав, — помахав кинджалом Стейн, — що імператор має намір назавжди покінчити з магією, щоб прості люди могли вести людство до нової ери. І ти будеш з їх числа. Час магії минув. Вона вмирає.

— Як і Суверен, але він ще не вмер.

Стейн з перебільшеною увагою знову зайнявся нігтями. Схоже, заперечення Далтона його втомили, і він вирішив внести додаткові пояснення.

— Тобі буде приємно дізнатися, що на відміну від вашого коханого Суверена магія позбулася іклів — вона тепер беззуба. І нема чого її більше побоюватися. — Стейн підняв куточок свого зробленого зі скальпів плаща. — І ті, хто володів магічним даром, поповнять мою колекцію. Знаєш, адже я знімаю скальпи ще з живих. Мені приносить задоволення слухати їх крики, коли я здираю з них скальп.

На Далтона ці одкровення не справили жодного враження, але йому дуже хотілося бути впевненим, що Стейн знає, про що говорить, стверджуючи, що магії кінець. Виходячи з того, що Франка з якоїсь причини більше не може користуватися своїм умінням, Далтон розумів: щось відбувається, але уявлення не мав, що саме, або — що набагато важливіше — наскільки сильно підірвані сили чарівництва. І не знав, чи говорить Стейн правду, чи всього лише через своє неуцтво видає бажане за дійсне, виходячи з якихось забобонів Старого світу.

Втім, так чи інакше настав час діяти. Ніяк не можна допускати, щоб все і далі йшло як йде. Питання в тому, наскільки далеко наважаться вони зайти в протидії Магістрові Ралу. Необхідно зайняти певну позицію, щоб спонукати народ на відмову Магістрові Ралу, але слабка позиція — все одно що ніякої.

Далтон прикинув, чи вдасться йому підштовхнути Стейна на подальші одкровення.

— У такому разі, схоже, у нас серйозні труднощі.

З чого б це? — Підняв погляд Стейн.

Далтон розгублено розвів руками.

— Якщо магія більше не є зброєю, то тоді і Доміні Діртх, на який ми всі покладали великі надії, попросту не спрацює, і всі наші плани згорять синім полум'ям. Я б назвав це серйозною трудністю.

Стейн прибрав ноги зі столу і засунув кинджал до піхов. Спершись ліктем на стіл, він нахилився до співрозмовника.

— Не бійсь. Бачиш, річ в тому, що імператор як і раніше управляє сестрами Тьми. Їх магія і далі працює на нього. Ці самі сестри і розповіли нам, що щось сталося. Як я зрозумів, щось з магією пішло наперекосяк і через це магія прихильників Магістра Рала зникає. Джеган дізнався, що магічної підтримки Магістр Рал позбавлений. Його магія зникне. Так що цей мужик беззбройний — чи скоро буде беззбройний — перед нашими мечами.

Далтон став весь увага. Якщо все дійсно так, це в корені міняє справу. Тоді він може негайно запускати весь свій план повністю. Може вживати всі необхідні дії, не побоюючись протидії або відповідного удару Магістра Рала.

Більше того. Магістр Рал з Матір'ю-сповідницею тоді покладуть ще більші надії на результат голосування, а Далтон тим часом, не побоюючись у відповідь дій з їх боку, забезпечить їх поразка. Але все це тільки в тому випадку, якщо магія дійсно зникає.

Далтон знав лише один спосіб це перевірити.

Але в першу чергу треба нанести візит хворому Суверенові. Пора діяти. Він зробить це цієї ж ночі до наміченого на завтра бенкету.

Енн, як би голодна вона не була, зовсім не нудьгувала по вечері.

Вона вже давно сиділа прикутою до стовпа в своєму жалюгідному наметі і знала, що прийшов час годівлі. І чекала, що в будь-який момент до неї увірветься здоровенний солдат Імперського Ордена з водою та хлібом. Вона не знала, що скоїлося з сестрою Алессандрою — Енн не бачила її вже більше тижня.

Солдати терпіти не могли годувати стару. Енн підозрювала, що приятелі жартують над ними. Солдати хапали її за волосся і запихали своїми брудними пальцями хліб їй в рот, ніби гусака відгодовували. І поки Енн буде, давлячись, заковтувати суху масу, намагаючись не вдавитися, вони візьмуться заливати воду прямо їй в горлянку.

Дуже неприємна процедура. Енн вже почала побоюватися, що така годівля її прикінчить.

Якось раз солдатів просто жбурнув хліб на землю і ляпнув поруч з ним миску з водою, як собаці. І при цьому дуже пишався тим, що і принизив її, і не нажив великих неприємностей.

Дурень, він не розумів, що Енн якраз воліла саме такий спосіб. Коли солдат, відсміявшись, пішов, вона лягла на бік і спокійно з'їла хліб, нехай навіть і не могла дозволити собі розкіш струсити з нього бруд.

Полог намету відчинився. Темна постать заступила вогні табірних багать. Енн прикинула, який сьогодні буде варіант: годування гусака або «собача радість». Але, на її радісний подив, це виявилася сестра Алессандра, яка принесла миску ароматного ковбасного супу. Вона навіть прихопила з собою свічку.

Сестра Алессандра поставила свічку на землю. Вона не посміхнулася. І не вимовила ні слова. Навіть намагалася не зустрічатися з Енн очима.

У тьмяному світлі Енн розгледіла, що обличчя сестри Алессандри покрито подряпинами і саднами. Вилиця під лівим оком сильно розсічена, але вже заживає. Безліч більш дрібних саден — найрізноманітніших, від майже зажилх до зовсім свіжих.

Енн не потрібно було питати, що сталося. Щоки і підборіддя Алессандри були червоними від подразнення, викликаного незліченними неголеними пиками.

— Алессандра, як я рада тебе бачити… живою. Я дуже за тебе боялася.

Алессандра з удаваним байдужістю знизала плечима. І, не гаючи часу, тут же піднесла ложку гарячого ковбасного супу до рота Енн.

Енн проковтнула, не встигнувши навіть розкуштувати, так вона зголодніла. Але тепло, яке розтеклося в шлунку, повернуло її до життя.

— І за себе я теж дуже боялася, — сказала Енн. — Сильно побоювалася, що ці мужики прикінчать мене, запихаючи в мене їжу.

— Знайоме почуття, — пробурмотіла Алессандра.

— Алессандра, ти… З тобою все гаразд?

— Нормально. — Схоже, вона сховалася за безпристрасною маскою.

— Значить, ти не сильно постраждала?

— Я відбулася куди легше, ніж інші. Якщо ми… Якщо нам ламають кістки, Джеган дозволяє вдаватися до магії для лікування.

— Але лікує Магія Приросту. — Сестра Алессандра піднесла ложку.

— Тому-то мені і пощастило. Мені кістки не переламали на відміну від інших. Ми спробували їм допомогти, але не змогли, тому вони змушені страждати. — Вона подивилася Енн в очі. — Світ без магії — небезпечне місце.

Енн зібралася було нагадати Алессандро, що вона їй про це говорила, попереджала, що шими на свободі і Магія Приросту не працює.

Але, по-моєму, ви мені намагалися про це сказати, аббатиса, — промовила Алессандра, згодовуючи Енн чергову ложку супу.

Енн у свою чергу знизала плечима.

— Коли мене намагалися переконати, що шими на свободі, я теж спочатку не повірила. Так що ми з тобою обидві хороші. Я б сказала, що з такою воістину ослячою упертістю, сестра Алессандра, є надія, що в один прекрасний день ти станеш аббатисою.

Алессандра мимоволі посміхнулася.

Енн дивилася, як ложка з шматком ковбаси пірнає в миску.

— Аббатиса, ви дійсно аніскільки не сумнівалися, що сестри Світла повірять вам, що магія зникає, і захочуть добровільно спробувати втекти разом з вами?

Енн подивилася Алессандро прямо в очі.

— Сумнівалася. Хоча і сподівалася, що вони повірять моїм словам, знаючи, як я ціную правду. Я знала, що існує ймовірність того, що від страху вони відмовляться тікати, незалежно від того, чи повірять мені чи ні. Раби, раби чогось або когось, незважаючи на те, наскільки сильно вони ненавидять своє рабське існування, часто чіпляються за нього, боячись, що альтернатива виявиться ще більш нестерпною. Подивися на п'яниць, рабів алкоголю, які вважають нас жорстокими, якщо ми намагаємося змусити їх розлучитися з рабською залежністю.

— І що ви збиралися зробити, якщо сестри Світла відмовляться позбутися від рабства?

— Джеган використовує їх, використовує їх магію. Коли шимів виженуть і магія відновиться, до сестер повернеться їх могутність. І від їх рук загине багато людей, не важливо, добровільно сестри будуть вбивати або з примусу. У випадку відмови скинути рабські окови і втекти зі мною всі вони повинні були померти.

Так-так, аббатиса, — вигнула брову сестра Алессандра. — Як з'ясувалося, не дуже сильно ми з вами один від одного відрізняємося. Для сестри Тьми це теж було б вагомою підставою.

— Звичайний здоровий глузд. Під загрозою життя величезної кількості людей. — Енн моторошно хотіла їсти і з тугою поглядала на ложку з шматком ковбаси, що стирчала з майже повної миски.

— Ну так чому ж вас тоді змогли спіймати і закувати? — Енн зітхнула:

— Тому що я не думала, що вони мені збрешуть. Збрешуть в такій важливій справі. Хоча це і не привід вбивати їх, але через це стає трохи легше виконати ще неприємний обов'язок.

Алессандра нарешті згодувала Енн наступну ложку. Цього разу Енн змусила себе жувати повільно, насолоджуючись смаком.

— Ти як і раніше можеш втекти зі мною, Алессандра, — спокійно сказала Енн, прожувавши.

Алессандра вивудила щось з миски і відклала в сторону. І знову прийнялася помішувати суп.

— Я вже казала, що це неможливо.

— Чому? Тому що Джеган тобі так сказав? Сказав, що він як і раніше в твоєму розумі?

— Це одна з причин.

— Алессандра, Джеган пообіцяв тобі, що, якщо ти будеш піклуватися про мене, він не буде відправляти тебе в намети солдатів в якості повії. Ти сама мені про це говорила.

Алессандра перестала помішувати, в очах її заблищали сльози.

— Ми належимо Його Високоповажності. — Вона торкнулася рукою золотого кільця в губі — розпізнавального знака рабів Джегана. — Він може робити з нами все, що забажає.

— Алессандра, він обдурив тебе! Сказав, що не стане цього робити, якщо ти будеш піклуватися про мене. Він збрехав. Ти не повинна вірити брехунові. Від цього залежить твоє майбутнє, твоє життя! Я теж допустила подібну помилку, але ні за що не дозволю брехунові ще раз обдурити мене. Якщо він обдурив тебе в цьому, то в чому ще він обманює?

— Про що це ви?

— Про те, що ніби-то ти ніколи не зможеш втекти, тому що він як і раніше у твоїй голові! Його там немає, Алессандра! Точно так само, як він не здатний проникнути в мій розум, він зараз не здатний проникнути і в твій! Як тільки шимів виженуть — тоді так, але зараз — ні! Якщо ти присягнеш Річарду, то будеш захищена від соноходця і тоді, коли шимів виженуть. Ти можеш втекти, Алессандра. Ми можемо виконати наш суворий обов'язок щодо сестер, які збрехали і вирішили за краще залишитися з брехуном, а потім втекти.

Голос сестри Алессандри був так само безпристрасний, як і її обличчя.

— Ви забуваєте, аббатиса, що я — сестра Тьми, яка принесла обітницю Володарю.

— В обмін на що, Алессандра? Що Володар Підземного світу запропонував тобі? Що такого він запропонував, що може бути краще вічності в Світлі?

— Безсмертя.

Енн сиділа, дивлячись в немиготливі очі Алессандри. Зовні сміялися і розважалися на свій манер солдати, деякі з яких поглумилися над цією безпорадною п'ятсотлітньою сестрою Тьми. В намет долинали запахи, і приємні, і мерзенні: тушкованого часнику, смаженого м'яса, горілої вовни, солодкуватий димок березових дров від найближчого багаття.

Енн теж не відводила погляду.

— Алессандра, Володар бреше тобі. В очах сестри щось промайнуло. Піднявшись, вона виплеснула майже повну миску на землю зовні намету.

Біля самого виходу сестра Алессандра обернулася.

— Можеш здохнути, з голоду, стара! Я швидше повернуся в солдатські намети, аніж буду вислуховувати твої непотрібні слова!

У тиші самотності, страждаючи душею і тілом, Енн молилася Творцеві, просячи його дарувати сестрі Алессандро шанс повернутися до Світла. Молилася вона і за сестер Світла, теж відтепер втрачених, як і сестри Тьми.

Тут, в темному і порожньому наметі, де вона самотньо сиділа, прикута до стовпа, їй здавалося, що світ зійшов з розуму.

— Благий Творець, що ж ти накоїв? — Плакала Енн. — Чи це теж все брехня?

58

Далтон квапливо пройшов до верхнього столу і посміхнувся Терезі. Вона здавалася самотньою і покинутою. При появі чоловіка лице Терези прояснилося. Він сильно запізнився. Останнім часом вони бачилися дуже рідко, але Тереза все розуміла.

Перед тим як сісти, Далтон нагнувся і поцілував її в щоку.

Міністр кинув на Кемпбелла швидкий погляд і повернувся до свого заняття — переглядин з дамою, котра сиділа за правим столом. Схоже, дамочка ухитрялася робити запршуючі жести шматком м'ясного рулету. Міністр посміхався.

Багатьох жінок нестриманість Бертрана не тільки не відштовхувала, але навіть, навпаки, приваблювала. Деяких жінок нестримно тягне відчути прояв мужності, яким би невчасним він не був, — ймовірно, це пояснюється якимсь певним складом психіки. Дам п'янило відчуття небезпеки, спрага забороненого плода.

Сподіваюся, тобі було не надто нудно, — шепнув Далтон Терезі і на мить завмер від її відданого люблячого погляду.

Посміхнувшись дружині, Далтон знову напустив на себе звичний безтурботний вираз з легким відтінком заклопотаності, що означав заглибленість у справи. Він залпом осушив келих вина, бажаючи швидше скинути напругу.

— Я просто нудьгувала по тобі, ось і все. Бертран розповідав анекдоти. — Тереза залилася фарбою. — Але я не можу їх тобі переказати. У всякому разі, не тут. — На її обличчі заграла посмішка. Звичайна пустотлива усмішка. — Може, хіба коли прийдемо додому?

Далтон роблено посміхнувся у відповідь, зайнятий думками про майбутні серйозні справи.

— Якщо я прийду не занадто пізно. Мені ще потрібно розіслати ряд послань. Сталося… — Зусиллям волі він примусив себе припинити барабанити по столу. — Сталося дещо дуже важливе, доленосне.

— Що? — Заінтригував нахилилася до нього Тереза.

— У тебе швидко росте волосся, Тесс. — Зараз довжина її волосся вже відповідала її нинішньому статусу, але Далтон не міг втриматися від підказки: — Мені здається, вони можуть відрости трохи довшими.

— Далтон… — Тереза широко відчинила очі — здається, вона здогадалася, про що мова. — Далтон, це має якесь відношення до… до того, про що ти завжди мені говорив…

Далтон зупинив її скорботним суворим поглядом.

— Пробач, сонечко, мені не слід випереджати події. Можливо, я видаю бажане за дійсне. Потерпи, сама все скоро почуєш. Краще дізнаватися такі новини з вуст міністра.

Пані Шанбор метнула погляд на жінку з м'ясним рулетом. Жінка, прикинувшись, що зайнята лише бесідою зі своїми сусідами по столу, закрила обличчя волоссям. Хільдемара обдарувала убивчим поглядом Бертрана і звернулася через нього до Далтона:

— Що ти чув?

Далтон промокнув вино з губ і поклав серветку на коліна. Він вважав за краще не говорити відразу найважливіше, а тому почав зовсім з іншого:

— Магістр Рал з Матір'ю-сповідницею трудяться від зорі до зорі, їздять з міста в місто, розмовляють з натовпами, спраглими їх почути. Від одного тільки виду Матері-сповідниці всі приходять в трепет. Боюся, народ відповідає їй з більшою теплотою, ніж ми розраховували. Те, що вона недавно вийшла заміж, допомогло їй завоювати серця і любов дуже багатьох людей. Народ всюди вітає щасливих молодят. Публіка збігається з усіх околиць в ті міста, де виступають Мати-сповідниця з Магістром Ралом.

Схрестивши руки, Хільдемара висловила все, що думає з приводу щасливої пари, не вибираючи виразів.

Прислуга і ті, хто працював в маєтку, відмінно знали нестриманість пані Шанбор на язик, однак народ вважав її шанованою дамою, з чиїх вуст не можуть зірватися ніякі грубі слова. Хільдемара знала, яка цінність популярності. Коли вона — пані Шанбор, любляча дружина міністра культури, захисниця дружин і матерів — відправлялася в поїздку по країні, розповідаючи громадянам про добрі справи свого чоловіка — а попутно продовжуючи культивувати тісні взаємини з багатими пекарями, — її зустрічали з раболіпством не меншим, ніж Мати-сповідницю.

І тепер їй більше, ніж коли б то не було, потрібно бездоганно зіграти свою роль, якщо вони хочуть домогтися успіху.

Далтон випив ще вина і продовжив:

— Мати-сповідниця з Магістром Ралом кілька разів зустрічалися з Директорами, і я чув, що Директори висловили своє задоволення чесними умовами, запропонованими Магістром, його доводами і благородством мети.

Кулаки Бертрана стиснулися. Жовна на вилицях напружилися.

— У всякому разі, — додав Далтон, — в присутності Магістра Рала вони висловлювали задоволення. Після того, як Магістр Рал відправився в поїздку по країні, Директори, по здорових роздумах, змінили свої позиції.

Далтон пильно подивився в очі міністру і Хільдемарі, бажаючи упевнитися, що цілком опанував їх увагою, і лише потім продовжив:

— І це велика удача, якщо врахувати те, що тільки що відбулося.

Міністр, у свою чергу, уважно подивився на Далтона:

— І що ж сталося?

Далтон під столом намацав руку Терези.

— Міністр Шанбор, пані Шанбор, з скорботою повинен повідомити вам, що Суверен помер.

Здригнувшись від несподіванки, Тереза ахнула і тут же прикрила обличчя серветкою, щоб гості не бачили її сліз, — вона не могла дозволити собі плакати на публіці.

Бертран вп'явся поглядом в Далтона.

— А я вважав, що йому стало краще.

Міністр зовсім не бажав висловити своє невдоволення, однак в його погляді виразно читалося підозра: невже Далтон вистачило духу зробити таке і якщо вистачило — то з чого це раптом Далтон наважився на подібний зухвалий крок?

Міністр, безумовно, був задоволений настільки своєчасною кончиною старого Суверена, але будь-який натяк на те, що смерть правителя була викликана не дуже природними причинами, здатний зруйнувати все, заради чого вони трудилися так довго і наполегливо.

Далтон, анітрохи не зніяковівши, нахилився до міністра.

— У нас серйозні труднощі. Занадто багато хочуть проставити кружок, проголосувати за Магістра Рала. Ми повинні перетворити це в вибір між коханим великодушним Сувереном і людиною, яка — цілком можливо — тримає в серці злі наміри. Як ми вже попередньо обговорювали, ми повинні здійснити поставки нашому… пекарю згідно домовленості. Тепер нам слід зайняти більш жорстку позицію щодо союзу з Магістром ралом, незважаючи на весь зв'язаний з цим ризик. — Далтон заговорив ще тихіше: — Нам потрібно, щоб ти посів цю позицію як Суверен. Ти повинен стати Сувереном і оголосити ці слова. Бертран розплився в усмішці.

— Далтон, мій вірний і могутній помічник, ти тільки що заслужив дуже важливе призначення — посада міністра культури дуже скоро зробиться вакантною.

Нарешті все стало на свої місця.

На обличчі Хільдемари читалася здивована — але задоволена — недовіра. Вона знала, скільки охоронних рубежів зведено навколо Суверена. Знала — тому що сама намагалася пробитися крізь них і не змогла.

Судячи з виразу її обличчя, вона вже бачила себе в ролі дружини Суверена, богоподібною, як добрий дух в світі живих. Її слова отримають вагу куди більшу, ніж якоїсь дружини міністра, положення якої буквально мить тому було дуже високим, а тепер здавалося дрібним і негідним.

Хільдемара, перехилившись через чоловіка, ніжно схопила Далтона за зап'ястя.

— Далтон, хлопчику мій, ти куди краще, ніж я думала, — а я цінувала тебе дуже високо. Я й уявити собі не могла, що таке можливо… — Вона посміхнулася і замовкла. — Я виконую свій обов'язок, пані Шанбор, незалежно від складності завдання. Я знаю, що важливий лише результат.

Хільдемара ще раз стиснула йому руку. Далтон ще жодного разу не бачив, щоб вона була так задоволена його діяльністю. За вирішення проблеми з Клодін Уінтроп він не удостоївся і кивка.

Кемпбелл повернувся до дружини. Він був обережний — його шепоту Тереза не чула.

— Тесс, ти в порядку? — Він ніжно обійняв її за плечі.

— Ой, Далтон, як мені його шкода! — Схлипнула Тереза. — Нашого нещасного Суверена. Хай подбає Творець про його душу в тому чудовому місці, куди він потрапив в потойбічному світі!

Бертран співчутливо торкнувся руки Терези:

— Добре сказано, дорога. Дуже добре. Ви чудово висловили те, що відчуває зараз кожен.

Скорчивши скорботну міну, Бертран встав з-за столу. Він мовчки стояв, схиливши голову і склавши перед собою руки. Хільдемара підняла палець. Арфа замовкла. Сміх і розмови почали вщухати: гості зрозуміли — відбувається щось екстраординарне.

— Мої добрі громадяни Андера, я тільки що отримав дуже скорботну вість. З сьогоднішньої ночі ми — втрачений народ, який втратив Суверена.

У залі, всупереч очікуванням Далтона, замість шепоту повисло мертве мовчання. І тут Далтон вперше за весь цей час по-справжньому усвідомив, що він народився і прожив усе життя за царювання старого Суверена. Завершилася ціла епоха. Напевно, багатьом в цьому залі прийшла в голову та сама думка.

Бертран, на якого були спрямовані очі всіх присутніх, закліпав, немов намагаючись стримати сльози. Коли він заговорив, голос його був сумним і тихим.

— Давайте ж схилимо голови і помолимося, щоб Творець прийняв душу нашого коханого Суверена в почесні чертоги, бо він заслужив це своїми добрими діяннями. А потім я буду змушений вас покинути, щоб терміново закликати Директорів до їх обов'язку. Зараз, коли Магістр Рал і імператор Джеган наполягають на союзі з нами, зважаючи навислі над нами чорні хмари війни, я буду просити від імені народу Андера, щоб Директори проголосили нового Суверена нині ж вночі. І подбали, щоб, який би не був їх вибір, до ранку ця нікчемна людина була висвячена в суверена і знову зв'язала наш народ з самим Творцем, щоб ми здобули те керівництво, яке наш старий і доброзичливий Суверен зважаючи на похилий вік, не міг забезпечити нам повною мірою.

— Далтон, — смикнула його за рукав Тереза, дивлячись на Бертрана Шанбора круглими, повними благоговіння очима, — ти розумієш, що нашим новим Сувереном швидше за все буде він?

Далтон ласкаво поклав руку їй на плече.

— Ми можемо на це сподіватися, Тесс.

— І молитися за це, — прошепотіла вона зі сльозами на очах.

Бертран звів руки перед розгубленою натовпом.

— О, добрі люди, схиліть разом зі мною голову в молитві!

Як тільки Франка увійшла до кабінету, Далтон швидко взяв її за руку і зачинив двері.

— Мила Франка, як же я радий бачити тебе! Мені необхідно поговорити з тобою. Давненько ми з тобою не бачились. Спасибі, що прийшла.

— Ти сказав, це важливо.

— Так, важливо. Будь ласка, сідай, — жестом запропонував він.

Франка розправила плаття і всілася на оббитий шкірою стілець перед його столом. Далтон сів на край столу, бажаючи надати зустрічі менш формальний характер.

На столі щось лежало. Далтон неуважно подивився на книжечку Йозефа Андер і відсунув її подалі — щоб не заважала.

Франка обмахувала лице.

— Тут так душно, Далтон! Ти не міг би прочинити вікно?

Сонце ледь зійшло над горизонтом, але на вулиці вже стояла спека. Франка була права — деньок обіцяв бути гарячим. Посміхнувшись, Далтон обійшов стіл і розкрив вікно навстіж. Озирнувшись, він помітив її наполегливий жест і відчинив інші два вікна.

— Спасибі, Далтон. Дуже люб'язно з твого боку. Ну, що там за важлива справа?

Далтон знову примостився на краєчку столу і подивився згори вниз на Чародійку.

— На вчорашньому банкеті тобі вдалося щось почути? Це був важливий вечір, враховуючи трагічне оголошення. І мені б дуже допомогло, якби ти могла розповісти мені, що почула.

Франка сумно відкрила маленький гаманець, прив'язаний до зап'ястя, вийняла звідти чотири золотих і простягнула йому:

— Ось. Це те, що ти мені заплатив з тих пір, як… як у мене виникли складності з моїм даром. Я їх не заробила. Я не в праві залишати собі твої гроші. Вибач, що тобі довелося самому викликати мене сюди, — я повинна була повернути їх раніше.

Далтон знав, наскільки Франка потребує грошей. Раз її дар не діє, то і роботи у неї немає. Франка на межі розорення. Чоловіка у неї немає, а значить, вона змушена або заробляти собі на хліб, або голодувати. Значить, якщо вона повертає гроші, трапилося дійсно щось серйозне.

— Ні-ні, Франка! — Відштовхнув її руку Далтон. — Мені не потрібні твої гроші…

— Це не мої гроші. Я нічого не зробила, щоб заробити їх. Я не маю на них права.

Вона знову простягнула монети. Далтон ласкаво взяв обома руками її долоню.

— Франка, ми з тобою старі добрі друзі. І ось що я тобі скажу: якщо ти вважаєш, що цих грошей не заробила, я дам тобі можливість заробити їх просто зараз.

Я ж сказала тобі — я не можу…

— Твій дар для цього не буде потрібно. Є дещо інше, що ти можеш запропонувати. Франка відскочила.

— Далтон! Ти одружений! На вродливій молодій жінці…

— Ні-ні! — Вигукнув заскочений зненацька Далтон. — Ні, Франка! Вибач, що мимоволі змусив тебе подумати, ніби я… Пробач, я просто недостатньо чітко висловився.

Далтон вважав Франку жінкою цікавою, привабливою і вельми незвичайною, але подібна думка йому і в голову не приходила, а навіть якщо б прийшла, він не став би нічого пропонувати, і все ж він засмутився: невже Франка вважає, що близькість з ним настільки… настільки огидна.

Франка заспокоїлася і всілася зручніше.

— Тоді чого ж ти хочеш?

— Правду.

— А-а! Ну, Далтон, правда правді різниця. Від однієї неприємностей більше, від іншої — менше.

— Мудро сказано.

— То яку ж правду ти бажаєш дізнатися?

— Що не так з твоєю магією?

— Вона не діє.

— Це я знаю. Я хочу знати чому.

— Намірився податися в чарівники, Далтон? — Зціпивши руки, він глибоко зітхнув:

— Франка, це важливо. Мені необхідно знати, чому твоє чарівництво не діє.

— Навіщо?

— Тому що мені потрібно знати, сталося це тільки з тобою або щось не так з магією в цілому. Магія — важливий елемент життя дуже багатьох в Андері. Якщо вона не діє, мені варто знати про це, щоб влада була до цього готова.

Погляд Франки дещо пом'якшав.

— Так що ж не так з магією і наскільки це всеохоплююче?

Вона знову спохмурніла:

— Не можу сказати.

— Франка, мені дійсно треба знати. Будь ласка!

— Далтон, — подивилася вона на нього, — не проси мене…

— Я прошу.

Деякий час Франка сиділа, втупившись у підлогу. Нарешті взяла його руку і вклала в долоню чотири золотих, а потім встала і подивилася йому в очі.

— Я скажу тобі, Далтон, але грошей не візьму. За такого роду речі я грошей брати не буду. Я розповім тобі тільки тому, що я… тому що ти друг.

У цей момент Франка виглядала так, ніби її тільки що засудили до смерті.

Далтон кивнув на стілець, вона знову сіла.

— Я дуже ціную це, Франка. Правда ціную. — Вона кивнула, не піднімаючи голови.

— З магією щось не так. Оскільки ти нічого в цьому не розумієш, я не буду морочити тобі голову подробицями. Тобі важливо знати одне: магія вмирає. У точності як зникла моя магія, так зникла вся. Померла — і зникла.

— Але чому? З цим можна щось зробити? — Франка задумалася, похитала головою.

— Ні. Боюся, що ні. Звичайно, я не можу бути впевнена до кінця, але практично точно знаю, що сам Чарівник першого рангу загинув, намагаючись поправити справу.

Далтон був вражений. Це немислимо!

Мабуть, ця новина куди більш значна, ніж смерть Суверена. Що значить смерть людини в порівнянні зі смертю магії?

Але вона повернеться? Відбудеться щось, що… Ну, не знаю… відновить це?

— Не знаю. Як я сказала, людина куди більш сильна в чарівництві не зуміла поправити справу, так що я схиляюся до думки, що це є незворотнім. Можливо, магія і повернеться, але, боюся, буде надто пізно.

— І якими, по-твоєму, можуть бути наслідки? — Франка зблідла.

— Не можу собі уявити!

— Ти намагалася розібратися з цим? Я маю на увазі дійсно розібратися?

— Я сиділа зайнята як проклята, вивчала все, що могла, пробувала все, що могла. Вчора ввечері я вперше за кілька тижнів з'явилася на публіці. — Хмурячись, вона підняла очі. — Коли міністр оголосив про смерть Суверена, він щось там сказав про Магістра Рала. Про що йшлося?

Далтон зрозумів, що Франка настільки далека від повсякденного життя Андера, що поняття не має ні про Магістра Рала, ні про голосування. До речі, пора б йому зайнятися справою.

— А, ну ти ж знаєш, за відмінну продукцію Андера вічно йде боротьба! — Взявши Франку за руку, Далтон допоміг їй встати. — Спасибі, що прийшла. Франка, і за те, що довірила мені таку інформацію. Ти допомогла мені набагато більше, ніж думаєш.

Чародійка, здається, дещо образилася, що її ось так безцеремонно виставляють, але Далтон нічого не міг вдіяти. Його чекають справи.

Франка зупинилася і пильно заглянула йому в очі. Хоч вона й позбулася магії, але в цьому погляді було щось гіпнотичне.

— Далтон, пообіцяй, що мені не доведеться шкодувати про те, що я розповіла тобі правду.

— Франка, ти можеш розраховувати… — Він швидко обернувся на раптовий шум за спиною і машинально затулив собою Франку. У відкрите вікно влетіла величезна чорна птиця. Ворон. Птах застрибав по столу. Розправивши крила і допомагаючи собі дзьобом, він швидко крокувала по гладкій шкіряній поверхні, супроводжуючи свої рухи чи то сердитим, чи то здивованим карканням.

Далтон кинувся до срібної підставки і вхопив меч.

Франка спробувала перешкодити йому.

— Далтон, ні! Вбити ворона — погана прикмета!

Її втручання і несподіваний нирок птиці призвели до того, що Кемпбелл промахнувся.

Ворон, каркаючи і хитаючись, дошкандибав до краю столу. Далтон ласкаво, але рішуче відсторонив Франку і знову заніс меч.

Ворон скосивна нього оо, схопив у дзьоб книжечку, що належала колись Йозефу Андеру, і злетів до стелі.

Далтон миттєво зачинив вікно позаду столу. Ворон накинувся на Далтона. Поки він закривав друге і третє вікно, гострі кігті рвали йому волосся.

Далтон полоснув мечем по шаленій грудці пір'я, але лише злегка щось зачепив. Ворон, відчайдушно каркаючи, кинувся до вікна. На всі боки бризнули осколки скла. Далтон з франко закрили обличчя руками.

Коли Далтон прибрав руку, він побачив, що птиця стрибнула на гілку найближчого дерева, схопилася за гілку, зірвалася, вхопилася знову. Схоже, вона була поранена.

Далтон жбурнув меч на стіл і схопив спис. Крякнувши від зусилля, він через розбите вікно метнув спис у ворона.

Ворон швидко злетів, не випускаючи книжки. Спис просвистів мимо. Чорний птах розтанув в ранковому небі.

— Добре, що ти не вбив його, — тихо сказала Франка. — Це принесло б тобі біду.

— Він вкрав книгу! — Далтон обурено глянув на порожній стіл.

— Ворони — птахи цікаві, — знизала плечима Франка. — Вони часто крадуть всяку всячину, щоб віднести подругам. Адже ворони утворюють пари на все життя, ти не знав?

Далтон оправив одяг.

— Та невже?

— Але самки дурять самців. Іноді, коли чоловік десь літає, збираючи барахло для їх гнізда, дружина дозволяє іншому злучитися з нею.

— Та ну? — Сердито буркнув Далтон. — А мені-то що до цього?

— Просто подумала, що тобі це може бути цікаво, — знизала плечима Франка і підійшла, оглядаючи розбите вікно. — Цінна була книжка?

Далтон ретельно обтрусив з плеча осколки.

— Ні. На щастя, всього лише непотрібна нікому стародавня книжечка, написана мертвою мовою, якої нині не знає ніхто.

— А! Що ж, хоч це непогано. Радій, що вона не цінна. — Далтон взявся в боки.

— Ні, ти тільки подивися на цей розбій! Тільки подивись! — Піднявши кілька чорних пір'їн, він викинув їх у розбите вікно». І побачив краплі на столі. — Принаймні він кров'ю заплатив за свій скарб!.

59

Настав час стати стіною проти нахабства! — Бертран Шанбор, новообраний і присвячений в сан Суверена Андера, звертався з балкона до величезного натовпу, який заповнив всю площу й сусідні вулиці.

Далтон знав — вітальні крики триватимуть ще досить довго — і скористався можливістю подивитися на Терезу. Та хоробро посміхнулася йому, витираючи хустинкою очі. Вона не спала майже всю ніч, молячись про душу покійного Суверена і просячи Творця дати новому Суверенові сили.

Далтон теж майже всю ніч не спав: разом з Бертраном і Хільдемарою він розписував, хто і що повинен говорити. Бертран був у своїй стихії. Хільдемара блищала. Далтон тримав поводи.

Наступ почався.

— Як ваш Суверен я не можу допустити, щоб жорстока несправедливість обрушилася на народ Андера! Магістр Рал — з Д'хари. Що він знає про потреби нашого народу? Як він може, приїхавши сюди вперше, очікувати від нас, що ми віддамо себе на його милість?

Натовп ревів і верещав. Бертран тримав паузу.

— Що, по-вашому, відбудеться з усіма вами, добропорядними хакенцями і андерцями, якщо Магістр Рал доб'ється свого? Невже ви думаєте, що він дійсно подбає про вас? Думаєте, його турбує, чи є вам у що одягтися, чим харчуватися і де працювати? Ми ж подбали про те, щоб усі ви могли знайти хорошу роботу, видавши закони на зразок «Закону про заборону дискримінації при наймі» Уінтропа, призначений дати доступ до багатств Андера всім жителям!

Він помовчав, перечікуючи нову хвилю радісних вигуків.

— Ми активно боролися з мерзотою. Боролися з людьми, яким наплювати на голодуючих дітей. Ми посилено трудилися, щоб життя всіх жителів Андера стало кращим! А що зробив Магістр Рал? Нічого! Де він був, коли наші діти голодували? Де він був, коли чоловіки не могли знайти роботу? Невже ми й справді хочемо, щоб вся наша важка праця і досягнення раптом були відразу зметені цією безсердечною людиною і його знатною дружиною, Матір'ю-сповідницею? Саме тепер, коли ми досягли вищої точки в наших перетвореннях? Коли нам належить ще так багато зробити на благо народу Андера? Що знає Мати-сповідниця про голодуючих дітей? Хіба вона хоч раз подбала про яку-небудь дитину? Ні!

Бертран продовжив, підкреслюючи кожне слово ударом кулака по перилах балкона:

— А справжня правда полягає в тому, що Магістра Рала хвилює тільки його магія! І привела його сюди до нас лише жадібність! Він прийшов, щоб використовувати нашу країну для своїх особистих цілей! Своїм чорним чаклунством він отруїть нашу воду! Ми не зможемо більше ловити рибу, бо його чаклунство перетворить наші річки, озера і океан в мертві води, доки сам він буде творити своєю мерзенною магією мерзенні знаряддя війни!

Вражена публіка прийшла в обурення. Далтон уважно вивчав реакцію, щоб відточити кожне слово в нових промовах і посланнях, які збирався розіслати по всій країні.

— Він створює злісних тварюк, щоб нав'язати свою несправедливу війну. Може бути, вам доводилося чути про людей, які загинули дивним і нез'ясовним чином? Думаєте, це випадковість? Ні! Це чаклунство Магістра Рала! Він створює злісних чарівних створінь і випускає їх, щоб перевірити, чи добре вони вміють вбивати! Його смертоносні тварюки спалюють і топлять невинних людей! Тягнуть, безпомічних, на дахи будинків і скидають вниз!

Натовп в потрясінні ахнув.

— Він використовує наш народ, щоб відточувати для війни свою чорну майстерність! Його мерзенне чаклунство наповнює повітря отрутою, яка просочиться в кожен дім! Ви хочете, щоб ваші діти дихали чаклунством Магістра Рала? Хто знає, якою страшною буде смерть невинних діточок, які надихаються плодами його чорного чародійництва? Хто знає, які потворності вони отримають, поплававши в ставку, яким він користувався для наведення чар? Ось що нам загрожує, якщо ми не будемо противитися насильству над нашою країною! Він залишить нас помирати в муках, щоб привести сюди своїх поплічників, щоб ті користувалися нашими багатствами! Ось істинна причина його приїзду в Андер!

Народ вже був у паніці.

Далтон нахилився до Бертрана і шепнув одними губами:

— Вода і повітря налякали їх найбільше. Підсиль це. Бертран ледь помітно кивнув.

— Ось що значить для нас, друзі мої, пустити сюди цього диктатора! Навіть повітря, яким ми дихаємо, буде отруєне його мерзенною магією, а вода загаджена його чаклунством! А він зі своїми когортами, регочучи над стражданнями чесних, працьовитих людей — і андерців, і хакенців, — буде наповнювати за наш рахунок свою казну! Він використовує наш свіже повітря і чисту воду для створення своїх мерзенних магічних штучок, щоб нав'язати війну, якої ніхто з нас не бажає!

Люди гнівно кричали, вимахуючи кулаками, почувши з вуст Суверена страшну правду. Для деяких розвінчання Магістра Рала і Матері-сповідниці було тим більш сильним, що, за словами Суверена, вони обдурили народ, інші ж лише отримали підтвердження своїм підозрам про безсердечність цих могутніх людей.

Бертран підняв руку.

— Імперський Орден запропонував нам купити нашу продукцію за цінами, набагато перевищують ті, що нам коли-небудь пропонували.

Пролунали схвальні крики і свист.

— Магістр Рал вкраде це у вас! Вибір за вами, добрі люди: прислухатися до брехні злого чарівника з далекої Д'хари, який обманом змусить вас відмовитися від ваших прав, який використовує нашу країну для пропаганди своїх мерзенних чарівних штучок, щоб нав'язати непотрібну війну, яка залишить ваших дітей голодувати й гинути від його шалених чар — або продати те, що ви виростили і зробили своїми руками, Імперському Ордену і збагатитися, як ніколи раніше.

Ось тепер натовп дійсно завівся. Люди, сповнені добрих почуттів до свого нового Суверена, вперше отримали серйозний привід відкинути Магістра Рала. Більш того, серйозний привід його боятися. Але що найголовніше — серйозний привід ненавидіти його.

Далтон перекреслював ті пункти в своєму списку, які виявлялися неефективні, і обводив ті, на які народ реагував найкраще. Як вони з Бертраном і припускали, самий сильний відгук викликало слово «діти»: при думці про ті жахи, що ледь не трапилися з їхніми дітьми, люди повністю втрачали розум.

Слово «війна» теж діяло непогано. Народ прийшов в жах, дізнавшись, що це Магістр Рал нав'язує війну, в якій немає ніякої необхідності. Народ бажав миру за всяку ціну. А коли вони дізнаються, яка ціна, то сповна заплатять її. Але тоді вже буде пізно.

— Ми повинні пройти через це, мій народе, залишити все в минулому і зайнятися справами Андера. А справ нам належить багато. Зараз не час відмовлятися від усього, чого ми досягли, і ставати колонією імперії чужоземного чаклуна, людини, одержимої спрагою наживи і влади, людини, яка лише бажає втягнути нас у свою безглузду війну! Якби Магістр Рал захотів, всі народи жили б у мирі. Але він не хоче миру! Я знаю, він відкине наші традиції та релігійні переконання, залишить вас без Суверена. Я боюся за вас, а не за себе. Мені ще належить так багато зробити! Віддати так багато моєї любові народу Андера! Я отримав благословення і повинен багато чого повернути суспільству. Благаю вас, благаю всіх вас — гордих жителів Андера — продемонструвати вашу відразу цьому хитрому демонові з Д'хари, показати йому, що вам відомі його мерзенні підступи. Сам Творець моїми вустами вимагає, щоб ви неслухали Магістра Рала, коли будете голосувати, і, голосуючи серцем, проставте хрест, перекресліть його злісні підступи! Перекресліть його обман! Перекресліть його хитрі брехні! Перекресліть його тиранію! Перекресліть його самого разом з Матір'ю-сповідницею!

Площа заревіла, і від цього реву затремтіли стіни будинків. Бертран підняв над головою схрещені руки, щоб всі могли бачити цей хрест.

Стояла поруч з чоловіком Хільдемара аплодувала, не зводячи з нього традиційного закоханого погляду.

Коли натовп нарешті заспокоїлася, підкоряючись жесту Бертрана, він простягнув руку до дружини, представляючи її народу. Натовп вітав Хільдемару майже так само довго, як і його.

Безмірно задоволена своєю новою роллю, Хільдемара підняла руки, просячи тиші. І домоглася її майже миттєво.

— Добрі люди Андера, не можу виразити в словах, наскільки я горда тим, що являюсь дружиною цієї великої людини…

Її мова потонула в захоплених криках. Минуло чимало часу, поки Хільдемарі нарешті вдалося знову добитися тиші.

— Передати вам не можу, з яким почуттям я дивилася, як мій чоловік трудиться, не шкодуючи себе, на благо нашого народу. Не піклуючись про визнання, не шукаючи слави, він невтомно трудився на свій народ, забувши про відпочинок та їжу. Коли я просила його перепочити хоч трохи, він завжди відповідав: «Хільдемара, чи можу я відпочивати, поки голодують діти?!!».

Натовп шаленів. Далтон, відвернувшись, сьорбнув ковток вина. Тереза схопила його за руку.

— Далтон, — шепнула вона, — Творець відповів на наші молитви, дарувавши нам в якості Суверена Бертрана Шанбора.

Далтон ледь не розреготався, але стримав себе, побачивши, з яким обожнюванням Тереза дивиться на Бертрана. І подумки зітхнув. Це не Творець дарував їм Бертрана, а сам Далтон.

— Утри сльози, Тесс. Найкраще попереду.

— І заради цих дітей, — продовжила Хільдемара, — я прошу кожного з вас відкинути ненависть і розбрат, які несе нашому народові Магістр Рал! Відкиньте Мати-сповідницю, бо їй немає діла до простих людей! Вона народилася в багатстві і розкоші. Що вона знає про тяжку працю? Покажіть, що дароване їй від народження право панувати не безмежне! Покажіть їй, що ми ні за що не підкоримося добровільно тим, хто так бридко обходитьсяться з нещасним трудовим людом! Ні Матері-сповідниці і її вимогам до народу, якого вона навіть не знає! Магістр Рал і Мати-сповідниця і так досить багаті! Не віддавайте їм і наше багатство! Вони не мають на нього жодних прав!

Далтон, позіхаючи, протер очі, коли вітальні крики змінилися скандуванням імені «Шанбор». Він уже забув, коли востаннє спав. Йому довелося викрутити руки одному з Директорів, щоб домогтися одноголосності. Одностайність означала божественне втручання, підтримку обраного Суверена, служила зміцненню його повноважень.

Коли нарешті Бертран знову вийшов вперед і звернувся до натовпу, Далтон вже майже не слухав, що він говорить, і знову включився, лише почувши своє ім'я.

— Ось тому, крім всіх інших причин, перераховувати які було б занадто довго, я особисто прийняв це рішення. І з особливою гордістю представляю вам нового міністра культури, людину, яка буде захищати вас і служити вам так само, як це робив я, його попередник, — Бертран простягнув руку, — Далтона Кемпбелла!

Стояча поруч з Далтоном Тереза впала на коліна, схиливши голову перед Бертраном.

— О Суверен, Ваша Милість, дякую вам за те, що піднесли мого чоловіка! Будьте благословенні за все те, що ви для нього зробили!

Далтон не відчув довгоочікуваної радості. Не відчув нічого, крім приниження. Вже Тереза-то прекрасно знала, якої праці йому коштувало досягти цих висот, і раптом ні з того ні з сього приписує всю велич Бертрану Шанбору!

Така сила слова — слова Суверена. Дивлячись на вітально волаючий натовп і прикидаючи, яку відповідь він виголосить Бертрану і Хільдемарі, Далтон сумно міркував про те, як легко підпали ці люди під вплив Суверена. Так, результат прийдешнього голосування був вирішений.

Але це ще не все. Далтону ще належало спустити з повідка останню з стихійних сил, що були в запасі.

Як тільки відкрилися двері, сморід, немов в'язень, що вирвався на свободу, вдарив в ніс. Темрява стояла непроглядна. Далтон клацнув пальцями, і здоровенні стражники-андерці миттєво вихопили з підставок факели і понесли вперед.

— Ви впевнені, що він ще живий? — Запитав Далтон. — Ви перевіряли?

— Та живий він, пане міністр! Живий! — Далтон на мить розгубився, але тут же набрав поважного вигляду. Всякий раз, як до нього зверталися «міністр», йому вимагалося кілька митей, щоб збагнути, що міністр — це він. Само поєднання «міністр культури Далтон Кемпбелл» вельми і вельми тішило слух.

— Сюди, міністр Кемпбелл, — вказав стражник з факелом.

Далтон переступив через людей, таких брудних, що вони практично зливалися з чорною підлогою. З щілини в стіні текла тухла вода. Там, де вона вливалась в камеру, вона служила для пиття, а місце, куди випливала, замінювало парашу. Стіни, підлога, стеля і люди — все кишіло комахами.

У дальньому кінці підвалу, за струмочком води, виднілося крихітне загратоване віконце, занадто маленьке, щоб у нього можна було пролізти. Виходило воно на алею. Якщо сім'я або друзі не залишали своєю турботою в'язнів, то могли прийти на цю алею і погодувати нещасних.

Через те, що всі ув'язнені були в ручних і ножних колодках, побитися за їжу вони не могли. Фактично вони тільки й могли, що лежати на підлозі. Ходити не давали колодки, так що пересувалися в'язні короткими стрибками. А якщо вдавалося більш-менш випрямитися, вони ухитрялися наблизити рот до вікна, щоб їх погодували. Якщо в'язня ніхто не годував, він вмирав.

Всі ув'язнені були оголені. Смолоскипи висвітлили покриті коростою тіла, і Далтон побачив худу беззубу бабу.

— Я здивований, що він ще живий, — зауважив Далтон стражникові.

— У нього ще залишилися прихильники. Вони щодня приходять його годувати. А потім, коли поїсть, він з ними розмовляє через вікно. Вони сидять і слухають його балаканину. Можна подумати, він здатний сказати щось важливе!

Далтон і знати не знав, що у цієї людини ще збереглися послідовники. Це був великий плюс. Маючи навіть жменьку прихильників, швидко розгорнути кампанію не складе труднощів.

— Ось він, міністр Кемпбелл, — тицьнув факелом стражник. — Ось цей малий.

Він штовхнув лежачу людину. Голова в'язня повернулася до них. Не повільно і не швидко. Недбало. Замість очікуваного покірного погляду на Далтона блиснуло вогнем єдине око.

— Серін Раяк?

— Точно, — буркнув в'язень. — Чого треба? — Далтон присів навпочіпки. Йому довелося зробити другу спробу, щоб вдихнути. Сморід тут стояв нестерпний.

— Мене щойно призначили міністром культури, майстер Раяк. Прямо сьогодні. І першим ділом я прийшов, щоб виправити заподіяну вам несправедливість.

— Несправедливість? У світі повно несправедливості. Магія розгулює на свободі і шкодить людям. Магія засунула мене сюди. Але я не здався, добродію мій! Ні, не здався! Я ніколи не відступлюся перед мерзотою магії! Я з радістю пожертвував оком заради своєї справи. Відьма його відняла. І якщо ви сподіваєтеся, що я відмовлюся від священної війни з мерзенними носіями магії, то краще залиште мене тут. Залиште, чуєте? Я ніколи не відступлюся!

Далтон злегка позадкував, коли Раяк судорожно забився в колодках.

— Я не відмовлюся від боротьби з магією! Чуєте, ви?! Не відступлю перед тими, хто насилає мерзенне чаклунство на вірних чад Творця!

Далтон утримав Раяка, поклавши руку на брудне плече.

— Ви мене не так зрозуміли. Магія завдає величезної шкоди нашій країні. Люди горять у вогні і тонуть. І без всяких причин стрибають з дахів будинків і мостів…

— Відьми!

— Цього-то ми і побоюємося…

— Відьми, які насилають на людей вроки! Якщо б ви, придурки, слухали мене, коли я намагався вас попередити! Я намагався допомогти! Намагався очистити від них країну!

— Саме тому я тут, Серін. Я вам вірю. Ми потребуємо вашої допомоги. Я прийшов, щоб випустити вас і благати про допомогу.

Білок єдиного ока Раяка, втупився на Далтона, здавався острівцем в чорному морі бруду.

Хвала Творцеві! — Прошепотів Раяк. — Нарешті! Нарешті мене призвали виконати угодну йому справу!

60

Видовище Річарда вразило. Наскільки вистачало місця, все було заповнено людьми. Майже кожен тримав у руці запалену свічку. За широченной головній вулиці Ферфілда тягнувся нескінченний людський потік. Потік обтікав лави і дерева, які здавалися загубленими острівцями.

Тільки-тільки стемніло. Пурпурний захід за вершинами далеких гір окреслював хмари, які збиралися на заході. Хмари збиралися весь день. Здалеку долинали глухі гуркоти грому. У повітрі пахло вологою і пилом, піднятим копитами коней. Часом покрапував дощ. Важкі краплі віщували майбутню зливу.

Д'харіанські солдати оточили Річарда, Келен і Дю Шайю сталевим кільцем. Річарду ці оточуючі їх вершники нагадували корабель, що пливе по морю облич. Солдати вміло розчищали прохід, не створюючи при цьому враження, що силою відтісняють людей в сторону. Народ не звертав на них уваги. Люди просто зосереджено йшли. А може, було просто занадто темно, щоб розгледіти солдатів, і їх просто приймали за андерських військових.

Мечники бака-тау-мана десь розчинилися. Іноді вони це робили. Річард знав, що вони просто-напросто зайняли стратегічні позиції на випадок можливих неприємностей. Дю Шайю позіхала. Шлях у Ферфілд зайняв весь день.

Річарду дуже не подобалося те, що він бачив, і він повів своїх людей з головної вулиці на пустельну вуличку неподалік від головної площі. Вони спішилися. Він хотів підійти ближче, але не бажав, щоб люди бачили його в оточенні солдатів. Які б не були хороші його д'харіанці, навряд чи вони в змозі щось зробити в натовпі на вулиці з десятками тисяч людей. Колонія крихітних мурах запросто здатна впоратися з кількома чужаками, нехай і сильними.

Залишивши велику частину ескорту чекати на місці і наглядати за кіньми, Річард з Келен і кількома солдатами пішли вперед, щоб дізнатися, в чому справа. Дю Шайю і питати не стала, чи можна їй піти з ними. Вона просто пішла. Джіан, перевіривши околиці і нічого загрозливого не виявивши, приєднався до них. Зупинившись в тіні двоповерхового будинку на розі площі, вони прийнялися непомітно спостерігати.

В кінці площі височів поміст з кам'яними перилами. Звідти робилися публічні оголошення. Перед від'їздом з Ферфілда Річард виступав там перед вельми зацікавленою і доброзичливою аудиторією. Річард з Келен на зворотному шляху заїхали в Ферфілд, маючи намір знову виступити на площі перед тим, як їхати в маєток. Потрібно було терміново приступати до вивчення книг про Йозефа Андера, або написаних ним самим, щоб відшукати ключ до вирішення завдання, дізнатися, як знешкодити шимів. І хоча варто було поспішати, Річард захотів ще раз поговорити з жителями міста, повторити і посилити те, що сказав в минулий раз.

За останні дні шими розперезалися ще дужче. Здавалося, що вони вже всюди. Річарду і Келен вдалося врятувати декількох своїх солдатів, котрі рвонули на нездоланний поклик смерті, готових вже стрибнути у воду чи зробити крок у вогонь. Деяких врятувати не встигли. Останнім часом Річард і Келен практично не спали.

Зібралася натовп почав скандувати:

— Ні війні! Ні війні! Ні війні! — Монотонне скандування, лунке і нав'язливе, було схоже на гуркіт далекого грому.

Річард вважав це доброю ознакою, що цілком відповідала його сподіванням. Однак його стурбував гнівний вираз очей присутніх і інтонація, з якою вони скандували. Деякий час скандування тривало, наростаючи, як гуркіт лавини.

Стоячий біля платформи чоловік посадив собі на плечі маленьку дівчинку, щоб її бачили всі.

— Вона хоче щось сказати! Дайте їй сказати! Будь ласка! Послухайте мою доньку!

Натовп заохочувально заревів. Дівчинка років десяти-дванадцяти на вигляд рішуче підійнялася по сходинках на поміст і підійшла до поручнів. Натовп затих.

— Будь ласка, милий Творець, почуй наші молитви! Не дай Магістрові Ралу розв'язати війну! — Вимовила вона дзвінким дівочим голоском з властивою юності довірливою силою. Потім подивилася на батька. Той кивнув, і вона продовжила: — Нам не потрібна його війна! Будь ласка, милий Творець, нехай Магістр Рал дозволить нам жити в світі!

Річарду немов встромилася в серце крижана стріла. Він хотів пояснити все цій дитині, роз'яснити тисячі речей, але знав, що вона не зрозуміє нічогісінько. Рука Келен на плечі мало заспокоювала.

Ще одна дівчинка, трохи молодша першої, піднялася на платформу.

— Будь ласка, милий Творець, нехай Магістр Рал дозволить нам жити в мирі!

Утворилася черга. Батьки підносили до східців діточок всіх віків. І всі діти говорили одне і те ж. Деякі говорили просто: «Дай нам мирно жити!», деякі навіть не розуміли толком сенс того, що говорять.

Річарду було абсолютно ясно: дітлахи репетирували ці слова цілий день. Ці слова — не з дитячого лексикону. Але розуміння мало полегшувало біль — адже діти вірили в свої слова.

Деякі дітлахи говорили неохоче, інші нервували, але більшість явно пишалися, що беруть участь у настільки значному заході. По гарячності, з якою вимовлялися слова, можна було визначити, що діти постарше вірять, що здатні змінити історію і запобігти тому, що здається їм катастрофою.

Один хлопчик запитав:

— Милий Творець, чому Магістр Рал хоче вбити дітей? Нехай він залишить нас у спокої і дозволить нам мирно жити!

Натовп вибухнув привітальними криками. Хлопчина, надихнувшись, повторював свою коротку промову знову і знову. У натовпі багато людей плакали.

Келен з Річардом мовчки переглянулися. Обом було очевидно: це не спонтанний виступ. Це добре підготовлена і розіграна акція, пряме цитування розісланих послань. Річарду вже повідомляли про те, що відбувається щось подібне, але тепер він побачив все своїми очима і здригнувся.

Нарешті на платформу вийшов чоловік, в якому Річард впізнав одного з Директорів по прізвищу Прево.

— Магістр Рал, Мати-сповідниця! — Прокричав він у натовп. — Якщо ви мене зараз чуєте, то я хочу запитати вас, навіщо ви принесли вашу злісну магію нашому миролюбному народу? Чому хочете утягнути нас у вашу війну, у війну, яка нам не потрібна? Послухайте дітей, бо їхніми вустами говорить мудрість! Немає ніякого резону розв'язувати конфлікт, не спробувавши спочатку домовитися. Якщо б вас хвилювали долі невинних діточок, ви б сіли за стіл переговорів з Імперським Орденом і вирішили ваші розбіжності. Орден цього хоче, так чому ж ви проти? А може, вам потрібна ця війна, щоб захопити те, що вам не належить? Щоб ви могли поневолити тих, хто вас відкинув? Прислухайтеся до мудрих слів дітей і, будь ласка, в ім'я всього, що є хорошого, дайте нам можливість зберегти мир! Натовп почав скандувати:

— Хай буде мир! Нехай буде мир!

Прево деякий час слухав, потім продовжив:

— Нашому Суверенові належить виконати величезну роботу! Ми дуже потребуємо його керівництва! Чому Магістр Рал наполегливо відволікає нашого Суверена від роботи на благо народу? Чому Магістр Рал піддає наших дітей такій величезній небезпеці? — І сам відповів на своє запитання: — З жадібності! Зі своєї жадібності!

Келен поклала руку Річарду на плече — але його це мало втішило. Він бачив, як вся його тяжка праця поглинається полум'ям брехні.

— Милий Творець! — Кликнув Директор Прево, піднявши до неба складені руки, — Ми дякуємо Тобі за нашого нового Суверена! За людину безцінних талантів і незрівнянної відданості, самого високоморального Суверена, що коли-небудь правив нами! Будь ласка, Творець, дай йому сили протистояти злобним підступам Магістра Рала!

Директор Прево простяг руки.

— Я прошу вас, добрі люди, подумати про цього прибульця здалеку. Про людину, яка взяла Мати-сповідницю всіх Серединних Земель собі за дружину!

Натовп невдоволено забурчав. Зрештою, Мати-сповідниця була все ж їх Матір'ю-сповідницею.

— І це при тому, що ця людина, яка так багато кричить про свою моральну перевагу, вже має іншу дружину! Куди б він не прямував, він возить її з собою, вагітну його дитиною! І незважаючи на те що його інша дружина носить його дитя, він одружується на Матері-сповідниці і теж тягає її з собою, як наложницю! Скількох ще жінок візьме цей гріховодник, щоб плодити своїх мерзенних нащадків? Скільки байстрюків він зачав тут, в Андері? Скільки наших жінок піддалися його безмежній похоті?

Натовп був в шоці. Крім усього іншого, це було приниженням Матері-сповідниці.

— Ця інша жінка гордо заявляє, що вона дружина Магістра Рала, більш того, вона визнає, що носить його дитя! Так що ж це за людина така?! Пані Шанбор була так шокована настільки нецивілізованою поведінкою, що, ридаючи, злягла в ліжко. Суверен в шоці через те, що настільки скандальні взаємини проникли в Андер! Вони обидва просять вас відкинути цю брудну свиню з Д'хари!

— Це неправда! — Дю Шайю смикнула Річарда за рукав. — Я піду і все їм поясню, щоб вони зрозуміли, що все не так, як говорить ця людина. Я їм розтлумачу.

Річард утримав її.

— Нічого подібного ти не зробиш. Ці люди не стануть тебе слухати.

— Наша мудра жінка зовсім не аморальна! — Гаряче заговорив Джіан. — Вона повинна пояснити, що діяла відповідно до закону.

— Джіан, — сказала Келен. — Ми з Річардом знаємо правду. Ти з Дю Шайю і всі ваші люди теж її знаєте. Тільки це і має значення. А натовп не сприйнятливий до правди. Саме так тирани і домагаються народної підтримки: з допомогою брехні.

Надивившись достатньо, Річард зібрався було йти, коли над натовпом зметнулось яскраве помаранчеве полум'я. Імовірно, від свічки загорілася сукня однієї дівчинки. Вона пронизливо закричала. Її волосся спалахнуло. По швидкості, з який поширювався вогонь, Річард зрозумів: це не випадковість.

Шими вже тут.

Неподалік від них загорівся одяг на чоловікові. Натовп в паніці заметався, кричачи, що Магістр Рал застосував проти них магію.

Було моторошно дивитися, як дівчинка з чоловіком перетворюються на живі смолоскипи. Вогонь палахкотів так, ніби людей вмочили у сірку, ніби сам вогонь — живий.

Натовп побіг, почалася тиснява. Батьки намагалися збити з дочки полум'я сорочкою, але та теж загорілася, яскраво полихнувши. Палаючий чоловік звалився на землю. Він перетворився на чорну головешку посеред жовто-оранжевого горнила.

І тут розверзлися небеса, наче самі добрі духи не могли більше виносити цього видовища. Шум дощу, який забив по сухому грунті, перекрив рев полум'я і крики натовпу. Злива погасила свічки, стало зовсім темно. На площі продовжували горіти два вогнища — чоловік і дівчинка. Над їх тілами в рідкому світлі танцювали шими. Для цих двох нещасних вже не можна було нічого зробити.

Якщо ж Річард щось не зробить, то нічого не можна буде зробити і для всіх людей на землі. Шими поглинуть світ живих.

Келен поволокла Річарда геть, він не опирався. Вони бігли в темряві під проливним дощем — туди, де на них чекав ескорт з кіньми. Взявши коня під вуздечку, Річард повів усіх бічними вулицями геть з Ферфілда.

— Доповіді були точними, — сказав він, нахилившись до Келен. — Абсолютно очевидно, що вони настроїли народ проти нас.

На щастя, до виборів залишилося кілька днів, — відповіла Келен, крізь пелену дощу. — Можливо, ми втратили голоси тут, але ще є шанс по решті території Андера.

Вони йшли під дощем, ведучи коней на поводу. Річард переклав повід в іншу руку й обійняв Келен за плечі. — Істина переможе.

Келен промовчала.

— Найголовніше зараз — шими, — суворо промовила Дю Шайю. Вона виглядала засмученою і наляканою. — Що б там не відбувалося, шимів треба зупинити. Я не хочу, щоб вони знову мене угробили. І не допущу, щоб вони погубили нашу дитину. Що б тут не творилося, це всього лише одна країна. А ось шими всюди. Я не хочу приносити дитину в світ, де безчинствують шими. Якщо їх не зупинити, безпечного місця не буде ніде. Ось у чому твоя істинна задача, Кахарін.

Річард обійняв Дю Шайю за плечі:

— Знаю. Я знаю. Може, я знайду те, що мені потрібно, в бібліотеці маєтку.

— Міністр і Суверен проти нас, — зауважила Келен. — Вони можуть не дозволити нам більше користуватися бібліотекою.

— Ми нею скористаємося, — відрізав Річард. — Так чи інакше.

Він вів їх по тій вулиці, що відразу за містом зливалася з дорогою, що з'єднувала Ферфілд з маєтком міністра культури. Саме на цій дорозі, ближче до маєтку, і стояв їхній табір.

Річард помітив, що Келен на щось дивиться. Простеживши за її поглядом, він побачив маленьку вивіску, освітлену падаючим з вікна світлом.

На вивісці пропонувалися трави і послуги повитухи.

61

День виявився дуже насиченим, до того ж останню годину Річард, Дю Шайю і Келен добиралися під проливним дощем до табору, де розташувалося ядро їх війська. Більше половини солдатів роз'їхалися по містах і селах Андера, щоб простежити за ходом голосування. Дю Шайю відчувала себе жахливо і не могла їхати верхи. Похмура прогулянка і втома доконали її вкінець, хоча зізналася вона в цьому вельми неохоче. Весь шлях до табору Річард з Джіаном по черзі несли її на руках.

Але Річард був радий дощу — злива охолодила запал натовпу в Ферфілд і розігнала всіх по домівках.

За інших обставин Річард наполіг би на тому, щоб Дю Шайю негайно відправилася в свій намет і лягла відпочити, але після побаченого у Ферфілді він розумів її настрій і здогадувався, що Дю Шайю потребує товариства набагато більше, ніж у відпочинку. Келен, напевно, теж це зрозуміла і не стала, як зазвичай, випроваджувати Дю Шайю з їх намету, а запропонувала їй коржик з тави, сказавши, що це зніме нудоту. Келен посадила Дю Шайю на замінюючу матрац ковдру і, поки Джіан ходив за сухим одягом, витерла їй рушником обличчя і волосся.

Річард сидів за маленьким складним столиком, за яким зазвичай писав накази та листи генералу Райбаху. Після побаченого в місті йому дуже хотілося відправити генералу наказ терміново вести армію в Андер.

Зовні хтось неголосно попросив дозволу увійти. Річард дозволив, і капітан Мейферт, підняв важкий полог, підіткнув його кілком, спорудивши свого роду навіс, який не дозволяв дощу заливати вхід в намет. І перш ніж увійти, сам як слід обтрусився під цим навісом.

— Капітан, — вимовив Річард, — я хочу подякувати вам і вашим людям за рапорти. Вони гранично точно відобразили те, що відбувається в Ферфілді. Духи знають, найбільше мені б хотілося накричати на вас і прогнати гінців за невірне тлумачення або перебільшення фактів, але не можу. Все гранично точно.

Капітан Мейферт зовсім не виглядав задоволеним своєю правотою. Справді, радіти тут явно було нічому. Капітан відкинув з чола мокре пасмо.

— Магістр Рал, я вважаю, що потрібно викликати армію генерала Райбаха сюди, в Андер. Положення з кожним днем стає все більш напруженим. У мене ціла пачка рапортів про особливі андерські частини. Повідомляють, що у них немає абсолютно нічого спільного з регулярною армією Андера, яку ми бачили.

— Я згодна з капітаном, — заявила Келен. — Нам потрібен час, щоб розшукати потрібні книги в бібліотеці. Нам ніколи оскаржувати всю цю брехню, якою людей налаштовують проти нас.

— Алее така ситуація тільки в Ферфілді, — заперечив Річард.

— Ти впевнений? А якщо ні? Але в будь-якому випадку, як я вже сказала, ми не можемо дозволити собі розкіш витрачати час. У нас є більш важливі справи.

— Мати-сповідниця права, — наполягав капітан Мейферт.

— Я повинен вірити, що правда переможе. Інакше що ж тоді залишається робити? Брехати людям, щоб перетягнути на наш бік?

— Проте ця тактика, схоже, відмінно працює на наших супротивників, — усміхнулася Келен. Річард похитав головою.

— Послухайте, мені найбільше хотілося б просто-напросто викликати сюди армію Райбаха. Правда хотілося б. Але ми не можемо.

Капітан Мейферт витер мокре підборіддя. Судячи з усього, він передбачив заперечення Річарда, і у нього була готова відповідь.

— Магістр Рал, у нас тут досить солдатів. Ми можемо відіслати депешу генералу і перед тим, як він з'явиться, відбити у армії Андера Доміні Діртх і спокійно пропустити наше військо.

— Я тисячі разів повертався до цієї думки, — тихо промовив Річард. — І весь час в моїй голові тривожно дзвенить дзвіночок.

— Це чому? — Поцікавилася Келен.

— Ми не знаємо, як діє Доміні Діртх.

— Ну так можемо у кого-небудь запитати. — Келен знизала плечима.

— Вони не знають цієї зброї. Не можна розраховувати на їхній досвід. Так, вони знають тільки, що в разі нападу їм потрібно подзвонити в ці штуки, і супротивник загине.

— Магістр Рал, якщо зібрати всіх, хто поїхав спостерігати за голосуванням, у нас тут тисяча осіб. Ми здатні захопити стільки дзвонів, скільки буде потрібно, і генерал Райбах спокійно введе в країну війська. А потім — за допомогою його армії — ми захопимо всі інші Доміні Діртх по всьому кордоні, і Імперський Орден не зможе пройти. Або — ще краще — війська Джегана наблизяться, не чекаючи каверзи, і ми повернемо Доміні Діртх проти них.

Річард, слухаючи, крутив на столі свічник і продовжував його крутити, поки не повисло мовчання.

— Тут є одна трудність, — нарешті вимовив він. — Саме та, про яку я вже говорив. Ми не знаємо в точності, як ця штука діє.

— Головне ми знаємо, — із зростаючим роздратуванням заперечила Келен.

— Але біда в тому, — терпляче продовжив Річард, — що нам відомо недостатньо. По-перше, ми не можемо захопити Доміні Діртх по всьому кордоні. Ми можемо захопити лише кілька, як ви і радите, капітан. І в цьому-то і криється небезпека. Пам'ятаєте, що було, коли ми їх проїжджали? Тих людей, що загинули, коли задзвонив Доміні Діртх?

— Так, але ми не знаємо, чому він задзвонив, — сказала Келен. — І взагалі при чому тут це?

— Припустимо, ми захопимо частину Доміні Діртх, — вимовив Річард, дивлячись на Келен і капітана Мейферта, — і скажемо генералу Райбаху, що він може вести армію. А коли армія підійде, андерські солдати десь в іншому місці задзвонять в Доміні Діртх?

— І що? — Поцікавилася Келен. — Вони будуть занадто далеко.

— А ти впевнена? — Річард сперся об стіл. — А що, якщо від цього задзвонять вони всі? Що, якщо андерці знають, як зробити так, щоб Доміні Діртх задзвонили по всьому кордоні? Пам'ятаєте, коли ми під'їхали, нам сказали, що дзвони задзвонили всі, і ті, хто опинився перед ними, загинув? Вони всі задзвонили як один.

— Але їм же невідомо, чому це сталося! — Розлютилася Келен. — Солдати в них не дзвонили.

— А звідки ти знаєш, що десь — в якомусь місці кордону — хтось не подзвонив в Доміні Діртх і не викликав загальний дзвін? Можливо, випадково, а вони бояться в цьому зізнатися, побоюючись покарання. А може, один із служачих там молодиків з чистою нудьги вирішив спробувати, що вийде? А раптом таке ж відбудеться, коли наша армія буде на підході? Можете собі уявити? У генерала Райбаха близько сотні тисяч людей. А зараз, можливо, і більше. Можете собі уявити, що вся його армія загине в мить ока? — Річард перевів погляд зі спокійного обличчя Келен на стривоженого капітана. — Вся наша армія на півдні загине водночас. Уявіть собі це.

— Але я не думаю… — Почала Келен.

— І ти готова ось так запросто ризикнути життями десятків тисяч людей? Ти впевнена? Я не знаю, чи спрацьовує Доміні Діртх саме так, одночасно, але — а раптом? Можливо, достатньо зі злості подзвонити в один, щоб задзвонили всі. Ти можеш гарантувати, що такого не станеться? Я не хочу ризикувати життям такої кількості людей в настільки небезпечній грі. А ти? — Річард перевів погляд на капітана Мейферта: — А ви? Ви гравець, капітан? Можете запросто поставити на карту життя цих солдатів?

Офіцер похитав головою:

— Якби йшлося про моє власне життя, Магістр Рал, я охоче б ризикнув ним. Але такою кількістю життів ризикувати не стану.

Дощ трохи вщух, і стало не так шумно. Повз відкритий вхід в намет снували люди, що носили корм своїм коням. Велика частина табору була занурена у пітьму. Вогонь розводити було заборонено, хіба що в разі крайньої необхідності.

— Не можу з цим сперечатися. — Келен підняла руки і з досадою шльопнула ними по стегнах. — Але Джеган на підході. Якщо ми не отримаємо вотум довіри місцевих жителів і вони не встануть на боротьбу з Джеганом, він захопить Андер. І стане непереможним під укриттям Доміні Діртх, а потім стане звідси нападати на Серединні Землі, і ми всі в кінці кінців загинемо.

Річард слухав, як дощ тарабанить по даху намети і булькає в калюжах. Схоже, він зарядив надовго і буде йти всю ніч.

— Як я бачу ситуацію, — тихо заговорив Річард, — у нас є тільки один вихід. Ми повинні відправиться в бібліотеку маєтку і подивитися, чи не знайдеться там що-небудь корисне.

— Поки що ми нічого не знайшли, — похитала головою Келен.

— А влада налаштована проти нас, — додав капітан Мейферт. — Вони можуть спробувати перешкодити цьому.

Річард, грюкнувши кулаком по столу, глянув у блакитні очі офіцера. Вкотре він уже пошкодував, що з ним немає Меча Істини.

— Якщо вони спробують перешкодити, капітан, тоді вам з вашими людьми доведеться зробити те, до чого ви постійно готуєтеся. Якщо вони спробують перешкодити, то, якщо доведеться, ми порубаємо на шматки кожного, хто посміє підняти на нас руку, а потім зрівняємо маєток з землею. Тільки спочатку винесемо звідти книги.

На обличчі офіцера читалося явне полегшення. Схоже, у бравих д'харіанців з'явилося побоювання, що Річард твердо вирішив уникати всіляких активних дій. І капітан Мейферт виглядав мало не щасливим, почувши зворотне.

— Слухаю, Магістр! Люди будуть готові до ранку, як тільки ви прокинетеся.

Келен замітила, що в маєтку, цілком можливо, не виявиться нічого цінного, про що варто було б турбуватися. Річард пригадав книги, що зберігалися в бібліотеці. Хоча він і не міг пригадати подробиць, він прекрасно розумів, що пошуки будуть довгими. Але іншого виходу немає.

— Перш ніж піти, я подумав, що ви, можливо, захочете дізнатися, що деякі люди просять у вас аудієнції, лорд Рал. — Капітан Мейферт дістав з кишені аркуш паперу. — В основному це торговці, які бажають отримати відомості.

— Спасибі, капітан, але зараз у мене немає часу.

— Я розумію, лорд Рал. І дозволив собі повідомити їм це. — Він переглянув замітки. — І була одна жінка. — Примружившись в тьмяному світлі, він прочитав ім'я: — Франка Ховенлок. Сказала, що справа дуже термінова, але в подробиці не вдавалася. Вона пробула тут майже весь день. Потім заявила, що їй пора додому, але що вона неодмінно повернеться завтра.

— Якщо це дійсно важливо, то вона завтра прийде, тоді й поговоримо.

Річард кинув погляд на Дю Шайю — завдяки турботам Келен мудра жінка виглядала непогано.

Раптово за спиною пролунав якийсь шум. Капітан, скрикнувши, відсахнувся, ніби відчув магію. Вогник свічки завагався від несподіваного вітру, але не згас.

Річард різко обернувся. Свічник стрибав по столику, що хитався. Доїхавши до краю, він зупинився.

Прямо на кришку столу плюхнувся здоровенний ворон.

Річард здригнувся і дістав меч, знову пошкодувавши, що це не Меч Істини. Келен з Дю Шайю схопилися.

Ворон тримав у дзьобі щось чорне. Через що виникла плутанина — порив вітру ледь не перекинув свічку, стіл похитнувся, заплескав полог намету — Річард не відразу зрозумів, що сталося.

Ворон поклав свою ношу на стіл.

Чорнильно-чорна птиця з промоклими пір'ям здавалася зовсім змученою. Дивлячись на лежачого з розчепіреними крилами ворона, Річард подумав, що з ним щось не так. Можливо, він поранений.

Річард не знав, чи можна по-справжньому поранити істоту, одержиму шимом. Він згадав, як текла кров з курки-що-не-курка. І побачив краплі крові на столі. Всякий раз, коли шим-курка опинявся поблизу, Річард, навіть не бачачи його, завжди відчував його присутність, тому що у нього волосся на потилиці ставало дибки. Однак на цього розпростертого на столі ворона-що-не-ворон такої реакції не було.

Ворон, нахиливши голову, заглянув Річарду прямо в очі. Наполегливо, немов бажаючи щось сказати. Кінчиком дзьоба крук постукав по середині лежачого на столі предмета.

Тут підскочив капітан Мейферт і замахнувся мечем. Річард, піднявши руки, закричав:

— Ні!

Ворон моторно зіскочив на підлогу і пробіг між ніг капітана. Потім відразу злетів і зник.

— Пробачте, — зніяковів капітан. — Я подумав… Я подумав, що він напав на вас магією, Магістр Рал. — І повторив: — Я подумав, що це якесь творіння чорної магії прийшло напасти на вас.

Річард звобив глибокий видих, жестом показавши, що вибачення прийняті. Капітан лише намагався захистити його.

— Він не був злим, — тихо сказала Дю Шайю, коли вони з Келен наблизилися.

Річард плюхнувся на стілець.

— Так, не був.

— Що за знак приніс тобі цей посланець духів? — Запитала мудра жінка.

— Сумніваюся, що він зі світу духів, — буркнув Річард. Він узяв маленький плоский предмет і в тьмяному світлі свічки раптом зрозумів, що саме він тримає в руці. Точно таку ж книжечку тягала з собою сестра Верна. Річард багато разів бачив, як вона ним користується.

— Це дорожній журнал. — Річард перевернув обкладинку.

Напевно, древнєд'харіанська. — Келен роздивилася дивний текст.

Добрі духи! — Видихнув Річард, прочитавши перші два слова на першій сторінці.

— Що? — Запитала Келен. — Що це? Що тут написано?

— «Феур Берглендурх». Ти права, Це древнєд'харіанський текст.

— Ти знаєш, що це означає?

— «Гора». — Річард повернувся до Келен і втупився на неї в мерехтливому полум'ї свічки. — Це прізвисько Йозефа Андера. Це його дорожній журнал. Той, інший, який знищили, двійник цього журналу, називався «Близнюк Гори».

62

Далтон посміхався, стоячи біля зробленого з чорного горіха восьмикутного столу в релікварії Комітету Культурної Згоди. Тут на стінах розташовувалися речі, що належали колишнім Директорам: одяг, невеликі предмети, олівці, торгові книги, записи.

Далтон переглядав щось більш цікаве — доповіді, які він зажадав від Директорів.

Які б почуття Директори не відчували, вони тримали їх при собі. Публічно ж вони змушені були тепер всіляко підтримувати нового Суверена. Їм недвозначно дали зрозуміти, що саме їхнє існування залежить лише від їх ентузіазму в підтримці Суверена.

Читаючи звернення, які повинні були зробити Директори, Далтон з роздратуванням озирнувся на шум, що доносився з площі крізь вікно. Схоже на розлючений натовп. Мабуть, хтось вимовляє чергову промову проти Магістра Рала і Матері-сповідниці.

Слідуючи за вельми шанованими особами на зразок Директорів, обивателі тепер самі прийнялися жувати те, що їм згодували. Хоча Далтон і очікував цього, він не переставав вражатися: достатньо повторити щось безліч разів вустами безлічі людей, і це стає загальною незаперечною істиною. Джерело в процесі втрачається, оскільки безліч народу в кінці кінців починає вірити, що це їх власні думки. Нібито думки і справді коли-небудь приходять в їх безмозкі голови.

Далтон гидливо пирхнув. Осли вони всі і заслуговують уготованої їм долі. Тепер вони належать Імперському Ордену. У всякому разі, скоро будуть.

Виглянувши у вікно, він побачив натовп, що рухався до міської площі. Всю ніч лив дощ, але тепер з неба сіялася лише дрібна мжичка, і народ повертався на площу. Нічна злива змила з бруківки дві плями сажі, які залишилися на тому місці, де згоріли дві людини.

Натовп, природно, звинуватив в трагедії Магістра Рала, що обрушив на них свій гнів. Далтон сам наказав своїм людям, звинуватити в цьому д'харіанця, прекрасно розуміючи, що тяжкість звинувачення переважить відсутність доказів.

Що ж відбулося насправді, Далтон не знав. Єдине, що йому було відомо, — цей випадок далеко не перший. Але що б це не було, нещастя сталося на диво вчасно. Воно відмінно доповнило промову Директора Прево.

Далтон розмірковував, чи не пов'язані ці загоряння з тим, що говорила Франка про зникнення магії. Він не міг зрозуміти, як таке може бути, але сумнівався, що чародійка розповіла йому все. Останнім часом вона вела себе на рідкість дивно.

Далтон обернувся на стукіт у двері. Увійшов Роулі і вклонився.

— У чому справа?

— Міністр, — промовив Роулі, — ця… жінка тут. Та, що надіслав імператор Джеган.

— Де вона?

Там, далі по коридору. П'є чай.

Далтон поправив піхви. З цією бабою жарти погані. Кажуть, вона набагато могутніша за інших. Навіть за саму Франку. І Джеган запевнив його, що на відміну від Франки вона як і раніше повністю володіє своїм даром.

— Відвези її в маєток. Надай кращі покої. Якщо вона тобі… — Далтон згадав про здатність Франки до підслуховування. — Якщо вона тобі на щось поскаржиться, подбай, щоб все було так, як вона захоче. Вона — дуже важлива гостя, і поводитися з нею слід відповідно.

— Так, пане міністр, — вклонився Роулі.

Далтон помітив, як Роулі посміхнувся куточком губ. Він теж знав, навіщо ця жінка тут. І з нетерпінням чекав того, що станеться.

Далтон хотів скоріше покінчити зі справою. Діяти потрібно вкрай обережно. Доведеться вичікувати слушного моменту. Форсувати події не можна, інакше вся затія піде прахом. Але якщо вони все зроблять як треба, успіх буде грандіозним. Вдячність Джегана їм забезпечена.

— Я ціную вашу щедрість.

Далтон обернувся на жіночий голос. Гостя сама увійшла в двері. Роулі змістився в сторону, поступаючись.

Перед Далтоном стояла жінка середніх років, з темним, припорошеним сивиною волоссям. Просте темно-синє плаття щільно облягало фігуру. Сукня була довгою й закритою.

Посмішка лише трохи торкнула її губи, але виразно бігала в карих очах. Такої мерзенної усмішки Далтон не бачив зроду. Посмішка безсоромно демонструвала колосальну зарозумілість. Через зморшки в куточках рота і очей самовдоволена посмішка, здавалося, навічно приклеєна до її обличчя.

У нижній губі була протягнута золота каблучка.

— І ви будете?.. — Запитав Далтон.

— Сестра Пантея. Прибула сюди, щоб поставити мій дар на службу Його Превосходительству імператору Джегану. — Тихий потік слів був пронизаний арктичним холодом.

— Міністр культури Далтон Кемпбелл, — кивнув Далтон. — Спасибі, що приїхали, сестра Пантея. Ми дуже вдячні вам за те, що ви люб'язно погодилися надати нам вашу незамінну допомогу.

Сестру Пантею прислали, щоб вона поставила свій дар на службу Далтону Кемпбеллу, але він не вважав за потрібне на це вказувати. Далтону не було необхідності нагадувати гості, що золоте кільце в губі у неї, а не в кого-небудь іншого. Цей факт був очевидний для обох.

Далтон обернувся на крики, які доносилися у вікно, подумавши, що це батьки та родичі загиблих минулої ночі повернулися до місця загибелі своїх близьких. Сюди весь ранок приходили люди і покладали квіти та інші підношення на місце загибелі тих двох людей, поки площа не стала походити на гротескне садове звалище. І сумні крики весь час супровожували сірий день.

Сестра Пантея повернула Далтона до справ насущних.

— Мені треба побачити тих, хто обраний здійснити діяння.

— Он, Роулі, — вказав Далтон, — він один з них.

Не кажучи ні слова, вона без жодного попередження закарбувала долоню на лоб Роулі. Пальці ковзнули в руду чуприну, і сестра Пантея вчепилася Роулі в голову, ніби збиралася здерти скальп. Роулі широко розкрив очі і затремтів усім тілом.

Сестра бурмотіла якісь незрозумілі слова, і кожне слово, здавалося, вростає в Роулі.

На останній фразі сестра швидко вдарила Роулі по голові. Тихо скрикнувши, юнак осів, ніби втративши кістки.

І майже відразу піднявся і потрусив головою. Потім посміхнувся і як ні в чому не бувало обтрусив темно-коричневі штани. Помітних змін у ньому не було, незважаючи на додане йому закляття.

— Решта? — Запитала чаклунка.

— Роулі відведе вас до них, — відмахнувся Далтон. Вона легенько вклонилася.

— Що ж, тоді всього доброго. Я негайно займуся цим. Імператор також побажав, щоб я передала вам, що він радий надати сприяння. Так чи інакше, силою або магією, але доля Матері-сповідниці вирішена.

Обернувшись, сестра Пантея швидко пішла. Роулі йшов за нею по п'ятах. Далтон подумав, що не дуже засмутиться, якщо ніколи більше її не побачить.

Не встиг він повернутися до паперів, як знову почув радісні крики. І те, що він побачив, глянувши у вікно, виявилося для нього повною несподіванкою. На площу когось волокли. Люди, які вже знаходилися на площі, розступалися, даючи їм дорогу і вітаючи новоприбулих. Деякі несли поліна, гілки, пучки соломи.

Далтон підійшов до вікна і, упершись долонями в підвіконня, виглянув назовні. На площу завітав Серії Раяк на чолі своїх одягнених в білі балахони поплічників.

Побачивши, кого вони схопили і притягли на майдан, і зрозумівши, хто кричить, Далтон голосно ахнув.

Серце шалено забилося від жаху. Дивлячись вниз, він судорожно міркував, що може зробити. З ним були гвардійці, справжні гвардійці, а не солдати андерської армії, але всього дві дюжини. Він зрозумів, що це даремна затія. Хоч вони і озброєні до зубів, у них немає ні найменшого шансу подолати багатотисячний натовп на площі. Далтон не був настільки дурний, щоб намагатися протистояти розлюченому натовпу. Це лише вірний спосіб звернути всю лють на себе. Далтон не насмілювався в цій ситуації протистояти натовпу.

Серед поплічників Серіна Раяка він помітив людину в темній формі. Стейн.

З леденячим душу жахом Далтон зрозумів, чому Стейн тут і що йому потрібно. Він відсахнувся від вікна. Ні, він і сам не був позбавлений жорстокості, але те, що зараз творилося внизу, було воістину жахливим.

Раптово зірвавшись з місця, Далтон вилетів у коридор і понісся вниз по сходинках, потім по коридору. Він не знав, що робити, але якщо можна зробити хоч щось…

Далтон добіг до входу в будівлю, укриту за кам'яними колонами. Далі починалася сходи. Він зупинився в тіні, не виходячи на вулицю, оцінюючи ситуацію.

Внизу, на майданчику посеред сходів, несли охорону гвардійці — чисто символічний захист. Така юрба запросто змете охорону, і Далтон не насмілювався дати розлюченому натовпу привід повернути гнів проти нього.

Якась жінка, тягнучи за собою хлоп'я, проштовхалася вперед і встала перед натовпом.

— Мене звуть Нора! — Прокричала вона. — А це мій син Брюс. Через відьом він — це все, що у мене залишилося! Мій чоловік Джуліан потонув через чорне прокляття відьми! Моя чудова донечка Бетані була спалена живцем заклинанням відьми!

Хлопчик Брюс, схлипнувши, пробурмотів, що це правда, і розплакався. Серін Раяк взяв жінку за руку.

— Ось жертва чаклунства відьом! А ось і інша! — Вказав він на стоячу в першому ряду завиваючу жінку. — Багато хто з вас постраждали від проклять і ворожби відьом і чаклунів! Відьми — знаряддя Володаря мертвих!

По настрою натовпу Далтон розумів — добром справа не скінчиться, але рішуче не знав, як можна цьому перешкодити.

Зрештою, саме для цього він і випустив із в'язниці Серіна Раяка: щоб роздував гнів мас проти магії. Йому було потрібно, щоб народ нацькували на володіючих чарами відьом, щоб їх вважали злом. А хто краще фанатика здатний розпалити таку ненависть?

— А ось і відьма! — Тицьнув Серін Раяк в жінку, чиї руки були скручені за спиною і яку Стейн тримав за волосся. — Вона — знаряддя Володаря! Знаряддя зла! Вона творить чорні заклинання, щоб нашкодити вам всім!

Натовп заревів, вимагаючи помсти.

— Як нам вчинити з відьмою? — Заволав Серії Раяк.

— На багаття! На багаття! На багаття! — Прийнялася скандувати натовп.

Серін Раяк звів руки до неба:

— Творець, ми віддаємо цю жінку в твої руки! Якщо вона невинна, визволи її від смерті! Якщо ж вона винна в чаклунстві — спопели її!

Поки кілька чоловіків встановлювали стовп, Стейн жбурнув полонянку на землю, підняв їй голову, схопив за волосся І дістав ніж.

Далтон, не дихаючи і не кліпаючи, широко розкривши в жаху очі, дивився, як Стейн розпорює Франці шкіру на лобі від вуха до вуха. Коли Стейн зняв з неї скальп, несамовитий крик Франки пронизав Далтона до кісток.

Сльози котилися по його щоках, як кров по обличчю Франки. Нестямно вищачу від болю і безмежного жаху жінку підняли і прив'язали до стовпа. Крізь криваву маску виднілися лише білки очей.

Франка не кричала про свою невинність, не благала зберегти їй життя. Вона просто верещала, паралізована жахом.

Навколо неї вжеукладали дрова та солому. Натовп напирав, бажаючи опинитися як можна ближче до жертви, щоб роздивитися краще. Деякі тягли руки і торкалися крові, біжучої по її обличчю, бажаючи довести свою силу, перш ніж її відправлять до Володаря.

Жах схопив Далтона за горлянку і змусив спуститися на кілька сходинок.

Крізь натовп пробиралися чоловіки зі смолоскипами. Серін Раяк, оскаженілий від люті, підійнявся на купу дров і соломи біля ніг Франки і кричав їй в обличчя всякі гидоти, обзиваючи по-всякому і звинувачуючи у всіляких гріхах.

Далтон, безпорадно стоячи на сходинках, знав, що все це брехня. Франка зовсім не така і нічого подібного ніколи не робила.

І тут сталося щось вельми дивне. З сірого неба спікірував ворон і злобно вчепився кігтями Серину Раяку у волосся.

Серін заволав, що це прислужник відьми з'явився захищати свою господиню. Натовп у відповідь почав кидати в птицю чим попало, а Серін Раяк намагався зігнати його зі своєї голови. Ворон плескав крилами і каркав, але міцно тримався за шевелюру Раяка.

З лякаючою рішучістю, що змусила Далтона подумати, що птах — і справді прислужник Франки, величезний чорний ворон примірився і влучно клюнув Серіна в єдине здорове око.

Раяк, заволавши від болю і люті, звалився з оточуючої Франку купи дров. І як тільки він впав, юрба почала жбурляти факели.

Навколо нещасної Франки вгору злетіло полум'я, і вона видала такий крик, якого Далтон ще ніколи не чув. Вітер доніс до нього запах палаючої плоті.

І тут Франка, охоплена жахом, болем, згораючи в полум'ї, повернула голову і побачила Далтона, що стояв на сходах.

Вона викрикнула його ім'я. За ревом натовпу він не чув голосу, але прочитав це по її губах.

Вона закричала знову, закричала, що любить його.

Коли Далтон зрозумів це, у нього обірвалося серце.

Полум'я вже лизало її тіло. Франка кричала — кричала страшно, як кричать втрачені душі в світі смерті.

Далтон стояв, тупо дивлячись на те, що відбувається, розуміючи лише, що теж кричить, схопившись за голову.

Натовп напирав, бажаючи відчути палаючу плоть, побачити, як обвуглюється шкіра. Люди впадали в екстаз, їхні очі горіли божевіллям. Під натиском юрби тих, хто пробився в перші ряди, так близько притиснуло до багаття, що багатьом обпалило брови, але це викликало таке ж захоплення, як і видовище палаючої відьми.

А на землі ворон жорстоко клював безокого, всіма забутого Серіна Раяка. Раяк сліпо розмахував руками, намагаючись прогнати мстиву птицю. Величезний дзьоб, миготячи між його рук, рвав, вивертав і тягнув з обличчя шматки плоті.

Натовп знову почав кидати в птицю всім, що потрапляло під руку. Ворон, здавалося, почав слабшати і безпорадно забив крилами, і тут в нього полетіло все — Від черевиків до палаючих гілок.

Далтон, схлипуючи, виявив, що з незрозумілої йому самому причини, знаючи напевно, що ворон теж ось-ось загине, всупереч усьому криком підбадьорював птицю.

І коли здавалося, що безстрашному ворону-меснику вже кінець, на площу влетів кінь без вершника. Він відчайдушно іржав, брикався і ставав дибки, розкидаючи людей в сторони, ранячи, дроблячи кості, пробиваючи голови. Притиснувши вуха, золотисто-горіховий кінь зі злісним іржанням рвався до центру площі. Наляканий народ і хотів би дати йому дорогу, але не міг розійтися через тісноту.

Кобила немовби сказилася від люті і заходилася топтати всіх, хто попадався на її шляху. Далтон зроду не бачив, щоб кінь так рвався до вогню.

Коли кінь дісталася до звалища навколо Раяка, ворон останнім відчайдушним зусиллям забив величезними крилами і злетів коню на спину. Кобила розвернулась, і на якусь мить Далтон здалося, що на ній сидить ще один птах, що там два чорних ворони, але потім він зрозумів, що це всього лише чорна пляма на кінському крупі.

Ворон же вчепився коневі в гриву трохи вище холки, кобила в останній раз встала на диби і понеслася щодуху геть. Той, хто зміг забратися з її шляху, забралися. Тих же, хто не зміг, розлючена скотина затоптала.

Крики Франки нарешті замовкли. Далтон, стоячи на самоті на сходинках, відсалютував золотисто-горіховій кобилі і ворону-меснику, які неслися повним галопом геть від центру міста.

63

Беата, примружившись, дивилася на світанок, який розгорався на горизонті. Як приємно усвідомлювати, що сонце ось-ось знову засяє над степом. Дощ, який ішов останні кілька днів підряд, неабияк набрид. Тепер же на золотистому східному небосхилі виднілися лише кілька темних хмарок, схожих на дитячий малюнок вугіллям. Здавалося, що з кам'яної основи Доміні Діртх можна вічно дивитися на безкрайні степи, які тягнулися під величезним небесним склепінням.

Придивившись краще, Беата зрозуміла, що Естелла не дарма покликала її наверх. Вдалині виднівся вершник, який мчав галопом. Він уже вискочив на голу смугу дороги і нісся прямо на них. Вершник був ще досить далеко, але, судячи з того, як він гнав коня, він явно не збирався зупинятися. Беата дочекалася, поки він під'їде ближче, склала долоні рупором і закричала:

— Стояти! Не наближатися!

Але вершник не послухався. Швидше за все він був ще надто далеко і не чув окрику. Рівнина оманлива. — Що нам робити? — Запитала Естелла, яка ще жодного разу не бачила, щоб, хтось наближався до посту так швидко та ще з таким виглядом, ніби не має наміру зупинятися зовсім.

Беата вже звикла командувати андерцями, звикла до того, що до неї звертаються за інструкціями. Беата не тільки звикла до влади, але й насолоджувалася нею.

Іронія долі. Бертран Шанбор видав закони, що дозволили Беаті вступити в армію і командувати андерцями, і Бертран же змусив її цими законами скористатися. Дівчина ненавиділа його, і в той же час він був її мимовільним благодійником. Тепер, коли Бертран Шанбор став Сувереном, Беата намагалася, як повелівав їй обов'язок, відчувати до нього лише любов, хоч це і було надзвичайно важко.

Учора ввечері сюди прибув капітан Тольберт з декількома д'харіанськими солдатами. Вони об'їжджали всі Доміні Діртх, щоб зібрати голоси відділень, які чергували біля зброї. Беата обговорювала це з підлеглими, і хоча вона й не бачила, хто як проголосував, знала: все її відділення проставило хрестики.

Після зустрічі та бесіди з Магістром Ралом Беата всією душею відчувала, що він хороша людина. І Мати-сповідниця теж виявилася куди добрішою, ніж очікувала Беата. І все ж Беата і її солдати пишалися тим, що вони — солдати армії Андера, кращої армії світу, як говорив їм капітан Тольберт. Армії, яка не знала поразок з незапам'ятних часів і була непереможною і зараз.

Тепер Беата була наділена відповідальністю. Вона — солдат і відтепер користується повагою, як і велить закон Бертрана Шанбора. І не бажає ніяких змін.

Нехай її рішення було на користь Бертрана Шанбора, їх нового Суверена, і проти Магістра Рала, але Беата гордо проставила хрест.

Еммелін уже тримала кий, поруч з нею напоготові стояв Карл, очікуючи наказу. Беата жестом наказала обом відійти.

— Це всього лише самотній вершник, — сказала вона спокійно і владно.

Естелла засмучено зітхнула:

— Але, сержант…

— Ми — навчені солдати. Одна людина загрози не являє. Ми вміємо битися. Ми пройшли бойову підготовку.

Карл поправив меч на поясі, горячи бажанням проявити свою виучку. Беата, клацнувши пальцями, вказала на сходинки.

— Іди, Карл. Приведи Норріса і Аннетт. І втрьох почекайте мене внизу. Еммелін, залишишся тут з Естеллою, але тримайтеся подалі від кия. Я не дозволю вам дзвонити в цю штуку через одного вершника. Ми впораємося і так. Просто залишайтеся на посту і продовжуйте нести чергування.

Обидві дівчини козирнули. Карл, теж швидко козирнувши, понісся вниз, радіючи можливій перспективі сутички. Беата поправила меч і теж пішла вниз, статечно крокуючи в більш присталій її званню манері.

Беата стояла внизу біля величезного кам'яного дзвону на лінії, як вони це називали. За лінією починалася зона ураження Доміні Діртх. Заклавши руки за спину, вона чекала, поки Карл з Норрісом і Аннетт підбіжать до неї. Аннетта на ходу натягала кольчугу.

Беата нарешті розібрала, що кричить вершник, який наближався. Він кричав, щоб вони не дзвонили в Доміні Діртх.

Голос здався Беаті знайомим.

Карл взявся за рукоять меча.

— Сержант?

Вона кивнула, і підлеглі дістали з піхов мечі. У передчутті бою вони діставали мечі вперше. І всі троє сяяли від усвідомлення відповідальності моменту.

Беата знову склала долоні рупором.

Стояти!

На цей раз вершник почув. Натягнувши поводи, він різко осадив змиленого коня, ніяково зупинившись неподалік від Беати.

І тут Беата нарешті впізнала його.

— Несан! — Здивовано вигукнула вона.

— Беата! — Розплився він в посмішці. — Ти?! Він спішився і пішов до неї, ведучи на поводу загнаного коня. Несан виглядав страшно втомленим, але все ж примудрявся крокувати з вельми самовдоволеним виглядом.

— Іди-но сюди, Несан! — Гаркнула Беата.

Розчаровані, що Беата знає прибульця і, судячи з усього, ніякого бою не передбачається, Карл, Норріс і Аннетта прибрали мечі у піхви. Однак всі дружно витріщилися на меч, яким був озброєний Несан.

Перев'язь йшла через праве плече, а сам меч висів біля лівого стегна Несана, Можливо, так було легше нести важку зброю. Шкіра перев'язі була відмінною вичинки і здавалася старою. Беата розбиралася в шкірі і ніколи не бачила такої красивої роботи. Піхви були прикрашені просто незрівнянною срібною та золотою обробкою.

Та й сам меч був абсолютно адекватним, у всякому разі, та його частина, що була видною — з блискучою хрестоподібною гардою, руків'ям, обвитим срібним дротом з невеликим вкрапленням золота, яке виблискувало під ранковим сонцем.

Несан, гордо випнувши груди, посміхнувся дівчині.

— Радий тебе бачити, Беата! Радий, що ти отримала те, що хотіла. Схоже, що зрештою ми обидвоє втілили наші мрії.

Беата знала, що втілення своєї мрії вона заслужила. І, знаючи Несана досить давно, сильно сумнівалася, що і він заслужив теж.

— Що ти тут робиш, Несан, і звідки у тебе цей меч?

— Він мій! — Задер підборіддя Несан. — Я ж казав тобі, що коли-небудь стану Шукачем, і ось я ним став. А це — Меч Істини.

Беата витріщилася на зброю. Несан трохи розвернув меч, щоб вона побачила викладений золотим дротом напис на руків'ї. Це було те саме слово, яке Несан якось написав по пилюці в маєтку міністра культури. Дівчина його пам'ятала: «Істина».

— Чарівники дали тобі ось це? — Недовірливо запитала Беата. — Чарівники призначили тебе Шукачем Істини?

— Ну… — Несан через плече глянув в степ. — Це довга історія, Беата.

— Сержант Беата, — поправила вона, не збираючись давати йому спуску.

Несан знизав плечима:

— Сержант. Це здорово, Беата. — Він знову озирнувся. — Хм… Можна з тобою поговорити? — І покосився на трійку солдатів, які уважно прислухалися до кожного слова. — Наодинці?

— Несан, я не…

— Будь ласка!

Він здавався стурбованим. Таким Беата його ніколи раніше не бачила. За пихатими манерами приховувався страх.

Беата взяла Несана за комір брудного камзола і відтягла вбік, подалі від інших. Втім, як і раніше, вони не зводили з них очей. Беата подумала, що навряд чи їх можна звинувачувати: це найцікавіша подія з того дня, як тут проїхали Магістр Рал і Мати-сповідниця.

— Чому цей меч у тебе? Він не твій. — На обличчі Несана з'явився настільки знайомий їй благаючий вираз.

— Беата, я змушений був його взяти. Я повинен був…

— Ти його вкрав? Вкрав Меч Істини?

— Я був змушений. Ти не…

— Несан, ти злодій! Мені треба заарештувати тебе і…

— Ну, мене це цілком влаштує. Тоді я зможу довести, що звинувачення помилкові.

— Які звинувачення? — Насупилася Беата.

— Що я тебе згвалтував.

Беата була вражена настільки, що просто не знаходила слів.

— Мене звинуватили в тому, що зробили з тобою міністр зі Стейном. Мені потрібен цей Меч Істини, щоб довести істину. Що це зробив не я, що це зробив міністр і…

— Він тепер Суверен. — Несан поник.

— Ну тоді мені і меч не поможе. Суверен. Ох, це вже і справді біда.

— Ти все правильно зрозумів.

Раптово Несан злегка пожвавився і схопив її за плечі.

— Беата, ти повинна мені допомогти! За мною женеться скажена баба. Задій Доміні Діртх. Зупини її! Не дай їй проїхати!

— А чому? Це в неї ти спер меч?

— Беата, ти не розумієш…

— Меч спер ти, а не розумію я?! Я розумію лише, що ти брехун!

Несан поник остаточно.

— Беата, вона вбила Морлі!

Беата широко розкрила очі. Вона знала, яким здоровенним був Морлі.

— Ти хочеш сказати, вона володіє чарами? Так?!

— Магія. Так, — підняв очі Несан. — Мабуть, справа в цьому. Вона володіє магією. Беата, вона божевільна! Вона вбила Морлі…

— Подумати тільки, жінка вбиває злодюжку і це робить її божевільною вбивцею! Ти — нікчемний хакенець, Несан. Ось хто ти. Хакенський нікчема, вкрав чужий меч, який ти ніколи б не зміг заслужити!

— Беата, будь ласка! Вона уб'є мене! Будь ласка, не пропускай її!

— Наближаються вершники! — Крикнула Естелла. Несан затремтів від страху. Беата подивилася на Естеллу і побачила, що та вказує не в степ, а вбік. Беата злегка розслабилася.

— Хто? — Запитала вона.

— Ще не можу сказати, сержант.

— Несан, ти повинен повернути цю штуку. Коли жінка під'їде, ти повинен…

— Наближається вершник, сержант, — повідомила Еммелін, вказуючи в степ.

— Як він виглядає? — Крикнув Несан, сіпнувшись, як кіт, якому підпалили хвоста.

Еммелін пару хвилин вдивлялась у далечінь.

— Не знаю. Занадто далеко.

— У червоному?! — Закричав неса. — Він не в червоному? — Еммелін вдивилася знову.

— Так, жінка в червоному, світловолоса.

— Пропустити! — Наказала Беата.

— Слухаю, сержант. — Несан в жаху простягнув руки.

— Беата, що ти робиш?! Хочеш, щоб мене вбили? Вона скажена! Ця баба — чудовисько, вона…

— Ми з нею поговоримо. Не хвилюйся, ми не дамо образити маленького хлопчика. Дізнаємося, що вона хоче, і розберемося.

Несан здавався абсолютно убитим. І це Беаті дуже навіть сподобалося, враховуючи всі неприємності, які він учинив, вкравши таку цінну річ, як Меч Істини. Цінну чарівну річ. Цей дурень втягнув свого приятеля Морлі в недобре діло, і Морлі за це вбили. Подумати тільки, а їй колись здавалося, що вона може закохатися в Несана!

— Беата, мені дуже шкода, — похнюпив він голову. — Я просто хотів, щоб ти гордилася…

— Крадіжка — не те, чим можна пишатися, Несан!

— Ти просто не розумієш! — Пробурмотів він, ледь не плачучи. — Ти просто нічого не розумієш…

Беата почула дивний шум біля сусіднього Доміні Діртх. Шум і крики. Однак сигналу тривоги не послідувало. Глянувши туди, вона помітила під'їзжаючих підтюпцем трьох вершників з особливих андерських частин, тих, що трохи раніше побачила Естелла. Цікаво, що їм тут знадобилося?

Беата знову повернулася на стукіт копит підлітаючого галопом коня з вершницею і тицьнула Несана пальцем в груди.

— Стій тихо і дай мені вести переговори! — Несан лише мовчки втупився в землю. Беата повернулась і побачила пролітаючого мимо Доміні Діртх вершника на коні. Жінка справді виявилася в червоному. Беата ніколи не бачила нічого подібного: червоне шкіряне вбрання з голови до ніг. Довга світла коса жінки розвівалася у неї за спиною.

Беата насторожилася. Ніколи вона не бачила такого рішучого виразу, який був на обличчі незнайомки. Вершниця навіть не потрудилася зупинитися. Вона попросту на повному скаку стрибнула з коня до Несана. Беата відкинула хлопця в сторону. Незнайомка двічі перекотилася й схопилася на ноги.

— Стояти! — Гаркнула Беата. — Я сказала йому, що ми вирішимо з вами це питання, і він віддасть вам те, що належить вам!

Беата здивовано побачила, що жінка тримає за горло чорну пляшку. Стрибнути з коня з пляшкою в руці… Може, Несан і правий. Дуже може бути, що вона ненормальна.

Але жінка ненормальною зовсім не здавалася. А здавалася повною рішучості розібратися з цією справою. Навіть у потойбічному світі, якщо доведеться.

Не звертаючи ніякої уваги на Беату, жінка не зводила небесно-блакитних очей з Несана.

— Дай меч сюди негайно, або я тебе приб'ю. І змушу пошкодувати, що ти взагалі народився на світ!

Несан, замість того щоб здатися, дістав меч.

Меч видав незвичайний дзвін, якого Беата, яка звикла до дзвону сталі, зроду не чула.

На обличчі Несана з'явився дивний вираз. У погляді з'явилося щось незвичайне, дивне мерехтливе світло, від якого у Беати мурашки побігли по тілу.

Жінка тримала пляшку, як зброю, і рукою вона вабила Несана, запрошуючи підійти ближче, напасти на неї.

Беата ступила вперед, щоб стримати жінку, і в наступну мить усвідомила, що сидить на землі і в неї моторошно болить лице.

— Не лізь, — крижаним тоном наказала жінка. — Нема чого тобі встрявати. Зроби собі послугу і сиди де сидиш. Її блакитні очі повернулися до Несана.

— Давай, хлопче. Або здавайся, або роби що-небудь. І Несан зробив. Він змахнув мечем. Беата чула, як засвистів клинок.

Жінка плавно відійшла на крок, одночасно виставивши чорну пляшку. Меч розколов її на тисячі осколків, що зметнулися вверх, як хмаринка.

— Ха! — Переможно вигукнула жінка й хижо посміхнулася. — А тепер я заберу меч.

Вона крутонула зап'ястям, і висячий на ланцюжку червоний стержень стрибнув їй в руку. Спершу вона здавалася радісною, але тут же радість змінилася розгубленістю, потім подивом, і вона втупилася на червоний стержень в руці.

— Він повинен був діяти, — прошепотіла вона. — Повинен був діяти!

Коли вона підняла погляд, то побачила щось, що миттєво привело її до тями. Беата глянула в тому ж напрямку, але не побачила нічого особливого. Жінка згребла Беату за комір і ривком поставила на ноги.

— Відведи своїх сопляків звідси! Негайно!

— Що?! Несан правий! Ви…

— Та подивися ж, ідіотка! — Тицьнула рукою жінка. До них наближалися солдати з особливої андерської частини, мирно розмовляючи між собою.

— Це наші люди. Тут немає про що…

— Забирайся зі своїми дурнями негайно, або ви всі загинете! Беата образилася, що їй наказує якась пришелепкувата і обходиться, як з дитиною, і покликала капрала Марію Фовелем, яка йшла, щоб подивитися, що тут за сир-бор.

— Капрал Фовелем!

— Слухаю, сержант, — витягнулася андерка.

— Нехай ті люди почекають, поки ми розберемося тут. — Взявшись у боки, Беата повернулась до жінки в червоному. — Задоволені?

Рипнувши зубами, жінка знову згребла Беату за комір.

— Ти, маленька кретинка! Забирай звідси своїх шмаркачів, інакше вам всім кінець! — Беата почала злитися.

— Я — офіцер армії Андера, а ці люди… — Вона повернулася, щоб ткнути пальцем.

Марія Фовелем встала перед вершниками і витягнула руку, наказуючи їм почекати.

Один з трійці, не церемонячись, вийняв меч і недбалим, але потужним ударом розсік Марію навпіл.

Беата дивилася, не вірячи своїм очам.

Попрацювавши м'ясником, вона так часто різала худобину, так часто потрошила всяких тварин, що вид кишок здавався їй чимось цілком природним. У всякому випадку, відрази не викликав.

І вид лежачої на землі Марії з виваленими з верхньої половини тулуба кишками в якійсь мірі здавався лише курйозом, оскільки людські кишки мало чим відрізняються від кишок тварин, хіба що тим, що вони людські.

Марія Фовелем, відокремлена від своїх ніг і стегон, витріщивши очі, чіплялася пальцями за траву. Її мозок намагався усвідомити те, що мить тому відбулося з її тілом.

Це було настільки неймовірно жахливо, що Беата стояла не в силах ворухнутися.

Марія чіплялася за траву, намагаючись відповзти від солдатів до Беати. Її губи ворушилися, але вона не могла вимовити ні слова, а видавала лише низьке хрипке ричання. Пальці перестали слухатися її. Вона ткнулася головою в землю і засмикалася, як тільки що зарізана вівця.

Стоячі нагорі біля Доміні Діртх Естелла з Еммелін заволали.

Беата дістала меч і підняла його, щоб бачили всі.

— Солдати! В атаку!

Беата глянула на вершників. Вони продовжували їхати.

І посміхалися.

А потім почалося суще безумство.

64

Норріс кинувся вперед, цілячись, як їх вчили, в ноги одного з вершників. Той штовхнув Норріса в обличчя. Норріс, схопившись за щоку, перекинувся на спину. По його пальцях заструменіла кров. Чужинець підняв меч, який випав з руки Норріса, і встромив йому в живіт, пришпиливши до землі, і поїхав далі, залишивши Норріса битися і кричати в агонії, чіпляючись пальцями за гострий клинок.

Карл і Брайс кинулися на ворога із мечами напоготові. З казарми вискочила Карін зі списом. За нею мчала Аннетта теж зі списом.

Беата піднялася духом. Зараз цих людей оточать. Її солдати добре підготовлені до бою. З трьома ворогами вони впораються.

— Сержант! Назад! — Гаркнула жінка в червоному.

Беата була в жаху, але її, як і раніше дратувала ця жінка, яка явно нічого не розуміла в солдатській службі. І ще Беаті було соромно за її боязкість. Вони — солдати, вони будуть битися — будуть захищати цю нікчемну жінку в червоному, яка боїться битися з жалюгідними трьома супротивниками.

Несан теж, як з гордістю зазначила Беата, ринувся вперед зі своїм дорогоцінним мечем.

Коли вони всі кинулися в атаку, тільки та людина, що розрубала навпіл Марію Фовелем, тримала меч у руці. Решта двое мечів з піхов не діставали. Беата розізлилася, що вони не приймають всерйоз її відділення.

Більш звична рубати м'ясо, ніж всі її підлеглі, Беата впевнено кинулася на одного з чужинців. Вона не зрозуміла як, але він легко ухилився від її удару.

І тут до Беати дійшло, що бій — це зовсім не те, що рубати солом'яне опудало або висячі на гаку туші.

Коли меч Беати розітнув повітря, ззаду налетіла Аннетта, намагаючись простромити чужинцю ногу списом. Від неї він теж ухилився, але зловив за руду чуприну, а потім дістав ніж і повільно, легко, хижо посміхаючись Беаті, яка витріщилась на нього, перерізав Аннетті горло, як вівці.

Інший перехопив спис Карін, переламав його навпіл однією рукою і увігнав вістря їй у живіт.

Карл спробував підсікти мечем того, в якого не потрапила Беата, але отримав ногою в обличчя. Чужинець зібрався обрушити меч на Карла, але Беата підскочила і парирувала удар.

Задзвеніла сталь, меч вибило з її руки. Беата спробувала — і не могла стиснути онімілі пальці. І зрозуміла, що стоїть на колінах.

Чужинець розвернувся до Карла. Той захисним жестом виставив руки. Клинок розсік йому обличчя до підборіддя, але спочатку зрубав всі пальці.

Чужинець знову обернувся до Беати. Закривавлений клинок полетів їй в обличчя. Беата нестямно закричала.

Чиясь рука схопила її ззаду за волосся і ривком перекинула на спину. Вістря меча просвистіло прямо у неї під носом і увігналося у землю між ногами. Жінка в червоному тільки що врятувала Беаті життя.

Увагу чужинця щось відволікло. Він озирнувся. Беата теж озирнулася і побачила вершників. Приблизно сотню. Теж з особливих андерських частин, як і ці троє.

Жінка в червоному відкинула Брайса за мить до того, як його ледь не вбили. Але як тільки вона відвернулася, він тут же знову кинувся на ворога, всупереч її наказу не висовуватися. Беата побачила, як червоний кінчик меча виліз з спини Брайса, піднявши його в повітря.

Здоровенний бугай, який зарубав Карла, знову повернувся до Беати. Вона спробувала відповзти, але він йшов швидше, Беата ніяк не могла піднятися на ноги. Вона зрозуміла, що зараз помре.

Меч вже почав опускатися на неї, а Беата ніяк не могла второпати, що ж їй робити, і почала читати молитву, яку, вона знала, їй не закінчити.

Через її спину перескочив Несан і парирував смертельний випад своїм мечем. Меч ворога розлетівся, зіткнувшись з мечем Несана. Беата здивовано моргнула. Вона ще жива.

Несан різко рубонув супротивника. Той ступив убік і злегка прогнувся. Меч Неса трохи не дістав його живіт.

З крижаним байдужістю, не звертаючи на Несан уваги, чужинець недбало зняв з пояса шпичастий обушок. Поки Несан ще за інерцією рухався вперед, бугай практично без замаху завдав нищівного удару. Череп Несана розлетівся вщент. Шматки мозку бризнули на туніку Беати. Несан звалився на землю.

Беата у шоці застигла. Вона чула, що волає, як на смерть перелякана дитина, але не могла зупинитися. Їй здавалося, що вона ніби бачить себе збоку.

Замість того щоб покінчити і з Беатою, бугай вирішив приділити увагу Несану, точніше, його мечу. Він узяв сяючий меч з руки Неса, потім зірвав з трупа шкіряну перев'язь.

Група вершників під'їхала якраз в той момент, коли він прибирав Меч Істини у піхви.

Посміхнувшись, він підморгнув Беаті:

— Думаю, полковнику Стейну захочеться це отримати. Як вважаєш?

Беата сиділа біля тіла Несана, заляпана його мізками, в калюжі його крові.

— Чому? — Тільки й змогла видавити вона. Бугай продовжував посміхатися.

— Ну, тепер, коли ви всі проголосували, імператор Джеган вносить вирішальний голос.

— Що тут у тебе? — Поцікавився один із новоприбулих, спішуючись.

— Кілька цілком миленьких дівчат.

— Ну, так не вбивай їх усіх, — весело порекомендував вершник. — Я їх волію тепленькими, здатними рухатися.

Чужинці розреготалися. Беата, схлипуючи, почала відповзати від бугая, відштовхуючись каблуками.

— Про цей меч я дещо чув. Я відвезу його полковнику Стейну. Він буде радий подарувати його імператору.

Беата побачила, як один із чужинців, забравшись до Доміні Діртх, недбало роззброїв Естеллу з Еммелін, які марно намагалися обороняти пост. Еммелін хотіла було втекти, зістрибнула вниз і зламала ногу. Один з чужинців згріб її за руде волосся і поволік до казарми, як курча.

Естеллу ж чужинець почав цілувати, не звертаючи найменшої уваги, що вона б'є його кулаками: мабуть, вважав її опір забавним. Всюди спішувалися солдати в темних шкіряних обладунках, перетягнутих шипастими ременями і портупеями, в кольчугах і шкурах. Всі з величезними мечами, обушками, булавами. Інші з радісними криками носилися на конях колами навколо Доміні Діртх.

Коли чужинці обернулися, почувши поновлені крики Еммелін і сміх її загарбника, чиясь рука схопила ззаду Беату за комір і поволокла на дупі спиною вперед.

— Давай ворушись, поки ще можеш! — Тихо прогарчала з-за спини Беати жінка в червоному.

Поки чужаки дивилися в інший бік, Беата, підігнана страхом, підхопилася і помчала пригнувшись слідом за жінкою. Вони пірнули у високу траву і припали до землі.

— Припини ревіти! — Наказала жінка. — Негайно, інакше нас схоплять.

Беата змусила себе замовкнути, але сліз зупинити не могла. Тільки що знищили все її відділення, крім Естелли з Еммелін, яких захопили в полон.

Несан, дурник Несан загинув, рятуючи їй життя. Вона тихо схлипнула.

— Якщо не заткнешся, я тобі сама горло переріжу! Беата прикусила губу. Вона завжди вміла стримати сльози. Але ніколи це не було так важко, як зараз.

— Пробачте! — Схлипнула Беата.

— Я тільки що врятувала твій задок від вогню. Натомість хоча б не намагайся допомогти їм нас зловити.

Жінка подивилася, як чужинець з Мечем Істини несеться геть в напрямку Ферфілда, і вилаялася крізь зуби.

— Чому ви тільки рятували мене? — З гіркою злістю запитала Беата. — Чому хоча б не спробували убити кого-небудь з них?

— А хто, по-твоєму, ось це зробив? — Махнула рукою жінка. — Хто, по-твоєму, прикривав тобі спину? Один з твоїх іграшкових солдатиків?

Беата подивилася, куди вказала жінка, і побачила те, чого не помітила раніше. Там і сям валялося кілька мертвих ворожих солдатів. Вона знову подивилася в блакитні очі жінки.

— Ідіотка! — Буркнула жінка.

— Ви так говорите, ніби це моя вина, ніби ви мене ненавидите!

— Тому що ти дурна і є! — Вона вказала на вершників. — Три людини запросто змели твій пост, навіть при цьому не захекавшись.

— Але… Вони застали нас зненацька!

— Ти що думаєш, це гра? Ти навіть недостатньо кмітлива, щоб зрозуміти, що ти всього лише простодушна дурепа! Ці ваші, які при владі, накачали вас помилковою хоробрістю і відправили помирати. Ясно як день, що ти і цього не розумієш. Та сотня таких, як ти, шмаркачів не впорається навіть з одним з цих солдатів! Це війська Імперського Ордена.

— А якщо вони лише…

— Ти думаєш, противник буде грати за вашими правилами? Реальність тільки що коштувала життя цим молодикам, а мертвим дівчатам пощастило набагато більше, ніж уцілілим, це я тобі гарантую!

Беата була в такому жаху, що не могла вимовити ні слова.

Жінка трохи пом'якшилася.

— Ну, це не все з твоєї вини. Мабуть, ти ще надто молода, щоб розбиратися у всьому цьому, і знати дещо про вміння дурити людям мізки. Від тебе ще не можна чекати, що ти розберешся, де істина, де брехня. Тобі тільки здається, що ти це вмієш.

— Чому вам так потрібен цей меч?

— Тому що він належить Магістрові Ралу. Він послав мене за ним.

— Чому ви врятували мене?

Жінка подивилася на Беату. У цих холодних розважливих блакитних очах не було ні крапинки страху.

— Напевно, тому що колись я теж була дурненькою молоденькою дівчинкою, яку взяли на виховання нехороші люди.

— Що вони з вами зробили? — Жінка похмуро посміхнулася:

— Вони зробили з мене те, що я є: Морд-Сіт. Тобі б так не пощастило. Ці молодці куди як гірше обходяться з тими дівчатами, які опиняються в їхніх руках.

Беата зроду не чула ні про яких Морд-Сіт. Але тут їх увагу привернули лунаючі від Доміні Діртх крики Естелли.

— Мені треба їхати за мечем. Рекомендую і тобі драпати звідси.

— Візьміть мене з собою.

— Ні. Користі від тебе ніякої, будеш тільки затримувати мене.

Беата розуміла моторошну правду її слів.

— І що ж мені робити?

— Неси звідси свою дупу, поки ці хлопці не дісталися до неї, інакше дуже пошкодуєш.

— Будь ласка, допоможіть мені врятувати Естеллу з Еммелін! — Попросила Беата. На очі її знову навернулися сльози. Жінка, стиснувши губи, деякий час роздумувала.

— Ось цю! — Нарешті відповіла вона, з холодною рішучістю, вказавши на Естеллу. — Їдучи звідси, я допоможу тобі виручити ось цю. А вже як ви будете тікати — справа ваша.

Беата бачила, як регочучий здоровань лапав за груди Естеллу, яка намагалася відбитися, Беата знала, як їй приходиться.

— Але ми повинні врятувати і Еммелін! — Вона кивнула в бік казарми, куди відволокли хакенку.

— У неї зламана нога. Ти не зможеш її вивести. Через неї вас спіймають.

— Але вона…

— Забудь про неї. Що ти будеш робити? Потягнеш її на собі? Припини зображувати наївне дитятко. Подумай своєї головешкою. Хочеш спробувати втекти разом хоча б з однією, чи хочеш, щоб тебе напевно спіймали, якщо спробуєш врятувати обох? Мені ніколи. Вирішуй швидше.

Беата намагалася не чути долітаючих криків. Їй не хотілося опинитися там же з цими тварюками. Одного з них вона вже мала «задоволення» відчути.

— Тоді ось цю. Пішли! — Рішуче заявила Беата.

— Молодець, сержант.

Беата зрозуміла, що жінка спеціально так її називає, щоб підбадьорити, поставити на ноги, щоб вона слухалася, щоб врятувати їй життя.

— А тепер слухай і роби в точності як я скажу. Я не впевнена, що у тебе вийде, але це твій єдиний шанс.

Відчайдушно бажаючи втекти від цього кошмару, Беата закивала.

— Я піднімуся нагору і прикінчу мужика. І подбаю, щоб у вас було хоча б по коневі на ніс. Поки ти хапаєш коней, я відішлю дівчисько вниз. Саджай її на коня і валіть звідси, не зупиняючись ні за яких обставин.

Жінка вказала на степ, який тягнувся за Доміні Діртх.

— Просто забирайтеся подалі від Андера, в будь-яку іншу країну Серединних Земель.

— А як ви помішаєте їм спіймати нас?

— А хто сказав, що я мішатиму? Ви просто стрибаєте на коней і мчите геть, рятуючи свою шкуру. Все, що я можу, — це забезпечити вам фору. — Жінка погрозила Беаті пальцем. — Якщо з якоїсь причини вона не спуститься вниз або не вилізе на коня, ти її кинеш і втечеш одна!

Беата, повністю отупіла від жаху, кивнула. Їй просто хотілося забратися звідси. Більше нічого. Тільки врятуватися. Вона схопила незнайомку за червоний шкіряний рукав.

— Мене звати Беата.

— Рада за тебе. Пішли.

Жінка схопилася і, пригнувшись, побігла. Беата послідувала за нею, наслідуючи її низькій стійці. Жінка підскочила до стоячого спиною до них солдата і збила його ззаду підсічкою. Як тільки він гепнувся на спину, жінка миттєво звалилась на нього, розтрощивши ліктем гортань. Ще два швидких удари знерухомили його.

— Як ви це зробили? — Ошелешено запитала Беата. Жінка швидко пхнула Беату в густу траву біля солдата.

— Роки навчання. Вбивати — моя професія. — Вона знову оглянула Доміні Діртх. — Чекай тут, рахуючи до десяти, потім за мною. Рахуй повільно.

Не чекаючи відповіді, вона понеслася стрімголов. Кілька солдатів дивилися на неї, не розуміючи, що відбувається, оскільки вона не намагалася втекти, а мчала просто до них. Жінка прослизнула між бігаючими навколо Доміні Діртх кіньми з горланячими і верещачими вершниками.

У лежачого біля Беати солдата з носа пузирилася кров. Напевно, він захлинався, лежачи на спині.

Тримаючий Естеллу імперець обернувся. Жінка в червоному вирвала із затискача дерев'яний кий. Дошки, які утримували його, відлетіли, і Беата почула, як розколовся череп солдата, коли кий обрушився йому на голову. Як раз в цей момент дівчина дорахувала до десяти. Імперець перевалився через перила і звалився вниз під копита коней.

Беата, не тямлячи себе від страху, схопилася і понеслася.

Жінка могутнім помахом занесла било і вдарила в Доміні Діртх.

Від низького гулу стрясла земля. Звук був таким сильним, що Беаті здавалося, ніби у неї зуби вискакують і розвалюється череп.

Вершники перед Доміні Діртх закричали. Заіржали їх коні. Крики майже миттєво замовкли — люди і тварини розлетілися в криваві шматки. Інші вершники, що як і раніше скакали навколо Доміні Діртх, не змогли зупинити коней. І вилетіли за безпечну лінію в обійми смерті.

Беата мчала щодуху, хоча їй здавалося, що від жахливого дзвону у неї суглоби розвалюються.

Розмахуючи билом, жінка збила вцілілих вершників з коней, а потім схопила Естеллу за руку і практично скинула її вниз по східцях, поки Беата ловила поводи двох переляканих коней.

Солдати перебували в повній паніці. Вони не знали, як поведе себе Доміні Діртх, чи не задзвонить він знову і не вб'є їх усіх? Беата схопила розгублену і до смерті перелякану Естеллу за руку.

Жінка в червоному прямо з перил стрибнула на спину якомусь вершнику. У руці вона як і раніше стискала шийку розбитої чорної пляшки. Схопивши вершника за талію, вона увігнала «трояндочку» йому в очі. Той із криком упав з коня.

Жінка миттєво перескочила в сідло і схопила поводи. Під'їхавши до загнаного коня, на якому приїхала сюди, вона зірвала з нього сідельні сумки, з лютим криком пришпорила коня і помчала щодуху в напрямку Ферфілда.

— У сідло! — Гаркнула Беата нічого не розуміючій Естеллі.

На щастя, андерка зрозуміла головне: їй підвернувся шанс втекти. Вона миттєво скочила в сідло.

Солдати тим часом понеслися слідом за жінкою в червоному. Беата не була вершницею, але знала, що потрібно робити. Вона вдарила п'ятами по кінських боках. Естелла зробила те ж саме.

Обидві дівчини, хакенка і андерка, понеслися щодуху, поспішаючи накивати п'ятами.

— Куди ми їдемо, сержант? — Крикнула Естелла. Беата поняття не мала куди. Вона просто рятувалася. Їй хотілося скинути форму. Бертран Шанбор знову зіграв з нею жорстокий жарт.

— Ніякий я не сержант! — Прокричала у відповідь Беата. По щоках її струменіли сльози. — Я просто Беата. Така ж дурепа, як і ти, Естелла.

Вона дуже шкодувала, що не подякувала жінці в червоному за те, що та врятувала їм життя.

65

Далтон підняв погляд і побачив впливаючу в його кабінет Хільдемару. На ній було досить відверте плаття з золотистого атласу, оброблене мереживом, ніби когось тут могли зацікавити її принади.

Далтон піднявся з-за свого нового, дуже дорогого столу. У свій час він і помислити не міг, що така розкіш виявиться в його розпорядженні.

— Хільдемара, радий, що ти знайшла час зайти. Вона посміхнулася, дивлячись на нього, як гончак на їжу. Обійшовши стіл, вона підійшла до Далтона і вперлася задом об стіл так, щоб опинитися з Далтоном мало не ніс до носа.

— Далтон, в цьому вбранні ти просто чудовий! Новий дублет? Напевно. — Вона пробігла пальцями по розшитому рукаву. — І в кабінеті ти теж добре виглядаєш. Набагато краще, ніж мій нікчемний чоловік. Ти привніс сюди… стиль.

— Дякую, Хільдемара. Повинен сказати, що ти теж виглядаєш приголомшливо.

Її посмішка стала ширшою. Тільки він не міг зрозуміти — від щирого задоволення, чи бажання познущатися. З тих пір, як старий Суверен раптово преставився, вона не дуже-то соромилася демонструвати Далтону свою прихильність. Але з іншого боку, Далтон досить добре її знав, щоб не підставляти їй спину, фігурально висловлюючись. Він ніяк не міг вирішити, чи дійсно вона дружелюбна, чи ховає за спиною сокиру ката. Але в будь-якому випадку волів залишатися насторожі.

— У місті підрахунок голосів закінчено, і з периферії результати теж надходять.

Далтон подумав, що тепер розуміє причину її посмішки — вона знає результати голосування. Втім, в деяких речах ніколи не можна бути впевненим.

— Ну і як же відповіли добрі громадяни Андера на пропозицію Магістра Рала приєднатися до нього?

— Боюся, Магістр Рал нас не влаштовує, Далтон.

На його обличчі почала вимальовуватися невпевнена посмішка.

— Правда? І наскільки переконливо? Якщо відмова недостатньо потужна, Магістр Рал може порахувати, що у нього є привід наполягати на своєму.

Хільдемара лукаво знизала плечима.

— Жителі міста, природно, не вірять Магістрові Ралу. Семеро з десяти відмовили йому в довірі.

Далтон відкинув голову, заплющив очі і полегшено зітхнув.

— Спасибі, Хільдемара, — посміхнувся він. — А інші?

— Результати тільки почали надходити. Солдатам потрібен час, щоб доскакати сюди…

— Але на даному етапі? Як йдуть справи в цілому? Вона поводила пальцем по кришці столу.

— Дивно. — Далтон спантеличився:

— Дивно? Це як?

І тут вона підняла сяюче обличчя:

— У найгірших випадках тільки троє з чотирьох проголосували так, як потрібно нам. У деяких місцях вісім-дев'ять з десяти проголосували проти Магістра Рала.

Притиснувши руку до грудей, Далтон випустив ще одне полегшене зітхання.

— Я приблизно так і припускав, але в такій справі ніколи не можна сказати напевно.

— Просто вражаюче, Далтон! Ти чудо! — Вона змахнула рукою. — І навіть не знадобилося нічого фальсифікувати. Ти тільки уяви!

Далтон захоплено потряс кулаками.

— Дякую, Хільдемара! Спасибі за новини. А тепер вибач, я хочу негайно піти повідомити Терезі. Я був так зайнятий, що майже не бачив її останні тижні. Вона буде дуже рада таким новинам.

Він було рушив до дверей, але Хільдемара вперла палець йому в груди. В її посмішці знову з'явилося щось хиже.

— Упевнена, що Тереза вже в курсі.

— А хто міг їй повідомити раніше, ніж мені? — Насупився Далтон.

— Бертран.

— Бертран? З чого це він стане повідомляти Терезі такого роду новини?

Хільдемара манірно посміхнулася:

— Ах, ну ти ж знаєш, яким балакучим стає Бертран, коли знаходиться між ніг жінки, яку вважає привабливою.

Далтон застиг. В голові забили тривожні дзвони. Він почав пригадувати, як рідко бачив Терезу з тих пір, як Бертран став Сувереном. Згадав, як захоплено Тереза ставилася до персони Суверена. Згадав, як вона ніби провела всю ніч у молитвах після зустрічі з колишнім Сувереном. І з яким захопленням дивилася на Бертрана, коли Сувереном став він.

Зусиллям волі Далтон змусив себе зупинитися. Такого роду роздуми — ворог, який роз'їдає зсередини. Напевно Хільдемара, знаючи, наскільки він зайнятий останнім часом, просто вирішила вчинити йому неприємності або налякати. Дуже на неї схоже.

— Це зовсім не смішно, Хільдемара. — Грюкнувши рукою по столу, вона нахилилася до нього і провела пальцем по його вилиці.

— А я тебе і не смішу.

Далтон мовчки стояв, намагаючись уникнути невірного кроку, поки не з'ясує все досконально. Це цілком міг бути один з її мерзенних жартів, просто для того, щоб посварити його з Тесс і підштовхнути його в її, Хільдемари, обійми. Або вона щось не так зрозуміла. Але Далтон відмінно знав: у таких речах Хільдемара ніколи не помилялася. У неї свої джерела, не менш надійні, ніж у самого Далтона.

— Хільдемара, не думаю, що тобі слід поширювати наклепницькі чутки.

— Це не чутки, мій дорогий Далтон, а голі факти, Я бачила твою дружину виходячою з його кімнати.

— Ти ж знаєш Терезу. Вона любить молитися…

— Я чула, як Бертран хвалився Стейну, що здобув її.

— Що?! — Далтон ледь не відсахнувся.

На обличчі Хільдемари розпливлася отруйна посмішка.

— Виходячи з того, що Бертран розповідав Стейну, вона дуже розкріпачена куртизанка і обожнює зображати погану дівчинку в його ліжку.

Далтон відчув, як до лиця гарячою хвилею ринула кров. І подумав, чи не вбити Хільдемару прямо на місці. Торкнувшись пальцями руків'я меча, він всерйоз зважив цю думку, але в кінцевому підсумку повністю опанував собою, хоч і відчував, як тремтять коліна.

— Я просто подумала, що тобі потрібно про це знати, Далтон, — додала вона. — Мені здалося це дуже сумним: мій чоловік гуляє твою дружину, а ти нічого про це не знаєш. Це могло виявитися для тебе… несподіванкою. Ти по незнанню міг би мимоволі потрапити в скрутне становище.

— Чому, Хільдемара? — Тільки й прошепотів Далтон. — Чому ти так з цього радієш?

І тут нарешті її посмішка розцвіла щирим задоволенням.

— Та тому, що я ненавиділа твою самовдоволену гординю з приводу ваших обітниць вірності! Ненавиділа те, як ти дивився на всіх зверхньо, вважаючи себе зі своєю дружиною краще за всіх інших!

Жахливим зусиллям волі Далтон стримався. Під час судових процесів він завжди міг змусити себе обачно і холоднокровно мислити, щоб знайти найкращий вихід з положення.

Зараз він з жорстокою рішучістю зробив те ж саме.

— Спасибі за інформацію, Хільдемара. Це дійсно могло створити деякі труднощі.

— Зроби мені ласку, Далтон, — не влаштовуй з цього трагедію. У тебе є всі приводи бути задоволеним. Ми ж з тобою про суверена тлумачимо. Врешті решт, для будь-якого чоловіка велика честь — надати свою дружину такій могутній і шанованій персоні, як Суверен Андера. Відтепер усі будуть любити і поважати тебе за те ще більше, адже твоя дружина допомагає Суверенові знімати напруження, викликане його високою місією. Тобі слід було б здогадатися, Далтон. Ти ж сам створив з нього те, чим він став: представника Творця в цьому світі. Твоя дружина лише вірна піддана. — Хільдемара хихикнула. — Ну просто дуже вірна, судячи з того, що я чула. Н-да, з такою жінкою змагатися важкувато. — Нахилившись, вона поцілувала його в вухо. — Але я б охоче спробувала, Далтон, сонечко. — Хільдемара випросталась і пильно подивилася йому в очі. — Ти мене завжди приваблював. Ти самий небезпечний і непередбачуваний чоловік з усіх, кого я знала, а мені траплялися вельми якісні зразки.

Вже від дверей вона обернулася знову:

— Коли ти змиришся, Далтон, то зрозумієш, що все дрібниці. Ось побачиш. Пам'ятаєш, ти сам мені якось сказав, що, якщо вирішиш порушити свої обітниці, я буду першою, до кого ти прийдеш? Не забудь, ти обіцяв.

Далтон залишився один у своєму кабінеті. Думки його неслися галопом. Він намагався збагнути, що ж йому робити.

Келен поклала Річарду руки на плечі і притиснулася до вуха щокою. Це було приємно, хоча і відволікало. Вона поцілувала його в скроню.

— Як справи?

Річард, позіхнувши, потягнувся, розмірковуючи, з чого почати.

— Цей малий був дуже не в собі.

— Тобто?

— Перекладати залишилося ще багато, але я вже приблизно уявляю, як була справа. — Річард потер очі. — Цього Андера відправили сюди вигнати Шимів. Він приїжджає, досконально вивчає проблему і знаходить просте рішення. Чарівники в замку визнали це просто геніальним, про що йому і повідомили.

— Він напевно був гордий похвалою, — сказала Келен, явно маючи на увазі зворотне.

Річард вловив іронію і погодився з її оцінкою.

— Ти права. Тут він про це не пише, але з того, що ми читали колись, я зрозумів характер його особистості. Він не пишався собою за те, що зрозумів, а зневажав тих, хто не зміг цього зрозуміти.

— Отже, він знайшов рішення. І що далі? — Поцікавилася Келен.

— Вони веліли йому негайно зайнятися цим. Схоже, у них виникли через шимів ті ж неприємності, що і у нас, і вони хотіли, щоб загрозі було негайно покладено край. Андер скаржиться, що раз вже у них вистачило рішучості вислати його сюди, то їм заразом вже слід було б і припинити вказувати, що йому робити.

— Не найкращий спосіб спілкування з керівництвом у замку.

— Вони благали його зупинити шимів, тому що гинули люди. Судячи з усього, вони досить добре знали цього малого, щоб не вдаватися до погроз. Принаймні, поки йшла війна. Отже, вони попросили Андер все зробити так, як він вважатиме за потрібне, але тільки нехай буде люб'язний поквапитися, щоб позбавити людей від страшної загрози. Андер був вельми задоволений цим посланням, проте негайно скористався ним як кийком і почав читати нотації чарівникам в замку.

— На тему?

Річард скуйовдив п'ятірнею волосся. Було досить важко висловитити в словах те, що мав на увазі Андер.

— Ще багато не перекладено. Повільно йде. Але я сумніваюся, що в цій книжці сказано, як вигнати шимів. У Йозефа Андера просто не той склад розуму, щоб це записати.

Келен випросталась і встала перед Річардом спиною до столу.

— Та досить тобі, Річард! — Схрестила вона руки на грудях. — Я тебе занадто добре знаю. Що ти приховав? — Річард встав і, стиснувши пальцями скроні, повернувся до неї спиною. — Річард, ти що, мені не довіряєш?

Він миттєво обернувся і взяв Келен за руку.

— Ні-ні, що ти! Просто річ у тому, що де в чому з того, що він говорить, я не можу розібратися, де кінчається істина і починається безумство Йозефа Андера. Це виходить за всякі рамки того, про що я коли-небудь чув про магію, чого мене вчили, або чому я вірю.

Келен стривожилася. Річард подумав, що даремно її лякає, і спробував пояснити.

— Йозеф Андер, — почав він, — вважав себе кращим за інших чарівників.

— Нам це вже відомо.

— Так, але цілком можливо, що він був правий.

— Що?!

— Іноді в безумстві криється геніальність, Келен. І я не знаю, де проходить межа. З одного боку, те, що я слабко розбираюся в магії, це слабкість, але з іншого боку, це означає, що я не обмежений рамками прописних істин, як ті чарівники із замку, і тому на відміну від них бачу правильність його слів. Бачиш, Йозеф Андер розглядав магію не як набір вимог — взяти щіпку того, це слово повторити тричі, обертаючись навкруги на лівій нозі, і все таке інше. Він вважав магію різновидом мистецтва — способом самовираження.

— Не розумію, — насупилася Келен. — Або ти вимовляєш заклинання так, як треба, або воно не спрацьовує. Як я викликаю мою силу дотиком. Або як ми закликали шиміва, виконавши певні вимоги і змусивши спрацювати магію.

Річард розумів, що з її магічними здібностями, з її підготовкою і тим, чому її вчили, у неї виникнуть ті ж труднощі, що й у чарівників минулого. І відчув сплеск роздратування, як напевно в свій час відчув і Йозеф Андер. І в цьому він теж розумів Андера — розумів те роздратування, яке відчуваєш, коли люди починають говорити тобі про речі, в яких ти розбираєшся куди краще, але ніяк не можеш змусити їх зрозуміти абстрактну концепцію всієї картини в цілому, яка лежить у них прямо перед носом. І як колись Йозеф Андер, Річард вирішив спробувати пояснити ще раз.

— Так, знаю і не кажу, що це не так, але він вважав, що це не все, а є щось більше. Що магію можна підняти на більш високий рівень — на порядок вище того, на якому користуються даром більшість чарівників.

Тепер Келен зовсім спохмурніла.

— Річард, це безумство.

— Не думаю. — Він узяв дорожній журнал. — Тут є відповідь на якесь не пов'язане з шимами питання, задане із замку, але ти повинна його почути, щоб зрозуміти образ думок Йозефа Андера. «Чарівник, який не може дійсно знищувати, не може і дійсно творити», — прочитав він основну думку і постукав по журналу. — Він говорить про чарівника, який, як і нинішні, володів лише Магією Приросту. Як Зедд. Андер навіть не вважає людину чарівником, якщо вона не володіє обома сторонами магії. Він вважає таку людину всього лише аберацією і безпорадною та нікчемною.

«Чарівник повинен знати самого себе, — продовжив читання Річард, — інакше ризикує творити невірне чарівництво, яке шкодить його власній добрій волі». Це він каже про те, що творчий аспект магії знаходиться поза її структурою. «Магія підсилює пристрасті, і не тільки позитивні, такі як радість, але й руйнівні пристрасті теж, які в кінцевому рахунку можуть перерости в одержимість і стати абсолютно нестерпними, якщо їх не вихлюпувати».

— Схоже на те, що він намагається виправдати свої руйнівні нахили, — зауважила Келен.

— Не думаю. Я вважаю, що він говорить про щось більш значне, про більш високий рівень рівноваги, ніж прийнято вважати.

Келен похитала головою, явно не вловлюючи те, що було абсолютно ясно Річарду, але він не бачив способу їй розтлумачити, а тому продовжив читання.

— А ось це важливо. «Уява — ось що робить чарівника великим, бо завдяки їй він може вийти за рамки традицій та за межі структури того, що існує нині, в більш високу область творіння самої тканини магії».

— Так ти про це тлумачив? Коли говорив, що він вважав магію видом мистецтва? Способом самовираження? Ніби він сам Творець — тче полотно магії з нічого?

— Цілком вірно. Але послухай ось що. По-моєму, це найважливіше з того, що сказав Йозеф Андер. Коли шими перестали творити зло, інші чарівники обережно поцікавилися у Андера, що саме він зробив. Їх слова так і дихають тривогою. І ось що він відповів на запитання про те, що він зробив з шимами: «Благодать може скоритися винахідливому заклинанню».

Келен потерла плечі, явно стривожена цими словами.

— Добрі духи, що це могло означати?

— Мені здається, він щось винайшов, — нахилився до неї Річард, — нову магію, що вийшла за рамки початкового заклинання, яке закликало шимів в цей світ. Магію, яка одночасно і вирішувала завдання, і задовольняла його власні інтереси. Іншими словами, Йозеф Андер став творцем.

Келен широко відчинила очі. Річард знав, що вона осмислює ступінь відхилення від норми того, з чим вони мають справу. З божевільним, який зрештою обрушив шимів їм на голову.

— Світ розлітається на друзки, — прошепотіла вона ледь чутно, — а ти кажеш про те, що Йозеф Андер використовував магію як вид мистецтва?

— Я просто передаю тобі те, що написав цей чоловік. — Річард перевернув останню сторінку. — Попередні я пропустив. Хотів подивитися його саме останнє послання у замок.

Річард ще раз перечитав древнєд'харіанський текст, щоб переконатися, що перевів правильно, а потім зачитав вголос слова Йозефа Андера.

— «Під кінець я прийшов до висновку, що повинен відкинути і Творця, і Володаря. І створив власне творіння, власне відродження і смерть, і цим своїм діянням назавжди захистив мій народ. Отже, прощайте, бо я заспокою мою душу у тривожних водах і таким чином буду вічно наглядати за тим, що так ретельно виткав і що відтепер у повній безпеці і незмінне». — Річард підняв очі: — Бачиш? Ти зрозуміла? — І побачив, що вона нічого не розуміє. — Келен, я не думаю, що він вигнав шимів, як повинен був. Замість цього він використав їх в особистих цілях.

— Використав? — Вона зморщила ніс. — Для чого можна використати шимів?

— Доміні Діртх.

— Що?! — Келен стиснула пальцями перенісся. — Тоді як же ми примудрилися виконати настільки чітко окреслені жорсткі умови і ненавмисно закликати їх? Такого роду конструкція в точності відповідає тій, за рамки якої, як ти говориш, вийшов Йозеф Андер — чи вважав, що вийшов.

Саме цього аргументу Річард і чекав.

— Вся справа в рівновазі. Хіба не бачиш? Магія повинна врівноважуватися. Щоб зробити щось творче, він повинен був врівноважити це чимось нетворчим, причому за дуже жорсткою формулою. І жорсткість вимог до заклинання по вивільненню шимів сама по собі підтверджує виключність того, що він створив.

Річард досить добре знав дружину, щоб бачити: вона не згодна з ним, але не в настрої сперечатися.

— Так як же нам тоді вигнати шимів? — Лише запитала вона.

Річард похитав головою, визнаючи повну поразку.

— Не знаю. І боюся, що відповіді на це питання не існує. Чарівники — сучасники Йозефа Андер — теж злилися на нього. І в кінцевому підсумку просто вирішили вважати цю країну втраченою. Я починаю вірити, що Йозеф Андер сфабрикував незламну магію всередині нерозв'язної головоломки.

Келен взяла книгу у нього з рук, закрила і поклала на столик.

— Річард, по-моєму, ти теж трошки здурів, читаючи домисли цього психа. Магія діє зовсім не так.

Саме це і говорили чарівники в замку Йозефу Андеру — що він не зможе перебудувати і контролювати елемент, спочатку неконтрольований. Однак Келен Річард цього не сказав. Вона не готова думати про магію в таких поняттях.

Як і всі інші чарівники.

Йозефу Андеру зовсім не сподобалося те, що його ідеї відкинули на корені, звідси і його останнє послання. Келен обвила руками його шию.

— Вибач. Я знаю, ти робиш все, що можеш. Я просто нервую. Скоро повинні повідомити результати голосування.

— Келен, — обійняв її за талію Річард, — люди побачать Правду. Повинні побачити.

— Річард, — прошепотіла вона, опустивши погляд, — давай займемося любов'ю.

— Тут? Зараз?

— Ми можемо зав'язати вхід. Хоча все одно ніхто сюди без дозволу не увійде. — Вона посміхнулася. — Обіцяю тести себе тихо і не бентежити тебе. — Вона підняла йому підборіддя. — І нічого не скажу твоїй другій дружині.

Остання репліка викликала скороминущу посмішку.

— Келен, ми не можемо.

— Ну, а я б змогла. Сперечаємося, я і тебе можу змусити передумати?

Річард підняв маленький темний камінчик, що висить у неї на шиї.

— Келен, магія зникла. Ця штука не спрацює.

— Знаю. Тому й хочу. — Вона вчепилася за його сорочку. — Річард, мені наплювати. Ну, зробимо ми дитину. І що з цього?

— Сама знаєш, що з цього.

— Річард, хіба це буде так вже погано? Хіба? — Її зелені очі наповнилися сльозами. — Хіба буде погано, якщо у нас з тобою буде дитина?

— Ні-ні, Келен! Звичайно ж, ні! Справа не в цьому. Ти ж знаєш, що мені б дуже хотілося. Але зараз ми не можемо собі цього дозволити. Нам не по силах видивлятися Шоту в кожному кутку, чекаючу зручного моменту, щоб виконати обіцянку. Ми не можемо дозволити собі відволікатися від наших обов'язків.

— Наших обов'язків… А як щодо нас? На рахунок наших бажань?

Річард відвернувся.

— Келен, ти дійсно хочеш принести дитину в цей світ? У безумство цього світу? У світ, де розгулюють шими і маячить жахлива війна?

— А якщо я скажу «так»?

Річард знову подивився на неї і посміхнувся. Він бачив, що тільки засмучує її. Напевно, те, що Дю Шайю чекає дитину, викликає у Келен бажання завести власну.

— Келен, якщо ти хочеш, то я згоден. Добре? У будь-який момент, як захочеш, ми так і зробимо. А з Шотою я розберуся. Але зараз… Не могли б ми почекати, поки не побачимо, чи буде взагалі існувати світ живих — або світ, де існує свобода, — в який ми можемо принести наше дитя?

Вона нарешті посміхнулася.

— Звичайно. Ти правий, Річард. Я просто… замріялася. Нам потрібно розібратися з шимами. Імперським Орденом…

Річард обійняв її і пригорнув до себе, і тут зовні пролунав голос капітана Мейферта.

— Ось бачиш? — Шепнув Річард. Келен посміхнулася.

— Так, капітане, увійдіть.

Офіцер знехотя увійшов у намет, ретельно уникаючи дивитися Річарду в очі.

— У чому річ, капітане?

— Е-е… Магістр Рал, Мати-сповідниця… Голоси в Ферфілді підраховані. Наші солдати повернулися з результатами по країні. Але ще не все, — швидко додав він. — Більшість ще не повернулися. На зворотну дорогу їм потрібно кілька днів.

— Ну і які ж результати, капітан? Офіцер простягнув листок. Річард прочитав — і нерозуміюче завмер.

— Сім з десяти проти нас, — прошепотів він. Келен ласкаво забрала у нього папір і заглянула в нього. Потім мовчки поклала на стіл.

— Гаразд, — кивнув він, — ми знаємо, що в місті вони поширювали всю цю брехню. По країні результати будуть іншими.

— Річард, — шепнула Келен, — вони поширювали таку ж брехню по всій країні.

— Але ж ми розмовляли з людьми! Провели з ними так багато часу. — Річард повернувся до капітана Мейферта. — Які результати з периферії?

— Ну…

— Які результати в цьому містечку, як його… Вестбрук! — Прицмокнув пальцями Річард. — Де ми оглядали речі Йозефа Андера. Які результати в Вестбруку? Звідти результати є?

Офіцер відступив на крок.

— Так, Магістр Рал.

— Ну і?..

— Річард, — торкнула його за руку Келен, — капітан на нашому боці.

Стиснувши скроні, Річард зробив глибокий вдих.

— Які результати голосування з Вестбруку, капітан? Капітан, ледь збліднувши, відкашлявся.

— Дев'ять з десяти проти нас. Магістр Рал. Річард ошелешено втупився на нього. Адже він сам розмовляв з цими людьми! Деяких пам'ятав по іменах, пам'ятав їх чудових діточок.

Річарду здалося, що земля втекла у нього з-під ніг і він провалюється в якесь божевілля. Він не спав ночами, намагаючись допомогти цим людям отримати право жити так, як вони хочуть, — зберегти свободу. А вони відкинули її.

— Річард, — з м'яким співчуттям сказала Келен, — це не твоя вина. Вони вселили цим людям брехню про нас. Залякали їх.

— Але… — Розгублено повів рукою Річард. — Я ж розмовляв з ними, пояснював, що це заради них самих, заради їх же майбутнього, заради свободи їхніх дітей…

— Я знаю, Річард.

Капітан Мейферт ніяково переминався з ноги на ногу. Келен жестом відпустила його. Офіцер вклонився і тихо позадкував з намету.

— Піду прогуляюся, — пошепки промовив Річард. — Мені потрібно побути одному. — Він махнув на ковдри. — Лягай без мене.

І пішов один у пітьму.

66

Він спокійно відпустив на цей вечір жінку, яка витирала пил, закрив за нею двері і пройшов у спальню. Почувши його кроки, Тереза обернулася.

— Далтон! — Заусміхалася вона. — Це ти, милий!

— Тесс.

Він тисячі разів прокручував в голові ситуацію і врешті-решт придумав, де зможе спокійно розмовляти з Тесс, будучи впевненим, що впорається з собою.

Він зобов'язаний тримати себе в руках. — Я не чекала тебе так рано.

— Тесс, я дещо чув.

Вона сиділа біля дзеркала, розчісуючи своє чудове волосся.

— Правда? Щось цікаве?

— Та так. Я чув, ніби ти зігріваєш постіль Суверена. Це правда?

Далтон знав, що це чиста правда. Щоб з'ясувати все напевно, він задіяв всі наявні нитки своєї павутини.

Тереза перестала зачісуватися і втупилася в його відображення в дзеркалі. На її обличчі промайнули змішані почуття. В остаточному підсумку переміг виклик.

— Далтон, адже це не якийсь там простий чоловік. Це Суверен. — Тереза встала і обернулася до нього, не впевнена в його реакції. — Вище нього тільки Творець.

— Можу я поцікавитися, як це сталося?

— Бертран сказав, що Творець говорив з ним. — Її погляд спрямувався в простір. — І Творець сказав Бертрану, що через те, що я вірна тобі і ніколи не була з іншим чоловіком, і через те, що ти вірний мені. Творець обрав мене, щоб я стала тією, хто полегшує земні тяготи Бертрана.

Її погляд знову сфокусувався на ньому.

— Так що, як бачиш, Далтон, це і для тебе нагорода теж. За твою вірність мені.

— Атож, це-то я бачу, — ледве вимовив Далтон.

— Бертран говорить, що це мій святий обов'язок.

— Святий обов'язок.

— Коли я з ним, це як… Не знаю… Це щось особливе. Допомагати Суверену в цьому світі — не тільки обов'язок, але й велика честь. Подумати тільки, я допомагаю йому знімати жахливу напругу, в якому він перебуває як Суверен. Це ж величезна відповідальність — бути Сувереном, Далтон!

— Ти права, — кивнув Далтон. Бачачи, що він не сердиться і не має наміру влаштовувати скандал, Тереза підійшла ближче.

— Далтон, я як і раніше тебе дуже люблю.

— Радий це чути, Тесс. Саме це мене найбільше й турбувало. Я боявся, що втратив твою любов.

— Та ні ж, дурненький! — Вона схопила його за плечі. — Я як і раніше тебе люблю! Але Суверен закликав мене. Ти повинен це розуміти. Він потребує мене.

Далтон сковтнув грудку.

— Звичайно, дорога. Але ми можемо… Ми можемо як і раніше… Ми можемо спати разом?

— Ах, Далтон, ну звичайно ж, можемо! Так ось що тебе тривожить? Що я не знайду для тебе часу? Далтон, я люблю тебе і буду завжди тебе хотіти.

— Чудово, — кивнув він. — Просто здорово.

— Підемо в ліжко, любов моя, і я покажу тобі. Можливо, ти тепер навіть порахуєш мене більш привабливою. І, Далтон, це велика честь — бути з Сувереном. Всі будуть ще більше поважати тебе.

— Упевнений, що ти права.

— Тоді пішли в ліжко. — Вона поцілувала його а щоку. — Дозволь мені показати тобі, яким щасливим я можу зробити тебе!

Далтон потер лоба.

— Мені б дуже цього хотілося, сонечко, чесне слово, але мене чекає сила-силенна термінових справ. Голосування щойно закінчилося…

— Знаю. Бертран мені сказав.

— Бертран? — Вона зашарілася:

— Суверен, дурник! Він мені сказав. Я так тобою пишаюся, Далтон! Я знаю, що ти брав у цьому участь. Це не тільки Бертрана робота. Я знаю, що ти теж доклав руку до його перемоги.

— Частково. Дуже люб'язно з боку Суверена звернути увагу на мій скромний внесок.

— Він дуже високо про тебе відгукується, Далтон.

— Щасливий це чути. — Далтон відкашлявся. — Е-е… послухай, Тесс, мені потрібно… потрібно повертатися до… до роботи. Мене чекають термінові справи.

— Мені тебе почекати?

— Ні-ні, люба! — Він махнув рукою. — Я повинен з'їздити в Ферфілд по одній справі.

— Зараз? На ніч дивлячись?

— Так.

— Далтон, тобі не слід так багато працювати! Пообіцяй мені побільше часу приділяти собі самому! Я турбуюся про тебе.

— Не варто. Зі мною все гаразд.

Вона посміхнулася самої звабливою посмішкою:

— Пообіцяй, що знайдеш час зайнятися зі мною любов'ю!

Далтон посміхнувся у відповідь:

— Ну звичайно, обіцяю! — Він поцілував її в щоку. — На добраніч, дорога!

Тримаюча склянку жінка насупилася:

— Я вас знаю?

— Ні. — Келен відвернулася, щоб обличчя залишалося в тіні. — Це малоймовірно. Я здалеку. І приїхала в Ферфілд спеціально за цим.

На Келен була проста одежа, в яку вона одягалася під час поїздок, а голову покривала шаль, що приховала довге волосся. Вона відразу наділа шаль, як тільки відійшла подалі від табору. Річард був відсутній, і солдати наполягали, що будуть супроводжувати її на прогулянці. Келен наказала їм залишити її в спокої і повертатися на пости.

На Кару такий наказ не справив би ні найменшого враження. Кара б його просто-напросто проігнорувала. Солдати не були настільки безстрашні, або настільки нахабні, або настільки розумні, як Кара.

— Що ж, я все розумію, мила моя, — зітхнула знахарка. — Чимало жінок приїжджає за такого роду речами.

Вона простягла закупорену склянку, явно бажаючи спочатку отримати гроші. Келен вручила їй золотий соверен.

— Здачі не треба. Натомість я чекаю від вас мовчання.

— Я все розумію, — схилила голову жінка. — Дякую вам, дорога. Ви дуже щедрі. Дякую.

Келен взяла склянку і затиснула в руці, дивлячись крізь матове скло на прозору рідину всередині посудини. І зміркувавши, що іншу руку притискає до живота, впустила її вздовж тіла.

— Тепер ось що. Оскільки я тільки що її зробила, вона збереже свою силу до ранку, — вказала жінка на погано зроблену склянку. — Ви можете прийняти це в будь-який момент, але якщо проволините до ранку, то вона швидше за все стане недостатньо сильною. Я б порадила випити сьогодні ввечері, перед сном.

— Це боляче?

Жінка заклопотано насупилася.

— Не болючіше, ніж звичайні місячні, любонько. На такому маленькому терміні… Просто почнеться кровотеча, так що будьте до цього готові.

Келен хотіла дізнатися, чи буде боляче дитині, але не могла змусити себе повторити питання.

— Просто випийте все до дна, — продовжила жінка. — Смак не такий вже осоружний, але можете при бажанні запити чаєм.

— Спасибі.

Келен повернулася до дверей.

— Почекайте! — Окликнула жінка. Вона підійшла і взяла Келен за руку. — Мені дуже шкода, мила моя. Але ви ще молоді і зможете завести іншого.

Келен раптом прийшла в голову страшна думка.

— А це не вплине на мою здатність…

— Ні-ні, мила! Зовсім ні. З вами буде все добре.

— Спасибі, — знову подякувала Келен, ступивши до дверей. Їй раптом захотілося швидше забратися з цього маленького будиночка і опинитися в темряві, наодинці з собою. Вона дуже боялася, що зараз розплачеться.

Жінка схопила Келен за руку і повернула до себе обличчям.

— Зазвичай я не читаю нотацій молодим жінкам, тому що, коли вони приходять до мене, час для нотацій вже давно минув, але я сподіваюся, що ти вийдеш заміж, любонько. Я допомагаю, коли в мені є потреба, але я б воліла допомогти тобі народити дитину, а не позбавлятися від неї, повір на слово!

— Я думаю так само, — кивнула Келен. — Спасибі.

На вулицях Ферфілда було темно, але ще траплялися подекуди поодинокі перехожі, які поспішали по своїх справах. Келен знала: як тільки сюди прийде Імперський Орден, всім їхнім справам настане кінець.

Однак зараз це її не дуже хвилювало.

Келен вирішила, що вип'є зілля до повернення в табір. Вона боялася, що Річард виявить склянку і доведеться все йому пояснювати. Річард нізащо не дозволив би їй зробити це, але оскільки він і поняття не мав про її стан, то вона не змогла з'ясувати його справжні бажання і сподівання.

І він абсолютно правий. Вони повинні піклуватися про всіх людей і не вправі допустити, щоб їх особисті труднощі приносили зло іншим. Шота неодмінно дотримає слова, і тоді вони не зможуть виконати свій обов'язок. Так що вона все вирішила правильно.

Виходячи з міста, вона побачила їдучого верхи Далтона Кемпбелла і звернула на темну вулицю. Він завжди здавався їй дуже зібраною людиною. Але зараз, коли він проїжджав мимо, Келен здалося, що він не в собі. Незрозуміло, що йому знадобилося в цій частині міста, що користується вельми поганою славою.

Келен почекала, поки Кемпбелл проїде, і рушила далі.

Дійшовши до дороги, що вела до маєтку міністра, неподалік від якого стояв табір д'харіанців, вона побачила, як далеко зблиснув освітлений місяцем дах карети. Карета була ще далеко, але Келен все одно зійшла з дороги. Їй не хотілося ні з ким зустрічатися, особливо з тим, хто може її впізнати.

Келен покрокувала по полю. Від гіркоти у роті її майже нудило. По щоках струмували тихі сльози. Відійшовши від дороги, вона не витримала і впала на коліна, давши волю риданню.

Дивлячись на затиснуту в руці склянку, на поверхні якої відбивався місяць, вона не могла пригадати, щоб коли-небудь в житті відчувала себе такою нещасною. Схлипнувши, Келен витерла сльози. Треба бути мужньою, адже вона робить це заради загального блага. Безумовно. Саме так.

Келен зняла кришку і впустила її на землю. Потім підняла склянку, намагаючись розгледіти вміст у тьмяному світлі місяця. Притиснула руку до їх дитини. Її дитини. Дитини Річарда.

Ковтаючи сльози, вона піднесла склянку до губ і завмерла, намагаючись заспокоїти подих. Їй не хотілося набрати рідину в рот, а потім виявитися нездатною її проковтнути.

Келен опустила склянку і знову глянула на неї в місячному світлі і подумала про все, що ця склянка означала.

А потім перекинула її, виливши весь вміст на землю.

І миттєво зазнала величезного полегшення. Ніби до неї повернулися життя і надія.

Коли вона піднялася на ноги, від сліз залишилися лише спогади, сухі смуги на щоках. Келен полегшено і радісно посміхнулася. Їх дитина жива!

Вона зажбурнув порожню склянку в поле. І тут побачила серед пшениці спостерігаючого за нею чоловіка. Келен завмерла.

Чоловік попрямував до неї — швидко і цілеспрямовано. Келен озирнулась по сторонам і побачила і інших, які теж прямували до неї. А позаду їх було ще більше. Всі молоді хлопці, і всі руді.

Не чекаючи, поки справа обернеться зовсім погано, Келен побігла до табору. Замість того щоб спробувати прослизнути між ними, вона помчала прямо на одного з хлопців. Той присів, розчепіривши руки. Келен налетіла на нього і схопила за руку. Заглянувши йому в очі, вона впізнала гінця по імені Роулі. Без всяких уявних зусиль вона миттєво випустила свою силу, очікуючи, що беззвучний грім уразить нападника.

І тут же, коли нічого не сталося, усвідомила, що через шимів її магія зникла. Вона, як завжди, відчувала магію всередині себе, але… магія зникла.

І в цю ж мить — мить усвідомлення і невдачі — вона раптом відчула вплив чужої магії, який потужним потоком вповзав в неї, як гадюка у нору, і настільки ж смертоносної.

Келен миттєво знову витягнула руку, але зрозуміла, що безнадійно запізнилася. Її вже затиснули з боків, а ззаду підбігали інші.

Минула всього мить, як вона в перший раз схопила Роулі і випустила його. І за цю мить Келен прийняла єдине рішення. Вибору не було: битися або померти.

Келен штовхнула під ребра хлопця праворуч і почула тріск поламаної під ударом каблука кістки. Хлопець з глухим схлипом звалився на землю. Посунувши з усієї сили Роулі коліном в живіт, вона вчепилася в очі тому, що зліва.

Попереду утворився прохід. Келен кинулася туди — і тут же зупинилася: ззаду її схопили за волосся. Подавшись назад, вона вдарила нападника ліктем в ребро.

І це був останній удар, який їй вдалося завдати. Вони схопили її за руки. Чийсь кулак впечатався їй у живіт. І Келен зрозуміла: цей удар створив в ній щось жахливе. Потім послідував удар в обличчя, ще один… Вона почала втрачати свідомість. Не могла вдихнути. Втратила орієнтацію.

Келен спробувала прикрити обличчя, але вони міцно тримали їй руки. Вона ахнула, коли кулаки знову обрушилися їй на живіт. Інші били її по голові. Келен намагалася сковтнути кров, щоб не захлинутися. Вона чула, як хлопчаки гарчали, немов зграя псів. Вони стогнали від зусиль. Усвідомлюючи власну безпорадність, Келен запанікувала.

Удари сипалися на неї градом. Келен обм'якла. Біль була страшною. Хлопчаки жбурнули її на землю, і тьма, схожа на саму смерть, поглинула її.

А потім біль кудись відійшла, і Келен обгорнув благодатний спокій Світла.

Річард неуважно брів по освітленому місяцем полю. Все так заплуталося. У нього було таке відчуття, ніби на нього обрушилася гора і не дає дихати. Він не знав, що робити. Шими, Імперський Орден — все йде шкереберть.

І при цьому все залежить від нього, знають вони це чи ні. Жителі Серединних Земель розраховують на нього в боротьбі з Імперським Орденом. Д'харіанці залежать від нього як від правителя. Все і вся знаходяться в небезпеці через шимів, а шими день за днем стають все сильнішими.

І — ніби цього мало! — Ще й результат голосування. Після стількох зусиль і жертв, на які він пішов заради жителів Андера, вони відкинули його.

Але найгірше, що вони з Келен повинні в першу чергу думати про все це, а не про дитину. Річард охоче виступив би проти Шоти, якби Келен на це пішла. Він знав, які небезпеки може принести з собою дитина, але охоче воював би за їх з Келен право жити так, як вони хочуть. Але як можна думати про дитину зараз, коли і шими, і Джеган безжально обрушилися на світ? Додавати до всього цього ще й Шоту — чистої води божевілля. Келен теж це розуміє, але Річард знав, наскільки їй важко все життя в першу чергу думати про обов'язок.

А якщо вони не зроблять свою справу, не виконають її, весь світ опиниться повалений в пучину тиранії Джегана, виявиться поневоленим. Якщо, звичайно, шими не угроблять його першими. В першу чергу потрібно покінчити з шимами. У появі шимів винен лише він, Річард, і ніхто інший. Йому їх і виганяти.

Але все одно, навіть якщо він і додумається, що ж все-таки створив Йозеф Андер, їм доведеться потім розібратися з Джеганом, а вже потім думати про дитину. Келен це зрозуміла. Річард подякував добрим духам за те єдино хороше, що у нього є в житті: за Келен.

Зайнятий своїми думками, Річард і не помітив, що вже майже добрів до Ферфілда. Потрібно було повертатися. Келен буде турбуватися. Адже він пішов уже досить давно. Річард не хотів її хвилювати. Їй і так вистачає причин для неспокою. Він сподівався, що Келен не дуже переживає через те, що вони зараз не можуть дозволити собі дитину.

Повернувши назад, Річард раптом щось почув. Він насторожився, прислухався. Звук був дивним. Походив на приглушені удари.

Ні секунди не вагаючись, Річард помчав на звук. Наблизившись, він зрозумів, що чує важке дихання і кряхтіння кількох людей.

Річард обрушився на них — на групу чоловіків, які били когось, лежачого на землі. Схопивши одного за волосся, він відштовхнув його назад. І побачив розпростерте закривавлене тіло.

Хлопці били нещасну до смерті.

Річард впізнав того, кого схопив. Один з гінців. Роулі, здається. Очі у хлопця були абсолютно божевільні.

Роулі, дізнавшись у свою чергу Річарда, миттєво вчепився йому в горло з криком:

— Взяти його!

Річард обвив Роулі за шию, схопив за підборіддя і різко рвонув голову назад, ламаючи шию, Роулі звалився на землю безвольною купою.

На Річарда кинувся другий. І цей ривок був його найбільшою помилкою. Річард впечатав ребро долоні прямо йому в обличчя.

Хлопчисько ще валився на Роулі, а Річард вже схопив за руді патли наступного, зігнув вниз і вліпив коліном у підборіддя. Хлопець зі зламаною щелепою завалився на спину.

Тепер вони вже всі насіли на Річарда, і він зрозумів, що цілком може скоро звалитися поряд з тим, першим, тілом. Його перевага була в тому, що хлопчаки вже втомилися, але не слід було забувати, що вони значно перевершують його чисельністю і сп'янілі від крові.

Коли хлопці вже майже повалили Річарда, вони раптом помітили щось і кинулися врозтіч. Річард різко обернувся — і побачив вибігаючих з темряви мечників бака-тау-мана. Мечі розсікали нічне повітря.

Охоронці пішли за ним, коли він на самоті відправився на прогулянку, а він і не підозрював про їх присутність. Бака-тау-мана погналися за хлопчиськами, а Річард опустився на коліна біля розпростертого на прим'ятих колосках тіла.

Хто б це не був, ця людина була мертва.

Річард встав, з жалем зітхнувши. Він подивився на страшне місиво, яке ще зовсім недавно було людиною. Судячи з усього, смерть цього нещасного була жахливою.

Виявися він ближче, почуй раніше, Річард міг би перешкодити цьому. Раптово йому стало несила дивитися на закривавлені останки, і він, повернувшись, попрямував геть.

Пройшов кілька кроків — і завмер. Потім обернувся, подивився на тіло і скривився. А потім подумав: а якби це був хтось, хто йому дорогий? Хіба не захотів би він, щоб хтось, хто опинився поблизу, зробив би хоч що-небудь? Зараз тільки він може допомогти, якщо, звичайно, може. Мабуть, варто спробувати. Людина все одно мертва, втрачати вже нічого. Річард бігом повернувся до закривавленого тіла і опустився на коліна. Він навіть не міг визначити, чоловік це чи жінка, але, оскільки людина була в штанах, Річард вирішив, що все ж чоловік. Підсунувши руку під шию нещасного, Річард стер кров з роздутих розбитих губ і притиснувся до них своїми губами.

Він пам'ятав, що робила з ним Денна, коли він майже помирав. І пам'ятав, як Кара робила це з Дю Шайю.

Він вдихнув дихання життя в безвольне тіло. Підвівся, слухаючи, як повітря виходить з легенів. Знову вдув повітря, і знову, і знову…

Минуло лише кілька хвилин, але Річарду здавалося, що він уже роками стоїть на колінах біля тіла, вдихаючи в нього повітря, всупереч усьому сподіваючись, що душа нещасного ще тут. Річард молив добрих духів про допомогу.

Йому так хотілося, щоб з його досвіду спілкування з Денною він виніс щось гарне! Він знав: Денна хотіла, щоб її спадщиною було життя. Кара вже повернула до життя Дю Шайю, довівши, що Морд-Сіт здатні не тільки вбивати.

Річард знову гаряче заблагав добрих духів, волаючи про допомогу, прохаючи їх залишити душу цієї людини тут, не забирати її собі.

І з тихим схлипом життя повернулася.

Хтось наближався. Річард підняв голову і побачив двох підбігаючих підтюпцем мечників. Не було потреби питати про результати. Ці хлопчаки більше ніколи не будуть по ночах вбивати людей.

Наближався і хтось ще. Літній пан у темному одязі. Він рухався з переляканою поспішністю.

При вигляді тіла чоловік поник.

— О Творець, невже знову!

— Знову? — Перепитав Річард. Чоловік, ніби не чуючи Річарда, впав на коліна, взяв закривавлену руку і притиснув до щоки.

— Хвала Творцеві, — прошепотів він і глянув на Річарда. — У мене там екіпаж, он там, на дорозі. Допоможіть мені донести цього нещасного до екіпажу, ми відвеземо його до мене додому.

— Куди? — Запитав Річард.

— У Ферфілд, — відповів чоловік, спостерігаючи, як мечники обережно і дбайливо піднімають тіло.

— Що ж, — кивнув Річард, стираючи з губ кров, — мабуть, це ближче, ніж табір моїх солдатів.

Річард намірився допомогти чоловікові піднятися, але той відмовився прийняти простягнуту руку.

— Значить, ви Магістр Рал?

Річард кивнув. Чоловік встав і потиснув йому руку.

— Для меня велика честь познайомитися з вами, Магістр Рал. Шкода, що при таких сумних обставинах. Мене звуть Едвін Уінтроп.

Річард потряс простягнуту руку.

— Дуже приємно, майстер Уінтроп.

— Називайте мене Едвін. — Він схопив Річарда за плечі. — Лорд Рал, це просто жахливо! Моя кохана дружина Клодін…

Він розплакався. Річард дбайливо тримав його за руки.

— Мою кохану дружину Клодін вбили точно так само. Забили до смерті в стороні від дороги.

— Мені дуже шкода, — відповів Річард.

— Дозвольте мені допомогти цьому нещасному. Моїй Клодін ніхто не допоміг, а ви допомогли цій людині. Будь ласка, лорд Рал, дозвольте і мені допомогти.

— Просто Річард, Едвін. І я охоче прийму вашу допомогу.

Річард дивився, як Джіан з мечниками обережно вантажать людину в екіпаж.

Нехай троє з вас поїдуть з Едвіном. Ми не знаємо, хто за цим стоїть, і не можемо бути впевнені, що вони не спробують знову.

— Нікого не залишилося, щоб повідомити про невдачу, — зауважив Джіан.

— Все одно рано чи пізно вони дізнаються. — Річард повернувся до Едвіна: — Ви не повинні говорити про те, що трапилося нікому, інакше опинитеся в небезпеці. Вони можуть прийти, щоб довершити почате.

Едвін, киваючи, заліз в екіпаж.

— У мене є цілитель, старий друг, якому можна довіряти.

Річард з двома майстрами меча мовчки пішли по безлюдній дорозі до табору.

Коли вони повернулися, табір вже майже весь спав. Річард був не в настрої розмовляти з офіцерами або вартовими. Він далі міркував про Йозефа Андера і шімів.

Келен в наметі не було. Напевно, пішла до Дю Шайю. Останнім часом Дю Шайю стала цінувати суспільство Келен — заспокійливу присутність іншої жінки. Зовсім скоро повинна була з'явитися на світ її дитина.

Річард прихопив подорожній щоденник Йозефа Андера і лампу і пішов в інший намет, де зазвичай проходили наради. Він хотів ще попрацювати над перекладом, але не бажав заважати Келен спати, коли вона повернеться. Річард знав: якщо він залишиться працювати в їх наметі, Келен напевно захоче посидіти з ним. А в цьому не було ніякої необхідності.

67

Річард якраз міркував над заплутаним і складним перекладом, намагаючись продертися крізь лабіринт можливих значень, коли в намет прослизнув Джіан. Солдати попросили б дозволу увійти. Майстри Меча ж перебували в повній впевненості, що у них є право ходити куди їм заманеться.

— Кахарін, ти повинен піти зі мною. Мене прислала Дю Шайю.

— Дитина?! — Миттєво підхопився Річард. — Почалися пологи? Я покличу Келен. Пішли.

— Ні, — уперся йому в груди рукою Джіан. — Не твоя дитина. Вона послала мене за тобою і веліла привести тільки тебе.

— Вона не хоче, щоб я привів Келен?

— Ні, Кахарін. Будь ласка, ти повинен зробити те, про що тебе просить наша мудра жінка, твоя дружина.

Ніколи ще Річард не бачив в темних очах Джіана настільки стурбованого виразу. Він завжди більше скидався на камінь з мечем ззаду. Річард жестом запропонував Джіану йти вперед. На його подив, час уже наближався до світанку. Виявляється, він пропрацював всю ніч безперервно. Річард понадіявся, що Келен спить. А якщо ні, то влаштує йому рознос за те, що він так і не приліг.

У Джіана стояли напоготові двоє осідланих коней. Річард несказанно здивувався. Цей хлопець швидше побіжить, ніж поїде верхи, якщо тільки Дю Шайю не накаже. А цього не може бути, бо не може бути ніколи.

— Що відбувається? Я думав, Дю Шайю мене чекає. — Річард кивнув на намет Дю Шайю. Джіан скочив у сідло.

— Вона в місті.

— Що вона забула в Ферфілді? Не думаю, що там безпечно для неї після того, як вони налаштували всіх проти нас.

— Будь ласка, Кахарін. Благаю, поїдемо зі мною, і швидко.

Річард злетів на коня.

— Звичайно. Вибач, Джіан. Поїхали.

Річард почав турбуватися, що у Дю Шайю вже виникли неприємності з жителями Ферфілда. Вони відмінно знали, що вона прийшла з Річардом і Келен. І знали, що вона — дружина Річарда.

Він пришпорив коня. Від хвилювання у нього підвело живіт.

Двері укритого за деревами будинку відчинилися. Звідти виглянув Едвін. Річард трохи заспокоївся. Напевно, той чоловік, якого вони врятували, вмирає, і вони хотіли, щоб він встиг до нього, поки той ще не помер, оскільки Річард вмів повертати подих життя.

Річард не розумів, що тут робить Дю Шайю, але припускав, що вона, можливо, відчуває якусь спільність з вмираючим, оскільки її теж повернули до життя таким же чином.

Едвін, стурбований і зляканий, провів їх по коридору і добре обставлених кімнатах у глиб великого будинку. У будинку відчувалася якась порожнеча, тиша і печаль. Річард подумав, що це цілком природно, адже дружину Едвіна вбили.

Вони дійшли до кімнати в кінці короткого тьмяно освітленого коридору. Двері в кімнату були закриті. Джіан тихенько постукав, а потім повів кудись смутного Едвіна.

Перш ніж піти, Едвін схопив Річарда за рукав:

— Якщо щось знадобиться, Річард, я тут. Річард кивнув, і Едвін дозволив Джіану відвести себе. Двері відчинилися. З кімнати виглянула Дю Шайю. Побачивши Річарда, вона вийшла в коридор і, упершись рукою йому в груди, змусила позадкувати. Потім зачинила за собою двері. — Річард, ти повинен мене вислухати. — Вона продовжувала утримувати його. — Вислухай дуже уважно і обіцяй не сходити з розуму.

— Сходити з розуму? З чого раптом?

— Будь ласка, Річард, це важливо. Ти повинен мене вислухати і зробити так, як я скажу. Обіцяй.

Річард відчув, як кров відринула від лиця.

— Обіцяю, Дю Шайю, — кивнув він. — У чому справа? — Вона підійшла ближче. Продовжуючи упиратися долонею йому в груди, Дю Шайю взяла іншою рукою його за плече.

— Річард, та людина, яку ти знайшов… Це Келен.

— Дурниця! Келен я б упізнав.

На очах Дю Шайю блиснули сльози.

— Річард, будь ласка! Я не знаю, чи виживе вона. Ти повернув її до життя, але я не знаю… Я хотіла, щоб ти прийшов. Річард насилу зміг вдихнути.

— Але… — У голові запанувала порожнеча. — Але я б упізнав! Дю Шайю, ти напевно помилилася. Келен я б неодмінно б впізнав!

Дю Шайю стиснула йому руку.

— Я й сама не могла впізнати, поки ми не змили… Річард рвонувся до дверей. Дю Шайю відштовхнула його.

— Ти обіцяв. Обіцяв вислухати.

Річард ледь чув її. Думки розбіглися. Він бачив лише лежаче в полі покалічене закривавлене тіло і не міг змусити себе повірити, що це була Келен.

Річард вчепився п'ятірнею в волосся.

— Будь ласка, Дю Шайю, не роби зі мною цього. — Кожне слово давалося йому важко. — Не роби цього. Будь ласка!

Вона струснула його.

— Ти повинен бути сильним, інакше у неї не залишиться жодного шансу. І будь ласка, не злися на мене.

— Що тобі треба? Говори. Говори, Дю Шайю! — По його щоках котилися сльози. — Будь ласка, скажи, що тобі потрібно.

— Мені потрібно, щоб ти мене вислухав. Ти чуєш?

Річард кивнув. Він не розумів толком, про що вона просить, але все одно кивнув. Його думки мчали галопом. Він може зцілити Келен. У нього є магія.

Але зцілює Магія Приросту.

Шими забрали Магію Приросту. Дю Шайю знову струснула його.

— Річард!

— Вибач. Що? Я слухаю.

Дю Шайю більше не змогла витримати його погляду.

— Вона втратила дитину. — Річард моргнув.

— Тоді ти помилилася. Це не може бути Келен. Дю Шайю, дивлячись в підлогу, набрала побільше повітря.

— Келен була вагітна. Вона сама сказала мені про це, коли ми були в тому місці, де жив Андер.

— У Вестбруку? — Дю Шайю кивнула.

— Там, до того, як ви з нею поїхали одні до гірського озера, вона мені сказала. І взяла з мене слово, що я тобі не скажу. Лише сказала, що це довга історія. Вважаю, що зараз ти маєш право знати.

«Вона втратила дитину».

Річард осів на підлогу. Дю Шайю обіймала його, а він здригався від ридань.

— Річард, мені зрозуміла твоя біль, але сльозами горю не допоможеш.

Річард нарешті змусив себе заспокоїтися. Притулившись до стіни, він відчужено чекав, коли Дю Шайю скаже йому, що він може зробити.

— Ти повинен зупинити шимів.

— Що?! — Він схопився на ноги.

— Якщо до тебе повернеться магія, ти зможеш зцілити її. Все різко встало на місце. Він повинен вигнати шимів.

Тільки і всього. Лише вигнати шимів, а потім вилікувати Келен.

— Річард, коли ми були в тому місті, Келен сказала мені, що носить дитя… — Слова «носить дитя» буквально обпекли його як кнутом. Він усвідомив, що Келен чекала дитину, а він і не підозрював про це, а тепер це дитя вже мертве. — … Вестбрук… — Річард, та слухай же! Коли ми там були, місцеві жителі розповідали, що був жахливий вітер, злива та пожежа, які знищили практично все, що належало тій людині.

— Так, і вважаю, це були шими.

— Вони ненавидять його. І в твоєму серці має бути така ж ненависть до шимів, щоб ти зміг їх перемогти. Тоді твоя магія до тебе повернеться, і ти зможеш зцілити Келен.

Думки Річарда мчали галопом. Шими ненавидять Йозефа Андера. Чому? Вже точно не за те, що ця людина вигнала їх, — він цього не робив. Замість цього він поневолив шимів і змусив служити йому. І Доміні Діртх якимось чином пов'язані з тим, що сотворив Андер. Коли Річард з Келен звільнили Шимів, ті скористалися свободою, щоб зігнати свій гнів на речах, які належали Андеру. Але чому на тих, що в Вестбруці, а не тих, що зберігаються в бібліотеці маєтку міністра культури?

Слова Йозефа Андера загриміли в мозку Річарда.

«Під кінець я прийшов до висновку, що повинен відкинути і Творця, і Володаря. І створив власне творіння, власне відродження і смерть, і цим своїм діянням назавжди захистив мій народ. Отже, прощайте, бо я заспокою мою душу в тривожних водах і таким чином буду вічно наглядати за тим, що так ретельно виткав і що відтепер у повній безпеці і незмінне».

Тривожні води!

Нарешті Річард все зрозумів.

— Мені треба йти. Дю Шайю, мені треба йти. — Річард схопив її за плечі. — Будь ласка, не дай їй померти до мого повернення. Обов'язково!

— Річард, ми зробимо все, що зможемо. Даю тобі слово як твоя дружина.

— Едвін!

Уінтроп миттєво виник в коридорі.

— Так, Річард? Що я можу зробити? Говори.

— Можеш укрити цих людей у своєму домі? Моя дружина… — Річард судорожно сковтнув, намагаючись не втрачати самовладання. — Можеш залишити у себе Келен? І Дю Шайю з її п'ятьма мечниками?

— Будинок великий, — широко повів рукою Едвін. — Кімнат тут повно. Ніхто не дізнається, що вони тут. У мене залишилося мало друзів, але залишилися лише ті, яким я довірив би і власне життя.

— Спасибі, Едвін, — Річард потиснув андерцю руку. — Коли я повернуся, тобі краще буде покинути будинок.

— Що?! Чому?!

— Імперський Орден на підході.

— Хіба ти не зупиниш його?

— Яким чином? — Розвів руками Річард. — Більше того — чого заради? Ці люди відкинули наданий мною шанс. Едвін, вони вбили твою дружину так само, як спробували вбити мою. І ти хочеш, щоб заради збереження їх благополуччя я жертвував хорошими людьми?

Едвін поник.

— Та ні, звичайно. Але є й такі серед нас, хто був на твоєму боці, Річард! Деякі намагалися…

— Знаю. Тому-то й попереджаю тебе. Скажи своїм друзям, щоб забиралися звідси, поки можливо. Своїх солдатів я відішлю нині ж. Імперський Орден буде тут через два тижні.

— Як довго ти будеш відсутнім?

— Не більше десяти днів. Мені потрібно в гори, до пустища над долиною Наріф.

— Мерзенне містечко.

— Ти навіть уявити собі не можеш наскільки, — кивнув Річард.

— Ми подбаємо про Матір-сповідницю, зробимо все, що в наших силах.

— Едвін, у тебе є бочки? Андерець насупився:

— Так, у підвалі.

— Наповни їх водою. І запасися продовольством прямо зараз. Через кілька днів вода і все, що виростає, може виявитися шкідливим для здоров'я.

— Це чому?

— Джеган йде сюди за продовольством, — скрипнув дубами Річард. — Ну так я забезпечу йому в гіршому випадку нетравлення шлунка!

Річард, — м'яко звернулася до нього Дю Шайю, заглядаючи в очі. — Не впевнена… Але, може, ти захочеш до від'їзду побачити Келен?

Річард вже повністю опанував собою.

— Так, звичайно!

Всю дорогу до табору Річард мчав галопом. Там він міг узяти свіжого коня. Влетівши в табір, він подумав у першу мить, що капітан Мейферт оголосив тривогу. Караул був подвоєний і розташований далі, ніж звичайно. Напевно, капітан дізнався від бака-тау-мана про те, що трапилося.

Річард сподівався, що капітан не запитає про Келен. Він дуже сумнівався, що зможе тримати себе в руках, якщо доведеться розповідати офіцеру, в якому вона стані.

Навіть знаючи, що перед ним Келен, Річард ледь її впізнав.

Видовище було абсолютно моторошне. У нього серце обірвалося. Ніколи в житті він не відчував себе таким самотнім і не відчував такої муки.

Але замість того, щоб віддатися розпачу, Річард величезним зусиллям волі налаштував себе на вирішення майбутньої задачі. Якщо він хоче допомогти Келен, він повинен зараз викинути її з голови. Він розумів, що це неможливо, але все ж намагався думати про Йозефа Андера і про те, що слід робити.

Він повинен зцілити Келен. Він готовий на все, щоб зменшити її страждання. На щастя, Келен поки була без свідомості.

Річард приблизно зрозумів, що саме створив Йозеф Андер, але не мав ні найменшого уявлення, як з цим боротися. Втім, у нього є кілька днів на роздуми, поки він буде добиратися до місця.

Річард і раніше володів Магією Збитку. Йому вже доводилося нею користуватися, і він дещо знав про неї. Натан, пророк і родич Річарда, колись сказав, що дар Річарда відрізняється від чарівного дару інших чарівників, тому що він бойовий чарівник. Магія Річарда спрацьовує при необхідності і викликається гнівом.

Необхідність виникла.

А люті вистачило б на десятьох.

Тут його осяяло — це ж частково відповідає тому, як Йозеф Андер описує те, що він зробив! Він створив те, що було йому необхідно. Річарду дуже хотілося б знати, чим це осяяння здатне йому допомогти.

Коли Річард сплигнув з коня, капітан Мейферт притиснув кулак до серця.

— Мені потрібен свіжий кінь, капітан. А взагалі краще три. Мені потрібно їхати. — Річард потер лоба, намагаючись зосередитися. — Згортайте табір і, як тільки повернуться ті, хто спостерігав за голосуванням, негайно відходьте з Андера.

— І куди, дозвольте запитати, ми прямуємо, Магістр Рал?

— Ви з вашими людьми повертаєтеся до генерала Райбаха. Я з вами не поїду.

Річард попрямував збирати їх з Келен речі. Капітан пішов за ним, на ходу віддавши кільком солдатам наказ підготувати для Магістра Рала трьох коней та припаси. Річард сказав одному з солдатів, що йому потрібні найбільш придатні для довгої і важкої гонки коні. Солдат помчав виконувати наказ.

Річард пірнув у намет, капітан залишився чекати зовні. Річард почав швидко збирати речі. Коли він узяв білу сукню Матері-сповідниці, у нього затряслися руки, і він впав на коліна, охоплений горем. Будучи один в наметі, він заблагав добрих духів, як ніколи гаряче благаючи їх про допомогу. Взамін він обіцяв їм все що завгодно. Згадавши, що єдине, що він може зробити, щоб зцілити Келен, — це вигнати шимів, Річард поспішив закінчити збори.

Зовні, де тільки-тільки почало світати, його вже чекали осідлані коні.

Капітан, я хочу, щоб ви якомога швидше поверталися до генерала Райбаха.

— А як же Доміні Діртх? Мені здається, у нас можуть виникнути складнощі, враховуючи донесення про ці особливі андерські частини. Чи вдасться нам спокійно проїхати повз Доміні Діртх?

— Ні. Виходячи з донесення, я підозрюю, що ці «особливі частини» — не що інше, як підрозділи Імперського Ордена. І думаю, що вони захоплять Доміні Діртх, щоб не дати підійти армії Райбаха. З цього моменту ви повинні вважати, що перебуваєте на ворожій території. І у вас наказ відійти. Якщо хтось спробує вас зупинити, знищіть і рухайтеся далі. Якщо солдати Ордена, як я підозрюю, захоплять Доміні Діртх, можете скористатися їх нечисленністю. Вони будуть занадто розосереджені, щоб надати опір. Припустимо, Імперський Орден заволодів Доміні Діртх. Здійсніть кавалерійську атаку і прорвіться через їх лінію. Оскільки Доміні Діртх будуть у них в руках, імперці швидше за все не стануть чинити опору, вважаючи, що зможуть вбити вас, як тільки ви перетнете кордон.

Капітан був явно стривожений.

— Значить… Ви вважаєте, що до того моменту вже впораєтесь з цими кам'яними монстрами, Магістр Рал? Зруйнуєте їх магію?

— Сподіваюся. Але можу і не встигнути. На цей випадок нехай всі заткнуть вуха воском і ватою або ганчіркою. Заткніть вуха як слід, щоб не чути ні звуку, поки не сховаєтеся за горизонтом.

— Ви хочете сказати, що це захистить нас?

— Так.

Річард вважав, що зрозумів, як діє Доміні Діртх. Дю Шайю говорила, що, коли тонула, чула дзвони смерті. Йозефу Андер потрібен був спосіб контролювати і фокусувати вбивчу силу шимів. І він вирішив задачу, створивши Доміні Діртх.

— Доміні Діртх мають форму дзвону. І зроблено це з однієї простої причини — щоб їх чули. А якщо ви їх не почуєте, то і не постраждаєте.

Капітан кашлянув.

— Магістр Рал, я ні в якій мірі не сумніваюся у ваших магічних пізнаннях, але хіба можна так от запросто впоратися зі зброєю такої руйнівної сили?

— Таке вже траплялося раніше, наскільки я розумію. Вважаю, що в свій час хакенці, що завоювали колись цю країну, теж додумались до цього і спокійно пройшли.

— Але, Магістр Рал…

— Капітан, я борюся магією проти магії. Вірте мені. Це спрацює. Я довіряю вам в звичайній битві, так довіряйте мені в справах магічних.

— Слухаю, Магістр Рал!

— Як тільки прорветеся, відправляйтеся прямо до генерала Райбаха. Це важливо! Передайте йому мій наказ відійти.

— Що?! Тепер, коли у вас є спосіб пройти повз Доміні Діртх, ви не хочете ним скористатися?

— Доміні Діртх будуть знищені. Я не можу допустити, щоб Джеган сховався за ними, але і не хочу, щоб наша армія сюди йшла. Джеган йде сюди заради продовольства для своєї армії. А я розраховую зіпсувати дещо з їжі. Передайте генералові мій наказ: захищати проходи в Серединні Землі. Тут, на рівнинах, у нього немає ні найменшого шансу встояти проти Ордену. У нього краще вийде утримувати Джегана від просування в глиб Серединних Земель, якщо наші війська вестимуть бій за нашим сценарієм, а не Джегана.

— Так, Магістр. Мудра порада.

— Не сумніваюся. Порада самого генерала Райбаха. А ще я розраховую трохи зменшити чисельність імперських військ. Скажіть генералу, щоб і далі користувався скритністю своєї армії.

— А ви. Магістр Рал? Де йому вас шукати?

— Скажіть йому, щоб турбувався про своїх солдатів, а не про мене. Я… Я не знаю точно, де буду. Райбах знає, що потрібно робити. Тому він і генерал. Він краще за мене розбирається у військовій справі. Це важливо! — Річард підняв палець, підкреслюючи свої слова. — Безумовно слідуйте моїм наказам. І Райбах теж нехай їм слідує. Народ Андера зробив свій вибір. І я не хочу, щоб хоч один з моїх солдатів ворухнув пальцем на їх захист. Не бажаю, щоб хоч один з моїх воїнів пролив кров за цих людей! Ясно? Ні один!

Капітан зблід і відступив на півкроку.

— Жодної. Краплі. Нашої. Крові, — мало не по складах вимовив Річард.

— Слухаю, Магістр! Я в точності передам генералу ваші слова.

— Мій наказ. — Річард скочив у сідло. — І я не жартую. Ви всі — відмінні хлопці, капітан Мейферт. І я хочу, щоб в один прекрасний день ви повернулися до ваших родин. А не загинули ні за гріш.

Капітан відсалютував, притиснувши кулак до серця.

— Ми теж на це щиро сподіваємося. Магістр Рал! — Річард відсалютував у відповідь і поскакав геть з табору. Він їхав виконувати свій останній обов'язок.

68

Сонечко, я вдома, — крикнув Далтон в бік спальні. До цього він надіслав наверх пляшку вина і улюблену страву Терези — кролика в червоному винному соусі. Майстер Драммонд був дуже щасливий, що, виконавши цю незвичну вимогу, мав шанс зберегти роботу.

По всій кімнаті горіли ароматичні свічки, фіранки опущені, прислуга вся відіслана.

Господар з господинею хочуть побути удвох. Тереза зустріла його в дверях спальні з келихом вина в руці. На губах її сяяла усмішка.

— Ах, милий, я так рада, що тобі вдалося сьогодні прийти додому раніше! Я весь день цього чекала!

— Я теж, — обдарував він дружину самою чарівною своєю усмішкою.

Вона лукаво глянула на Далтона:

— Я так прагну довести тобі, як сильно тебе люблю… як вдячна за те, що ти з таким розумінням поставився до мого обов'язку перед Сувереном!

Далтон стягнув шовкове плаття з її плечей, цілуючи ніжну шкіру. Коли він почав цілувати їй шию, Тереза засміялася і слабо спробувала зменшити його завзяття.

— Далтон, не хочеш трохи вина? — Притулилася вона до його щоки.

— Я хочу тебе, — пристрасно прогарчав він. — Минуло так багато часу!

— Так, Далтон, я теж страшенно за тобою скучила.

— Ну так доведи, — Промовив він. Потім знову взявся її цілувати, і Тереза знову засміялася.

— Господи, та що це на тебе найшло, Далтон? — Простогнала вона. — Що б це не було, мені подобається!

— Тесс, завтра у мене теж вільний день. Я хочу любити тебе всю ніч і весь завтрашній день.

Продовжуючи пестити її, Далтон потихеньку підштовхував дружину до величезної ліжка з металевими стійками, схожими на колони перед Комітетом Культурної Згоди. До ліжка, що належало міністру культури, як і все решта в цих розкішних покоях.

Колись подібна розкіш доставила б йому величезне задоволення. Задоволення від того, що йому вдалося зробити і яких висот він досяг.

— Далтон, будь ласка, не засмучуйся, але завтра вдень мене чекає Бертран.

Знизавши плечима, Далтон ніжно поклав її в постіль.

— Ну, у нас залишається ніч і ранок, вірно?

— Звичайно, милий, — засяяла вона. — Ніч і ранок. Ах, Далтон, як я рада, що ти розумієш, наскільки Суверен потребує мене!

— Ну звичайно ж, любов моя. Може, тобі це здасться дивним, але я знаходжу це… збуджуючим.

— Правда? — Вона м'ясоїдно посміхнулась. — Мені подобається. Що тебе це збуджує, я хотіла сказати.

Розстебнувши їй сукню, Далтон припав губами до оголених грудей. Тереза дивилася на нього сяючими очима. Далтон підняв голову, щоб перевести подих.

— Знати, що сам Суверен обрав мою дружину, мою прекрасну Терезу, та ще за прямою вказівкою Творця, — це найбільша честь, якої тільки може удостоїтися справжній андерський чоловік, справжній громадянин своєї країни.

— Далтон, — вимовила Тереза, задихаючись від його поцілунків і ласк, — я ніколи тебе таким не бачила! — Вона притиснула його міцніше. — Мені подобається. Дуже подобається! Іди до мене, я покажу тобі, як сильно мені це подобається!

Перш ніж виконати обіцяне, вона трохи відсторонилася.

— Далтон, Бертран теж задоволений. Він сказав, що йому сподобалася твоя поведінка. І що він теж знаходить це збудливим.

— Всі ми потребуємо того, щоб наш Суверен вів нас в світле майбутнє і ніс нам слово Творця. Я радий, що ти можеш допомогти нашому Суверенові справлятися з негараздами цьому житті.

Вона вже ледь міркувала.

— Так, Далтон, так і є. Правда. Це так… так… Ну, не знаю… Так чудесно мати настільки високе призначення.

— Чому б тобі не розповісти мені про це, сонечко, поки ми займаємося любов'ю? Мені б хотілося почути все в подробицях.

— Ах, Далтон, як це чудово!

Після бурхливої ночі з Тесс Далтон дав собі пару днів відпочинку. Те, що між ними сталося, він раніше вважав би чимось приголомшливим. Раніше це послужило б джерелом радості.

Однак після настільки незабутнього досвіду йому було потрібно на кілька днів позбавити себе товариства Тесс, щоб опинитися в стані підвищеної збудливості і здійснити те що належало здійснити.

Коридор, де знаходилися його покої і кабінети, був порожній. Бертран знаходився в протилежному крилі з Тесс, знімав напругу. Далтон потурбувався, щоб його візит точно співпав за часом з візитом Терези до Бертрана. Думки про це допоможуть йому зосередитися на майбутньому.

Бертран з Хільдемарою подбали, щоб якомога рідше зустрічатися один з одним. І те, що їх покої розташовувалися в протилежних крилах будинку, чимало тому сприяло.

Втім, зрідка Хільдемара заглядала в гості до чоловіка. Про гамірні сімейні розбірки серед слуг ходили легенди. Одного разу Бертран навіть хизувався розкішним синцем під оком. Як правило, він спритно ухилявся від тих предметів, що Хільдемара жбурляла йому в голову, але в той раз дружина застала його зненацька.

Частково через популярність Хільдемари, але головним чином через її небезпечні зв'язки, Бертран не насмілювався протистояти своїй дружині, суперечити або розлучитися з нею. Дружина попередила, що краще йому молити Творця, щоб вона раптово не померла природною — чи якоюсь іншою — смертю, щоб його власне здоров'я потім теж різко не похитнулося.

Від такої загрози Бертран не міг легко відмахнутися, так що по більшій частині він просто ретельно уникав дружини. Однак час від часу вроджена схильність до ризику змушувала його відпускати невдалі жарти або вчиняти непродумані вчинки, і ось тоді Хільдемара рішуче відправлялася на його пошуки. Не мало ніякого значення, де він в той момент знаходився — в ліжку, у вбиральні або на зустрічі з багатими пекарями. Як правило, Бертран намагався уникати неприємностей, дотримуючись обережності, але все ж іноді примудрявся викликати її гнів.

Такого роду взаємини, тривали роками, плодом їх стала дочка, на яку обом з подружжя було глибоко наплювати. Далтон недавно бачив дівчину, коли її забрали з закритої школи, щоб вона стояла з батьками під час публічних звернень до народу, в яких розписувалися жахливі методи правління моторошного Магістра Рала і Матері-сповідниці.

Тепер Магістра Рала народ відкинув. А Мати-сповідницю… Ну, Далтон не знав у точності, що з нею, але був майже повністю впевнений, що вона мертва. Це обійшлося Далтон в втрату декількох хороших хлопців, але на війні втрати неминучі. Якщо знадобиться, він легко знайде їм заміну.

Серії Раяк теж мертвий. Якась жахлива інфекція перетворила його сліпе лице в гниючу кашу. Втім, Далтон не міг сказати, що смерть цього типа сильно його засмутила. Скорботні послідовники фанатика повідомили, що вмирав він довго і болісно. Ні, Далтон зовсім не був цим засмучений.

Хільдемара сама відкрила двері. Гарна ознака, подумав він. На ній було більш відверте, ніж зазвичай, плаття. Ще одна хороша ознака, вирішив Далтон, оскільки вона знала, що він прийде.

— Далтон, як люб'язно з твого боку попросити про візит! Я давно думаю про те, як ти там один, і мені здається, нам пора поговорити. Ну і як ти поживаєш з тих пір, як твоя дружина служить нашому Суверенові?

— Пристосувався, — знизав він плечима. Хільдемара посміхнулася, як кішка, що побачила мишу.

— А!.. І як тобі подарунки?

— Дякую тобі. За… Можу я ввійти?

Вона відчинила двері ширше. Далтон увійшов і оглянув пануючу тут кричущу розкіш. Він ще жодного разу не був в особистих покоях Суверена і його дружини.

Звичайно, Тереза там бувала частенько і описувала покої Бертрана вельми докладно.

— Що ти там почав говорити? Про те, що ти мені вдячний? За що?

Далтон заклав руки за спину.

— За те, що відкрила мені очі. — Посміхнувшись, він вказав на двері. — І свої двері, дозволю собі додати. — Хільдемара ввічливо засміялася.

— Іноді я відкриваю свої двері красивим чоловікам. І, буває, знаходжу це… приємним досвідом.

Далтон підійшов до неї і дивлячись прямо в очі, поцілував руку. Він вважав цей жест жахливо штучним, але Хільдемара відреагувала так, ніби прийняла все за чисту монету. Ніби їй приємний такий прояв поваги.

Далтон ретельно вивчив її життя. Він задіяв для цього всіх, хто був йому хоч чимось зобов'язаний і вдався до прямих погроз і навіть призначив декого на вищі посади. І тепер він точно знав, що їй подобається, а що ні. Він знав, що Хільдемарі не подобаються агресивні коханці. Вона воліє молодих і ніжних. І обожнює, коли до неї ставляться з величезним пієтетом.

Вона любить, щоб їй поклонялися.

Далтон підійшов до цього візиту як до грандіозного бенкету, на якому одна зміна слідує за іншою в певній послідовності і супроводжується відповідними розвагами. Так, маючи конкретний план, йому було легше діяти.

— Пані моя, я побоююся вести себе настільки сміливо з жінкою вашого положення, але повинен бути чесним.

Хільдемара підійшла до інкрустованого золотом і сріблом столика. Взявши з срібного підносу пляшку, вона налила собі рому. Не питаючи, хлюпнула під другий стакан і з посмішкою простягнула Далтону.

— Будь ласка, Далтон. Ми давно знайомі. І твоя чесність для мене важлива. Зрештою, я ж була чесна з тобою щодо твоєї дружини.

— Так, була, — кивнув він.

Зробивши ковток, вона поклала руку йому на плече.

— І ти все ще страждаєш через це? Або навчився сприймати життя таким, як воно є?

— Мушу признатися, Хільдемара, мені було… самотньо. Моя дружина так часто… зайнята. Ніколи не думав, що у мене виявиться настільки зайнята дружина.

Хільдемара співчутливо посміхнулася.

— Бідненький! Я знаю, як тобі. Мій чоловік теж частенько зайнятий.

Далтон відвернувся, ніби збентежився.

— Оскільки моя дружина більше не пов'язана нашими обітницями, я виявив, що у мене є… потреби, які вона не може задовольнити. Соромно зізнатися, але я цілком недосвідчений в такого роду справах. Вважаю, більшість чоловіків легко б освоїлися з цим. Я — ні.

Вона підійшла до нього ззаду і прошепотіла на вухо:

— Продовжуй. Я слухаю. Не соромся. Адже ми старі друзі.

Він повернувся до неї обличчям, з удаваним захопленням розглядаючи не дуже пишний бюст, який сама Хільдемара вважала вельми апетитним.

— Оскільки моя дружина більше не зберігає дані нею обітниці, будучи покликаною до Суверена, я не бачу, чому повинен зберігати свої. Особливо коли в мене є… потреби.

— Ну звичайно ж, не повинен!

— А ти якось казала, щоб я прийшов в першу чергу до тебе, якщо щось зміниться з моїми обітницями. Так от, якщо тебе це ще цікавить, то все змінилося.

У відповідь вона поцілувала його. І це виявилося не так огидно, як він думав. Закривши очі, Далтон навіть зміг отримати деяке задоволення.

Він дещо здивувався, коли Хільдемара тут же перейшла до більш конкретних дій. Хоча в кінцевому підсумку яка різниця? Раз вона хоче приступити до справи негайно, він не заперечує.

69

Високогір'я над долиною Наріф виявилося саме таким малоприємним містечком, як і уявляв собі Річард, — мертва пустка, пронизуючий вітер, що здіймав хмари брудного пилу.

Слід було очікувати, що Йозеф Андер обере собі щось подібне.

Гори, що оточували мертве озеро, теж були мертві. Скелясті, темно-бурі, позбавлені будь-яких ознак життя, з засніженими вершинами. Тисячі збігаючих зі схилів струмочків виблискували на сонці, як ікла.

Прямо навпроти пустки зеленіли кущі паки, дуже схожі на водяні лілії, плаваючі на широкій водній гладі, що губилася серед гір.

Коней Річард залишив нижче і залишок шляху пройшов пішки по виявленій ним вузькій стежині, що вела вгору прямо до озера. Коней він прив'язав неміцно і порозсідлував, щоб, якщо він не повернеться, тварини могли самі звільнитися і піти.

Єдине, що штовхало його вперед, це безмірна любов до Келен. Він має вигнати шимів, відновити магію і вилікувати Келен. Це — його єдина мета. І ось тепер він стояв на голій землі біля отруйних вод, твердо знаючи, що треба робити.

Він повинен переграти, перевершити Йозефа Андера. Не було ніяких ключів до вирішення завдання з шимами, не було ніякого рішення. І не було ніяких відповідей, які чекають, коли їх знайдуть. Йозеф Андер не залишив жодної діри в тканині своєї магії.

Єдиний шанс — зробити те, чого Йозеф Андер ніяк не міг очікувати. Річард досить добре вивчив цю людину, щоб зрозуміти спосіб його думок. Він знав, у що вірив Андер і що, на думку стародавнього чаклуна, повинні були робити люди. Для успішного завершення цієї історії Річард не повинен робити те, на що розраховував Андер. Він зробить те, до чого Йозеф Андер підштовхував чарівників, але чого вони так і не зрозуміли.

Річард сподівався, що йому вистачить сил довести все до кінця. Він скакав кілька дні безперервно, змінюючи коней, щоб ті не видихалися і змогли потім відвезти його назад. А ночами йшов пішки, поки ноги несли.

Він безмірно втомився і сподівався тільки, що протримається ще трохи. Заради Келен.

З обробленого золотом кошеля на поясі Річард дістав білий чаклунський пісок і почав акуратно малювати ним Благодать. Почавши з позначаючих магію променів, він малював її строго в зворотному порядку від того, що показував Зедд. Стоячи в центрі, Річард проводив лінії всередину, до себе.

Потім намалював зірку, що зображала Творця, потім круг життя і квадрат завіси і в останню чергу зовнішнє коло, що позначало початок потойбічного світу.

Як говорив Йозеф Андер, уява — ось що робить чарівника великим, бо лише володіючий уявою здатний вийти за рамки традицій. Благодать може скоритися винахідливому заклинанню. Річард розраховував на більше. Набагато більше. Стоячи в центрі Благодаті, Річард звів кулаки до неба.

— Реехані! Сентраші! Вазі! Я закликаю вас!

Він знав, що їм потрібно. Йозеф Андер розповів йому.

— Реехані! Сентраші! Вазі! Я закликаю вас і пропоную вам мою душу!

Знявся вітер, скипіли хвилі. Вода почала рухатися немов по своїй волі. Летячий над водою вітер перетворився в ревуче полум'я.

Вони насувалися.

Річард, у нестямі від злості й розпачу, підняв руки, направивши кулаки до тієї сторони озера, де воно перетікало за скелястий кряж і падало в долину Наріф. Він повністю зосередився на тій точці озера.

За допомогою люті і відчаю він закликав іншу сторону свого чарівного дару — Магію Збитку, темну магію потойбічного світу, вічної пітьми смерті.

Чорні блискавки, зірвавшись з кулаків, переплелися в ревучу спіраль знищення, сфокусовану відчаєм і підстьобувані люттю.

Гора в кінці озера вибухнула і розсипалася на шматки. У мить ока нижній берег озера зник. Руйнівна сила Магії Збитку рознесла його в пил.

З оглушливим ревом озеро стало спустошуватися.

Вода ринулася вниз, немов підштовхуючи сама себе. Острівці паки закрутилися в вирах, відірвані від дна. Величезний потік отруйної води понісся через пролом.

Вогонь, що летів через озеро, вітер, що стелився над водою і одна смужка води, наблизившись до Річарда, уповільнили хід. Це була сама суть шимів, їх втілення в цьому світі.

— До мене! — Наказав Річард. — Я пропоную вам мою душу. Шими почали кружляти навколо нього, і Річард дістав щось із кошеля на поясі.

Над оголеним брудним мулистим дном отруйного озера, прямо біля водоспаду, щось замерехтіло. І почало концентруватися, приймаючи форму в світі живих. В повітрі над водою з'явилася плаваюча фігура в балахоні.

Над озером з пари і мерехтливого світла утворилася фігура старого чаклуна. Старця, що зазнає сильного болю.

Річард знову підняв кулаки:

— Реехані! Сентраші! Вазі! До мене!

І вони послухалися. Навколо Річарда закрутилася субстанція смерті. Річард, стоячи серед страшного виру, насилу витримував натиск. Нічого більш мерзенного він зроду не відчував.

Шими звали його спокусливими голосами потойбічного світу. Річард не зупиняв їх. Лише посміхнувся на їхні заклики.

Він дав їм наблизитися, цим викрадачам душ.

А потім підняв руку і вказав:

— Ось ваш господар!

Шими заревли від люті. Вони упізнали того, хто стояв перед ними.

— Ось він, раби. Ваш господар.

— Хто покликав мене? — Розлігся над водою голос.

— Річард Рал, нащадок Альріка! Я той, хто став твоїм господарем, Йозеф Андер.

— Ти знайшов мене в моєму притулку! Ти — перший, кому це вдалося. Хвалю.

— І я відправляю тебе, Йозеф Андер, в положене тобі після смерті місце, куди повинні йти всі, коли термін їх перебування у світі живих приходить до кінця!

— Знайти мене — одна справа, потривожити — зовсім інше. Але ось наказувати мені — і зовсім третя. В тобі немає сили зробити подібне. Ти навіть уявити собі не можеш, що я здатний створити!

— Ні, є! — Прокричав Річард, перекриваючи гуркіт водоспаду. — Вода, вислухай мене! Повітря, побач те, що я показую тобі! Вогонь, відчуй істину моїх слів!

Шими навколо, нього кружляли і крутилися, прагнучи отримати те, що він їм запропонував.

Річард знову підняв руку.

— Ось ваш господар! Той, хто змушував вас виконувати його волю замість вашої. Ось його душа, що стоїть оголена перед вами.

Привид Йозефа Андер заклопотано насупився.

— Що ти твориш? Чого, по-твоєму, ти цим досягнеш?

— Істини, Йозеф Андер. Я тебе рятую від брехливого існування.

Річард простяг до примари Андера руку, в якій утримував те, що зберігало рівновагу, — чорний чаклунський пісок, і розкрив долоню. І змусив пробігти між піщинками чорну блискавку.

— Ось він, Реехані. Почуй його. Ось він, Вазі. Побач його. Ось він, Сентраші. Відчуй його через мій дотик.

Йозеф Андер спробував закликати власну магію, але він сам замкнув себе в іншому світі. У світі, що сам створив. Він не міг вийти з цього світу. Але Річард, який закликав дух Андера, міг проникнути туди.

— А тепер, мої шими, вибір за вами! Моя душа або його. Людини, яка не захотіла після смерті піти у світ мертвих. Людини, яка, замість того щоб піти до вашого господаря в Підземний світ, стала вашим господарем в світі живих, яка тримала вас у рабстві весь цей час. Або моя душа людини, що стоїть ось тут, в центрі Благодаті, де я прив'яжу вас до себе і ви станеті служити мені в цьому світі так само, як служили йому. Вибирайте: помста чи нове рабство.

— Він бреше! — Закричав привид Андера. Шими, які крутилися навколо Річарда, зробили вибір. Вони зрозуміли істинність того, що сказав їм Річард. І кинулися по створеному Річардом мосту між світом живих і притулком Андера.

І земля здригнулася.

Промчавши по мосту з лютим ревом, шими схопили дух Йозефа Андера і потягли з собою в світ, з якого з'явилися. Вони забрали його додому.

У цю мить, яка, здавалося, триває вічність, завіса між світами прочинилися. В цю мить стикнулися життя і смерть.

А потім повисла тиша. Річард витягнув перед собою руки — здається, цілий.

І тільки тут він усвідомив до кінця те, що зараз вчинив. Він відновив магію. Виправив те, що Йозеф Андер через непорозуміння зіпсував.

Тепер треба повертатися до Келен. Якщо вона ще жива. Зусиллям волі Річард придушив цю думку. Звичайно ж, вона жива!

Зедд, охнувши, відкрив очі. Було темно. Він потягнувся, наткнувся на кам'яну стіну — і пошкандибав до світла. І звуків.

Він знову перебуває в своєму тілі. Він більше не ворон. Незрозуміло, як таке могло статися, але це так. Зедд подивився на свої руки. Руки, а не крила з пір'їнками.

Його душа повернулася на місце!

Впавши на коліна, Зедд заплакав від полегшення. Втрата душі виявилася чимось абсолютно жахливим, такого він не очікував. Хоча і готувався до гіршого.

Втративши душу, він якимось чином вселився в ворона. Зедд злегка просвітлів. Цікавий досвід! Жодному чарівникові ще не вдавалося вселитися в тварину. А виявляється, для цього потрібно всього лише розлучитися з душею.

І Зедд тут же вирішив, що одного разу йому більш ніж достатньо. Зедд покрокував до світла й ревучого шуму водоспаду. Він згадав, де знаходиться. Діставшись до уступу, старий чарівник пірнув в озеро і поплив до протилежного берега.

Вийшовши з води, Зедд машинально провів рукою по одягу, щоб висушити його.

І тільки тут зрозумів, що магія до нього повернулася. Повернулося його могутність, повернувся чарівний дар!

Зедд озирнувся на звук і побачив свою конячку. Павучиха ткнулася в нього мордою.

Розчулившись, Зедд погладив знайомий м'який ніс.

— Павучихо, дівчинко! Радий тебе бачити, подружка! Дуже радий!

Павучиха задоволено посапувала, теж радіючи зустрічі.

Сідло і свої речі Зедд знайшов там же, де залишив. Просто із задоволення, що знову здатний творити чарівництво, він змусив попону і сідло самих злетіти на спину Павучихи. Кобилка визнала це цікавим — молодчага, відмінна конячка!

Почувши вгорі якийсь шум, Зедд задер голову. По схилу гори з гуркотом щось летіло. А за ним вода. З якоїсь причини дамба з тріском розкололася до основи, і всі води з озера з ревом мчали сюди.

Зедд миттю скочив у сідло.

— Пора звідси тікати, дівчинко! — І Павучиха не підкачала.

Ледь Далтон повернувся в свій кабінет, як — буквально слідом за ним — хтось увійшов. Стейн. Імперець обернувся, щоб закрити двері. Далтон кинув погляд на поділ його плаща і побачив свіжий скальп.

Підійшовши до бічного столика, Далтон налив собі води. У нього був жар і трохи крутилася голова. Що ж, цього слід було очікувати.

— Що тобі потрібно, Стейн?

— Просто візит ввічливості.

— А! — Далтон відпив води.

— Непоганий кабінет ти собі відхопив.

Кабінет дійсно був гарний. Все тут було найкраще. Єдина річ, яку Далтон переніс сюди з колишнього кабінету, — срібна підставка для меча. Вона йому подобалася, і він узяв її з собою. Як ніби щось згадуючи, Далтон торкнувся ефеса.

— Що ж, ти це заслужив, — додав Стейн. — Безумовно, заслужив. Хоча й для себе самого ти теж непогано постарався. Для себе і своєї дружини.

— Новий меч, Стейн? — Кивком вказав Далтон. — Дещо шикарний для тебе, по-моєму.

Імперців, схоже, сподобалося, що Далтон зауважив обнову.

— А, оце, — він підчепив меч за гарду і витягнув на кілька дюймів з піхов, — Меч Істини. Справжній меч, який носить Шукач.

Далтона якось зовсім не порадувала думка, що меч виявився в руках такого типа, як Стейн.

— Звідки він у тебе?

— Один з моїх людей приніс. Не обійшлося, правда, без купи клопотів.

— Та ну? — Запитав Далтон, зображуючи зацікавленість.

— Поки вони тягли меч до мене, попутно захопили Морд-Сіт. Справжній Меч Істини і справжня Морд-Сіт! Тільки уяви!

— Вражає. Імператор буде задоволений.

— Неодмінно. Так, він буде задоволений, коли я вручу йому меч. До речі, новини, що він від тебе отримав, йому теж сподобалися. Нанести настільки нищівну поразку Магістрові Ралу — це щось! Скоро вже наша армія буде тут, і ми його схопимо. А Мати-сповідницю ти ще не знайшов?

— Ні. — Далтон відпив ще води. — Але з тим закляттям, що наклала на неї сестра Пантея, навряд чи у неї є шанс викараскатися. Судячи зі збитих кісточок на пальцях моїх хлопців, вони свою справу зробили. — Помовчавши, Далтон продовжив, не піднімаючи очі: — У всякому разі, непогано попрацювали, поки їх не застигли на місці і не вбили. Ні, цієї зустрічі Мати-сповідниця не пережила. А якщо і жива, то я скоро про це дізнаюся. Якщо ж померла, — Далтон знизав плечима, — можемо її тіла ніколи і не знайти. — Далтон притулився до столу. — Коли Джеган буде тут?

— Скоро. Можливо, через тиждень. А авангард трохи раніше. Йому не терпиться скоріше влаштуватися в вашому гарному місті.

Далтон почухав лоб. Його чекали справи. Хоча взагалі-то це не мало значення.

— Гаразд, на випадок якщо знадоблюся, я поблизу, — повідомив Стейн і попрямував до виходу. Біля дверей він обернувся: — Так, Далтон, Бертран сказав мені, що ти поставився з розумінням до нього і твоєї дружини.

— А чому б ні? — Смикнув плечем Далтон. — Вона всього лише жінка. Досить клацнути пальцями, і до мене їх збіжиться дюжина. Це не те, з чим потрібно відчувати себе власником.

Стейн здавався щиро задоволеним.

— Добре, що ти взявся за розум. Імперський Орден тобі підійде. У нас щодо жінок власницькі настрої не в честі.

Далтон намагався збагнути, де могла сховатися Мати-сповідниця.

— Ну, значить Орден мені сподобається. Я і сам такі погляди не схвалюю.

Стейн пошкріб щетинисте підборіддя.

— Я радий, що ти так до цього ставишся, Далтон. А коли вже на те пішло, то хочу тебе привітати — ти вибрав за дружину відмінну шлюшку.

Далтон, що зібрався вже було зайнятися паперами, напружився:

— Що, прости?

— Ну, Бертран… він час від часу мені нею поступається. Він постійно хвалився нею і захотів, щоб я теж її покуштував. Їй він віщав, ніби Творець хоче, щоб вона мене ублажала. І повинен тобі сказати, вона дуже гаряча штучка.

Стейн обернувся до дверей.

— Почекай хвилинку, Стейн, — окликнув його Далтон.

— Ну, що ще? — Обернувся імперець.

Меч Далтона свиснув і розпоров Стейну живіт прямо під ременем. Далтон завдав удару акуратно, щоб не розсікти все, а лише розкрити черевину настільки, щоб кишки вивалилися під ноги імперця.

Стейн охнув, розкрив рот і виряченими очима втупився на підлогу. Потім підняв погляд на Далтона і впав на коліна. Стогін перейшов в хрип.

— Знаєш, — меланхолійно повідомив Далтон, — як з'ясувалося, я все ж власник. Дякуй добрим духам, що твоя смерть виявилася швидкою.

Стейн повалився на бік. Далтон переступив через нього, зайшовши імперцю за спину.

— Але саме тому, що помреш ти швидко, мені б не хотілося, щоб ти вважав, ніби хоч щось упустив або що я неуважно поставився до твого візиту.

Далтон згріб в кулак сальну шевелюру Стейна. Краючи мечем шкіру на лобі імперця, він уперся ногою йому в спину і здер скальп.

Потім обійшов кругом і показав пронизливо верещачому Стейну:

— А це тобі за Франку, до речі сказати. Просто щоб ти знав.

Стейн корчився на підлозі серед своїх кишок. З його голови струмком текла кров. Далтон недбало підійшов до дверей і відкрив їх, задоволений, що новий хлопець, незважаючи на крики, які доносилися з кабінету, не посмів зайти без дозволу.

— Філ, заглянь сюди разом з Грегорі.

— Так, міністр Кемпбелл?

— Філ, Стейн тут бруднить мій кабінет. Будь ласка, допоможи йому вийти.

— Добре, міністр Кемпбелл.

— І я не хочу, щоб він зіпсував килими. — Далтон, взявши зі столу якийсь папір, подивився на виючого на підлозі імперця. — Підтягніть його сюди і викиньте в вікно.

70

Річард з гуркотом вломився у двері. Він побачив тут безліч народу, але попрямував прямо до Келен.

— Річард, постривай, — перехопив його Джіан.

— Ну, що ще? В чому справа? Як вона?

— Жива. Криза минула.

У Річарда від полегшення мало не підкосилися ноги. Він відчув, як по щоках течуть сльози, але тут же узяв себе в руки. Він настільки втомився, що тямив насилу. Йдучи сюди, він не зміг навіть повернути ручку дверей, але і зупинитися теж не зміг.

— Тепер я зумію її вилікувати. Моє могутність повернулося.

Річард рушив по коридору, але Джіан знову схопив його за руку.

— Знаю. До Дю Шайю магія повернулася теж. І спочатку ти повинен поговорити з ній.

— З нею я поговорю потім. В першу чергу треба зцілити Келен.

Ні! — Прокричав Джіан прямо Річарду в обличчя. Від здивування Річард завмер.

— Але чому? В чому справа?

— Дю Шайю каже, що тепер їй відомо, навіщо вона прийшла до тебе. Дю Шайю говорить, що, поки ти не переговориш з нею, ми не повинні підпускати тебе до Келен. Вона змусила мене заприсягтися, що я не підпущу тебе до Келен, навіть якщо для цього доведеться пустити в хід меч. Будь ласка, Кахарін, не примушуй мене. Благаю.

Річард зробив глибокий вдих, намагаючись заспокоїтися.

— Гаразд, якщо вже це так важливо… Де Дю Шайю? Джіан провів Річарда по коридору до кімнати, сусідньої з тією, де лежала Келен.

Дю Шайю з немовлям на руках сиділа на стільці. Побачивши Річарда, вона засяяла. Опустившись перед жінкою на коліна, Річард подивився на солодко посапуючий згорток у неї в руках.

— Дю Шайю, — прошепотів він, — який він гарний!

— У тебе дочка, чоловік мій.

Річард, зайнятий зовсім іншими думками, на цей раз не став сперечатися з Дю Шайю. Не важливо, чия це дочка. Не зараз.

— Я назвала її Карою на честь тієї, що врятувала нам життя.

— Кара буде задоволена, — кивнув Річард. Дю Шайю поклала руку йому на плече.

— Річард, ти здоровий? Ти виглядаєш так, ніби побував в світі мертвих.

— Деяким чином так воно і було, — ледь усміхнувся він. — Джіан сказав, твій магічний дар повернувся.

— Так, — кивнула вона. — І ти повинен мені вірити. Мій дар дозволяє відчувати заклинання і зупиняти їх дію.

— Дю Шайю, я повинен зцілити Келен.

— Ні, не повинен. — Річард скуйовдив волосся.

— Дю Шайю, я знаю, ти хочеш допомогти, але твої слова — безумство.

Вона згребла його за комір:.

— Слухай мене, Річард. Я прийшла до тебе з цілком визначеною метою. І тепер я знаю, що це за мета. Я прийшла, щоб допомогти тобі уникнути болю від втрати Келен. На неї накладено приховане закляття. І якщо ти спробуєш зцілити її за допомогою магії, то це закляття прокинеться і її вб'є. Це зробили для того, щоб вона напевно загинула.

Річард, намагаючись зберігати спокій, облизав губи.

— Але ж ти можеш знешкоджувати заклинання. Сестра Верна казала мені про це, коли ми з тобою вперше зустрілися. Дю Шайю, ти можеш знешкодити це закляття, а потім я її уздоровлю.

Дю Шайю твердо дивилася йому в очі.

— Ні. Послухай мене. Ти не хочеш мене зрозуміти, а чуєш тільки те, що хочеш почути. Послухай, що це за заклинання. Це заклинання сотворено тією магією, перед якою моє чарівництво безсиле. Я не можу його розсіяти, як звичайне заклинання. Воно сидить в Келен немов зубець риболовецького гачка. Твоя зцілювальна магія запустить його, і ти вб'єш Келен. Чуєш, Річард? Якщо ти торкнешся її магією, ти вб'єш її!

— І що ж нам тоді робити? — Річард стиснув пальцями скроні.

— Вона ще жива. А раз вона досі жива, значить, зуміє викарабкатися. Ти повинен просто подбати про неї. Вона повинна одужати без магічного втручання. Як тільки їй стане краще, заклинання розсіється само, як в рибі розчиняється гачок. Воно зникне ще до того, як Келен оправиться остаточно, але до того часу їй твоя магія вже не буде потрібною.

— Гаразд, — кивнув Річард. — Спасибі тобі, Дю Шайю.

Велике тобі спасибі за… за все.

Дю Шайю обняла його, потягнувшись через лежаче на її колінах немовля.

— Але нам треба забиратися звідси, — швидко промовив Річард. — Орден буде тут з хвилини на хвилину. Ми повинні виїхати з Андера.

— Ця людина, Едвін, він хороший. Він дістав фургон, щоб ти міг відвезти Келен.

— Як вона? У свідомості?

— Коли як. Ми її трошки погодували, дали води, напоїли деякими трав'яними настоями. Річард, вона сильно покалічена, але жива. І думаю, з часом вона видужає повністю. Я дійсно так вважаю.

Дю Шайю встала, не випускаючи з рук новонароджену доньку, і повела Річарда в сусідню кімнату. Річард був абсолютно вимотаний, але серце калатало з такою силою, що він відчував себе більш ніж живим. І настільки безпорадним, що дозволив Дю Шайю тягнути себе за руку.

Штори в кімнаті були приспущені, і там панувала напівтемрява. Келен лежала на спині, укрита простирадлами до самого підборіддя.

Річард заглянув у рідне обличчя і не впізнав його. Від виду, її обличчя у нього обірвалося дихання і довелося зібрати волю в кулак, щоб не звалитися на коліна. І не розридатися.

Келен була без свідомості. Річард ласкаво взяв її безвольну руку, але Келен не реагувала.

Дю Шайю встала з іншого боку ліжка.

Річард кивнув, Дю Шайю зрозуміла і посміхнулася його пропозиції. Нахилившись, вона обережно поклала крихту Кару на згин руки Келен. Малятко, не прокидаючись, засопіло.

Келен поворухнулася. Її рука обняла дитину, на губах з'явилася слабка посмішка.

І ця посмішка була єдиним, що Річард упізнав від колишньої Келен.

Влаштувавши Мати-сповідницю зручніше в спеціальному екіпажі, роздобутому Едвіном Уінтропом, вони вивели карету з каретного двору на ранкове світло. Людина на прізвище Лінскотт, що був колись одним з Директорів і як і раніше залишався другом Едвіна, допоміг зробити дах для екіпажу і змінити ресори, щоб їзда була м'якше. Лінскотт з Едвіном входили в групу, яка здійснювала опір корумпованому уряду Андера. Як з'ясувалося, безуспішно. І тепер, за наполяганням Річарда, вони теж збиралися покинути країну. Їх було небагато, таких людей, але хоч хтось міг ще врятуватися.

Біля будинку, в тіні вишні, їх чекав Далтон Кемпбелл. Річард миттєво напружився, готовий до бійки. Однак Кемпбелл, судячи з усього, зовсім не збирався битися.

— Магістр Рал, я прийшов провести вас і Мати-сповідницю.

Річард здивовано подивився на нього:

— Звідки ви дізналися, що ми тут?

— Це моя робота, Магістр Рал, — посміхнувся андерець. — Знати що і як. У всякому разі, була.

Лінскотт, здавалося, ладен був вчепитися непрошеному візитерові в горлянку. Едвін теж жадав крові.

Далтону ж, схоже, було на це начхати. Річард мотнув головою, і Джіан з Дю Шайю відтіснили всіх назад. Враховуючи, що мечники залишилися на місці, цей самотній андерець їх не дуже турбував.

— Знаєте, Магістр Рал, мені думається, що в інший час і в іншому місці ми з вами могли б стати друзями.

— Навряд чи, — відрізав Річард.

— А може, й ні, — знизав плечима андерець. Він дістав з-під пахви згорнутий плед.

— Я приніс це, на випадок якщо вашій дружині стане холодно.

Річард ніяк не міг зрозуміти цю людину і що йому потрібно. Далтон поклав ковдру в кут екіпажу. Річард розумів, що Далтон при бажанні міг учинити їм чималі неприємності, значить, він прийшов не за цим.

— Я просто хотів побажати вам успіху. Сподіваюся, Мати-сповідниця скоро поправиться. Серединні Землі потребують її. Вона хороша жінка. І мені дуже шкода, що я спробував її вбити.

— Що ви сказали?!

Кемпбелл подивився Річарду прямо в очі:

— Це я послав тих хлопців. І якщо ваша магія повернулася, лорд Рал, то, будь ласка, не намагайтеся з її допомогою зцілити вашу дружину. Сестра Тьми наклала на неї закляття, яке вб'є її темною стороною магії, якщо спробувати її зцілити за допомогою чарівництва. Ви повинні надати їй можливість одужувати самостійно.

Річард розумів, що повинен прикінчити цю людини прямо на місці, але з якоїсь причини просто стояв і слухав його визнання.

— Якщо хочете вбити мене — будь ласка, не соромтеся. Мені взагалі-то наплювати.

— Про що це ви?

— У вас є любляча дружина. Дорожіть нею.

— А ваша дружина?

— Ну, взагалі-то, боюся, їй вже не до любові, — знизав плечима Далтон.

— Та що ви несете?! — Насупився Річард.

— Серед повій Ферфілда бродить мерзенна хвороба. Якимось чином моя дружина, Суверен, його дружина і я сам підчепили її. Всі ми вже хворі. Велика невдача. Дуже неприємна смерть, як мені казали. Бідний Суверен невтішний і весь час ридає. Враховуючи, що саме цього він і боявся більше всього на світі, йому слід було б бути обережнішим у виборі партнерок. І Доміні Діртх, як я чув, розсипалися в пил. Так що, схоже, вся наша робота пішла псу під хвіст. Вважаю, імператор Джеган, коли прибуде, виявиться вельми незадоволений.

— Можна сподіватися, — хмикнув Річард.

— Що ж, — посміхнувся Далтон. — Мене чекають справи, якщо, звичайно, ви не маєте намір мене прикінчити.

— Колись одна мудра жінка сказала мені, — посміхнувся Річард, — що люди — добровільні поплічники тиранії. Саме вони і дозволяють з'являтися таким, як ви. Я маю намір зробити найгірше, що можна зробити вам і вашому народові. Те, що зробив би з вами мій дід. Я надам всім вам можливість самим пожинати моторошні плоди ваших власних дій.

Все тіло Енн затекло так, що вона боялася залишитися на все життя калікою, не здатною зробити й кроку. Скриню, в якій вона лежала, кидало від поштовхів по всьому фургону, і від цього було ще гірше.

Енн не сумнівалася: якщо найближчим часом її звідси не випустять, вона збожеволіє.

Немов у відповідь на її молитви фургон уповільнив хід, а потім і зовсім зупинився. Енн полегшено зітхнула. Вона мало не плакала від болю, їй відібрало боки, а кайдани на руках і ногах не давали можливості хоч якось триматися.

Енн почула, як знімають замок. Кришка скрині розчинилися, впускаючи прохолодний нічне повітря. Аббатиса зробила глибокий подих, насолоджуючись свіжістю.

Кришка скрині впала на дно фургону. В скриню заглянуло лице сестри Алессандри. Енн підняла голову, але більше нікого не побачила. Фургон стояв на вузенькій вуличці, майже пустій. Мимо прошкандибала якась стара, але вона навіть не подивилася в їхній бік.

— Що відбувається, Алессандра? — Насупилася Енн. Сестра Алессандра склала руки в молитві.

— Аббатиса, будь ласка, я хочу повернутися до Світла! — Енн моргнула.

— Де ми?

— У місті, куди прямував імператор. Називається Ферфілд. Я переконала візника дати мені правити фургоном.

— Переконала? Яким чином?

— Дубинкою.

Брови Енн поповзли вгору.

— Зрозуміло — приємно.

— Ну а потім — я ж так погано орієнтуюся — ми відстали від каравану, ну і, схоже, заблукали.

— Як не повезло!

— По-моєму, залишається або пошукати якісь імперські частини і здатися, або повернутися до Світла.

— Ти серйозно, Алессандра?

Сестра Алессандра опустилася перед фургоном на коліна. Енн продовжувала сидіти в скрині, скута по руках і ногах.

— Будь ласка, Творець, — почала сестра Алессандра. Енн слухала, як сестра вихлюпує все, що накопичилося у неї на душі. В кінці Алессандра поцілувала кільце на пальці. Енн затамувала подих, чекаючи, що ось зараз Алессандру за зраду Володаря вразить грім.

Нічого не сталося. Алессандра посміхнулася Енн.

— Абатиса, я відчуваю це! Я можу…

Вона поперхнулася, очі її вилізли з орбіт.

— Алессандра! — Нахилилася до неї Енн. — Це Джеган? Це Джеган в твоєму розумі?

Алессандра з величезною працею кивнула.

— Поклянись у вірності Річарду! Присягни всім серцем! Це єдине, що позбавить тебе від соноходця!

Звалившись на землю, сестра Алессандра забилася в конвульсіях, бурмочучи слова, розібрати яких Енн не могла.

Нарешті вона затихла, з полегшенням переводячи дух. Потім сіла і заглянула в фургон.

— Спрацювало! Аббатиса, це спрацювало! — Вона схопилася за голову. — Джеган пішов з моєї свідомості. Ой, хвала Творцеві! Хвала Творцеві!

— Як щодо того, щоб спершу зняти з мене ці штуковини, а помолитися вже потім?

Сестра Алессандра поспішила на допомогу. І незабаром Енн виявилася вільною від оков та ще й зціленою. Вперше, як їй здавалося, за століття вона знову могла торкатися свого чарівного дару.

Жінки впрягли коней. Енн не відчувала такої радості вже багато років. Обом не терпілося забратися подалі від армії Імперського Ордена.

Проїжджаючи по місту, вони потрапили на площу, де юрмилися люди зі свічками в руках.

Енн, повиснувши з коня, поцікавилася в однієї з жінок, що відбувається.

— Це чекання при свічках в ім'я миру.

— Що?! — Здивовано перепитала Енн.

— Чекання при свічках в ім'я миру. Ми всі зібралися тут, щоб вказати солдатам, які входять в місто, кращий шлях, показати їм, що народ бажає миру.

— На вашому місці, — сердито блиснула очима Енн, — я б пошукала підходящу нору, тому що ці солдати в мир не вірять.

Жінка посміхнулася багатостраждальною посмішкою:

— Коли вони побачать, що ми всі тут зібрались в ім'я миру, то зрозуміють, що ми занадто могутня сила, щоб нас можна було перемогти злом і ненавистю.

Давай-но забиратися звідси, — смикнула Енн Алессандро за рукав. — Тут зараз почнуться веселощі варварів.

— Але, аббатиса, ці люди в небезпеці! Ви ж знаєте, що солдати Ордена зроблять з ними. Жінки… Ви ж знаєте, що буде з жінками. А всіх чоловіків, що спробують чинити опір, переб'ють!

— Не сумніваюся, — кивнула Енн. — Але ми нічого не можемо з цим зробити. Вони отримають мир. Мерці упокояться з миром. А ті, що вижили теж отримають мир. В рабстві.

Вони покинули площу якраз вчасно. Коли прибули солдати, все виявилося куди гірше, ніж думала Енн. Крики ще довго лунали їм услід. Крики чоловіків і дітей змовкли досить швидко. А ось крики дівчат і жінок тільки починалися.

Коли вони нарешті вибралися з міста, Енн запитала:

— Я казала тобі, що треба знищити всіх сестер Світла, які не захотіли втекти. Ти виконала моє побажання, перш ніж бігти зі мною, сестра?

Сестра Алессандра дивилася прямо перед собою.

— Ні, аббатиса.

— Алессандра, ти ж знаєш, що це необхідно!

— Я хочу повернутися до Світла Творця. І не могла забрати життя в Його творінь.

— Так, але через те, що ці відьми залишилися жити, загине набагато більше народу. І сестру Тьми це цілком би влаштувало. Як я можу вірити, що ти говориш правду?

— Тому що я не вбила сестер. Залишайся я як і раніше сестрою Тьми, я б їх убила. Я кажу правду.

Було б чудово, якби сестра Алессандра повернулася до Світла. Такого ніколи раніше не траплялося. Алессандра може виявитися безцінним джерелом інформації.

— Або це показує, що ти брешеш і як і раніше вірна Володареві.

— Аббатиса, я допомогла вам втекти. Чому ви не вірите мені?!

Енн подивилася на гарцюючу поруч жінку. Вони їхали серед полів, прямуючи в невідоме. — Після тієї брехні, що ти говорила раніше, я тепер ніколи не зможу повністю вірити і довіряти тобі, Алессандра. Таке прокляття брехунів, сестра. Якщо ти поставив собі на голову корону брехуна, ти, звичайно, можеш її потім зняти, але слід від неї залишиться назавжди.

Річард обернувся на стукіт копит. Крокуючи поруч з екіпажем, він заглянув всередину, подивитися, як Келен. Келен спала або, можливо, перебувала без свідомості. Що ж, принаймні тепер її обличчя стало хоч трохи упізнаваним. Тупіт наближався. Річард знову озирнувся — і миттєво упізнав вершника в червоному. Кара під'їхала до нього, зіскочила з сідла і пішла поруч, ведучи коня на поводу. Її обличчя прикрашав синець.

— Мені довелося досить довго вас наздоганяти, лорд Рал. Куди це ви прямуєте?

— Додому.

— Додому?

— Цілком вірно. Додому. — Кара глянула вперед.

— А де цей дім?

— У Хартленді. А може, ми поїдемо на захід, в гори. Там є красиві місця, які я завжди хотів показати Келен.

Кара нічого не відповіла і деякий час йшла мовчки. Її кінь неспішно крокував слідом.

— Лорд Рал, а як з усім іншим? З Д'харою, з Серединними Землями? З людьми?

— А що з ними?

— Ну, вони ж будуть вас чекати.

— Я їм не потрібен. Я йду геть.

— Як ви можете говорити таке, Магістр Рал?!

— Я порушив усі відомі мені правила чарівника. Я… — І він замовк. Йому було все одно.

— А де Дю Шайю? — Запитала Кара.

— Я відіслав її додому, до її народу. Її завдання виконане. — Річард покосився на Морд-Сіт. — У неї народилася дитина. Красива дівчинка. Вона назвала її Карою, в честь тебе.

— Ну, тоді я рада, що вона не страшненька, — засяяла Кара. — Деякі немовлята досить потворні, знаєте.

— Ну, так ця просто красуня.

— Вона схожа на вас, лорд Рал?

— Ні! — Річард обдарував Морд-Сіт суворим поглядом. Кара заглянула в екіпаж. Світла коса ковзнула на плече.

— Що сталося з Матір'ю-сповідницею?

— Я мало не дозволив її вбити. — Кара нічого не сказала.

— Я чув, тебе спіймали. З тобою все гаразд? — Запитав він.

— Вони виявилися дурнями. — Кара перекинула косу на спину. — Не забрали мій ейдж. Коли ви повернули магію, я змусила їх усіх проклясти своїх матерів за те, що ті взагалі колись зустрілися з їх батьками.

Річард посміхнувся. Ось тепер це була знайома йому Кара.

— А потім я їх убила, — додала вона. Кара простягнула шийку розбитої пляшки, на якій все ще збереглася золота філігранна кришка.

— Магістр Рал, я не впоралася. Я не розбила її вашим мечем. Але… але зрештою я зуміла зробити так, щоб цю чорну пляшку розбили Мечем Істини. — Вона зупинилася. У блакитних очах блищали сльози. — Пробачте, Магістр Рал. Я не впоралася. Я дуже старалася, клянуся вам, але в мене не вийшло.

Тут Річард теж зупинився і обійняв Морд-Сіт.

— Ні, Кара, у тебе все вийшло. Завдяки тому, що пляшку розбили мечем, нам вдалося повернути магію.

— Правда?

Він кивнув, дивлячись їй в очі.

— Правда. Ти все зробила правильно, Кара. Я пишаюся тобою.

І вони пішли далі.

— Ну і чи далеко до дому, лорд Рал? — Річард деякий час роздумував.

— Ну, взагалі-то я вважаю, що Келен — моя сім'я, а значить, будинок скрізь, де б ми з нею не опинилися. Поки я з Келен, я вдома. Все скінчено, Кара. Ти тепер можеш їхати додому. Я тебе відпускаю.

Вона зупинилася. Річард продовжував йти.

— Але у мене немає сім'ї. Всі померли. — Річард озирнувся і подивився на Морд-Сіт. Вона стояла на дорозі і здавалася самотньою, як ніколи.

Повернувшись, Річард обійняв її за плечі і повів із собою.

— Ми — твоя сім'я. Кара. Келен і я. Ми любимо тебе. Так що, як мені здається, тобі слід їхати з нами. Схоже, її це влаштувало.

— А там, удома, будуть люди, яких треба вбити?

— Не думаю, — посміхнувся Річард.

— Тоді навіщо нам туди їхати?

Річард лише посміхнувся у відповідь, і вона продовжила:

— Я думала, ви хочете завоювати весь світ. І чекала, коли ви станете тираном. І вважаю, що вам так і слід вчинити. Мати-сповідниця зі мною б погодилася. Так що нас двоє проти одного. Ми виграли.

— Світ мене не хоче. Вони проголосували і сказали «ні».

Голосування! Так ось у чому біда!

— Я не хочу проходити через це знову.

Кара якийсь час мовчки крокувала поруч, потім сказала:

— А знаєте, вони вас знайдуть. Все одно. Д'харіанці пов'язані з вами узами. Ви — Магістр Рал. Вас відшукають.

— Може, й так. А може, й ні.

— Річард? — Почувся тихий голос.

Річард підійшов до екіпажу.

Келен прокинулася. Він взяв її за руку.

— Хто там? — Запитала вона.

— Всього лише я, — всунула голову Кара. — Довелося повернутися. Бачиш, що з тобою трапляється без мого нагляду?

Келен слабо посміхнулася. Випустивши долоню Річарда, вона взяла руку Кари.

— Добре, що ти тут, — прошепотіла вона.

— Лорд Рал говорить, що я врятувала магію! Можеш собі уявити? І про що я тільки думала?! У мене був такий шанс раз і назавжди позбутися від магії, а я її врятувала!

Келен знову посміхнулася.

— Як ти себе почуваєш? — Запитав Річард.

— Жахливо.

— Не так уже й погано ти і виглядаєш, — повідомила Кара. — Зі мною бувало гірше.

— Ти видужаєш. — Річард ніжно гладив їй руку. — Обіцяю. А чарівники завжди виконують свої обіцянки.

— Холодно, — поскаржилася Келен. Її зуби почали постукувати.

Річард побачив плед, що поклав у кутку Далтон Кемпбелл. Він потягнув його.

З згортку випав Меч Істини.

Річард застиг.

— Схоже, меч теж повертається додому, — прокоментувала Кара.

— Схоже, що так.

Content

Гудкайнд Террі П'яте Правило Чарівника, або Дух Вогню

Террі Гудкайнд П'ЯТЕ ПРАВИЛО ЧАРІВНИКА, або ДУХ ВОГНЮ

КНИГА 1

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

КНИГА 2

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70